Doktorka

Henry Denker

(2000)

Hodnocení:

70%

Štítky:

Literatura světová, Ostatní

S doktorkou Jean Scofieldovou se život nijak nemazlil: tragická nehoda ji připravila o manžela i díte. Nebýt nezištné pomoci jejího bývalého učitele, zřejmě by se zhroutila. Díky profesoru Benzigerovi vašak v sobě našla sílu poprat se s nepřízní osudu a všechnu energii vrhla do práce v nemocnici. Stala se z ní výtečná neuroložka, ale jako ženě se jí staví do cesty nespočet překážek.

Copyright © 1977 by Henry Denker

Translation © 2000 by Viktorie Košnarová

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být přenášena nebo reprodukována bez předchozího písemného souhlasu majitele práv.

Z anglického originálu THE SCOFIELD DIAGNOSIS, vydaného nakladatelstvím Simon & Schuster, New York 1977,

přeložila Viktorie Košnarová

Odpovědná redaktorka: Lenka Vymazalová

Korektura: Michaela Lednická

Technický redaktor: Martin Pech

Sazba: ¿§5 Dušan Žárský

Obálka: Alena Vojnarová

Vytiskla tiskárna FINIDR, spol. s r.o.,Český Těšín

Dotisk prvního vydání

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1, v roce 2001

ISBN 80-7303-005-5

Věnuji dr. Péteru Lakeovi,

jenž zasvětil život literatuře a medicíně, tedy vědě,

která ho zradila v šestatřicátém roce jeho života

1

Doktorka Jean Scofieldová, mimořádná profesorka neurologie, spěchala chodbou Univerzitní nemocnice k příjmu naléhavých případů. Průměrně vysoká, téměř čtyřicátnice, v dlouhém bílém naškrobeném plášti však vypadala menší a mladší než ve skutečnosti.

Hans Benziger, šéf neurologického oddělení, svou chráněnku charakterizoval slovy „drobná a odzbrojující,“ zvlášť když byl svědkem, jak rozhodně vystupovala v příležitostných sporech se svými mužskými kolegy. I v takových chvílích však díky laskavým zeleným očím a kaštanovým vlasům neztrácela ženskou přitažlivost. Ta byla tak silná, že si její podřízení, zvláště mladí lékaři a sestřičky žákyňky, kteří neznali její minulost, často lámali hlavu, proč se tak půvabná žena neprovdala. Většina z nich došla k závěru, že jí v tom zabránila naprostá oddanost povolání.

Jean Scofieldová však kdysi vdaná byla, ale její manželství náhle a tragicky skončilo. Ať už tragédie její soukromý život postihla jakkoliv těžce, na její profesní výkonnosti nezanechala stopy.

Byla skoro u ambulance, když se ozvalo pípátko v její kapse. Zvedla telefon v sesterně a ohlásila se operátorce. „Tady doktorka Scofieldová.“

„Paní doktorko, správce Carey vás shání. Teď ve své kanceláři konzultuje s doktorem Benzigerem a byl by rád, kdybyste se k nim připojila.“

„Lituji, ale spěchám na pohotovost. Spojím se s panem Careym, až budu mít čas.“

Zavěsila a pokračovala v cestě. Z dálky slyšela bolestný dětský pláč.

Na příjmu sloužil doktor Preston Guylay, mladý muž černé pleti, studující v její neurologické skupině. Vyšetřoval asi čtrnáct až patnáct měsíců starého černého chlapce. Jean zaznamenala, že v rohu místnosti sedí na bílé kovové stoličce mladá, nanejvýš dvacetiletá černoška. Tvářila se lhostejně, ale její ruce nervózně kroutily špinavý kapesník. Jakmile Guylay Jean Scofieldovou zahlédl, opustil svého malého pacienta, aby si s ní mohl promluvit v soukromí.

„Omlouvám se, že vás ruším, paní profesorko, ale potřebuju pomoc. Ani ne tak lékařskou, jako právní. Je to moc nejasné a nerad bych udělal chybu.“

„O co jde?“ zeptala se Jean a pohlédla přes Guylaye na naříkající dítě.

„Rukavicové opařeniny. Ale může toho být víc. Rád bych znal váš neurologický nález.“

Jean přešla k vyšetřovacímu stolu a cestou znovu vrhla pohled na mladou ženu v koutě, která ji sledovala s kamenným výrazem. Naklonila se k dítěti a hned jí bylo jasné, co má Guylay na mysli. Dítě mělo obě ruce od prstů přes zápěstí pokryté rudými naběhlými puchýři. Popáleniny druhého stupně. Protože končily až nad zápěstím, bylo zřejmé, že někdo tomu chudáčkovi podržel ruce ve vřelé vodě dost dlouho. Dítě samo by je tam tak dlouho nenechalo.

ZU, uvědomila si doktorka Scofieldová. Záměrné ublížení. Vyměnila si pohled s mladým Guylayem. Potvrdila tím jeho diagnózu a přikročila k neurologickému vyšetření. „Jak je starý? Čtrnáct měsíců? Patnáct?“

„Dvaadvacet,“ informoval ji Guylay.

„Dvaadvacet měsíců?“ podivila se Jean. Dítě bylo v tom případě silně zaostalé. Našla téměř zahojenou jizvu v obočí. Na téže straně obličeje mu v ústech chyběl jeden řezák. Nos také utržil nějakou tu ránu.

„Typický případ,“ řekla Jean tiše, aby ji zaslechl jen Guylay. „Boxerský nos. To dítě krutě a opakovaně bili.“

„Ano,“ souhlasil Guylay rozpačitě. Byl černoch stejně jako dítě a jeho matka. Jean si uvědomila jeho zmatek a pokračovala ve vyšetřování.

Posvítila baterkou malému pacientovi do očí a objevila krvácení do sítnice, což pravděpodobně znamenalo zhmoždění mozku. Ubližování bezbranným dětem ji vždycky rozlítilo.

„Dostal jste z ní, jak se to stalo?“

„Ano.“

„Co vám řekla?“

„Jako obvykle. Vyvarovala prý dětskou láhev. Ve vedlejším pokoji zazvonil telefon. Šla ho zvednout a pak slyšela výkřik. Rychle se vrátila a našla dítě s oběma rukama ve vřelé vodě.“

„Jak jinak,“ zuřila Jean. Tuhle historku si už v různých variacích vyslechla tolikrát. „Co říká o jeho obličeji?“

„Že prý spadl se schodů, když se učil chodit.“

„Je vdaná?“

„Ano, ale manžel ji opustil.“

„Věříte tomu?“

„Ne.“

„Proč ne?“ zeptala se Jean, zatímco sterilní jehlou zkoušela reflexy na drobných ručkách a nožkách.

„Žije v jiné čtvrti. Buď se na nás obrátila, protože chce před manželem skrýt, co udělala, nebo to provedl on a poslal ji sem ze strachu, že by dítě mohlo umřít.“

„Myslím, že máte pravdu.“

„Jak mám pokračovat?“

„To dítě tu raději nechte, v zájmu jeho bezpečnosti. Udělejte celkový rentgen – nepochybuji o tom, že odhalíte mnoho zahojených zlomenin. Až s tím budete hotov, předejte případ Komisi pro ochranu zneužívaných dětí.“

„Budu potřebovat vaši pomoc.“

„Má poraněnou sítnici. Neurologický nález na levé noze, opařené ruce a vsadila bych se, že rentgen ukáže i zlomeninu lebeční kosti. Byl by zločin předat ho rodičům.“

„Co mám říct jí?“ kývl mladý lékař směrem k matce.

„Já si s ní poradím,“ odpověděla Jean briskně, podívala se na chorobopis, aby si ověřila její jméno, a přešla do rohu místnosti. „Paní Scottová?“

Mladá matka k ní vzhlédla polekanýma očima. „Ano?“

„Jsem doktorka Scofieldová. Vyšetřila jsem vašeho syna a podle mého názoru je jeho stav natolik vážný, že si ho tu budeme muset nějakou dobu nechat.“

„Ale to si nemůžeme…“ začala, ale rychle se opravila: „To si nemůžu dovolit… Nemocnice jsou tak drahé…“

„O to se postaráme. Ten chlapec tady musí zůstat,“ přikázala Jean.

„Jak dlouho?“ zeptala se matka a těkala očima mezi Jean a svým dítětem, jemuž Guylay ošetřoval opařeniny hojivou mastí.

„Týden. Možná déle. Až se mu zahojí ruce,“ řekla Jean. Věděla však, že u nich chlapeček pobude déle.

„Já nevím,“ rozpakovala se matka. „Předtím jsem ho nikde nenechala.“

„V jiných nemocnicích?“ opáčila Jean rychle.

Matka pochopila, že se prozradila, a Jeanin pronikavý pohled ji úplně zdrtil. „Ano,“ přiznala neochotně.

„Radíme vám s doktorem Guylayem, abyste ho tentokrát u nás nechala. Dobře se o něj postaráme.“

Matka zaváhala, pak přikývla, přistoupila ke stolu, krátce se zadívala na syna, načež se otočila a rychle opustila ambulanci. Když se za ní zavřely dveře, Jean se obrátila na Guylaye. „Nakrmte ho. To dítě je silně podvyživené. Zařiďte rentgen a udělejte kompletní vyšetření – krev, elektrolyty, encefalogram. Bojím se, že zjistíme víc, než očekáváme.“

„Ovšem.“

„A Prestone, nebuďte tak zatrpklý, prosím,“ doporučila mu suše.

„Však víte, co se bude po nemocnici povídat. Další černé dítě zraněné zlým černým otcem. Nebo ještě hůř – strýčkem. Copak si vy běloši myslíte, že většina černých rodičů nemiluje své děti právě tak jako vy?“

„Opakuju: nebuďte zatrpklý.“

„Můj otec byl ten nejněžnější a nejstarostlivější člověk, jakého jsem znal. Nikdy na mě nevložil ruku v hněvu. Ale vykládejte to bělochům.“

„Presi,“ uklidňovala ho Jean, „teď toho nechme. Uložte to dítě do postele, dejte mu infuzi a postarejte se o vyšetření. Musím jít za Careym do kanceláře. Jedna z těch jeho důležitých schůzek. Spojte se s mnou, až budete mít výsledky.“

Pípátko v kapse jejího pláště se ozvalo ve chvíli, kdy docházela k výtahu cestou do pracovny Edwarda Careyho. Jean Scofieldová se rozběhla k nejbližšímu telefonu. Edward Carey, ředitel Univerzitní nemocnice, se v tu chvíli opřel v křesle a netrpělivě bubnoval prsty na svůj drahý, působivý psací stůl z chrómu a leštěné černé břidlice.

„Ksakru, Benzigere, až doktorka Scofieldová přijde, řekni jí, že to musí vzít!“

Postarší šéf neurologického oddělení Hans Benziger se klidně a nevzrušeně zadíval přes stůl na ředitele. Jeho laskavé lehce zavlhlé oči neprozrazovaly, jak se v duchu baví. Časy se mění, myslel si. Ředitelé nemocnic míní, paličaté lékařky mění.

Carey se trochu uklidnil a mrzutě se zeptal: „Mluvila o tom s tebou?“

„Ne, jenom to jmenování odmítla.“

„Zkusil jsi ji přemluvit? Vím, že je tvrdohlavá, jako všechny ženské, ale není přece padlá na hlavu.“

„Jak bych ji asi tak měl podle tebe přemluvit?“

„No, mohl jsi třeba zdůraznit, že je to úplně nová pozice. Vůbec poprvé tady nabízíme ženě tak důležité postavení.“

„Proč bych to měl zdůrazňovat,“ odpověděl Benziger. „Ona to moc dobře ví.“

„A přesto řekla ne?“ rozzlobil se Carey. „To je špatné. Moc špatné.“

„Jde ti o dotace a zastánce ženských práv?“ zeptal se Benziger, který se stále ještě dobře bavil.

„Nemají kouska rozumu! Očekávají od nás, že určitý počet významných míst obsadí ženy, stejně jako stanovují ženskou kvótu na méně významných pozicích. Nebo nedostaneme federální dotaci. A vůbec je přitom nezajímá, jestli jsou ty ženské kvalifikované, nebo ne!“

„Ovšem,“ řekl Benziger rozhodně, „to v tomto případě neplatí! Kvalifikace doktorky Scofieldové je skvělá.“

Carey změnil tón. „Jistě,“ řekl omluvně. „Je to přece tvoje studentka a chráněnka. O její kvalifikaci nemůže být pochyby. Vést dneska nemocnici je jako sestavovat skládanku, kterou navrhl nějaký šílenec. Než ji dokončíš, musíš do sebe zapasovat spoustu různě vykrojených dílů a ono to prostě nejde!“

Carey vstal z otáčecího křesla a jal se rázovat po svém luxusním koberci.

„Připadám si jako zatracený cvičený tuleň! Pořád abych něco vyrovnával. Vezmi si třeba dotace – veřejné i soukromé. Musíš se snažit, aby byl personál spokojený. Musíš dodržovat všechny vládní předpisy a zákony. Udržet přízeň správní rady. Uspokojovat menšiny. Starat se o osobní pocity každého člena lékařského sboru. Někdy si říkám, že kdybychom ještě ke všemu nemuseli léčit pacienty, snad bych našel na tu administrativu konečně čas.

Co kdybys s ní ještě jednou promluvil?“ navrhl Carey nečekaně.

„Zase to odmítne.“

„Hrome,“ vybuchl Carey ještě zuřivěji. Zarazil se a dodal prohnaně: „Je tu ještě někdo jiný, na koho dá?“

„Ano.“

„Kdo?“

„Ty,“ zvýšil Careyho zoufalství Benziger.

„Neměl jsem na mysli zrovna sebe!“ řekl podrážděně. „Někoho jiného. Kdo nepracuje na neurologickém oddělení!“

„Takže ty bys chtěl, abych se spojil s doktorem Brahamem a navrhl mu, aby to s ní probral on?“ zeptal se Benziger významně.

„Tedy… ano. Konec konců…“ nedokončil Carey.

„Ovšem. Konec konců, Jean Scofieldová a Lawrence Braham jsou podle všeho milenci,“ řekl Benziger. „To máš na mysli?“

„To ví přece každý,“ bránil se Carey. „Sice spolu nežijí, ale jako by se stalo! Jediný, kdo na ni dokáže zapůsobit, je Braham.“

„Snad.“

„Tak se na něj obrať,“ napůl nařídil a napůl zaprosil Carey.

„V tom mi brání dvě věci,“ namítl Benziger. „Ta první: Braham tu tento týden není, je na pediatrickém sympoziu v Houstonu. Druhá: i kdyby tu byl, pochybuji, že by ji dokázal přesvědčit.“

Carey zoufale a poraženě potřásl hlavou. „Ba ne, Edwarde, myslím, že to budeš muset znovu zkusit sám.“

„Už jsem jí zavolal.“

„Dobře,“ řekl starší lékař a vstal. Zachtělo se mu něčím Careyho potěšit, ale odolal. Odjakživa měl odpor vůči autoritám. Už jako dítě vychovávané v rodině německého luteránského pastora ještě před nástupem Hitlera k moci se naučil, že jakákoli autorita, ať už vládní či vojenská, je podezřelá. K tomu, aby žil člověk čestně a důstojně, jej vede jeho svědomí a slovo Boží.

Pokud měl Hans Benziger v mládí nějaké pochybnosti, zmizely v jedné strašlivé chvíli, kdy stál před důstojníkem SS a prosil o otcův život. Asketický pastor totiž ve studeném vlhkém sklepě svého skromného domku ukrýval dva Židy a jednoho katolíka. Ty nacisté odvlekli do koncentračního tábora, pastora Felixe Benzigera postavili před soud a odsoudili k smrti. Jeho manželce zachránil život fakt, že syn Hans tehdy sloužil v armádě jako lékař.

Nadporučíkovi doktoru Hansi Benzigerovi se nepodařilo dosáhnout pro otce milost. Útlého, nemluvného ale vzdorného pastora Felixe Benzigera zastřelila popravčí četa na náměstí. Měla to být výstraha všem obyvatelům města, které by náhodou napadlo skrývat další nešťastníky před tábory smrti. Hans Benziger si poté předsevzal, že musí i s matkou opustit Německo. S pomocí otcových přátel, rovněž pastorů, se dostal do Švýcarska a odtud jim uprchlická organizace pomohla do Ameriky. Krátce po příjezdu jeho matka zemřela.

Dalších pět let doktor Hans Benziger, který studoval v Heidelbergu a měl všechny nutné neurologické atestace, pracoval napřed jako sanitář, později jako laborant ve velké chicagské nemocnici. Pak teprve mohl složit nostrifikační zkoušky a opět se stal lékařem, který smí léčit pacienty.

Těch pět let ho ještě utvrdilo v opovrhování jakoukoli byrokracií. Pohled na úředníky koupající se ve vlastním potu jej vždycky pobavil.

Jako dneska, když odmítl ulehčit Edu Careymu od tíhy jeho úřednických problémů.

Ať si s ní poradí sám, myslel si Benziger. Alespoň se poučí.

Rozhořčený a zoufalý Carey praštil svým novým organizačním plánem o stůl. Co mu jen dal práce a jak pěkně si všechno narýsoval! A co víc, i předseda správní rady nemocnice Horace Cameron, president InterElectronics, jedné z největších mezinárodních společností – s ním byl spokojený. Což znamenalo, že Cameron bude ochoten pravidelně poskytovat finanční injekce, které každá moderní nemocnice v těchto časech drahoty tak naléhavě potřebuje. Carey splnil všechna Cameronova přání. Byl to dokonalý plán. Vše do sebe zapadalo. Až Benziger odejde na odpočinek, šéfem neurologického oddělení se stane Sunderland. A až se přijdou inspektoři ptát, jak jsou na tom v univerzitní nemocnici ženy, bude tu Jean Scofieldová jako zástupkyně přednosty. Ten vlídný a laskavý Benziger jí však odmítá promluvit do duše.

Než přizná porážku Cameronovi, bude si s ní Carey muset promluvit sám. Nemá smysl to odkládat. Zvedl telefon.

„Marto, kde je doktorka Scofieldová? Chci s ní okamžitě mluvit!“

„Ano, pane.“

Za pár okamžiků zazvonil telefon na jeho psacím stole.

„Doktorka Scofieldová je na ambulanci. Navrhuje zítřek nebo začátek příštího týdne.“

„Sakra, tohle se musí vyřešit ještě dneska! Zavolejte ji pípátkem!“

Po chvíli se znovu ozval interkom. „Doktorka Scofieldová zřejmě pípátko vypnula,“ hlásila sekretářka. „Tak za ní pošlete nějakou sestru.“

„Udělala jsem to, pane.“

„A?“ naléhal Carey.

„Vzkazuje vám, že jestli nemáte nějaké závažné nervové potíže, budete muset počkat.“

Carey praštil sluchátkem a nevybíravými slovy se vyjádřil o Jean Scofieldové. Ve své frustrované mysli začal plánovat úřednickou pomstu. Nakonec se rozhodl. Na neurologickém oddělení pracovala ještě jedna žena. Nebyla zdaleka tak kvalifikovaná jako Scofieldová, ale místo, které Scofieldka tak velkopansky odmítá, přijme všemi deseti. A ti ženští ochránci budou také spokojení. Ženská jako ženská. Carey poslal pro složku další neuroložky.

2

Jean Scofieldová neuposlechla Careyho naléhavé výzvy nikoli proto, že by neměla zájem nebo byla tak nezdvořilá – zabránil jí v tom další závažný případ.

Pětiletý chlapeček najednou dostal křeče. Pediatr se obával komplikací a okamžitě to hlásil doktorce Scofieldové. Zvlášť proto, že to nebyl jeho pravidelný pacient – zaskakoval za doktora Brahama, který byl na sympoziu v Houstonu.

Po telefonu jí řekl: „Jsem si jistý, že by si Larry přál, aby ses o tento případ postarala osobně.“

Bylo to řečeno tónem, který nenechal Jean na pochybách. Nikdy se nesnažila vztah k Larrymu Brahamovi nějak skrývat, ale nesnášela lidi, kteří předstírali, že o ničem nevědí.

Pípátko se ozvalo znovu, když se blížila k ambulanci. Patrně už pacienta přivezli. Vstoupila do místnosti. Chlapce, který byl v bezvědomí, zrovna přemísťovali z vozíku na vyšetřovací stůl. Vedle stála sestra s odsávačkou, aby odstranila případné zvratky z jeho hrdla. O kousek dál postávala zaražená žena středních let ve vycházkových šatech a sotva potlačovala pláč. Jean připadala příliš stará na pětileté dítě, ale stejně se zeptala: „Vy jste jeho matka?“

„Já jsem služebná. Když se to stalo, paní Tatumová nebyla doma. Takže jsem zavolala ordinaci doktora Brahama…“

„Počkejte venku!“ přerušila ji Jean. Žena zaváhala, ale Jean ji nasměrovala ke dveřím a opakovala: „Počkejte venku! A pokuste se sehnat jeho matku!“

„To jsem už zkoušela,“ zavolala za ní zoufalá paní.

Jean věnovala pozornost dítěti v bezvědomí. Prohlédla si jeho ústa a zjistila, že naštěstí nemá zaťaté zuby. „Dýchací trubici,“ zavelela.

Jakmile ji prostrčila chlapcovými zuby, přiložila mu kyslíkovou masku. Ve chvíli, kdy mu omotávala kolem ruky manžetu na měření krevního tlaku, začal se znovu zmítat v křečích.

Jean se ujistila, že je dýchací trubice průchodná, a pak dítě bedlivě sledovala. Chtěla zjistit, jak se záchvat rozvíjí, a největší pozornost věnovala chlapcově hlavě a očím, které se zjevně stáčely na pravou stranu.

To znamenalo, že je postižena protilehlá levá přední strana mozku.

Celé jeho tělíčko ztuhlo a brzy následovala klonická fáze, projevující se rytmickými záškuby pravé ruky a posléze celé paže. Křeče však brzy zachvátily i tělo. Jean si přitiskla jeho hlavu k hrudi, aby si neublížil, a přikázala sestře, ať ho lehce připoutá. Bála se, že by mohl ve chvíli, kdy jím budou zmítat nejsilnější křeče, spadnout ze stolu.

Poté ji Jean požádala, aby zavedla intravenózní jehlu s plastikovou trubičkou tak, aby mohla být přístupná i v křečích. Sestra nabodla žílu v chlapcově předloktí a připevnila trubičku náplastí. Kdyby bylo zapotřebí, dala by se k ní připojit infuze obsahující potřebné léky. Sestra znovu pročistila pacientovy dýchací cesty.

Konečně křeče ustaly a chlapec, stále ještě v bezvědomí, se uvolnil. Jean Scofiledová ho pustila z náručí a požádala o špendlík.

Sestra jí podala sterilizovaný zavírací špendlík. Jean dítě ostře bodla do končetin. Škubl sebou, ale na pravé straně jeho těla byla reakce pomalejší. Poškrábala chodidlo jeho pravé bosé nohy. Prsty se otočily nahoru místo dolů. Babinského reakce, typická pro stav po mozkové mrtvici.

Zkontrolovala jeho životní funkce. Dýchání – teď už normální. Krevní tlak – v pořádku. Puls – pravidelný. Stetoskopem vyšetřila chlapcovo srdce a plíce. Kdyby v záchvatu vdechl zvratky, mohlo by to způsobit pneumonii. Plíce však byly čisté.

Vyšetřila pravou i levou krční tepnu. Nenašla nic podezřelého, žádné bublání či šumění, které by naznačovalo, že do jeho mozku nekontrolované proudí krev. Také chlapcova lebka nenesla známky zranění. Nic.

Chlapec se probral. Světlemodré oči plné slz se na ni dojemně podívaly. Když se ho dotýkala, ucukával a celé tělo měl napjaté. Nevšímala si toho. Jistě ho cizí prostředí děsilo, ale musela pokračovat ve vyšetřování. Prohmatala mu břicho. Chlapec byl hubený, ale nikoli podvyživený a nic jiného neobjevila. Břišní krajina byla měkká, střevní pohyby pravidelné. Pánevní kosti nebyly citlivé na pohmat, právě tak jako páteř a krk. Nic o něm nevěděla, takže byla při manipulování s hlavou a krkem velmi opatrná, aby v případě poranění nepoškodila míchu. Žádný zlomený obratel však nenašla.

Doktorka Scofieldová se chystala přistoupit k podrobnějšímu neurologickému vyšetření, ale chlapcovy oči se znovu stočily doprava a záchvat se opakoval. Zrovna ve chvíli, kdy se před vyšetřovacím sálem na pohotovosti ozval rozčilený ječivý ženský hlas.

„Mám právo ho vidět! Nemůžete mi v tom zabránit!“

Dveře se rozletěly a do místnosti vpadla krásná tmavovlasá mladá žena. „Kde je můj…“ vykřikla, ale vzápětí zmlkla, když spatřila zmučeného chlapečka zmítajícího se v křečích, kterého držela Jean Scofieldová v náručí.

Doktorce Scofieldové byly okamžitě jasné dvě věci: Toto je chlapcova matka a nikdy nebyla svědkem jeho záchvatu. Žena se nevěřícně a zděšeně stáhla a pak zaječela: „Bobby!“

„Okamžitě odejděte! Promluvím si s vámi později,“ poručila jí doktorka Scofiledová.

Matka zaváhala, ale pak jako by uvítala, že může uniknout hrůznému divadlu. Než za ní zapadly dveře, zaslechla Jean další zoufalý výkřik.

Držela teď chlapcovu hlavu a přikázala ošetřovatelce: „Třicet miligramů fenobarbitalu. Injekci. Do žíly.“

Sestra okamžitě splnila lékařčin příkaz.

„Když se bude záchvat opakovat, dejte mu dalších třicet miligramů,“ řekla Scofieldová. Křeče pozvolna ustávaly. „Musíte sledovat jeho dech, abychom ho nepředávkovali.“

Zadívala se na chlapce, který teď klidně ležel a nevěděl o světě. Byl na svůj věk malý, ale půvabný a víčka se mu ve spánku lehce chvěla. Nikdy nezapomene na prázdný výraz jeho světlemodrých očí mezi záchvaty. Až se probudí, nebude si naštěstí nic pamatovat, tak jako většina pacientů. Jean však dobře věděla, že náhlý záchvat může být předzvěstí smrtelné nemoci.

Musí rychle zjistit, co tyto křeče vyvolává.

Měla na vybranou z nekonečné řady možností. Zánět nacházející se kdekoli v těle. Infekce centrálního nervového systému. Celková infekce. Vrozená vada či porodní zranění. Úraz hlavy doprovázený nitrolebním krvácením. V takovém případě by se mohly následky projevit až po roce, a pokud by byl neléčený, hrozilo by celkové ochrnutí i smrt. A nejhorší ze všeho – mozkový nádor. Ať už nezhoubný, benigní, či zhoubný, maligní. Doufala, že se jedná o něco prostšího, třeba záchvaty, které byly v rodině dědičné. Nebo něco dočasného – snad předávkování lékem. Zvědavé děti se často vyšplhají na umyvadlo, zkoumají rodičovskou skříňku na léky a spolknou, na co přijdou.

Doktorka Scofieldová měla zatím jen jedinou stopu: chlapcovy záchvaty začínaly natočením očí a hlavy doprava, což naznačovalo, že se zdroj potíží nachází na protilehlé straně jeho mozku. Byla to vysoce specializovaná oblast, takže usoudila, že nepůjde o nic tak běžného, jako je horečka. Pravděpodobně se jednalo o jakési dráždivé ložisko – krevní sraženími, absces nebo nádor.

Žádné pěkné vyhlídky.

Napřed si musela promluvit se služebnou, která byla svědkyní prvního záchvatu. Pak přijde na řadu matka, která je jako jediná schopna doplnit údaje potřebné k anamnéze.

Jakmile se Jean objevila ve dveřích čekárny, obě ženy se k ní vrhly.

„Jak mu je?“ zvolala matka a dusila v sobě pláč.

„Odpočívá,“ uklidnila ji Jean rychle. „Sedněte si prosím. Napřed si promluvím s vaší služebnou.“

„Já chci mluvit s lékařem!“ naléhala matka.

„Jsem doktorka Scofieldová.“

„Neuvědomila jsem si…“ zakoktala matka.

Jean si nebyl jistá, zda se v její reakci projevilo překvapení nebo nesouhlas. Z neznámých důvodů ženy, na rozdíl od mužů, dávaly přednost lékařům před lékařkami. Ať už ženy říkají, co chtějí, mají vůči svému pohlaví velmi silné předsudky.

„Teď mi povězte, jak se to stalo,“ požádala Jean služebnou. „Sledovala jste vše od začátku?“

Služebná byla mohutná postarší žena zjevně slovanského původu a měla značné jazykové potíže. Rty se jí chvěly, ale nevydala hlásku.

„Byl doma?“ zeptala se Jean.

„Ano, přišel domů jako každý den. Chodí do přípravky na půl dne. Obědvá doma. Udělala jsem mu jídlo, jak paní Tatumová přikázala. Dneska ale jíst nechtěl.“

„Jenom dnes?“ zeptala se Jean, když si vzpomněla, jak je chlapec hubený.

„On žádný velký jedlík není,“ připustila služebná. „Dneska to bylo horší. Chtěl hned jít do svého pokoje a lehnout si.“

„Dělá to často?“ vyptávala se Jean dál. „Myslím – že si chce lehnout ve svém pokoji?“

„Ne. Ale dneska to chtěl. Vím, že by se na mě paní Tatumová zlobila, kdyby nesnědl svou zeleninu a nevypil mléko. Stejně jsem ho ale nechala, ať si odpočine.“

Doktorka Scofieldová přikývla. Fakt, že dítě chtělo samo od sebe jít do postele, ji upoutal. Bezpochyby se nacházel ve stavu aury, předcházející záchvatu.

„Co se stalo pak?“ pokračovala Jean.

„Byl tak zticha, že jsem dostala strach. Tak jsem šla k jeho dveřím. Pak jsem slyšela ten strašný zvuk. Vešla jsem a našla jsem ho… v tom stavu… Sama jste ho viděla. Bylo to hrozné. Hrozné!“

Stydlivě, jako by se domnívala, že je to její chyba, dodala: „Jistě jste si všimla, že se počural. To nikdy nedělá. Je to moc dobře vychovaný kluk.“

„To se při záchvatu stává,“ snažila se ji Jean uklidnit. „Nedělejte si s tím starosti.“

Žena však stále zahanbeně vrtěla hlavou.

„Můžete odejít. Už vás nebudu potřebovat.“

Služebná se otočila k paní Tatumové pro další instrukce, ale ta ji nevnímala. „Musím vidět svého syna,“ naléhala.

„Za chvíli ho uvidíte. Napřed však musím zjistit jeho anamnézu.“

„Ale já chci vědět, co mu je!“ trvala na svém matka.

„Bude lépe, když mne poslechnete. Je to v jeho zájmu,“ řekla Jean jemně, ale rozhodně.

Matka po ní zuřivě loupla očima, ale podřídila se.

„Co kdybychom šly do mé pracovny,“ navrhla Jean, která věděla, jaký šok matka utrpěla, a očekávala další reakci.

Otočila se a ukázala jí cestu.

3

Když procházely přijímacím pokojem do její pracovny, řekla Jean své sekretářce: „Maggie, příští půlhodinu žádné hovory.“

Vedla paní Tatumovou přes svou ordinaci. Na jedné stěně visel nejméně tucet úhledně zarámovaných diplomů a nejrůznějších ocenění a certifikátů, které Jean získala během své kariéry. U ostatních stěn stály zasklené skříňky s nástroji, prohlížečky rentgenových snímků a knihovny přetékající tlustými odbornými svazky. Do mnoha z nich Jean sama přispěla.

Její soukromou pracovnu tvořila velká nenápadně zařízená místnost. Nebyly tam žádné diplomy ani nástroje a knihy. Na dřevem vyložených stěnách viselo několik vybraných uměleckých děl, ke kterým měla osobní vztah. Měkká křesla ničím nepřipomínala erární nábytek. Až na psací stůl s diktafonem to tam vypadalo jako v pohodlném obývacím pokoji. Zařízení navrhla sama, aby působilo na ustarané rodiče a nervózní pacienty uklidňujícím dojmem. V jejím oboru byl stav pacientovy mysli stejně důležitý jako jeho choroba. Dobře volenými slovy vysvětlovala pacientův stav, způsob léčení a prognózu.

Jean byla odjakživa přesvědčená, že rozhovory o léčení, náročných a nebezpečných zákrocích a vyhlídkách na vyléčení vyžadují odpovídající prostředí.

Proto zavedla paní Tatumovou právě sem.

Jakmile se posadila, vytáhla dáma z kabelky balíček cigaret a drahý zlatý zapalovač. „Nevadí vám to?“

„Vůbec ne,“ ujistila ji Jean a začala zjišťovat anamnézu. „Jak se jmenuje váš syn?“

„Bobby. Robert Tatum Junior.“

„Věk?“

„Pět. Pět let a tři měsíce.“

„Pravák, nebo levák?“

Marissa Tatumová se překvapeně podívala na doktorku. „Pravák.“

„Trpí záchvaty, a jestliže ano, kdy to začalo?“

„Záchvaty?“ opakovala matka polekaně. Zjevně netušila, co to slovo vlastně znamená.

„Záchvaty, paní Tatumová,“ vysvětlovala Jean Scofieldová trpělivě. „Křečemi.“

„Křeče? Záchvaty? Bobby? Nikdy!“ Roztřásly se jí rty a slzy jí vhrkly do očí, ale ovládla se a neplakala.

„Chápu, že to pro vás musel být poprvé velký šok,“ uklidňovala ji Jean, „ale po čase, až dokážete odhadnout první příznaky a budete znát průběh, už to tak strašné nebude.“

„Po čase? Chcete tím říct, že se to bude opakovat?“ zeptala se paní Tatumová.

„Pokud nenajdeme a neodstraníme příčinu, musíme s opakováním počítat,“ řekla Jean opatrně. Bylo jí jasné, jak dramaticky tato slova na matku zapůsobí.

Marissa Tatumová na ni s podezřením a nedůvěrou zírala. „Chci mluvit s doktorem Brahamem!“

„Doktor Braham není ve městě. Vrátí se dnes pozdě v noci,“ oznámila ji Jean, aniž naznačila, jak to přijde, že je tak přesně informována o jeho pohybech.

„V tom případě s ním chci mluvit telefonicky!“

„Obávám se, že to nebude možné. Je na sympoziu v Houstonu. Ale i kdybyste se s ním nakrásně spojila po telefonu, jsem si jistá, že by vám řekl, že je váš syn v dobrých rukou. Doktor Braham mi posílá všechny své neurologické pacienty.“

Jean neměla v úmyslu objasňovat paní Tatumové jejich vztah. Začal před dvěma lety, kdy za ní Larry Braham poslal jednoho malého pacienta a její práce na něj udělala obrovský dojem. Posílal další a další. U šestého Jean zjistila, že vlastně žádné neurologické vyšetření nepotřebuje, a Larry rozpačitě přiznal, že ho zajímá spíš sama neuroložka, než její odborný názor.

Začali se vídat častěji a nevyhnutelně se z toho vyvinula milostná aféra. Jean však trvala na tom, že nesmí v žádném případě narušit jejich profesionální vztahy. Oba to puntičkářsky dodržovali.

V tuto chvíli se Jean musela chovat, jako by jí pacienta doporučil jakýkoli jiný doktor.

„Paní Tatumová,“ řekla pevně, „místo abyste čekala na návrat doktora Brahama, uděláte pro svého syna víc, když odpovíte na mé otázky, jak nejpřesněji dokážete. Vyskytuje se ve vaší nebo manželově rodině někdo, kdo trpěl nebo trpí záchvaty?“

„V mojí ne. A Bob se také o ničem podobném nezmiňoval. Pochází ze silné, zdravé rodiny.“

„I mezi členy silných a zdravých rodin se vyskytují jedinci, kteří mají záchvaty křečí. Bylo by dobré, kdybyste to zjistila a oznámila mi to.“

„Dobře. Zeptám se ho.“

„Stěžoval si Bobby v poslední době na bolení hlavy?“

„Jen někdy ráno, když se mu nechtělo do školky. To si hledá všelijaké výmluvy. Třeba že ho bolí hlava.“

„Mívá žaludeční nevolnost? Zvrací?“

„Ne.“

„Nemíval někdy zdvojené vidění?“

„Ne. Podívejte se, paní doktorko, po čem to vlastně pátráte? Mám právo to vědět.“

„Pochopitelně a ujišťuji vás, že vám řeknu, jakmile něco zjistím. Proto by bylo nejlépe, kdybyste odpovídala na mé otázky,“ pobídla ji Jean.

Marissa Tatumová si uvědomila, že se Jean snaží pomoci jejímu synovi, a omluvila se. „Jistě. Promiňte.“ Zapálila si další cigaretu.

„Dětské nemoci?“

„Spalničky.“

„Operace?“

„Ne,“ odpověděla matka rychle, ale opravila se. „Vyndali mu mandle.“

„Tonsilektomie,“ poznamenala si Jean. „Kolik mu bylo?“

„Tři roky.“

„Měl někdy potíže s chůzí? Kulhal nebo se motal?“

„Ne.“

„Co koordinace rukou – zapíná si knoflíky a zavazuje si tkaničky sám?“

„Ano,“ odpověděla matka a pokusila se nahlédnout přes stůl do Jeaniných poznámek.

„Nestěžoval si na mravenčení v prstech či jinde na těle?“ zeptala se Jean. Chtěla tím odpoutat její pozornost od cíle vyptávání.

„Ne.“

„Potíže s polykáním a výslovností?“

„Ne.“

„Neměl zápal mozkovývch blan?“

„Jen spalničky, to už jsem řekla.“

„Co horečky v poslední době?“

„Žádné.“

„Žaludeční potíže?“

„Ne.“

„Všimla jste si, že je jedna strana jeho těla slabší než druhá?“

„Ne.“

„Nějaký úraz?“ Paní Tatumová se zatvářila zmateně, takže to Jean upřesnila. „Poranil se v poslední době? Zvlášť na hlavě? Spadl z kola? Zakopl a udeřil se do hlavy? Něco podobného?“

Krásná tvář Marissy Tatumové se pohroužila do sebe, jako kdyby si vybavovala důležité události ze života svého synka. Po chvíli zavrtěla hlavou.

„Stalo se dnes něco neobvyklého? Řekl vám něco zvláštního?“

„Ne,“ řekla matka, ale pak si přece vzpomněla. „Ano, ráno povídal, že snad nebude muset zase malovat slony. Radši by kreslil zebry, protože mu jejich pruhy připadají zajímavější.“

„Takže mezi ním a jeho učitelkou existuje jisté napětí.“

„Nejedná se o nic vážného. Ujišťuji vás, že to není žádný rebelant. Spíš naopak. Je to skvělý malý gentleman, který vychází s každým. A je bystrý. Velmi bystrý.“

Najednou se paní Tatumová vytasila s otázkou, která ji od samého začátku trápila nejvíc. „Tohle nezasáhne jeho mozek, že? Nebude z něj to slintající a kroutící se stvoření, které člověk vídá…?“

„Pokud najdeme příčinu a zareaguje na léčbu, k ničemu takovému nedojde.“

„Pokud zareaguje… Chcete tím říct, že by zareagovat nemusel?“

Jean trpělivě vysvětlila: „Než můžeme cokoli podniknout, musíme zjistit příčinu vzniku potíží. O to se zrovna pokoušíme. Takže vás znovu žádám, abyste pravdivě odpovídala na mé otázky.“

„Promiňte. Pokusím se o to.“

„Stalo se dnes něco neobvyklého?“

„Ne. Předpokládám, že odjel školním autobusem.“

„Předpokládáte?“

„Musela jsem spěchat na schůzi Ženské ligy paní Cameronové.“

Jean ji přerušila. „Manželky Horace Camerona?“

„Ovšem,“ řekla Marissa. Bylo jasné, že se snaží potlačit pýchu nad tím, že patří ke známým tak významné osoby, jakou je manželka prezidenta InterElectronics. „Kdykoli jdu na schůzi, odvede Esther Bobbyho na školní autobus a počká na něj v poledne. Dá mu oběd a pak má Bobby hodinu odpočívat. Potom si jde hrát s dětmi.“

„Stává se to často?“

„Co?“

„Že ho Esther odvede na autobus místo vás?“ zeptala se Jean a vzhlédla od svých poznámek, aby viděla, jak se Marissa tváří.

„V poslední době jsme měli dost napilno. Paní Cameronová mě požádala, abych zorganizovala skupinu dobrovolnic, které budou pomáhat tady v nemocnici. Náklady stoupají, a tak se domnívá, že bychom mohly trochu ulevit personálu.“

„Každá pomoc nám bude vítaná,“ souhlasila Jean.

Než stačila položit další otázku, zazvonil telefon.

„Promiňte,“ omluvila se a zvedla sluchátko. „Ano? Prosím vyřiďte panu Careymu, že s ním momentálně nemohu mluvit. Zavolám mu zpátky. Že nemůže čekat? Tak mu dejte něco na uklidněnou!“ Netrpělivě zavěsila a obrátila se k paní Tatumové. „Omlouvám se. Vím, že je to pro vás těžké i bez přerušování. Byl Bobby kompletně imunizován?“ Marissa Tatumová se zatvářila nechápavě.

„Očkován,“ vysvětlila Jean.

„Ach ano. Doktor Braham má všechny Bobbyho lékařské zprávy. Víte, my tady žijeme teprve dva roky. Předtím byl Bob v pobočce v San Diegu. Pak pan Cameron osobně požádal, aby ho přeložili sem, na ústředí InterElectronics.“

Jean zaregistrovala, jak je mladá žena pyšná, že si jejího manžela vybral sám Cameron. Cameron byl mezinárodně uznávaná autorita v elektronickém průmyslu a práce v jeho týmu představovala klíčový bod kariéry ambiciózního mladého úředníka.

Jean si rovněž uvědomila, že má co do činění s pacientem, o kterého bude mít zájem sám předseda správní rady nemocnice. Cameron často zasahoval do věcí, které přesahovaly jeho povinnosti a do kterých mu vlastně nic nebylo. Ale s tímto problémem se vyrovná, až přijde čas. Prozatím byla nejdůležitější anamnéza malého pacienta.

„Seznámím se s těmi zprávami. Je Bobby na něco alergický, paní Tatumová?“

„Můj syn nepatří k přecitlivělým alergickým dětem,“ prohlásila matka hrdě a trochu dotčeně.

„Vraťme se do doby, než se Bobby narodil,“ začala Jean a všimla si, že paní Tatumová poněkud ztuhla. „Byla jste během prvních tří měsíců těhotenství nemocná?“

„Ne, cítila jsem se skvěle.“

„Užívala jste nějaké léky? Na uklidnění, na spaní?“

„Občas.“

„Občas co?“

„Sedativa. Bob byl tak často pryč. Musel hodně cestovat. Pořád ještě musí. Když nebyl doma, někdy jsem špatně usínala. Můj porodník mi předepsal slabé sedativum.“

„Vzpomněla byste si jaké?“

„Valium.“

„Jak silné?“

„Nevím.“

„Jakou barvu měly ty pilulky?“

„Bílou. Asi takhle velké. Ale nebrala jsem je často. Ani jsem nevyužívala první dávku.“ Jean Scofieldové se ulevilo.

„Krvácela jste během těhotenství? Nehrozil vám potrat?“

„Ne.“

„Žádná infekce?“

„Žádná,“ odpověděla paní Tatumová a sáhla do kabelky pro další cigaretu. Jean ji musela upozornit, že už má jednu zapálenou.

„A teď k Bobbyho narození…“ Výraz Marissina obličeje se prudce změnil. „Nějaké potíže? Dlouhý porod? Přílišný tlak na hlavičku? Nepamatujete si, jestli se váš porodník o něčem takovém zmínil?“ zeptala se Jean zdánlivě lhostejně.

„Nemám tušení. Byla jsem v narkóze. Bobby přišel na svět císařským řezem.“

(Apgar skóre je způsob vyhodnocení stavu novorozence. Nazývá se podle vynálezkyně této metody, doktorky Virginie Apgarové. Hodnotí se stav minutu a pět minut po porodu, přičemž každá součást sledování – tep, zabarvení kůže, frekvence dechu, krevní tlak a sací reflex – je bodována od 0 do 2. Výsledek se sčítá. Dítě s apgarem 4 je na tom hodně špatně a bude potřebovat velkou péči. Novorozeně s apgarem 7 je šampión. Pozn. překl.)

Jean neodpověděla, jen si poznamenala „Těžký porod“ a slovo těžký podtrhla. „Řekli vám, jestli Bobby zrůžověl a začal dýchat hned? Zmínili se o tom, jaké bylo jeho apgar skóre?“

„Doktor mi řekl, že je v pořádku. Všechno normální. Žádné poškození mozku!“ zdůraznila matka. Pak přiznala: „Přestože se narodil trochu předčasně.“

„Takže byl prvních pár dní v inkubátoru?“

„Přes měsíc,“ opravila ji Marissa Tatumová, „ale vyvíjel se dobře. Pravidelně ho vyšetřovali a všechno bylo perfektní. Skvělé.“

„Kolik mu bylo, když začal chodit?“

„Asi rok. Vlastně třináct měsíců. Pochopte, on není opožděný. Je moc chytrý!“ rozlítila se matka.

Jean se nenechala vyrušit a dále kladla rutinní otázky. „Kolik mu bylo, když začal mluvit?“

„Jedenáct měsíců – skoro rok.“

„Jak si vede ve školce?“

„Moc dobře.“

Jean přikývla a dopsala si poznámky. „Výborně. Děkuji, paní Tatumová, moc jste mi pomohla,“ uzavřela.

„Teď bych se na něco chtěla zeptat já,“ odpověděla matka. „Ale ovšem.“

„Co se teď bude s Bobbym dít?“

„Napřed byste měla vědět, co takový záchvat obnáší. Vůbec se totiž nepodobá folklórním báchorkám. Není na něm nic tajemného. Je to projev jakési mozkové anomálie, jejíž zdroj musíme vystopovat. Pokud to dokážeme. Bobby však neměl jen jednu křeč, ale celou sérii.“

„Sérii?“ zeptala se matka nevěřícně.

„Byl to vlastně epileptický záchvat. Zní to hrozně, ale není to tak zlé, jak to vypadá,“ snažila se ji uklidnit Jean.

„Říkala jste, že se pokusíte zjistit příčinu. Co když to nedokážete?“

Jean Scofieldová otázku ignorovala. „Jak si s Bobbym hrává jeho otec?“

„Hrává?“ užasla matka.

„Zvedá ho na ramena? Vyhazuje ho do vzduchu a předstírá, že ho nechá spadnout, ale v poslední chvíli ho chytne?“

„Ale ovšem. Víte přece, jak si hrají tátové se synky.“

„Nikdy ho neupustil?“ zeptala se Jean rychle.

„Ovšemže ne. Bob by si raději uřízl ruku, než by dopustil, aby se jeho synovi něco stalo!“

Jean Scofieldová se vyjádřila přesněji. „Paní Tatumová, je mi jasné, že by to neudělal schválně. Ale mohlo k tomu dojít náhodou.“

„Ne, nikdy.“

„Třeba k tomu došlo, když jste nebyla doma?“

„Ne! Nic takového se nestalo. Můj manžel miluje Bobbyho nadevšechno. Protože…, jak jsem řekla, narodil se císařským řezem. Doktor mi radil, že bych neměla mít další děti. Bob je zásadně proti adopci. Takže Bobby je náš jedináček. Nesmí být nemocný. Nesmí!“

Jean Scofieldová raději změnila téma, protože nemohla matku potěšit a nechtěla jí lhát. „Kdy se má vrátit váš manžel?“

„V pátek večer. Posledním letadlem z Chicaga.“

„Ráda bych si s ním promluvila co nejdřív. V sobotu ráno?“

„Proč?“ naklonila se k ní Marissa Tatumová. „Je to tak zlé, že mi to nechcete říct?“

„Zatím není co říct.“

„Takže máte nějaké podezření!“ naléhala paní Tatumová.

„Na to je příliš brzo. Musíme mít kompletní obraz případu. Všechny výsledky. Jak se chová po záchvatu. Jak reaguje na léky.“

„Může to s ním být zlé,“ uvědomila si matka se zoufalou nadějí, že Jean bude odporovat. „Může,“ musela Jean připustit. „Jak zlé?“

Jean bylo jasné, že musí té ztrápené ženě říci celou pravdu, i když to pro ni bude velmi bolestivé.

„Od občasných záchvatů, které mohou být kontrolovány léky a pozvolna vymizí, až po mozkový nádor. Ten nezmizí,“ dodala Jean jemně. Snažila se zmenšit matčin šok.

„Mozkový nádor…“ zašeptala Marissa Tatumová a odvrátila se. „Ach Bobby… Bobby… Bobby…“

Jean Scofieldová opustila svůj stůl a objala ji kolem ramen.

„Paní Tatumová, chápete, že dokud si nejsem jistá, nerada cokoli sděluji matkám pacientů. Matky se vždycky chytí toho nejhoršího. Váš syn může, jak jsem vám řekla, trpět příležitostnými záchvaty, které je možné omezit. Nezapomeňte na to.“

Žena pomalu přikývla. „Kdyby to byl nádor, mohl by být zhoubný?“

„Domnívám se, že to žádný nádor není,“ pospíšila ji uklidnit, třebaže tuto možnost zatím nevyloučila. „Ale teď musím vašeho syna důkladně vyšetřit.“

„Jak dlouho tu bude?“

„Pravděpodobně čtyři až pět dní.“

„Chtěla bych ho mít doma, než se Bob v pátek večer vrátí. Hrozně by ho rozrušilo, kdyby zjistil, že je jeho syn v nemocnici.“

„Paní Tatumová, co kdybychom se napřed postarali o vašeho syna, otec ještě chvíli počká,“ navrhla Jean. „Pošleme Bobbyho domů, jak nejdřív to bude možné a pro něj vhodné.“

„Ano.“ Matka se chvíli rozpakovala. „Mohu se na něj podívat?“

„Teď spí.“

„Jen na chvilku?“

„Ale ano. Pojďte se mnou,“ vyzvala ji Jean.

Jak spolu kráčely chodbou, navrhla: „Co kdybyste zavolala manželovi a řekla mu, co se stalo?“

„Ach ne,“ odpověděla Marissa Tatumová rychle. „Všeho by nechal a nasedl do prvního letadla. To by se panu Cameronovi nelíbilo.“

„Přesto trvám na tom, abyste promluvila se svým manželem,“ řekla Jean.

Marissa Tatumová se blížila k ambulanci s obavami. Jean na chvíli zapochybovala, jestli se vůbec odváží vstoupit. Zadívala se na svého spícího syna a pak na pokyn doktorky Scofieldové vyklouzla z místnosti. Jean mohla přistoupit k podrobnějšímu vyšetření. Sáhla do kapsy pro baterku, když se telefon rozblikal. Zvedla ho sestra. Byla to zase sekretářka pana Careyho. Doktorka Scofieldová odmítla přerušit vyšetřování.

„Otoskop!“ zavelela. Prohlédla chlapcův nos a uši, ale nenašla stopy po krvácení či mozkomíšním moku, což by svědčilo o nedávném poranění hlavy.

S pomocí oftalmoskopu prozkoumala oči a oční pozadí. Nenašla žádné stopy po zvýšení tlaku a krvácení. Chlapcovy zornice byly kulaté a pravidelné a pohotově reagovaly na světlo.

Až se dítě probere, vyzkouší zaostřování.

Jemně znovu otevřela víčka a nakláněla hlavu dopředu a dozadu. Oči reagovaly spojitě – zrakový nerv nebyl porušen. Na krku také nenašla citlivé místo. Znovu přešetřila pulz krčních tepen. Nic abnormálního, žádné šumy. Srdce tlouklo pravidelně, bez šelestů. Plíce byly čisté.

Pravá strana stále vykazovala jistou slabost, ale už ne tak výraznou.

Vyšetření potvrdilo, že hlavní mozkové nervy jsou neporušené. Ještě jednou zopakovala tělesné i neurologické vyšetření.

Nakonec zapsala do chorobopisu nadepsaného Tatum, Junior, Robert. Pacient 264 4756. Pět let. Bílý. Muž.

1. Pozáchvatový stav

2. Záchvat neznámého původu (a) možné ložisko v levém čelním laloku, i.e. protilehlá reakce, hlava i oči se stáčejí doprava. Známky reziduální hemiparézy rychle mizí. (b) masivní tlak v levé části mozku.

Pod nadpis Plán napsala:

1. Přijmout na kliniku pro další sledování a ošetření.

2. V průběhu nadcházejících šesti hodin každou hodinu neurologicky vyšetřit. Dále po dvou a pak po čtyřech hodinách.

3. Když se dítě neprobudí po šesti hodinách, zavolat mě.

4. Až se probudí, podávat čisté tekutiny. Neprobudí-li se, pokračovat s infuzí.

Fenobarbital do svalu 30 mg / 12 h.

Zavolat mě, kdyby se znovu objevily křeče.

7. Intravenózně podávat 50 až 100 cc D5 a W mikrokapkami. Osm hodin.

8. 50 mg dilnatinu okamžitě, pak podle dalšího.

9. Žádná další sedativa.

Klid na lůžku.

Nepouštět do koupelny.

Na ranní ambulanci v doprovodu.

Zavolat, pokud se pacient neprobere do osmi hodin.

Plán dalšího vyšetření:

Rentgen lebky – výsledky dopoledne.

Echoencefalogram – výsledky dopoledne.

EEG – ráno.

Konzultace s pediatrem doktorem Brahamem. 13. Mozkový tomogram zítra odpoledne.

19. Snad i angiogram, pokud to bude nutné.

Navíc předepsala kompletní vyšetření – krev, moč, rentgen plic – zkrátka všechno.

Poté se ujistila, že dítě přemístili na neurologické intenzivní oddělení. Víc už až do chvíle, kdy dostane výsledky vyšetření a testů, nemůže udělat.

„Záchvaty neznámého původu,“ s touto diagnózou se musela prozatím spokojit.

Vzpomněla si, že ji Carey pořád ještě očekává, ale to dítě, které přijímal Guylay, mělo přednost. Zastavila se na dětském pokoji. Snad už přišly výsledky a něco jí řeknou.

Dítě spalo. Obě opařené ručičky mělo ošetřené hojivou mastí a obvázané. Příznaky bití na jeho obličeji byly ještě zřetelnější. Vzpomněla si na podobný případ. Tehdy rodiče vysoudili dítě do své „péče“. Za dva měsíce bylo mrtvé. Nešťastnou náhodou! Jasný případ rodičovského týrání. Rozhodla se, že se Guyalyovu malému pacientovi nic takového nesmí stát.

Znovu si vzpomněla na Careyho a s tajným potěšením se rozhodla, že ho ještě nechá čekat.

4

Zastavila se na jednotce intenzivní péče, kde Bobby Tatum díky fenobarbitalu a ospalosti, která následuje záchvaty, klidně spal. Prohlédla si ho. Bylo to velmi hezké dítě. Měl matčiny tmavé vlasy a krásné rysy, ale musel podědit hodně po otci, protože na tak malé dítě byl jeho půvab vysloveně mužný.

Vzpomněla si na další dítě, kterému nebylo souzeno se narodit, ale které by muselo vypadat podobně, kdyby se potatilo. Ale to patřilo minulosti a do jiného života a nyní po něm zbývala jen tupá bolest.

Carey ji sháněl tak usilovně, uvědomila si, že už nemůže návštěvu dále odkládat. Zatelefonovala jeho sekretářce. Ta ji ujistila, že má pan Carey sice poradu, ale doktorku Scofieldovou určitě přijme. Jean zjistila, že byl pozván i Hans Benziger. Kdykoli se setkali, Hans ji pozdravil otcovským polibkem. Ani dnes neudělal výjimku. Promluvil k ní s jemným německým přízvukem, který jeho varování zmírnil. „Víš, co chce.“

„Vím,“ odpověděla rovněž měkce, ale s náznakem tvrdosti.

„Očekává ode mě, že tě přesvědčím,“ řekl starý Benziger s úsměvem.

„Tak do toho, Benni, do toho,“ vyzvala ho pobaveně.

Carey galantně vstal a přivítal ji. Měla dojem, že váhá, zda jí má políbit ruku, ale pak to zavrhl jako příliš výstřední. Chřestýš před útokem chřestí, Carey vždycky září.

„Nuže, má drahá, měla jste dnes rušný den. Nic neobvyklého, doufám?“

Jean mu to nemínila ulehčit. Mlčela a nechala ho vymluvit.

„Doslechl jsem se, že odmítáte místo zástupkyně šéfa neurologického oddělení?“ usmál se na ni škádlivě, jako kdyby to nebral vážně.

Jean mu úsměv oplatila a řekla: „Ano, odmítla jsem to.“

„Má drahá, ale to místo bylo vytvořeno speciálně pro vás! Uvědomujete si to?“

„Uvědomuji. A uvědomuji si ještě víc,“ odpověděla stále ještě s úsměvem Jean. „Například jak blahosklonně mě titulujete má drahá. Nikdy jsem vás neslyšela takto oslovovat mužské členy lékařského sboru.“

„Je tu přece jistý rozdíl…“ zakoktal Carey a zrudl.

„Ten si uvědomuji daleko silněji než vy!“ odsekla Jean už bez úsměvu. „Nepřeji si, aby mě někdo ponižoval a oslovoval mě jako tatínkovu malou holčičku. Můj titul, doktorka, úplně postačí.

A co se týče míst speciálně pro mě vytvořených, nemusíte se obtěžovat. Zajímá mě jediné – místo přednosty neurologického oddělení, až doktor Benziger odejde do penze.“

„Nikdy jsme neměli ženu…“

Jean mu skočila do řeči. „To je další slovo, které nechci slyšel: nikdy. Kašlu na to, co se nikdy nestalo. Zajímá mě práce, pro kterou jsem dokonale kvalifikovaná. A nedám se koupit prázdným titulem, který mi neumožní prosadit změny, které by se tu měly udělat.“

Carey se podíval na Benzigera, jako by prosil o pomoc. Starý doktor však volání o pomoc ignoroval a předstíral, že se dívá z okna. Carey se musel spolehnout na sebe.

„Chápete doufám, že pokud toto místo nepřijmete, nesplníme kvótu a nedodržíme federální předpisy.“

„A nedostanete federální podporu.“

„Přesně tak!“ zdůraznil Carey. „Tahle instituce pro vás přece tolik udělala, měla byste se jí odvděčit.“

Řekl to nějak divně. Bylo to úmyslné? Nebo náhoda? podivila se Jean.

„Zástupce přednosty neurologického oddělení je nic neznamenající nálepka,“ trvala však na svém. „Máte-li k dispozici kompetentního přednostu, nepotřebujete zástupce.“

„A co federální fondy?“ zaútočil Carey.

„Nic snazšího. Jmenujte na to místo ženu. Kvalifikovanou ženu,“ odpověděla Jean a její oči zeleně zaplály.

„Muži nemají rádi ženské nadřízené!“ prohlásil Carey.

„V jiných nemocnicích už se tak stalo,“ opáčila Jean.

„Ale moc jich není, že!“ rychle zareagoval Carey. „Nejsou totiž dostatečně kvalifikované. Nepublikují vědecké práce. Ale pozor,“ pokračoval. „Já jim to nekladu za vinu. Medicína není jejich cílem. Většina z nich pomýšlí na manželství a některé po čase na lékařské poslání rezignují.“

„Stejně jako někteří muži!“ odrazila ho Jean. „A pokud vám jde o vytrvalost nebo dlouhověkost, račte si uvědomit, že ženy žijí déle než muži a o to déle jsou profesně aktivní. Takže lékařka vám bude pravděpodobně sloužit déle než lékař!“

„Muž ale neodchází na mateřskou a nestará se o děti.“ Po krátké pauze Carey dodal: „To ovšem ve vašem případě nebude problém.“

To byla druhá lstivá narážka na soukromý život Jean Scofieldové. Teď si byla jistá, že ani ta první nebyla náhodná. I Hans Benziger, který se až do této chvíle dobře bavil, zvážněl.

„Co má s jmenováním společného můj soukromý život?“ zeptala se Jean.

„Jen jsem citoval zkušenosti jiných nemocnic.“

„Když už jsme u citování zkušeností, pane Carey, dovolte, abych vám jich také pár ocitovala. Ano, ženy se nezabývají vědeckým výzkumem tolik jako muži. Nepublikují tolik. Proč? Protože v komisích udílejících granty pro výzkum zasedají většinou muži. A ti nemají zájem ženskou vědeckou práci podporovat. Takže chyba není v ženách, v jejich způsobu myšlení ani v zájmu o vědeckou práci. Všechno způsobují ti nahoře, kteří pouštějí či nepouštějí peněžní kohoutek. Já jsem měla štěstí. Velké štěstí. Měla jsem doktora Benzigera, který mi granty vybojoval. Bůh ví, jak by mohly ženy přispět k rozvoji medicíny, kdyby i na jiných rozhodujících místech seděli lidé jako doktor Benziger.“

„Cožpak nechápete, že když přijmete to místo, posunete ženskou medicínu o hodně kupředu?“ snažil se ji Carey pohnout k sebeobětování.

„Ale tím právě nedosáhnu ničeho! Až na to, že vyhovím vám, protože vy nechcete na místě šéfa ženu! A teď se musím vrátit na neurologickou intenzivku. Leží tam chlapec ve velmi zvláštním stavu. Může ohrozit jeho život.“

Carey smutně potřásl hlavou, čímž dal najevo, že ještě neskončil.

„Tady v nemocnici je pár vlivných mužů, kteří se domnívají, že byste jako přednostka kliniky musela snášet příliš velký tlak. Vzhledem k tomu, co jste prožila v minulosti.“

Jean Scofieldová se na Careyho zuřivě podívala a on jí pohled vyzývavě vrátil.

„Moje minulost nemá s mým jmenováním nic společného,“ uzavřela rozzlobeně rozhovor.

Jakmile se za ní zavřely dveře, Hans Benziger vstal.

„Edwarde, tohle bylo nefér a neuvážené. Její minulost opravdu nemá s tímto jmenováním nic společného!“

„Přesto si to někteří muži myslí.“

„Někteří muži také vraždí a olupují staré dámy. To neznamená, že se k nim musíš připojit!“

Benziger odkráčel z místnosti. Venku se ho zmocnil pocit viny. Od chvíle, kdy navrhl Jean na místo přednostky neurologické kliniky, se obával, že její minulost dříve či později přijde na přetřes. Domníval se, že jí to nebude vadit, ale teď už si tím tak jistý nebyl. Musí si s ní okamžitě promluvit.

Okna pracovny Hanse Benzigera vedla na západ, takže se mohl za jasných pozdních odpolední těšit barvitými západy slunce. A pokud se na nebi objevilo pár mraků vhodně clonících paprsky zapadajícího slunce a zastírajících slumy, které vyrostly kolem Univerzitní nemocnice, byla to opravdu pěkná podívaná. Tak to vypadalo, když otevřel dveře a vyzval Jean Scofieldovou, aby přistoupila k oknu. „Tenhle pohled dá člověku zapomenout na všechna trápení, která si lidstvo působí.

Pojď dál, má drahá, a sedni si.“ Usmál se. „Doufám, že ti stále ještě mohu říkat má drahá a nebudeš mě považovat za mužského šovinistu, nebo jak tomu v tomto měsíci ženské revolucionářky říkají.“

Benziger se posadil do vysokého koženého křesla za psacím stolem. Jeho bílá hříva se na temně hnědém pozadí skvěle vyjímala. Jean usedla proti němu a zadívala se na obličej, který odrážel léta smutných i šťastných zkušeností. Byla to tvář hodná nejlepšího sochaře.

„Jean… Jean… Tak nevím, jestli jsem udělal dobře, když jsem tě navrhl na to místo,“ začal starostlivě.

„Víc než dobře,“ ujistila ho láskyplně.

„I to, že jsem tě jmenoval svou nástupkyní?“

„Nebylo by fér, kdybys mě nejmenoval.“

„Na to však nenarážím.“

„Ach, už chápu.“

„Někdo to musel vytáhnout. Oba jsme to vlastně měli očekávat.“

„Upřímně řečeno, myslela jsem si, že Carey vytasí Larryho,“ přiznala.

„To udělal. Navrhl mi, abych si s Lawrencem promluvil, aby tě přesvědčil, že máš přijmout místo zástupkyně přednosty.“

„Ale my se do svých profesionálních záležitostí navzájem nepleteme. Tak jsem se dohodli.“

Benziger vždy respektoval soukromý život svých zaměstnanců. Přesto tuto zásadu porušil. „Mluvili jste o svatbě?“

„O tom mluví Larry.“

„Co ty?“

„Já… rozmýšlím si to.“

„A?“

„Nevím, jestli se dokážu podruhé vdát,“ odpověděla Jean a odvrátila se k oknu, za nímž zářily poslední paprsky zapadajícího slunce.

„Miluješ ho?“

„Je to laskavý a poctivý muž. Důvěřuju mu. Do jisté míry jsem na něm závislá. Ale přesto…“ Nedořekla.

„Něco ti chybí?“ zeptal se Benziger tiše.

„Byl by to perfektní manžel. Má všechno, co si může žena přát…“

„Ale není to Cliff,“ dopověděl.

„Nebo nejsem schopná se tak silně zamilovat podruhé.“

„Má drahá, Jean, musíme se nějak domluvit. Pokud nechám tvé jméno v návrhu na nominaci, bude se probírat tvá minulost. Použijí ji proti tobě všemi způsoby. Budou se snažit dokázat, že nejsi způsobilá léčit daňové poplatníky. Chci vědět, jestli tomu všemu chceš čelit.“

„Chci. Ty si to snad nepřeješ?“

„Měla jsi někdy důvod o mně zapochybovat?“

„Promiň, Benni.“

„Mně se neomlouvej. Já chci jen vědět, jestli jsi dost silná na to, abys dokázala znovu prožít minulost a snášet jedovaté pomluvy.“

„Ano, jsem.“

„Nechci tvou odpověď hned. Teď jsi příliš rozkohoutěná. Rozmysli si to.“

„Nedám se koupit nějakým dryáčnickým jmenováním. A nenechám se vydírat!“ odpověděla rozhodně.

„Mysli, má drahá, mysli! Rozhodnout se můžeš později.“

„Teď je čas. Budoucnost neurologického oddělení pro příštích patnáct let závisí na mém jmenování na místo přednosty. A já to místo chci, protože vím, že odvedu nejlepší práci! Nejsem žádná bojovnice za práva žen. Bojuju za sebe. Chci převzít oddělení, které jsi ty vybudoval a udělal z něj jedno z nejlepších v zemi, a chci ho zlepšovat dál.“

Benziger se s ní o tom nemohl přít. Pokud je někdo schopen pokračovat v jeho práci a ještě ji zdokonalovat, je to Jean. Snažil se ji však chránit před osobními spory a ranami, které by mohla utržit. Chystal se k poslednímu pokusu, když se ozvalo pípátko v náprsní kapse Jeanina pláště.

Zvedla telefon, představila se a poslouchala. „Hm. Hm. Plazmu a kyslík. Nehýbejte s ní. Jsem tam hned.“

Zavěsila. „Další automobilová nehoda. Proletěla hlavou předním sklem.“

„Ach, zase jedna,“ řekl Benziger smutně. „Jen běž, má drahá. Zítra si promluvíme, ale ještě o tom přemýšlej.“

Doktorka Scofieldová se sklonila nad devatenáctiletou pacientkou. Musela být hezká, ale teď byl její obličej změtí krve, roztříštěných kostí a rozervaných tkání. Jean ji rychle vyšetřila.

„Připravte pohotovostní operační sál. Sežeňte doktora Forresta a požádejte ho, aby se šel mýt. Jestli ji chceme zachránit před ochrnutím, musíme jí uvolnit tlak na míchu.“

Když to říkala, její chladný profesionální mozek jí napovídal, že v této chvíli už je mícha patrně nenávratně poškozená. Tento obor se vyznačoval mnoha podobnými tragédiemi.

Někdy si říkala, jestli nezůstala po Cliffově smrti u neurologie právě proto, jakým způsobem zemřel. Teď však nebyl na úvahy čas. Musela pomoct té ubohé, dříve hezké dívce, která bude mít štěstí, když se z toho dostane. Nebo by snad bylo lepší, kdyby se vůbec neprohrála?

Jean se myla před operací. Neměla asistovat, jen sledovat a ověřit si diagnózu. Forrest naneštěstí potvrdil její obavy. Poškození míchy bylo tak závažné, že vylučovalo optimistickou prognózu. Jean stále ještě v operačním oděvu sešla dolů za dívčinými rodiči. Byla upřímná, ale nikoli zbytečně krutá. Lékaři budou jejich dceru v dalších dnech bedlivě sledovat. Nemohou však očekávat zázraky. Neurologie ještě nepokročila natolik, aby mohla spojovat rozdrcené nervy.

5

Zrovna se převlékala do civilu, když se zase ozvalo pípátko. Zvedla telefon v šatně. „Doktorka Scofieldová.“

„Okamžik,“ řekla telefonistka a spojila ji s volajícím. „Miláčku?“

Byl to Larryho hlas. Po všem, co toho dne prožila, ji uklidnil a potěšil.

„Jak dopadla tvoje přednáška na sympóziu?“

„Skvěle,“ zasmál se. „Některé posluchače jsem udržel v bdělém stavu celou hodinu. Moc práce?“

„Zrovna to tu balím.“

„Přijedeš pro mě?“ Letadlo má přistát ve čtvrt na deset. „Jistě,“ slíbila rychle. „Zníš unaveně.“

„Dneska toho bylo moc. Všechno ti povím později.“

„Vyvolávají můj let. Musím běžet. Miluju tě.“

Kdyby si toho dne tolikrát nevybavila Cliffa, asi by odpověděla: „Já tebe taky.“ Místo toho jen řekla: „Já vím, Larry, já vím.“ Znělo to spíš utrápeně než potěšeně.

Lawrence Braham si to uvědomil, ještě než zavěsil. Je přepracovaná, řekl si. Potřebuje vypadnout z nemocnice. Tentokrát ji přesvědčí, rozhodl se.

Měla ještě chvíli času, a tak se zastavila za chlapečkem Tatumem na jednotce intenzivní péče. Kdyby byl vzhůru, mohla by mu položit pár otázek. Když se blížila opuštěnou chodbou, zahlédla na lavici před pokojem sedět nějakou ženu. Vypadala ztraceně a opuštěně. Snad tou pozdní hodinou. Ukázalo se, že je to Marissa Tatumová.

„Paní doktorko? Jak se daří Bobbymu? Nezhoršilo se to? Nechtějí mě k němu pustit,“ naléhala.

„Jednají podle mých příkazů. Večer ho krátce navštívíte a pak ho necháte celou noc klidně spát.“

„Ale až se probudí, poleká se. Nebude vědět, kde je a proč. Důvěřuje jen mně – ostatní lidé jsou cizinci.“

Jean si vzpomněla, jak plachý a poděšený jí Bobby Tatum připadal.

„Naše ošetřovatelky umí zacházet s dětmi. Nemusíte se obávat. Prosím, jděte domů a odpočiňte si.“

„Raději tu počkám.“

Jean ustaranou matku chápala, ale přesto jí musela říct: „Nechci, aby chlapce někdo rušil. Nepustím vás k němu.“

„Tak počkám tady.“ Marissa Tatumová sklesla zpátky na lavici.

Jean Scofieldová vstoupila do neurologické jednotky intenzivní péče, přešla kolem několika skleněnými stěnami oddělených lůžek a zastavila se v koutě, kde spal malý Bobby Tatum. Baterkou si posvítila na status. Dýchání, krevní tlak, tep – vše normální. Ani předběžné krevní testy se nelišily od normálu. Co tedy působilo záchvaty? Snad to zjistí zítra. Prohlédla si i spícího chlapečka. Všechny děti vypadají ve spánku jako andílkové. Tohle vypadalo jako obzvlášť půvabný andělíček.

Matka stále čekala.

„Paní Tatumová, raději jděte domů. Abyste na Bobbyho nepřenesla vlastní napětí. Nechci, aby ho něco zneklidnilo.“

„Já ho nezneklidním,“ protestovala mladá matka.

„Děti jsou velmi citlivé,“ vysvětlovala Jean trpělivě. „Zvlášť jedná-li se o přehnaně starostlivé rodiče. To dítě zvláště rozruší. A napětí a nervozita mohou vyvolat křeče, pokud k nim má sklon.“

„Nemá k nim sklon,“ skočila jí do řeči Marissa rozhořčeně. Dneska měl ten záchvat poprvé. „Úplně poprvé!“

„Jakmile k tomu jednou došlo, musíme počítat s tím, že se budou záchvaty opakovat. Podle toho musíme postupovat při léčení. Nejdůležitější je chránit ho před stresem. Váš ustaraný výraz by moc nepomohl.“

Vtom se utrápený výraz Marissy Tatumové prudce změnil. Rozzuřila se. „Máte vy vůbec dítě?“

Byla to netaktní a nepřátelská otázka, ale Jean na ni zprvu chtěla odpovědět a vysvětlit svou situaci. Pak si uvědomila, že je mladá žena příliš rozrušená na to, aby jí porozuměla. „Ne. Ne. Nikdy jsem neměla dítě.“

„To jsem si mohla myslet. Nemáte nejmenší ponětí, co cítí matka!“ S těmi slovy se otočila na podpatku a odcházela. Jean Scofieldová se za ní dívala. Marissa Tatumová byla vysoká a štíhlá mladá žena s chůzí profesionální modelky. Ten dokonale krásný obličej se mohl objevovat na titulních stránkách módních časopisů. A přesto z ní Jean vycítila jakousi nejistotu.

Letiště bylo téměř liduprázdné. Jen pár žen čekalo na své manžely vracející se z obchodních cest. Byla mezi nimi i mladičká, poprvé těhotná žena, jak Jean odhadla. Ohlásili přílet a světla hladce přistávajícího letadla se přiblížila od severu příletové plochy. Motory naposledy zařvaly, aby spěchajícího obra zbrzdily a pilot mohl odbočit z hlavní ranveje k terminálu. Tady letadlo spustilo vlastní schůdky. Většina pravidelných ostřílených obchodních cestujících po nich vzápětí sešla. Příruční kufříky měli při sobě, takže nemuseli čekat na zavazadla. Manželky si je rozebraly, políbily a odvedly k autům. Mladý člen posádky se připojil k těhotné dívce.

Doktor Lawrence Braham a doktoři Brown a Cambell, kteří se rovněž zúčastnili sympozia, vystoupili z letadla jako poslední. Manželky na ně nečekaly, takže jim Larry nabídl svezení, ale odmítli to s tím, že se podělí o taxík.

Když Jean vyjížděla z parkoviště, zažertovala: „Božínku, jak byli taktní.“

„Kdo?“ zeptal se Larry zmateně.

„Cambell a Brown. Kdybych byla tvoje manželka, rádi by se s námi svezli. Počítali by s tím, že už se natolik známe a nudíme, že po samotě netoužíme. Takhle usoudili, že se nemůžeme dočkat, až budeme sami, a nechtěli nás rušit.“ Zasmála se.

„To není k smíchu.“

„Ale je. Mně se ovšem líbí, že nás považují za tajné milence. Vsadila bych se, že mi každá doktorská panička, která má nějakou mimomanželskou aféru, upřímně závidí. A Cambell s Brownem odjíždějí domů a lebedí si, jak velkoryse, diskrétně a taktně se k nám zachovali.“

„Tvoje slova znamenají, že odkládáš odpověď,“ řekl Larry.

„Na co?“

„Prosil jsem tě, aby sis to, až budu pryč, rozmyslela,“ připomněl.

„Neměla jsem čas,“ vyhnula se Jean přímé odpovědi.

„Ty přece nepotřebuješ čas, nemusíš čekat na výsledky rentgenu lebky nebo na angiogram. Je to něco, čeho jsi si vědoma neustále. A jestli ne, něco se v našem vztahu změnilo. Je to tak?“

„Asi jsem se změnila já,“ připustila. „Ale můj vztah k tobě ne.“

„Kdy to tedy konečně rozhodneme?“

„Brzy,“ slíbila neurčitě.

„Brzy, brzy, tak je to pořád. Ale proč, Jeannie, proč?“

Nedokázala odpovědět. Delší dobu mlčky sledovala vozovku před sebou, jako kdyby se musela soustředit na řízení. Pak změnila téma. „Dneska jsem vyšetřovala tvého pacienta.“

„Kdo to byl?“

„Bobby Tatum.“

„Bobby? Neurologické potíže?“ užasl Larry. „Co se stalo? Nějaká nehoda?“

„Záchvaty křečí.“

„Bobby Tatum? Zničehonic dostal křeče? Krucipísek!“

„Podle předběžného vyšetření se jedná o podráždění levé části předního mozkového laloku. Pokud nenajdu jinou příčinu, musíme hledat další – tu, kterou bych raději nenašla. Máš jeho zdravotní záznamy?“

„Já ho léčím jen dva roky, od chvíle, kdy se sem přistěhovali. Pak mám jen zprávy od jeho dvou předešlých pediatrů.“

„Takže ty jsi třetí dětský lékař dítěte, kterému je jen pět let,“ poznamenala Jean.

„Oni se hodně stěhovali. Tatum je mladý, bystrý a ctižádostivý úředník, jehož hvězda u InterElectronics stále stoupá. Cameron si ho vychovává pro první linii. Takže postupoval výš a výš, z města do města. Tady zřejmě skončí. V centru. Za deset patnáct let možná nahradí Camerona.“

„Ráda bych se podívala na Bobbyho zdravotní zprávy,“ požádala Jean najednou.

„Teď hned?“

„Teď hned.“

„Doufal jsem, že se dneska v noci budeš chovat jako žena, ne jako neuroložka,“ odpověděl dotčeně.

„Mohu být oběma,“ slíbila. „Ale napřed ty zprávy.“

Jean Scofieldová se zahloubala do chorobopisu TATUMA Roberta, Jr. Záznamy z doby před porodem souhlasily s tím, co jí řekla Marissa Tatumová. Během těhotenství se nevyskytla žádná vážnější nemoc, která by mohla ovlivnit vývoj plodu. Zarděnky ani jiná podobná infekční choroba. Neužívala drogy, které by mohly ohrozit zdraví dítěte, a neutrpěla žádný úraz.

Vyskytla se jediná nezvyklá věc, o níž se zmínila i Marissa Tatumová, a sice předčasný porod císařským řezem. Podle dalších zápisů však dítě začalo okamžitě spontánně dýchat i křičet, třebaže pak zůstalo několik týdnů v inkubátoru.

Nic však nenasvědčovalo, že by se u něj někdy později měly objevit křečovité záchvaty.

Pročetla Larryho vlastní záznamy a ani v nich nenašla nic neobvyklého. Pravidelné prohlídky, nějaká ta rýma a jedna bronchitida, která vypadala jako zápal plic, ale nakonec se tak nevyvinula. Byl to běžný chorobopis pětiletého chlapce.

„Tak co?“ zeptal se Larry.

„Měl jsi pravdu. Nic významného. A přesto dostal ty křeče. Všiml sis někdy, že má slabší pravou část těla?“

„Ne,“ přiznal. „Ráno mu uděláš kompletní vyšetření, že?“

„Rentgen mozku, echoencefalogram a elektroencefalogram. Podle výsledků se rozhodnu o dalším.“

„Dáš mi vědět, jak to dopadlo? Krok za krokem?“

„Samozřejmě.“

„A teď přijde na řadu ta ženská strana, jak jsi slíbila?“

Jean se usmála, vytáhla si sponky z vlasů a zatřepala hlavou, až se jí po ramenou rozprostřela lesklá kaštanová záplava. Larry ji objal a políbil. Pevně ho sevřela. Bylo to skvělé, mít tak blízko muže, který ji miluje. Někdy byla daleko ženštější, než si dokázala přiznat.

Po delší chvíli se ozvala: „Nemám ráda milování v práci.“

Larry se zahanbeně odtáhl. Jean však s úsměvem dodala: „Dávám přednost vlastnímu bytu a vlastní posteli.“

Bylo dlouho po půlnoci. Milování utišilo jak její sexuální napětí, tak i celodenní stres. Larry spal. Uklidňovalo ji, když ho vedle sebe slyšela dýchat. Většinu života prožila o samotě, zvlášť posledních dvanáct let, ale nikdy si na to nezvykla. Potřebovala po svém boku muže, jinak se necítila úplná. Snad proto na ni Cliffova smrt tak strašlivě zapůsobila.

Opřela se o pelest a zadívala se na svého spícího milence. Lawrence Brahama by každá žena pokládala za velice atraktivního muže. Měl pevně řezané, ale přitom jemné rysy a jeho vlnité vlasy jí připomínaly Cliffa. Široká svalnatá ramena si vypěstoval na střední škole, kdy se rozhodoval mezi studiem medicíny a kariérou profesionálního basketbalisty. Vybral si medicínu a podle Jeanina názoru udělal dobře. Stal se z něj skvělý dětský lékař, každý si ho vážil a medici ho jednou zvolili za nejlepšího přednášejícího pedagoga.

Měl za sebou jedno manželství. Bylo neúspěšné, protože se jeho manželka nedokázala smířit s neustálým narušováním jejich života rodiči jeho malých pacientů. Dala mu na vybranou: buď ona, nebo jiný medicínský obor, který nebude tak náročný na čas. Velice ji překvapilo, když dal přednost pediatrii. Rozhodla se pro rozvod, a jemu se v hloubi duše ulevilo. Mohl se nadále věnovat povolání, které miloval a ctil. Uvědomil si, že ho nejvíc zajímá práce. Pokud se ještě někdy vyskytne v jeho životě nějaká žena či potenciální manželka, bude se s tím muset smířit, nebo dětské lékařství opravdu milovat. Lékařské povolání je těžké i bez toho, aby ho musel obhajovat ještě doma.

Láska k profesi byla jedním z pout, která spojovala Larryho Brahama s Jean Scofieldovou. Oba chápali důležitost pracovních povinností, které tak často narušovaly jejich soukromí. Nic si nevyčítali, jen se tiše, ale zklamaně smiřovali s nevyhnutelným. Výlety, na které se těšili, se často musely odložit, a někdy k nim vůbec nedošlo. Společné dovolené jakbysmet. O to víc si vážili chvil, kdy mohli být spolu. Jean Larry Brahama milovala především proto, že ji respektoval jako kolegyni, ale mimo nemocnici se k ní choval jako k ženě. Byl to velmi pozorný muž a vášnivý milenec.

V duchu si ho stále spojovala s Cliffem. Drobně se lišili barvou vlasů a rysy obličeje, ale měli něco společného: laskavost, zodpovědnost a oddanost svému poslání. Cliff vstoupil do diplomatických služeb hned, když skončil školení v Georgetownu. Věnoval se diplomacii stejně oddaně, jako Larry dětskému lékařství.

Stálo ho to život a Jean to poznamenalo nadosmrti. Vždycky o tom přemýšlela brzy ráno po noci, kterou strávila s Larrym. Připadala si provinile, jako by byla nevěrná Cliffově památce. Přesto si v duchu přála, aby se ti dva setkali. Určitě by si byli sympatičtí. Snad by jí Cliff Larryho schválil. Ať už by to dopadlo jak chtělo, pokaždé, když se milovala s Larrym, vzpomínala na Cliffa. Znepokojovalo ji to, ale také uklidňovalo.

6

Jak mladá, nadšená a ctižádostivá byla v prvních dobách manželství s Cliffem. Úspěšně ukončila lékařskou fakultu, odbyla si stáž na interně a doktor Benziger ji poctil pozváním, aby se specializovala na neurologii na jeho oddělení. Doktor Benziger byl jejím učitelem, patronem a ochráncem po celou dobu studií a těšil se, že nastoupí na jeho kliniku v Univerzitní nemocnici a bude pod jeho vedením postupovat po akademickém žebříčku. Benziger přišel o rodinu v nacistickém Německu a nikdy se neoženil. Čas od času „adoptoval“ nějakého studenta, vycvičil ho a sledoval, jak odchází. Jeho „synové“ či řidčeji „dcery,“ stážisté a asistenti, obohacovali akademické instituce po celé zemi znalostmi, pečlivostí a vysokým standardem, kterým je naučil jejich uctívaný profesor a přednosta neurologického oddělení.

Jen výjimečně však zkoušel přemluvit studenta, aby zůstal v Univerzitní nemocnici. Tajně totiž hledal mezi nejschopnějšími svého budoucího nástupce. Jednou z mála studentek, kterou chtěl získat, byla mladičká Jean Scofieldová. Velice jí to polichotilo a okamžitě svolila.

Jejich společný plán by se jistě naplnil, kdyby Cliffordovi Scofieldovi, absolventu Georgtownské diplomatické školy a nadějnému asistentovi v oddělení jihovýchodní Asie na ministerstvu zahraničí, neoznámili, že bude přeložen do zahraničí.

Nečekal, až Jean přijde domů, ale zajel pro ni do nemocnice. Když ho našla ve vstupní hale, pochopila, že má na mysli něco moc důležitého. Popadl ji do náručí, zvedl a políbil před zírajícími pacienty a zaměstnanci, což jí to potvrdilo. Cestou do restaurace, kterou vybral na oslavu, však z něj nedostala ani slovo.

Teprve při víně jí to řekl. Přeložili ho z Washingtonu, od psacího stolu, od živoření nad telegramy a tajnými zprávami, od závislosti na instrukcích nadřízených, do terénu. Až dosud neměl možnost na vlastní kůži zjistit, čím je podložená americká zahraniční a vojenská politika. Konečně se dostane do pole. Setká se s členy cizích vlád a národů z očí do očí. Bude mít osobní zodpovědnost. A co bylo nejdůležitější – dosáhl toho vlastními schopnostmi, a to člověka, který chce ve státních službách postupovat, potěší nejvíc.

Když poslouchala, jak nadšeně vypráví o svých nových příležitostech, neměla to srdce zatížit ho svými starostmi: co to bude znamenat pro ni. Byla však odhodlaná obětovat všechno. Utěšila se tím, že na světě není země, která by nepotřebovala zkušeného lékaře. Na každém místě, kam Cliffa pošlou, jistě využijí její znalosti a dovednosti.

Takže celou večeři sdílela jeho nadšení a později v noci ji potěšila vášeň, jakou vnesl do jejich milování. Zůstala vzhůru a pozorovala jeho pěkný spící obličej, černé kučeravé vlasy, pevnou bradu s rašícími vousy, které do rána vytvoří modravé strniště. Přitulila se k němu a užívala si jeho mužné vůně a tepla. Ve spánku si ji k sobě přitáhl. Půjde s ním, kam bude nutno, a všude pro ně udělá příjemný domov. To objetí uprostřed noci jí zato stojí.

Na druhý den ráno se vyzpovídala Benzigerovi.

„Ovšem,“ řekl starý pán. „Vždyť jsem to čekal.“

Nechtěl jí přidělávat starosti. Vycítil, jak ji trápí, že bude muset odejít z Univerzitní nemocnice ve chvíli, kdy se její kariéra začínala tak slibně rozvíjet. V duchu se cítil jako otec, kterému jeho milovaná dcera oznámila, že se bude vdávat a odstěhuje se někam daleko. Ztrácí ji. Možná navždycky. A přesto věděl, že nemá právo na ni naléhat. Musí předstírat, že ho Cliffovo povýšení nadchlo. Nabídl se, že napíše kolegovi, se kterým studoval v Heidelbergu a který nyní vede malou nemocnici v Saigonu. Určitě Jean uvítá, a když ji neumístí ve své nemocnici, najde jí místo v nějaké jiné.

„Ale,“ přerušila ho Jean, „Cliff nezůstane v Saigonu. Bude pracovat s lidmi na venkově a v horách. Je to jakýsi neoficiální program proti Vietkongu.“

„Werner bude vědět, kde je tě nejvíc zapotřebí. Nebo se můžu spojit s nemocnicí Torna Dooleyho v Laosu. Tam potřebují pomoc v jednom kuse. A neuroložku budou pokládat za nebem seslaný dar. Občas přivedeš na svět nějaké to miminko, má drahá. Doufám, že jsi nezapomněla, co tě naučili, když jsi byla na praxi v porodnici.“

„Ne, ne. Nezapomněla.“

„Takže to není žádný problém. Možná drobná odbočka ve tvé profesionální kariéře, ale zajímavá zkušenost. V těch vědou nedotčených místech se můžeš leccos naučit. Vždycky jsem si myslel, že mezi těmi mrakodrapy, skvěle zařízenými laboratořemi a rozsáhlými knihovnami ztrácíme spojení s pacienty. Takže zpátky do terénu. Zpátky k ošetřování a léčení. Myslím, že prospěješ nám všem.“

Chvíli takhle hovořil, ale s každým dalším slovem byl smutnější, protože chtěl Jean uchránit od zklamání, které sám cítil. Nechala ho vymluvit.

Nakonec řekl smutně: „Jean, má drahá, budu tě moc postrádat. Moc. Miluju tě, jako kdybych byl tvůj vlastní otec, má nejdražší a nejchytřejší ‚dceruško‘. Budeš mi psát často?“

„To se rozumí.“

„Piš o všem. Jak to tam chodí. Jak se tobě a Cliffovi daří. Co ses naučila. Co potřebuješ – nástroje, léky – cokoli. Jen mi dej vědět. Zařídím, abys to všechno dostala ze saigonské nemocnice. Piš mi.“

Odmlčel se. „Ale vrať se co nejdřív. Bude se mi po tobě stýskat.“

„Mně taky,“ řekla Jean.

Políbila ho, a to se po čase stalo rituálem. Starý pan profesor ji lehce pohladil po tváři. Litoval, že ho opouští.

+ + +

V Saigonu jí doktor Werner objasnil situaci. Působila tam hrstka nedostatečně vyškolených a zásobovaných doktorů. Jen považte, mladý Dooley onemocněl rakovinou. To je pro Laos a Vietnam strašná rána. Je tu spousta práce, ale sotva se hodí pro tak mladou lékařku. Místní lékaři jí budou závidět její vzdělání. Domorodci ji budou ignorovat. Vietkong i vládní jednotky ji budou podezřívat jako vetřelce – cizinku, která se dere, kam nepatří.

Jean se rozhodla, že to riskne. Naučila se pár slov, tak, aby jí její pacienti porozuměli. Vybavena základními léky a lékařskými pomůckami se vypravila v džípu s průvodcem pátrat po jednom z Dooleyho dřívějších působišť.

První týden strávila Jean uklízením tábora, aby byl zase obyvatelný a dalo se v něm pracovat. Zpráva o jejím příchodu se rozšířila. Je tu doktor, je to žena, doktorka. Byla odhodlaná pomáhat každému, kdo za ní přijde, tak jako Dooley. Pacienti se však nehrnuli. Předpokládala, že je to proto, že je žena a orientálci v tak mystickém a náročném povolání, jako je lékařství, ženy neakceptují. Po nějakém čase však začali přicházet. Pomáhala rodit jejich děti a léčila starce. Šeptali jí své potíže ve svém jazyce, ale jejich užaslé pohledy hovořily za ně. Překvapilo je, jak je schopná a jak svou práci zvládá.

Za pár měsíců jí důvěřovali a po čase ji dokonce uctívali. Sláva doktorky ve vsi u ústí řeky se šířila a brzy k ní připlouvali nemocní zdaleka. Velice ji těšilo, že je její práce tak ceněná.

Draze za to však platila. Už jen zřídkakdy se mohla uvolnit a zajet za Cliffem. Sem tam se jim podařilo urvat víkend nebo spíš den, který trávili spolu. Odpočívali, těšili se jeden z druhého a milovali se. Jeho práce vyžadovala, aby se seznámil s problémy a navázal spojení s místním obyvatelstvem a jeho vůdci, což znamenalo týdny strávené v domorodých vesnicích a na cestách. Mezi klimatizovanými kancelářemi na ministerstvu zahraničí a malými vlhkými chatrčemi ve vesnicích se zvláštními jmény jako Quong Sung či My Lai byla vzdálenost celého století.

Vzácné víkendy v Saigonu si oba užívali. Jedli ve skvělých francouzských restauracích, pili dobré víno a procházeli se živými ulicemi, které se začínaly plnit americkými vojáky. Bydleli v luxusních hotelích a celou noc se milovali a ujišťovali, že spolu stráví víc času, jakmile se naskytne příležitost. Oba však věděli, že k tomu hned tak nedojde, ale nechávali si to pro sebe. Žili sliby a nadějemi. O to cennější byly jejich společně prožité dny a noci. A snad i o to zoufalejší. Při jedné z nich, kdy ji odloučení děsilo víc než jindy, se Jean rozhodla, že nastala vhodná chvíle, aby počali dítě.

Je to zvláštní úkaz: v dobách války u žen stoupá touha rodit děti. Ať už to je osobní záležitost, nebo se tím projevuje potřeba druhu přežít, porodnost v takových časech navzdory zdravému rozumu stoupá. Ať už za tím stál pocit nebezpečí, nebo hluboko v podvědomí uložená touha opustit svou domorodou praxi s čistým svědomím, té noci se rozhodla, že musí otěhotnět. Chtěla dítě a na vrcholu rozkoše zadoufala, že tomu orgasmus napomůže, třebaže jako lékařka věděla, že na těhotenství nemá žádný vliv.

Když ráno v Saigonu líbala Cliffa na rozloučenou, zašeptala mu do ucha, v co doufá.

„Svedla jsem tě,“ usmívala se. „Budeš otcem mého dítěte.“

Zasmál se, zvedl ji do náručí a pak ji něžně položil zpátky na postel. Políbil ji na rozesmátá ústa a se slovy „Pro případ, že se to napoprvé neujalo“ se s ní ještě jednou pomiloval. Když skončili, vzhlédla k němu a prohrábla jeho černé vlnité vlasy. „Co bys chtěl? Kluka nebo holku? Možná, že bychom to v tomto raném stádiu dokázali ovlivnit.“

„Je statisticky dokázáno,“ odpověděl Cliff, „že se ve válečných dobách rodí víc chlapečků než holčiček.“

„Tohle ale není naše válka.“

„Ale bude,“ odpověděl Cliff vážně. „Brzo bude.“

„Opravdu?“ objala ho ještě pevněji.

„Bojím se, že ano,“ řekl a políbil ji.

+ + +

O tři týdny později mohla Cliffovi oznámit, že je podle všech známek „v tom“. A když se zase setkali v Saigonu, neměla už nejmenší pochybnosti. Cliff ji přinutil, aby se nechala vyšetřit gynekologem v saigonské nemocnici a trval na tom, že musí omezit námahu, najít nějakou pomoc nebo snad i náhradu. Ujistila ho, že to bude trvat pár měsíců, než by jí její stav mohl zabránit v práci.

Nakonec mu slíbila, že v sedmém měsíci opustí své pacienty, přijede do Saigonu a až do porodu setrvá v dohledu moderně vybavených nemocnic.

Rozloučili se jako tolikrát v posledních deseti měsících. Cliff se vrátil do terénu a Jean ke svým pacientům v primitivní nemocnici.

Každý večer se po skončené práci ve své malé chatrči svlékla a před zrcátkem sledovala, jestli už je na ní vidět, že nosí dítě. Po čtyřech měsících to bylo jasné. Zapsala si: „Dneska jsem ho viděla.“

Vedla si deník, který chtěla přečíst Cliffovi, až se s ním zase setká.

Usnula jako obvykle vyčerpaná, ale šťastná.

Když byla v pátém měsíci, začaly si o jejím stavu Vietnamky štěbetat. Už jim rozuměla o něco lépe, takže si s nimi mohla povídat a žertovat. Snažila se jim vysvětlit, že je to její první dítě, třebaže v jejím věku ony porodily pět až šest. Přesto se začínala těšit na chvíli, kdy je opustí, odjede do Saigonu a prožije poslední dva měsíce – nejdelší čas, který jim zatím byl dopřán – s Cliffem.

Jednou si před usnutím představovala, jak svým pacientům sdělí, že je opouští. Netušila, jestli ji někdo vystřídá, a dělalo jí to starosti, protože si své pacienty zamilovala. Při pomyšlení, že zůstanou bez lékařské pomoci, se cítila provinile. Utěšovala se pomyšlením, že je naučila, jak se starat o těhotné matky i o miminka. A poradila si i s několika neurologickými případy. Brzy se objeví další, a nebude nikdo, kdo by je léčil. Těžké, smrtelné porody. Děti, které zemřou hned po narození, třebaže by jinde dokázaly dospět ve zdravé mladé ženy a muže.

V sázce však byl její vlastní syn. Měl se narodit v bezpečí a pod křídly všech vymožeností západní civilizace. Usnula s rukou na lehce vypouklém břiše. Najednou se probudila. Myslela si, že její dítě poprvé zakopalo.

Ve skutečnosti někdo zaklepal na dveřní rám její chatrče. Ticho. Pak se klepání ozvalo silněji, ostřeji a naléhavěji. Napůl se probudila a zavolala, jak už byla zvyklá, vietnamsky: „Okamžik. Doktor už jde!“

Přetáhla přes sebe lehké bavlněné šaty. Venku se ozval hlas. Byl to Američan. „Doktorka Scofieldová?“

Zmateně přešla ke dveřím, otevřela je a vyhlédla do tmy.

„Ano?“ odpověděla a všimla si, že muž, který stál venku, je v maskáčích důstojníka Zelených baretů.

„Paní doktorko, Vietkong zaútočil na vesnici, středisko zdejší provincie. Starostovi usekli hlavu a zastřelili jeho dva syny…“

Jean ho přerušila. „Počkejte chvíli, vezmu si něco na sebe a zabalím brašnu s první pomocí. Půjdu s vámi a podívám se, co můžu udělat pro raněné.“

„Přežil to jen jeden,“ řekl důstojník. „A je ve velmi špatném stavu.“

Jean otevřela dveře a pátravě se zadívala do mužova obličeje. „Snažíte se mi něco říct, ale já vám nerozumím.“

Důstojník se na ni chvíli mlčky díval. „Útok byl načasován, aby zastihl ve vesnici u starosty úředníka amerického ministerstva zahraničí. Podle plánu na navázání kontaktů s místním obyvatelstvem a Spojenými…“

„Chcete říct, že tam byl. Můj manžel tam byl?“

„Ano, paní. Přepadli jeho chatrč. Dva granáty. Spousta šrapnelů. Utrpěl těžké poranění hlavy.“

„Šrapnely… poranění hlavy…,“ V mysli jí proběhla celá řada strašlivých možností. „Počkejte, půjdu s vámi!“

Natáhla na sebe šaty a celou dobu uvažovala, jaká nebezpečí s sebou nese poranění hlavy. Snažila se přesvědčit sama sebe, že mu pomůže, že ho zachrání, protože tohle byla přece její specializace. Celou nebezpečnou cestu drncajícím jeepem si opakovala, po čem bude pátrat, jaké testy provede, co se kdy naučila o léčení úrazů hlavy, mozku a míchy. Svoji osobní situaci prozatím vypustila. Teď byla především lékařka, žena a manželka až nakonec. Urazit jednapadesát mil do vesnice jim trvalo skoro čtyři hodiny. Z několika chatrčí ještě stále stoupal dým. Partyzáni zničili domovy všech vesničanů, které podezírali ze spolupráce s Američany. Vzduchem se neslo žalostné kvílení čerstvých vdov a sirotků. Někteří Američané tvrdí, že orientálci nepřikládají lidskému životu velkou váhu, pomyslela si Jean. O orientálních ženách ani dětech to zřejmě neplatí. V lidských rodinách je žal stejný všude na světě. Barva pleti ani kultura neodlišuje jednu vdovu od druhé. Jejich bědování vedlo jeep jako radar, až přijeli k chatrči, před níž nikdo neplakal. Venku stáli na stráži dva Američané v maskáčích s M-16 v pohotovosti. Jean vyskočila, ještě než jeep zastavil, a proběhla mezi strážemi dovnitř. Na malém prostoru vyčištěném od trosek ležel na hliněné podlaze a přeložené vojenské přikrývce Cliff Scofield. Nad ním stál sanitář s plastovým pytlíkem, z něhož proudila infuze do Cliffovy žíly. Vedle klečel vojenský lékař. Zoufale se snažil objevit známky života, puls a dýchání.

Jean se přiřítila ke Cliffovi, odstrčila lékaře, odstranila obvaz z Cliffovy hlavy a zírala na obrovskou zející ránu, potrhané maso, úlomky kostí a šedavou hmotu vespod. Ohromeně couvla. Otočila se k lékaři. Potvrdil její nejhorší obavy.

„Žádná reakce ve všech čtyřech končetinách.“

„Nevěřím tomu,“ řekla zoufale. Pokusila se sama. Bodala jehlu do Cliffových chodidel, stehen, prstů a paží. Nic. Znovu si prohlédla ránu. Zachovala si tolik neurologické chladnokrevnosti, že jí bylo jasné, že ho všechno její umění nedokáže zachránit. A přesto celou duší a tělem toužila pro něj něco udělat, cokoli, přinutit ho, aby dýchal, v zoufalé naději, že když zůstane žít, později v nemocnici se už nějaká pomoc najde. Celou dobu však dobře věděla, že je vyloučeno pokoušet se s ním pohnout.

Nakonec nemohla dělat nic jiného, než vedle něj tiše sedět a držet ho za ruku, a to dlouho poté, co jí lékař sdělil, že je mrtev a že musejí odvézt jeho tělo na základnu. Mlčky pustila manželovu ruku. Mlčky jela vedle něj v ambulanci. Mlčky vyslechla slova soustrasti jeho nadřízeného z ministerstva zahraničí. Mlčky sledovala, jak po krátkém obřadu na americkém vojenském hřbitově spouštějí jeho tělo do mělkého hrobu a pálí nad ním čestné salvy, jako kdyby zemřel v boji.

Teprve když složili vlajku a předali jí ji, vypukla v pláč a odmítla se dát odvést od hrobu. Padla na zem a hovořila s Cliffem, jako by ještě žil. Nemohli ji odtud dostat. Způsob, jakým bez přestávky drmolila, vzbudil zájem vojenského lékaře, který se začal obávat o její duševní zdraví. Nedala se však přemluvit k odchodu a odmítla sedativa. Nakonec přikázal ošetřovatelce, aby s ní počkala, až se vymluví, trochu se smíří s těžkou ranou a bude ochotná vrátit se do města. Vojenský lékař byl zvyklý oznamovat úmrtí manželkám a matkám, které byly tisíce mil daleko od bojiště. Tohle byla nová situace a vypořádal se s ní, jak nejlépe uměl.

Zůstala u Cliffova hrobu až do chvíle, kdy se spustil monzunový liják. Když zjistila, že prší, pokusila se hrob přikrýt vlastním tělem. Ošetřovatelka jí v tom chtěla zabránit, ale ona ji prudce odstrčila. Zůstala ležet na hrobě, hrobě svého manžela, milence, otce jejího dítěte.

Krátce poté dostala bolesti. Byl to předčasný porod, dítě se narodilo o dvanáct až třináct týdnů dříve a nemohli je zachránit. V tu dobu už to nemělo smysl. Jean Scofieldová si sotva uvědomovala dvojitou tragédii, která ji potkala v rozmezí sotva sedmdesáti dvou hodin, od chvíle, kdy se probudila s rukou na svém vystouplém břiše, až do chvíle, kdy jí z těla vyňali mrtvé dítě.

Její otec si pro ni chtěl přiletět, ale americké letectvo mu ušetřilo námahu. Když ji přivezli domů a otec zjistil, v jakém je stavu, zatelefonoval doktoru Hansi Benzigerovi, který trval na tom, aby ji svěřil do jeho péče v Univerzitní nemocnici. Okamžitě ji podrobil kompletní prohlídce, která prokázala, že až na oslabení, způsobené odmítáním potravy, je tělesně zdravá. Nemocná byla její duše a nervy.

Benziger sezval na poradu nejlepší psychiatry. Prozkoumali její případ a shodli se na tom, že potřebuje klid a odpočinek. Budou sledovat vývoj. Doporučili Benzigerovi, aby ji držel pod lehkými sedativy, čímž zaručí pravidelný spánek. Snad by ji měl krmit násilím nebo intravenózně, aby nabyla sil. Často se stává, že je tělesné zchátrání příčinou, nikoli následkem nervového zhroucení. Musí se snažit udržet ji v co nejlepší kondici a ponechat přírodě volnou cestu.

7

Po několika týdnech pod sedativy se nic nezměnilo. Ani návštěvy příbuzných a přátel nepomohly. Seděla v koutě a zírala na stěnu. Přes všechny snahy jedla velmi málo, zhubla a její půvabný obličej vypadal vychrtle. Kaštanové vlasy měla v nepořádku. Byla ztělesněním hluboké, dlouhotrvající post-traumatické deprese.

Psychiatři, které si přizval Benziger, moc nepomohli. Podobné případy se snad dají léčit šoky, ale tato metoda rychle ztrácela na popularitě. Někteří navrhovali chemickou hypnózu, která někdy umožní pacientovi vyjádřit, co ho trápí, a vyrovnat se s tím. Pak by se mohl pozvolna uzdravit.

Všichni měli své teorie a většinou se shodli, že emoční potíže Jean Scofieldové vyvolala povaha smrtelného zranění jejího manžela Cliff orda Scofielda. To byl jistě brutální zážitek a nejvíc na ni zřejmě zapůsobilo, že se jednalo o zranění mozku. Jako neuroložka trpěla Jean obrovským pocitem viny, že mu nedokázala přes všechno své vzdělání a zkušenosti pomoci.

Delší dobu se o tom bavili, až najednou Hans Benziger vybuchl: „Jděte do háje se svými teoriemi. Já chci tu ženu vyléčit. Pokud to nedokážete, schovejte si své teorie do učebnic a na přednášky mediků v prvním semestru!“

Odpustili mu to. Věděli, jak je mu jeho chráněnkyně, ve které viděl svou dceru, drahá. Ale to mu také nepomohlo. Krátce poté začali na Benzigera tlačit správce nemocnice a přednosta psychiatrického oddělení, aby Jean svěřil do péče ústavu pro nevyléčitelně duševně nemocné pacienty a věnoval se naléhavým problémům svého oddělení. Rázně odmítl.

Celá věc se stala osobním sporem mezi Hansem Benzigerem a ostatními lékaři. Čím víc na něj naléhali, tím tvrdošíjněji stál na svém. Byl neoblomný, třebaže si v duchu zoufal. Celé noci hladově hltal novou psychiatrickou literaturu v naději, že narazí na případ, který mu naznačí, jak proniknout tlustou zdí, kterou Jean Scofieldová vystavěla kolem své zmučené mysli. V odborných časopisech však žádnou pomoc nenašel.

Přesto měl pocit, že se někde v hloubi jeho mozku skrývá jakási drobná informace, snad něco, o čem se doslechl nebo si kdysi dávno přečetl, ale nedokázal si vybavit. Rozpomínal se na to, čeho se ten medicínský střípek týkal, ale marně. Probíral se knížkami v lékařské knihovně, ale nenašel nic, co by mu oživilo paměť. Uběhly další týdny. Jeanin stav se nezlepšoval, což znamenalo, že se zhoršuje. Čím déle deprese trvá, tím horší je prognóza.

Jednoho dne seděl Hans Benziger na interní poradě, jedním uchem poslouchal kolegy a čmáral si do bloku. Z neznámého důvodu začal kreslit pyramidy – ne geometrické útvary, ale pyramidy postavené z kvádrů. Po chvíli čmárání nechal, začalo ho nudit, a věnoval pozornost lékaři, který vykládal shromážděným o vážném problému na dětském oddělení.

Válka ve Vietnamu a neuzákoněné potraty přinesly obrovskou vlnu nelegitimních porodů. Mladistvé matky se stejně bály potajmu a nelegálně potratit, jako přivést na svět dítě bez otce. Porodily proto v nemocnici pod vymyšleným jménem a pak se prostě vytratily. Děti nechaly v porodnici. Tím postavily dětské oddělení před téměř neřešitelný problém.

Ne že by se nenašlo dost adoptivních rodičů pro zdravé děti, ale vyvstal tu legislativní zádrhel. Matky zmizely beze stopy a nepodepsaly listiny, které by legalizovaly adopci, takže se muselo přistoupit k zdlouhavým právním procedurám. Nemluvňata silně trpěla. Neměla matku, neměla nikoho, kdo by je choval, líbal a krmil. Bez přímého fyzického kontaktu a péče některé děti velmi strádaly. Odmítaly potravu. Objevily se u nich různé nemoci, většinou spojované s psychickými traumaty dospělých – vyrážky, žaludeční vředy. Nerostly a nepřibývaly na váze. Některé utrpěly i poškození mozku.

Oddané a přepracované dětské sestry, dělaly co mohly. Mnohé z nich trávily v nemocnici spoustu hodin navíc, chovaly děti a krmily je z láhví. Přednosta dětského oddělení uvedl statistiku, která svědčila o tom, že děti, o které bylo takto postaráno, se vyvíjely lépe než ty, kterým se pro nedostatek času a sil takové péče nedostalo.

Bylo by potřeba vytvořit program dobrovolné péče, pokračoval přednosta, která by nahradila chybějící matky. Uvítá návrhy ze všech nemocničních oddělení. Hans Benziger přestal čmárat pyramidy a zpozorněl. Chápal problém a sympatizoval s ním, protože jako neurolog řešil jak fyzickou, tak psychickou stránku péče o pacienty. Když odcházel, náhodou málem vrazil do šéfa psychiatrického oddělení, doktora Johna Leviho.

Pyramidy mu stále vrtaly hlavou, a tak se ho zeptal: „Johne, nečetl jsi náhodou nějakou věc o traumatické depresi v Egyptě?“

„Egypťané žádní velcí psychiatři nebyli. V životě jsem nic, co by odtud pocházelo a týkalo se psychiatrie, nečetl. Proč se ptáš?“

Benziger se o pyramidách nezmínil, protože nechtěl vypadat jako blázen.

„Jestli tam hledáš nějaký způsob léčení pro tu svou drahou žákyni,“ řekl Levi soucitně, „ujišťuju tě, že tudy cesta nevede. Musíš se s tím smířit, Benni. Prozatím a v nejbližší budoucnosti jí nemůžeme nijak pomoci. Necháme si ji u nás, jak dlouho si budeš přát, ale ten pokoj by mohl snad lépe využít jiný pacient, kdybys dovolil, abychom ji přemístili jinam.“

„Ne,“ odpověděl Hans Benziger stručně. Nechtěl to znovu probírat.

Z porady se Benziger odebral podzemními chodbami spojujícími jednotlivé kliniky Univerzitní nemocnice do budovy psychiatrie. Vyjel do pátého patra a jako každý den dvakrát prošel dlouhou chodbou kolem sálů a polosoukromých pokojů až k soukromému pokojíku úplně vzadu. Tiše otevřel dveře a nahlédl dovnitř. Věděl přesně, kam se má podívat. Do levého rohu.

Tam byla, seděla na stoličce a dívala se do zdi. Jean Scofieldová v prosté nemocniční košili, zapínající se na zádech, nevnímala svět. Rozhlédl se po místnosti. Kromě knih, které tam nechal v marné naději, že si prohlédne alespoň ilustrace, tu byla jen postel. Nebylo záhodno nechávat zde tužku nebo pero, protože mohlo být použito jako sebevražedný nástroj. V takových případech člověk nemohl nic riskovat.

„Jean…“ oslovil ji Benziger něžně. „Jak se dnes cítíš?“

Jako obvykle nedostal žádnou odpověď. Přistoupil k ní a sehnul se, aby jí viděl do obličeje. Stále stejné propadlé tváře a kruhy pod očima. Cukla sebou, když se přiblížil, ale jinak nedala znát, že ho poznává. Pokaždé byl zklamaný, ale teď už ho to nepřekvapovalo. Jemně jí poklepal na rameno. Snad by mohl znovu s Levim zvážit možnosti umělé hypnózy, ale Levi do ní nevkládal velké naděje. Něco, opakoval si Benziger, něco se přece pro ni musí udělat. Pohladil ji po tváři. Byla studená, děsivě studená. Opouštěl pokoj se zlomeným srdcem, tak jako to dělal dvakrát denně už mnoho týdnů.

Cestou k výtahu se ozvalo jeho pípátko. Volal mu Levi.

„Benni, jestli jsi někdy četl něco o Egyptě a léčení deprese, muselo to být ve zprávách britských vojenských lékařů o africkém tažení za druhé světové války.“

„Druhá světová válka…“ zamyslel se Benziger. „Druhá světová válka…“

Vtom si vzpomněl. Jednalo se o dobu, kdy musel pracovat jako laborant, než mohl složit nostrifikační zkoušky a potvrdit tím platnost svého lékařského diplomu. Tenkrát trávil mnoho času v nemocniční knihovně, aby neztratil kontakt s vývojem lékařské vědy. Co to vlastně četl? „Co máš na mysli?“ zeptal se.

„Boje mezi Rommelem a Alexanderem byly tak prudké a dlouhé, že vojáci museli zůstat na přední linii v podmínkách, které byly sotva snesitelné. Počet vojáků stresovaných bojem stále stoupal, a proto nemohli být správně léčeni. Nebylo možné je všechny odvézt do zázemí a dopřát jim odpočinku a lékařské péče.“

„A dál?“

„Nutnost není jen matkou vynálezů. Někdy porodí i velmi zajímavé lékařské objevy,“ vysvětlil Levi. „Britští vojenští lékaři to zkusili přímo za první linií. Dvacet čtyři hodiny spánku pod sedativy, dobré teplé jídlo po probuzení, další spánek a dobré horké jídlo. Po osmačtyřiceti až šestadevadesáti hodinách se vojáci mohli vrátit do bitvy.“

„Aha,“ poznamenal Benziger.

„Co je ale nejpodstatnější, a kdysi se tom hodně psalo, je fakt, že pacienti léčení těsně za bitevní linií se vraceli do boje daleko dříve než ti, které odvezli do nemocnice v Alexandrii a léčili je v daleko lepších podmínkách.“

„Čím blíž k bitevní linii, tím lepší výsledky,“ uvažoval Benziger nahlas. „Mohl bys mi najít ty zprávy, Johne?“

„Určitě tu někde jsou. Požádám v knihovně, aby je vyhledali a poslali ti je do pracovny.“

Ještě téhož odpoledne zprávy britských vojenských lékařů dorazily. Hans Benziger si je vzal domů a pozorně je četl celou noc. Asi ve tři ráno se opřel a soustředil se na nejdůležitější věty.

To, že rozdíly ve výsledcích léčení byly závislé na vzdálenosti od bitevní linie, musíme pokládat za rozhodující moment. Vojáci, které jsme nechali v klidu odpočívat a dostávali horké jídlo v doslechu boje, měli zřejmě pocit, že nemohou opustit své kamarády, a chtěli se k ním co nejdřív vrátit. Ti, které jsme dopravili do Alexandrie, nic takového necítili, a staly se z nich nevyléčitelné případy.

Hans Benziger si ty řádky četl znova a znova. Pak si sundal brýle, které zanechaly hluboké otisky po stranách jeho patricijského nosu.

Takže hlavní nebyl spánek ani teplé jídlo, i když sehrály důležitou roli. Nejdůležitější bylo nutkání pomoct kamarádům. Povinnost. Ať už se to nazve, jak chce, v podstatě se jedná o pocit, že je pacient někomu prospěšný, že není izolovaný od světa a ostatních lidí.

Vzal tužku a začal znovu budovat pyramidy.

Na druhý den ráno se doktor Hans Benziger ohlásil u doktora Ernesta Wildinga, přednosty dětské kliniky. Wilding přerušil svůj nabitý program, aby se s ním setkal.

„Máš nějaký nápad na řešení problému, o kterém jsem včera mluvil?“ zeptal se Wilding dychtivě.

„Erneste, chtěl bych, abys mi svěřil nejnemocnější a nejzanedbanější dítě, které máš na oddělení.“

„Co s ním máš v úmyslu?“

„Včera jsi říkal, že ty děti potřebují osobní péči. Domnívám se, že mu ji mohu poskytnout.“

„Jak?“

„Doufám, že mi důvěřuješ?“

„Hansi, já jsem sice jen neoficiálně opatrovníkem těch opuštěných dětí, ale nechci ohrozit ani jedno z nich, stejně jako bych neriskoval život vlastního vnuka. Musím vědět přesně, co zamýšlíš.“

Benziger zaváhal. Když prozradí svůj plán, Wilding patrně nebude souhlasit. A když ho neprozradí, odmítne to určitě.

„Tak dobře, nemusíš mi svěřovat nemluvně. Máš na tom oddělení malý soukromý pokoj?“

„Ano,“ připustil Wilding opatrně, protože netušil, jak moc se od něj očekává.

„Výborně. Ještě dneska tam převezu pacientku. Rád bych, abyste tam přemístili to dítě se vším, co je potřeba – koupání, krmení, přebalování. Třeba i s dětskou sestrou, aby na všechno dohlédla.“

Wilding se v rozpacích zadíval na Benzigera. „Prosím, Erneste. Je to strašně důležité.“

„Tak jo,“ poddal se Wilding. „Přestěhuj sem tu pacientku z neurologie.“

„Z psychiatrie,“ opravil ho Benziger, který nechtěl lhát.

„Z psychiatrie?“ zaprotestoval Wilding. „Prosím. Na den nebo dva. Tomu dítěti nic nehrozí. Budeš je mít pod dohledem.“ Wilding nakonec svolil.

Miminko Smith, které tak pojmenovali, protože jeho matka za sebou nenechala ani stopu po jeho skutečném původu, bylo staré dva měsíce. Při narození vážilo sedm liber a čtrnáct uncí, po dvou měsících jen sedm liber a tři unce. Narodilo se zdravé, všechny testy byly skvělé. Pak se však jeho stav zhoršoval. Chlapeček hubl, jeho malé bledé tělíčko pokryla vyrážka a neudržel v sobě žádné jídlo. Při narození byl pokládán za žhavého kandidáta pro adopci, ale legální procedury to zdržely, a když se konečně vše rozhodlo, byla z něj zanedbaná troska.

Jeho stav byl hrozivý a vyžadoval daleko více péče, než kolik mu mohli na oddělení poskytnout, aby vůbec přežil. Prachšpatné vyhlídky miminka Smithe ospravedlňovaly jakýkoli risk, který by mohl vést ke zlepšení jeho stavu.

Právě proto ho doktor Wilding vybral jako pacienta, který ze všech nejvíc potřebuje zvláštní péči.

Jakmile byl pokoj připraven, přemístil do něj Hans Benziger z psychiatrie Jean Scofieldovou. Když ji vedl po chodbách, sestry, které ji znaly z dřívějška, vykukovaly ze dveří a byly šokované. Ze šťastné, přitažlivé, živé tmavovlásky s jiskřivýma zelenýma očima se stal stín s prázdným pohledem. Hans Benziger ji doprovázel k pokoji číslo 42 něžně, ale hrdě.

Přivedl ji do malé místnosti, kde byla jen nemocniční postel, křeslo a stůl k přebalování a krmení nemluvňat. V rohu místnosti stála proutěná kolébka. Doktor Benziger si místnost důkladně prohlédl a pak se obrátil k Jean. „Nějakou dobu budeš tady. Když budeš něco potřebovat, řekni to sestře a ona mi to vyřídí.“

Jean Scofieldová nereagovala. Netušil, jestli slyší, co se jí říká, a zda to vnímá a chápe. Vyklouzl z pokoje a přivolal staniční sestru. Zašla na kojenecké oddělení a přinesla miminko zabalené v přikrývkách. Benziger je odhrnul a podíval se na vyzáblý, vyrážkou pokrytý obličejík miminka Smithe. Oči mělo zavřené, jako by nechtělo vidět nepřátelský a krutý svět. Z výrazu jeho obličeje bylo možno vyčíst utrpení a rezignaci. Ve stáří dvou měsíců byl prastarý, ztracený a připravený zemřít.

Benziger kývnutím hlavy vybídl sestru, aby vstoupila do pokoje. Za okamžik vyšla. Hans Benziger čekal. Po chvíli se zevnitř ozval dětský pláč. Poslouchal. Pláč nepřestával a naplnil celou chodbu – nebyl hlasitý, ale strašně zoufalý. Staniční sestra se vrátila, chvíli poslouchala a vykročila ke dveřím.

„Počkejte!“

„Potřebuje nakrmit nebo přebalit,“ prohlásila a sáhla po klice.

„Řekl jsem, abyste počkala!“

Pláč nepřestával. Sestra neskrývala netrpělivost a pobouření. Benziger neustoupil.

Jean Scofieldová zatím seděla v křesle a zírala do zdi. Přítomnost malého zoufalého tvorečka v proutěné kolébce nevnímala. Až do chvíle, kdy začal plakat. Naříkal stále zoufaleji a hlasitěji. Jedině tak může nemluvně vyjádřit hlad, nepohodlí a osamělost – potřebu lidského kontaktu.

Když o tom později Jean přemýšlela, nedokázala si vybavit své pocity a činy. Jedno bylo jisté – konečně si uvědomila zvuk. Bylo to jako ve snu. Někde pláče dítě. Je to její syn. Cliffův syn. Potřebuje ji. Vstala z křesla a rozhlédla se po místnosti. Poprvé vzala na vědomí přebalovací stůl a kolébku, ve které ležel malý řvoucí uzlíček zabalený do peřinek.

Zvedla ho a zadívala se na plačící a zoufale se vrtící nemluvně, bojující o život. Uplakalo se k naprostému vyčerpání a teď už jen lapalo po dechu. Než se Jean odhodlala na dítě sáhnout, dlouho si je prohlížela. Pak ho jemně zvedla, jako by si její vyšinutá mysl na něco vzpomínala a vedla ji. Přivinula ubožátko k sobě.

Hans Benziger za dveřmi napjatě naslouchal se staniční sestrou po boku. Byla ztělesněním nesouhlasu, který se však neodvážila vyjádřit nahlas, aby nebyla obviněna z porušení subordinace. Pláč pozvolna utichal, ale Hans Benziger ještě chvíli postál před pokojem, podíval se na sestru a přikývl. „Když začne dítě zase plakat, zavolejte mě. Budu na klinice.“

Jean Scofieldová zatím seděla v křesle a chovala lehce povzlykávající dítě, které po chvíli usnulo. Jean si prohlížela jeho promodralou tvářičku, zarudlou vyrážkou. Kdyby tak vypadal její syn, věděla by, jak mu pomoci. Pravidelně odměřené dávky kvalitní potravy. Pravidelné koupele. A hlavně hodně lásky. Jedině tak by mohl přežít.

Kdyby sama nebyla tak nemocná, okamžitě by se o to postarala. Teď se zmohla jen na to, že si všechno uvědomila. A tak k sobě dítě jemně tiskla, až usnula, poprvé bez sedativ. Brzy ji však probudil hladový křik. Zmateně se zadívala na řvoucí nemluvně, které držela v náručí, pak je položila na postel a přešla ke stolu, aby mu připravila láhev uloženou v ohřívači.

Nezvládla to. Když na láhev nasazovala dudlík, vyklouzla jí a rozbila se na podlaze. Jean se rozplakala. Dítě vřískalo stále hlasitěji. Hans Benziger otevřel dveře a vstoupil.

„Jean!“ zvolal, aby ji utišil.

Otočila se k němu, pokusila se omluvit za tu spoušť na podlaze, ale znovu se rozplakala.

„To dítě má hlad,“ řekl Benziger. „Támhle je další láhev. Sestry mají moc práce. Budeš ho muset nakrmit sama.“

Podívala se na něj nepřátelsky, ale pak se podřídila jeho velitelskému pohledu. Naplnila láhev mlékem a opatrně na ni nasadila dudlík. Vzala dítě na ruku a vsunula mu dudlík do pusy. Pláč přešel do lehkých vzlyků a pak k zaujatému mlaskání, které brzy naplnilo celý pokoj.

Oči Jean Scofieldové, které vypadaly dlouhé týdny jako mrtvé, začaly oživovat. Podívala se na dítě jako na spřízněnou duši. Oba přišli o všechno a potřebovali jeden druhého.

Dítě se pokojně krmilo a Hans Benziger k ní promlouval něžně, avšak důrazně. „Jean, tohle dítě je na hranici. Když se o ně někdo nepostará, umře. I kdyby neumřelo, což by pro ně v tomto smutném stavu možná bylo lepší, nikdo je neadoptuje. Takže bude přežívat v nejrůznějších ústavech.

Pokud se nám je nepodaří vyléčit. Víme jak na to, ale chybí nám síly. Ten chlapeček potřebuje osobní péči a lásku, které se mu po narození nedostávalo. Potřebuje matku, která ho opustila. Ano, Jean, opustila. Dobře víš, co to znamená, být náhle opuštěná. Byl bych moc rád, kdybys tomuhle kloučkovi pomohla. Aby byl zdravý a někdo ho adoptoval. Rozumíš mi?“

Neodpověděla.

„Slyšela jsi, Jean?“ naléhal Benziger. Přikývla.

O sedm týdnů později mimi Smithe adoptovala jedna předměstská rodina, prověřená nemocnicí i sociálkou. Když měla Jean Scofieldová předat dítě rodičům, požádala o rozhovor s novou matkou.

„Je to moc hodné miminko. Nepláče. Je dobře vychované. Potřebuje však lásku. To je pro ně jako kyslík. Takže ho milujte a dejte mu to najevo.“

„Budeme ho milovat,“ slíbila matka a převzala dítě od Jean.

„A ještě něco,“ požádala Jean. „Jestli jste se ještě nerozhodli, jak se bude jmenovat, byla bych moc ráda, kdybyste mu dali jméno Clifford.“

„Clifford, Cliff,“ opakovala žena. „To je hezké jméno. Jsem si jista, že můj manžel bude souhlasit.“

Jean sledovala, jak mladá žena odchází dlouhou chodbou k hlavnímu vchodu, kde na ni čekal manžel s autem.

Za těch sedm týdnů se zázračně proměnila i Jean. Při péči o dítě se nevědomky vrátila ke svým starým zvykům. Odmítla sedativa, aby slyšela, kdyby dítě v noci plakalo. Začala pravidelně jíst, aby měla dost síly k péči o nevlastní dítě. Pomalu se zbavovala deprese, která se jí zmocnila po Cliffově smrti.

Toho dne, kdy předala miminko novým rodičům, se ohlásila u Hanse Benzigera. „Jsem připravena nastoupit zpátky do práce,“ sdělila mu.

Hans Benziger s úsměvem přikývl. „Čekal jsem na tebe.“

Její návrat upřímně potěšil kolegy i personál. Vždycky byla pro svoje schopnosti a laskavou povahu všeobecně oblíbená.

Mladí fiškusové a asistenti, kteří obyčejně starší kolegy nevyhledávají, se na ni obraceli se svými problémy, protože věděli, že jim taktně a dobře poradí. Starším lékařům se zamlouvala její nenápadná tichá výkonnost. Snažila se pracovat jako neuroložka, neměla zájem o jejich pozice.

Z jejího zotavení se radovali stejně jako Benziger. Její nemoc se stala zapomenutou minulostí, na kterou se vzpomínalo jen v souvislosti s nezvyklými léčebnými metodami.

Několik let nemoc nepřišla na přetřes. Až do chvíle, kdy vznikl spor o to, kdo nastoupí za Hanse Benzigera na post přednosty neurologické kliniky, až za půl roku odejde do penze. Pak minulost vyvolal doktor Ralph Sunderland, ambiciózní soupeř doktorky Scofieldové, který se o ní zmínil Edwardu Careymu. Použil to jako důkaz, proč by tato žena nezvládla stresové situace, které s sebou nese tak významné vedoucí postavení. V kritických situacích každá žena selže, co teprve Jean, která už se jednou zhroutila a upadla do nevyléčitelné deprese.

Carey věděl, že Cameron podporuje kandidaturu doktora Sunderlanda, a proto jeho argument převzal.

8

Jean bděla uprostřed noci. Dívala se na spánkem pomačkanou, ale přesto přitažlivou tvář Larryho Brahama a přemítala, co to s nimi udělá, bude-li trvat na svém rozhodnutí stát se přednostkou oddělení. Sunderland a Carey zcela určitě vyrukují s její tragickou minulostí, aby přinutili nemocniční radu bedlivě zvážit všechna pro a proti.

Larry ji bude samozřejmě hájit. Oni však jeho motivy zpochybní. „Je to jeho milenka, proč by se neměl zastávat?“

Sama byla ochotna snášet všechna rizika a trapnosti. Rozhodně však nechtěla poškodit Larryho profesionální pověst. A bylo tu ještě jedno nebezpečí. Stane-li se její minulost všeobecně známou, neohrozí to Larryho vztah k ní? Byl sice loajální a velmi ji miloval, ale co když si dříve či později najdou cestičku do jeho mysli a nahlodají jeho lásku k ní? Když o tom tak přemýšlela, uvědomila si, jak moc jej miluje.

Rozhodla se, že si s tím prozatím přestane lámat hlavu a pokusí se usnout, když zazvonil telefon. Larry se zavrtěl. Rychle sáhla po sluchátku, takže se úplně neprobudil. Ohlásila se šeptem.

„Doktorka Scofieldová.“

„Paní doktorko, tady je sestra z neurologické intenzivky. Malý Tatum měl další záchvat.“

„Co se přesně stalo?“ zašeptala Jean napjatě.

„Naštěstí jsem si všimla, že přechází z tonického do klonického stádia, takže jsem mu strčila vzduchovou hadičku mezi zuby. Pak dostal křeče. Trvaly skoro minutu.“

„Probral se?“

„Okamžitě usnul. Jen jsem chtěla vědět, jestli nezměníte své příkazy.“

„Dávejte mu fenobarbital v pravidelných intervalech. Hned ráno za ním zajdu.“

Při posledních Jeaniných slovech se Larry probudil. „Co? Co se děje?“

„Nic.“

„Zdálo se mi, že zvonil telefon,“ zamumlal v polospánku. „To je trest za to, že máš poměr s lékařkou,“ zažertovala. „A teď zas pěkně spi, miláčku.“

Přitáhl si ji blíž. Konečně v jeho náručí klidně usnula.

Do Univerzitní nemocnice přijeli každý svým autem a pár minut po sobě. Krátce poté se setkali u lože Bobbyho Tatuma. Chlapec právě snídal. Až na jistou ospalost, způsobenou léky, a uzavřenost, nezvyklou u pětiletého dítěte, vypadal docela zdravě.

„Dobré jitro, Bobby,“ pozdravil ho doktor Braham.

„Dobré jitro, doktore Larry. Proč jsem tady?“

„Několikrát jsi… omdlel. Postarala se o tebe doktorka Scofieldová. Pamatuješ se na ni, že?“

„Ano, pane,“ řekl Bobby. Jean se na něho usmála. Klouček úsměv neopětoval. „Dělala se mnou nějaké legrační věci.“

„Dneska v tom budu asi pokračovat, Bobby. Ale nebude to bolet. Takže se klidně nasnídej.“

Dítě odstrčilo tác. Instinktivně podezíralo lékaře, že se ho snaží obelstít.

„Už jsem dojedl.“

„A co mléko?“ připomněl Larry.

Chlapec zaváhal, ale pak dopil mléko jedním hltem. Oči plné obav přitom ani na vteřinku nespustil z Jean.

„Uděláme stejné testy jako včera, Bobby. Slibuji ti, že to nebude bolet.“

Neurologické vyšetření podstoupil napjatý, ale nevzpouzel se ani neprotestoval. Jean s nejvyšší jemností zopakovala všechny včerejší testy. Výsledky byly stejné. Občas si přizvala Larryho, aby potvrdil její nálezy. Když konali, personál přivezl do pokoje přenosný rentgen s echoencefalogramem.

Chlapec i toto vyšetření podstoupil bez protestů, ale ztuhlý strachem.

„Dejte ty snímky okamžitě vyvolat,“ přikázala Jean. „Prohlédnu si je dole na radiologii hned, jak tu skončím.“

Laboranta, který se svými přístroji odjel, vystřídal další s elektroencefalogramem. Připevnil Bobbymu na hlavu elektrody a spustil záznam. Oba lékaři napjatě sledovali cukající se jehlu, která na papíře zaznamenávala elektrické impulzy vydávané mozkem malého pacienta. Jean spatřila výrazný hrot zapisované křivky, který označoval středisko dráždění působící s největší pravděpodobností Bobbyho křeče. Jak se obávala, ložisko potíží leželo v levém předním mozkovém laloku. Opatrně, aby nevzbudila chlapcovu pozornost, na to upozornila Larryho. Když technik odstraňoval elektrody z Bobbyho hlavy, Jean si všimla, že je ještě napjatější. Sklonila se k němu, aby ho uklidnila, a chtěla jej pohladit po tváři. S děsem v modrých očích se od ní odtáhl. Byla to dosti nečekaná reakce – i na pětileté dítě v neznámém prostředí, obklopené cizími lidmi, kteří s ním provádějí záhadné věci. Jakmile laborant očistil přísavné želé, řekla mu Jean něžně: „A teď si, Bobby, trochu odpočineš.“

„Žádná školka?“

„Dnes ne.“

„Zítra?“

„Ani zítra ne. Zůstaneš u nás pár dní.“ Klouček se zamyslel, jako kdyby zvažoval, jestli má Jean důvěřovat. „Přijde za mnou maminka?“

„Ale jistě.“

Zarazil se. „Nebude se jí líbit, že jsem nemocný.“

„Určitě ti pomůže, aby ses co nejdřív uzdravil,“ ujistila ho Jean.

Sama si tím však nebyla jistá. Ta zvláštní bezelstná poznámka pětiletého vyděšeného dítěte ji překvapila. Nebyla však zvyklá podobné věci zaznamenávat do chorobopisu svých pacientů.

Jako bystrá a schopná neuroložka na ni stejně jen tak nezapomene.

Jean Scofieldová s Larry Brahamem prohlíželi v temné místnosti na radiologii snímky lebky mladého Bobby Tatuma. Rentgenolog jim k nim podával vysvětlení.

„Vypadá čistá. Žádná zlomenina. Rozhodně nic vlevo. To, co EEG našel, rozhodně není porušená kost.“

Zpátky v Jeanině ordinaci si společně s Larrym znovu prostudovali pásku EEG. Ledacos napovídala, ale neříkala dost. Vyznačila podrážděné místo, ale neukazovala, co to způsobilo.

„Měl někdy nějaký úraz? Těžký pád? Cokoli, co mohlo způsobit krvácení do mozku?“ vyptávala se Jean.

„Za mě ne. Ani předchozí zprávy se o ničem takovém nezmiňují. Rentegen pochopitelně neprozradí všechno.“

„To ne,“ připustila Jean. „Nevelká zlomenina se u dítěte může zahojit beze stopy.“ Zamyslela se. „Strašně nerada bych takovému dítěti dělala angiogram. Je to tak nepříjemné.“

„A riskantní,“ doplnil ji Larry, čímž dal najevo, že s tímto vyšetřením nesouhlasí, pokud by nebylo naprosto nevyhnutelné.

Pozdě odpoledne Jean navštívila tři další pacienty na stejném patře. Dívka zraněná při autonehodě zemřela krátce po poledni po druhém zoufalém pokusu operačně odstranit tlak na mozek. Dva další pacienti měli podstoupit diagnostické testy. První byla starší žena trpící dvojitým viděním, což mohl působit tlak na oční nerv. Druhý, mladý muž, projevoval počáteční příznaky Parkinsonovy choroby, což bylo u tak mladého člověka nezvyklé, ale symptomy byly bohužel nepopiratelné.

Naposledy se zastavila u Bobbyho Tatuma na neurologické jednotce intenzivní péče. Podřimoval, což bylo po všech těch barbiturátech přirozené. Její přítomnost si uvědomil, až když ho lehce štípla do pravé paže a nohy, aby zjistila, zda přetrvává postiktální slabost. Zareagoval tak, jak očekávala. Otevřel oči.

„Nazdar, Bobby,“ pozdravila ho laskavě.

„Nazdar, paní doktorko.“ I pod sedativy byl stále ještě napjatý, „je doktor Larry…,“ nemohl najít další slovo.

„Byl se na tebe podívat. Spal jsi. Bobby, odteď jsem i já tvoje doktorka.“

Chlapec se lehce odtáhl. Pak se zeptal jako na omluvu: „Jak se jmenujete?“

„Doktorka Scofieldová,“ odpověděla. „Ale můžeš mi říkat doktorka Jean, jestli chceš.“

„Doktorka Jean,“ vyzkoušel, ale patrně se mu to moc nezamlouvalo. „Proč jsem tady?“

To byl jeden z matoucích, nicméně milosrdných příznaků záchvatů. Pacient si nebyl v jeho průběhu ani po něm ničeho vědom.

„Možná že jsi nemocný a my bychom rádi věděli proč. Ale slibuji ti, Bobby, že to nebude bolet.“

Nezdálo se, že ho její sdělení uklidnilo. Sáhl po otřískaném autíčku na nočním stolku.

„Aha, byla tu tvoje maminka.“

„Spal jsem. Tohle mi přinesla.“ Přitiskl k sobě hračku.

„Příštích několik dní budeš hodně spát, Bobby. Prospěje ti to.“

„Ale mně je dobře,“ protestoval. „Nic mě nebolí.“

„Já vím,“ uklidňovala ho Jean. „A teď si ještě do večeře trochu zdřímni.“

Nakonec přikývl na souhlas.

Chvíli se na něho dívala. Navzdory napětí to byl zdravý a hezký, byť trochu hubený klouček. Neuvědomila si ani, že na něho tak zírá, až se ozval: „Vy se na mě tak divně koukáte.“

V tu chvíli věděla proč. Modrýma očima a tmavými vlasy jí připomněl Cliff a. Musela tu představu vypudit z mysli a soustředit se na pacienta. Byl zjevně vyděšený a uzavřený. Přes všechny její snahy o sblížení jí nedůvěřoval a bál se jejích dotyků. Přičítala to faktu, že ji nezná a že je ještě ke všemu lékařka. Ve věku pěti let už děti vyslechly dost rozhovorů dospělých, aby věděly, že lékaři a zejména nemocnice znamenají nemoc a nemoc může být smrtelná. Pětileté děti si smrt uvědomují a pro některé se pomyšlení na smrt stává obsesí.

Jean vyšla z jednotky intenzivní péče a venku našla Marissu Tatumovou.

„Tak co, paní doktorko?“ zeptala se ustaraná matka. „Moc toho zatím nevíme,“ odpověděla Jean. „Ale doktor Braham říkal, že jste dělali všechny ty testy.“

„Nic nového nám neřekly. Podařilo nám však zabránit dalším záchvatům.“

„Mohou se ovšem opakovat.“

„To ano,“ přiznala Jean. „Co se dá tedy dělat?“

„Dokud nezjistíme příčinu, zbývá nám jen jedno: sedativa,“ vysvětlila Jean.

„A co když nebudou působit?“ vyhrkla Marissa zděšeně.

Mladá žena byla strašně rozjitřená a podezíravá. Jean usoudila, že bude lépe, když jí řekne pravdu, než aby ji nechala bloudit ve vlastních představách.

„Snad bychom mohli, zdůrazňuji mohli, operovat mozek. Ale to prozatím nepřichází v úvahu.“

„Operovat mozek,“ zděsila se matka.

„Pravděpodobně k tomu nedojde,“ uklidňovala ji Jean pevně. „Je naděje, že to zvládneme i bez operace.“

„Nesáhnete na Bobbyho, dokud se nevrátí můj manžel!“ skoro zavřískala matka. Jean Scofieldová ji chlácholivě objala kolem ramen.

„Nezajdeme do mé pracovny, kde si můžeme v klidu promluvit?“

„Chci vidět Bobbyho!“ naléhala Marissa. „Spí.“

„Přesto ho chci vidět!“ protestovala tak hlasitě, že se po ní začali ohlížet ostatní návštěvníci.

„V pořádku. Podívejte se na něho. Počkám tu na vás.“

+ + +

Tichá, měkce osvětlená Jeanina pracovna byla sama o sobě uklidňující a daleko vhodnější prostředí pro jednání s nervózní, nepřetržitě kouřící matkou.

„I kdybychom neobjevili příčinu, pacient většinou reaguje na léky. Pokud jsou mu podávány pravidelně a nepodstoupí nějaký velký stres, může žít běžným životem, oženit se a zplodit normální děti.“

Matka neustále přikyvovala ve snaze pochopit, co jí doktorka Scofieldová říká.

„Až se Bobby vrátí domů,“ musíte se postarat o to, aby dostával včas přesně předepsanou dávku léků. To je moc důležité. Jinak se k němu můžete chovat jako k zdravému dítěti. Až na to, že nesmí plavat, jezdit na kole a šplhat do výšky – to proto, aby jej nečekaný záchvat neohrozil na životě.

„Co když léky nezastaví Bobbyho záchvaty?“ vyjela Marissa Tatumová.

Nastala situace, s níž se lékaři setkávají až příliš často – kdy je lež z profesionálního hlediska nejen nepoctivá, ale navíc nemoudrá. A pravda může na druhé straně vyděsit pacienta i jeho ustarané příbuzné. Jean Scofieldová vždy dávala přednost opatrně podané pravdě. Bylo to lepší, než čelit následkům milosrdné lži.

„Úporné záchvaty mohou způsobit poškození mozku,“ připustila.

„Úporné…,“ Marissa Tatumová opatrně převalovala to slovo na jazyku. „To je to, co potkalo Bobbyho včera, když ho sem hospodyně přivezla? To byly úporné záchvaty?“ odvážila se zeptat.

„Ne, paní Tatumová. Tak nazýváme stav, kdy pacient dostává záchvaty přesto, že bere předepsané léky. Bobby na fenobarbital reagoval velmi dobře.“

„Proč k tomu dochází? Mám na mysli k poškození mozku následkem záchvatů.“

„Někteří lékaři se domnívají, že je to následek chemických změn v mozku, k nimž při nekontrolovaných záchvatech dochází.“

„V tom případě je musíte kontrolovat!“ prohlásila Marissa Tatumová.

„Uděláme, co je v našich silách,“ ujistila ji Jean významně. „Vy však nesmíte před Bobbym v žádném případě ukázat, jak se bojíte.“

„To neudělám,“ slíbila matka rychle.

„Už jste hovořila se svým manželem?“

„Ano.“ Pokračovala o něco tišeji. „Paní doktorko, až o tom budete mluvit s mým manželem, buďte prosím velmi, velmi opatrná. On totiž od Bobbyho očekává tolik, že by mu zpráva o jeho nemoci mohla způsobit šok.“

„Proč mu to nevysvětlíte sama?“

„Bob chce vždycky čerpat informace od pramene. Vždycky to tak dělá, i v obchodě. Říkává: Nikdy nejednej s prostředníky. Jdi k prameni. Proto je tak úspěšný.“

„I já jsem se o jeho úspěších doslechla.“

„Bude chtít mluvit přímo s vámi.“

„A já si s ním moc ráda promluvím.“

Když zazvonil telefon oznamující, že se doktor Lawrence Braham dostavil na schůzku, sjednanou na čtvrtou hodinu, administrativní ředitel Edward Carey právě dodiktoval. Protože se chystal Brahama využít, vyšel mu Carey vstříc až ke dveřím a obřadně ho přivítal. Larry neměl po dni, kdy se snažil dohonit resty nahromaděné za týden nepřítomnosti, na podobné divadélko náladu. Věděl však, že si Carey na formality potrpí, a podřídil se.

„Máme potíže, doktore. Potřebuji vaši pomoc. Jistě vám nemusím říkat, že post přednosty kliniky je vrcholem každé akademické kariéry. Proto se na ta místa dostávají lidé, kteří si to opravdu zaslouží – výzkumem, schopností spolupracovat s kolegy a zorganizovat práci sobě i druhým.“

Carey se nervózně usmál. „Na každé klinice existuje přinejmenším jeden muž, který je přesvědčen, že má všechny tyto předpoklady. Jaký to má následek? Pokaždé, když jmenujeme nového přednostu, opustí nás pár zklamaných nespokojenců.

Není snadné stát se z jednoho dne na druhý z kolegy podřízeným.

Zajisté si dokážete představit, oč horší situace by nastala, kdyby na tomto místě stanula žena.“

Zaplaťpámbůh, konečně se k tomu dostává, pomyslel si Larry.

Carey pokračoval: „Náš problém je ještě komplikovanější. Vláda na nás naléhá, abychom na nejvyšší místa dosazovali i ženy.“

„Doslechl jsem se, že za tím účelem byl na neurologickém oddělení vytvořen zbrusu nový post,“ řekl Larry, kterého už Careyho okolky přestávaly bavit.

„A právě v tom je kámen úrazu, jak zajisté dobře víte.“

„Vím jen, že jste to nabídli doktorce Scofieldové náhradou za post přednostky kliniky.“

„Tak to vidíte! To je úplně mylná interpretace,“ lamentoval Carey. „Provedl jsem soukromý důvěrný průzkum. Upřímně řečeno, většině neurologů se myšlenka, že by sloužili pod ženským vedením, vůbec nezamlouvá. Rozložilo by to celou kliniku. Přesto bychom však chtěli ocenit doktorku Scofieldovou za její skvělou práci. Je to úžasná žena – ale to vám asi nemusím povídat.“

„Doktorka Scofieldová je především skvělá lékařka! To je podstatné, Carey!“

„Omlouvám se. Špatně jsem volil slova. Věřte mi, že bych ani na okamžik nezaváhal, kdybych ji měl jmenovat šéfkou správního výboru nemocnice. V tomto okamžiku mě však zajímá především morálka a fungování celé kliniky. Proto vás žádám, abyste mi dělal prostředníka. Vysvětlete jí, prosím, a to můžete udělat jen vy, že musí vzít místo zástupce přednosty kliniky. Už jen proto, co pro ni tato nemocnice v minulosti udělala.“

„Obávám se, že ji nedokážu přesvědčit.“ Carey se na Larryho zadíval a pak se usmál. Potměšile. Byl to úsměv, který se Larrymu Brahamovi přímo hnusil.

„Carey, mám dojem že vám nepomůžu. Jistě, doktorku Scofieldovou znám velmi dobře…“

„Dalo by se říci intimně?“ přerušil jej Carey. Už mu bylo jasné, že se podpory od Brahama nedočká.

Larry přesně a důrazně opakoval: „Ano. Znám doktorku Scofieldovou velmi dobře. Ale nikoli tak dobře, abych se odvážil přemlouvat ji, aby udělala něco, co sama nechce. Je to jasné?“

„Zajisté. Doufám však, že i vám je jasné, že když dojde na nože, dříve či později někdo – s největší pravděpodobností člen nemocniční rady – vytáhne o doktorce Scofieldové na světlo dvě věci. Její těžkou depresi –“.

„Ale to je prastará záležitost,“ podotkl Braham.

„…a váš blízký vztah.“ Carey odmávl Larryho rozhořčené protesty a pokračoval. „Někdo s tím určitě vyrukuje.“

„Vy jako první,“ odsekl Larry a odkráčel z místnosti.

Carey se opřel v křesle. Momentálně přiznal porážku, ale rozhodně nemínil boj vzdát. Byla to válka, ve které si nemohl dovolit prohrát. Slíbil totiž Horáci Cameronovi, že bude do příští schůze správní rady záležitost vyřešena k všeobecné spokojenosti. Tedy, ke Cameronově spokojenosti, pochopitelně.

Tento mocný průmyslový magnát, který se vypracoval vlastní pílí, posuzoval všechny ženy podle své drahé, dávno zesnulé matky. Tato dobrá zbožná žena sama prala a vařila, pečovala o svou velkou rodinu a vychovala syny a dcery, na něž mohla být každá matka pyšná. Každý den svého manželství od rána do večera dřela a po bok svého manžela uléhala příliš unavená na to, aby přemýšlela o ženských právech, potřebách nebo požadavcích. A zřejmě byla Cameronově otci po vůli, kdykoli si to přál, jak nasvědčoval počet jeho sourozenců. A jedině tak to mělo být. Cameronovi za vzor dobré, správné ženy tedy sloužila jeho matka.

Když poprvé zaslechl jméno Jean Scofieldové v souvislosti s místem přednosty neurologické kliniky, Cameron zareagoval: „Ksakru, Ede, budeme tu mít ženskou jako přednostku? V naší nemocnici? To bys připustil?“

Carey dobře věděl, že jsou tyto otázky ve skutečnosti rozkazem. Potvrdilo se mu to, když nadhodil, že federální vláda, největší veřejný podporovatel fakultních nemocnic, trvá na tom, aby byly na významná místa také umisťovány ženy.

„My ale umíme vládní příkazy obejít. Děláme to každý den. Vymysli něco, Ede! Zbav se té proklaté ženské!“

Carey se domníval, že na něco přišel. Bez podpory Hanse Benzigera a Larryho Brahama se mu to však nepovede. Musí se víc snažit, jinak se Cameron sám poohlédne po novém administrativním řediteli nemocnice.

9

Jakmile se Bob Tatum po telefonu dozvěděl, že je jeho syn v nemocnici, trval na tom, že musí okamžitě odletět domů. Ed Cameron mu dal k dispozici svůj soukromý tryskáč a prostřednictvím své osobní sekretářky informoval doktorku Scofieldovou o Tatumově příletu. Tatumovi se setkali s doktorem Brahamem a Jean v její ordinaci. Právě do detailu vyložila vše, co zatím zjistila o Bobbyho záchvatech, i to, co ještě neví. Toho bylo bohužel dost.

Tatum se nijak nesnažil skrývat, jak je šokován. Podíval se na Marissu, ale vypravil ze sebe jen: „Bože…, chudák Bobby…, chudák Bobby…“ Pak se otočil k oknu, čímž umožnil Jean, aby si ho pozorně prohlédla.

Vypadal přesně tak, jako ho Larry popsal. Pohledný. Vysoký. Svalnatý a širokoramenný. Jean si všimla jeho silných rukou, když nervózně lupal klouby v prstech. Tyhle ruce z něho nepochybně udělaly jednoho z nejlepších amerických zadáků. Byl schopen chytit a podržet i ty nejtvrdší míče. Přesto teď vypadal jako další citlivý ohromený tatínek, který si dělá velké starosti o svého malého křehkého synka.

„Pane Tatume?“ upozornila na sebe Jean. „Snad by nám pomohlo, kdybychom věděli, o čem přemýšlíte.“

„Přemýšlím?“ opáčil sebevědomě. „Cožpak v takové chvíli dokáže člověk rozumně uvažovat?“ Pak přiznal: „Uvědomil jsem si, že v InterElectronics vyvinuli a vyrobili zařízení, která dokázala dostat člověka na měsíc. O tom, co se odehrává v mozku pětiletého kluka, však nevíme vůbec nic.“

Larry zasáhl: „Bobe, doktorka Scofieldová neříkala, že to nemůžeme zjistit. Řekla jen, že jsme to zatím nezjistili.“

„Dobře, ale najděte to rychle! Najděte sakra tu věc a koukejte ji rychle vyléčit!“

Jean věděla, že se netrpělivostí projevuje Tatumův strach o dítě. Ujala se vedení. „Pane Tatume, musíme postupoval velmi opatrně, abychom se vyvarovali procedur, které jsou nebezpečné a mohly by se ukázat jako zbytečné. Dokážeme otevřít dětskou lebku a prozkoumat mozek, ale nesmíme to uspěchat.“

Tatum se chytil jediného slova. „Prozkoumat? Doktorko, vy naznačujete nějaké strašné možnosti!“

Jean zasáhla, než dočista zpanikařil. „Nic nenaznačuji. Řekla jsem vám vše, co až dosud o případu víme i nevíme. Vaše žena se zmiňovala, že si potrpíte na přesná fakta. Tady je máte. Ale není to tak zlé, jak se teď domníváte.“

„Vážně? Vždyť jste mi zrovna oznámila, že můj syn je mrzák!“

„Nic takového jsem neřekla. A nedovolím vám, abyste v mé přítomnosti toto slovo ještě jednou vyslovil!“ napomenula ho Jean přísně.

„Nemůže nic, co správný táta svého syna učí… Plavat…, jezdit na kole…“

„Ani hrát fotbal,“ doplnila jej Jean. Vytušila zdroj Tatumová zklamání. „Mnoho chlapců se uplatnilo, i když nebyli fotbaloví šampióni.“

Tatum se na ni rozzuřeně zadíval, takže bylo jasné, že zasáhla citlivé místo. Přesto ji jeho podrážděná odpověď překvapila. „Vy taky. Nikdo nemůže zapomenout, že jsem byl fotbalový šampión. Ale nikdo si nevzpomene, že jsem vystudoval se skvělými výsledky – celé čtyři roky jsem byl první v ročníku.“

Když vstal, ovládl pouhou fyzickou přítomností celou místnost. „Paní doktorko, postavení u InterElectronics jsem nezískal díky tomu, že jsem dobře hrál fotbal, právě tak, jako vy jste se nestala skvělou neuroložkou díky tomu, že jste tak atraktivní žena.“

Začal přecházet po pokoji s elegancí kočkovité šelmy. „Ano, nezapírám, že právě fotbal ke mně obrátil pozornost pana Camerona. Kdybych ale nebyl dost chytrý na to, abych se chopil šance, dopadl bych jako většina sportovních hvězd – jako atletický dvorní šašek. Jako pozoruhodnost, která na chvíli oživí konverzaci. Dokud se neobjeví někdo ještě zábavnější.

A to platí zejména o panu Cameronovi, který má velmi krátkou paměť a na činy vykonané včera rychle zapomíná. Ano, má rád vítěze. Ale nikoli včerejší vítěze. Pyšní se tím, že dokáže vyčenichat ty budoucí vítěze. Mně to vyhovuje. Vím, že tuhle hru hraju nejlépe ze všech. Kdyby tomu tak nebylo, chvíli bych hrál profesionální fotbal, rychle vydělal nějaké peníze, a teď už by po mně neštěkl ani pes. Místo toho jsem se stal jedním ze čtyř mužů – ano, paní doktorko – jen čtyři muži mohou nahradit Camerona, až se rozhodne odejít na odpočinek, a já jsem jeden z nich. A než opravdu odejde do penze, budu jen jediný, to mi věřte.

Fotbal může otevírat dveře. Ale jedině mozek je udrží otevřené. Takže nežádám nic víc, než abyste mi potvrdila, že je mozek mého syna v pořádku. Víc po vás nechci!“

Bylo to prohlášení učiněné v hněvu, ale Jean za ně byla přesto vděčná.

„Pane Tatume, navrhuji spolu s doktorem Brahamem následující: Bobby tady nějaký čas zůstane, abychom zjistili, zda dojde k dalšímu záchvatu. Nestane-li se tak, pustíme ho domů a bude pravidelně dostávat přesné dávky léku. Jmenuje se dilantin. Až se hladina dilantinu v jeho krvi ustálí, záchvaty už mu, jak pevně doufáme, nebudou hrozit. Pokud se tak nestane, budeme muset přistoupit k dalším testům.“

„A operovat?“ zeptal se Tatum rychle.

„To je naše poslední možnost,“ odpověděla Jean opatrně, protože stále ještě nemohla vyloučit existenci mozkového nádoru. „Nejdůležitější je, abyste, až bude doma, zbytečně nehovořili o tom, co se stalo a co by se stát mohlo. Chraňte ho před stresem.“

Tatum přikývl. Stav jeho syna jej zjevně velmi trápil.

„Mohl bych Bobbyho vidět?“

„Ale ovšem. Je na jednotce intenzivní péče.“

„Intenzivní péče,“ zamračil se Tatum. „Tam se dávají staří pánové s infarkty!“

„A malí kluci, kteří potřebují zvláštní péči,“ opravila jej Jean jemně. „Můžete u něho být pět minut.“ Tatum se chystal protestovat. „Pět minut!“ opakovala. „A neříkejte a nedělejte nic, co by ho mohlo zneklidnit.“

„Jen jdi, Bobe,“ vybídl ho Larry Braham. „Za pár minut přijdu za tebou.“

Tatumovi se hotovili k odchodu, ale Jean Scofieldová je zarazila. „Pane Tatume?“ Otočil se. „Když byl Bobby ještě malý, hrával jste s ním takové ty drsné hry? Vyhazoval jste jej třeba do vzduchu a předstíral, že ho nechytnete?“

„Cožpak to nedělá každý otec?“

„Ovšemže ano. Ale nenechal jste jej opravdu spadnout, že ne?“

„Jasně že ne,“ odpověděl Tatum vztekle. Tatumovi odešli. Jean překvapilo napětí, které při rozmluvě s nimi pociťovala.

„Takhle se chová vždycky?“ zeptala se Larryho.

„Je zvyklý vítězit. Neví, jak se má vyrovnat s porážkou.“

„Ty nazýváš Bobbyho porážkou?“

„Pro muže, který celý život usiluje, aby byl nejlepší, představuje nemocný syn zklamání. Ten touží po dokonalosti,“ vysvětlil Larry. „Raději tam zajdu.“

Jean neodpověděla. To, co zjistila o Robertu Tatumovi starším, obrátilo její úvahy jiným směrem.

Bob Tatum opatrně vstoupil do neurologické jednotky intenzivní péče a tiše přistoupil k boxu, kde podřimoval jeho syn.

„Bobby?“ zašeptal.

Chlapec pootevřel oči, zase je zavřel, pak znovu otevřel, aby se ujistil. „Tati?“

„Synku, doslechl jsem se, že ti není dobře, a hned jsem přiletěl domů.“

„Jsem v pořádku.“

„Nic tě nebolí?“

„Ne, pane.“

„Chovají se k tobě slušně?“

„Ano, pane. Sestřičky jsou na mě moc hodné.“

„Jak by nebyly, jsi přece skvělý kluk. Jsi Bobby Tatum!“

„Můžu se vrátit do školy? Děláme si kostýmy na Den díkůvzdání. Nezmeškal jsem to?“

„Kdepak, Bobby, ještě je spousta času. A můžeš si vybrat: Indiána nebo Otce poutníka. Nebo cokoli jiného.“

„Slečna Halstedová říkala, že budeme Indiáni.“

„V pořádku. Ale ty budeš nejlepší Indián ze všech!“ prohlásil Tatum a vzal syna za pravici. Vypadalo to jako gesto milujícího otce, ale Bob Tatum ve skutečnosti zjišťoval, jestli mu ta doktorka Scofieldová o pozáchvatovém oslabení svalových reflexů nelhala. Otcova přítomnost Bobbyho uklidnila. Zavřel oči a usnul.

„Viděl jsi sám, že není ve velkém nebezpečí,“ uvítal Tatuma Larry, když vyšel na chodbu.

„Dokud nevíme, co ty záchvaty působí, podle mého v nebezpečí je.“

„Doktorka Scofieldová ti to vysvětlovala. Někdy příčinu neobjevíme, ale když zvolíme správnou léčbu, příznaky zmizí.“

„Co myslela tou poslední otázkou?“

„Kterou otázkou?“

„O kočkování s Bobbym. On to sakra miluje!“

„Kluci jsou moc rádi, když se jim táta věnuje,“ ujistil ho dětský lékař.

Když Tatum odcházel, Braham se za ním zamyšleně díval. Bob je velký a silný muž. Snad ani netuší, jak je silný. Narážela snad Jean na to, že mohl nevědomky Bobbymu při hrách způsobit úraz mozku, který teď vyvolává záchvaty? Zatelefonoval Jean ze sesterny.

„Než budu mít hotovou diagnózu, beru v potaz všechny možnosti,“ řekla Jean. „Ten chlapec tady zůstane rozhodně déle než čtyři dny.“

„S tím nebude Tatum souhlasit,“ varoval ji Larry.

„Líbit se mu to nebude, ale nakonec se s tím smíří,“ odpověděla Jean důvěřivě.

Na konci osmého dne doktorka Scofieldová pečlivě prostudovala chorobopis Bobbyho Tatuma, dávku léků, kterou zatím dostal, denní měření teploty, tepu a dalších životních projevů, nové EEG a mozkový tomogram. Stále však nebylo jasné, co působí záchvaty.

Jedno se ovšem změnilo. Chlapec za těch osm dní výrazně přibral na váze. A byl uvolněnější a přátelštější než v prvních dnech po příjmu. Jean se to zdálo natolik významné, že se rozhodla nespoléhat jen na vlastní pozorování. Zavolala si staniční sestru.

„Kernerová, ráda bych slyšela váš názor na malého Tatuma, než ho propustíme.“

Alice Kernerová, šedovlasá zkušená sestra, odpověděla: „Léky snáší dobře, bez vedlejších účinků. Trochu přibral. A od té první noci po příjmu neměl žádný další záchvat.“

„Jak se chová?“

„Už se zbavil strachu z nového prostředí a stalo se z něho moc milé vstřícné dítě. Oblíbenec celého patra, dalo by se říci. A vás má moc rád, paní doktorko. Pořád se vyptává, kdy za ním přijdete.“

„To mě těší,“ řekla Jean. Neřekla však, proč ji reakce sestry Kernerové doopravdy zajímá. „Zdá se, že se uspokojivě zklidnil. Objednejte ještě jeden rentgen a tomogram lebky a EEG. Pak ho zvažte, zkontrolujte životní funkce a doplňte jeho chorobopis. Já požádám kancelář, aby informovala~jeho rodiče.“

Krátce před schůzkou s Tatumovými a Larrym, která se měla konat v její pracovně, navštívila Jean Bobbyho.

„Už ti to řekli? Dneska jdeš domů, Bobby.“

„Ano, doktorko Jean,“ řekl chlapec. „Už jsem zdravý?“

„Když budeš poslouchat maminku a brát své prášky, budeš v pořádku.“

„Takže neumřu?“ zeptal se.

„To víš, že ne,“ ujistila ho vehementně, protože dobře věděla, jak moc pětileté děti zajímá smrt a umírání.

„Můžu chodit do školky?“

„Klidně. Třeba hned zítra, jestli chceš.“

„To teda chci. Kvůli Díkůvzdání,“ odpověděl klouček dychtivě.

„Bobby, kdykoli ti nebude dobře, budeš unavený a nejraději by sis odpočinul, když ucítíš divné pachy anebo uslyšíš legrační zvuky, okamžitě to řekni mamince. Nebo Esther. Nebo paní učitelce. Rozumíš?“

Hezký tmavovlasý chlapeček chvíli přemýšlel a pak přikývl.

„Všichni jsme moc rádi, že je ti lépe, Bobby, ale mrzí nás, že odcházíš. Líbilo se ti tu?“

„Ano. Za pár dní se mi tu líbilo moc. Bylo to super,“ vybavil si slovo, které slyšel používat starší chlapce, když je něco opravdu nadchlo.

„Tak nás každých pár týdnů přijď navštívit. Tatínek nebo maminka tě k nám přivezou. Můžeš tu být den nebo i dva. Moc rádi tě uvidíme.“ Tím Bobbyho připravila na nezbytné pravidelné prohlídky.

Chlapeček k ní plaše natáhl ruku. Ani se nehnula. Dovolila mu, aby se lehce dotkl její dlaně. Bylo to gesto důvěry a hluboce ji dojalo. Mohlo však znamenat i něco jiného. Musí si ještě jednou pročíst jeho chorobopis.

Vše vypadalo normálně. EEG, rentgen i tomogram mozku. Nebýt těch křečovitých záchvatů, které byly, jak se zdálo, pod kontrolou, Bobby by mohl být pokládán za dokonale zdravé dítě. Vyhledala si poslední zprávu sestry Kernerové: Váha při přijetí čtyřicet jedna libra. Váha při propuštění čtyřicet čtyři libry.

Na pětiletého kloučka to byl významný váhový přírůstek. To by mohlo něco znamenat.

Jean Scofieldová spolu s Larrym Brahamem udíleli Tatumovým poslední pokyny.

„Bobby musí užívat dilantin pravidelně v předepsaných dávkách, to znamená třikrát denně jednu pilulku. Každý den. Doma, na cestách, ve školce, když přespí u nějakého kamaráda – vždycky musí dostat prášek včas,“ zdůraznila Jean. „Pokud bude hladina dilantinu v krvi stabilní, nemělo by dojít k dalšímu záchvatu.“

„Výborně!“ přerušil ji Tatum.

„Řekla jsem nemělo by dojít, pane Tatume, nikoli nedojde,“ brzdila ho Jean, aby zabránila falešným nadějím nebo nedorozumění.

Z Tatumovy tváře zmizel úsměv. Vážně přikývl.

„Všichni, kdo přijdou s Bobbym do styku – učitelka, hospodyně, dívka, která hlídá děti, prarodiče, musí být informováni o všech možnostech. A musí vědět, co mají dělat, když dostane záchvat.“

Otočila se k matce. „Předpokládám, že si promluvíte s jeho učitelkou.“

Marissa Tatumová přikývla.

„Nepoplašte ji. Nesmí si myslet, že má co do činění s nějakou hříčkou přírody. Když ji vyděsíte, přenese se strach i na vašeho syna a jeho spolužáky. Život s vyhlídkou na další možné záchvaty je zátěž stejně tak psychická jako fyzická, takže v žádném případě nesmíte dát před synem najevo své obavy.

Je možné předem poznat, že se záchvat chystá. Snad vám Bobby řekne, že je unavený. Nebo neřekne nic a lehne si. Může si také stěžovat na zvláštní pocit, který nedokáže popsat. Na to je třeba dát pozor. Říká se tomu aura a většinou předchází záchvatu.

Když k tomu dojde, musíte dítě chránit, aniž byste ho omezovali. Držte mu hlavu, aby si ji neotloukl o zeď nebo o podlahu. Mezi zuby mu vpravte do gázy zabalenou dřevěnou špachtli, aby se nekousl do jazyka. Nic kovového, mohl by si poškodit zuby. A rozhodně ne vlastní prsty – mohl by vás nevědomky pěkně kousnout.

Nejdůležitější je udržovat volné dýchací cesty. Epileptici se mohou zadusit vlastními zvratky nebo hleny.“

Bob Tatum se na ni nasupeně pohlédl.

„Prosím, pane Tatume?“

„Co jste to použila za slovo?“

„Jaké slovo?“

„Epileptici. O tom, že je Bobby epileptik, jste se nikdy předtím nezmínila. Došlo k nějaké změně!“

Larry zasáhl. „Každý, kdo mívá křečovité záchvaty, je všeobecně nazýván epileptikem. Bobbyho stav se vůbec nezměnil.“

Tatum se nehádal, ale ani jeden z manželů nevypadal, že ho vysvětlení uklidnilo.

Jean dokončila instruktáž. „Za dva týdny přivezete Bobbyho k dalším testům a necháte nám ho tu přes noc.“

Bob Tatum upjatě kývl hlavou. Bylo jasné, že spolupracuje bez velkého nadšení.

Jean to zaznamenala a řekla: „Pane Tatume, snad by vám pomohlo, kdybyste pochopil pozici neurologa. My se totiž nestaráme jen o pacientův nervový systém. Pečujeme i o jeho mozek, potažmo o duši. Pokud bude Bobby vyrůstat jako tělesně zdravý, ale duševně poškozený chlapec, budu to považovat za své osobní selhání. Chtěla bych, aby to byl naprosto zdravý kluk. Nejen kluk ve zdravém těle.

Pamatujte, že to není žádný invalida. Chovejte se k němu prostě jako k pětiletému chlapečkovi. Ne jako pětiletému pacientovi. Nepřipusťte, aby zahlédl ve vašich očích obavy. Nebo zklamání. To by mohlo nadobro zmrazit jeho duševní vývoj.“

Pak rychle ukončila rozhovor.

„Slečna Kernerová vám předá recept na dilantin a dávku na tři dny, než si opatříte další zásobu.“ Uvidím vás za čtrnáct dní.

„Nechcete svézt?“ zeptal se Larry Braham, aby odlehčil napětí.

„Ne, díky, pan Cameron pro nás poslal svou osobní limuzínu. Ale zavolám ti.“

„Tak fajn.“

Tatumovi odešli, ale podivná atmosféra, kterou za sebou zanechal Tatum, přiměla Larryho k jeho obhajobě. „Není to špatný chlap, ale je perfekcionalista. Proto je občas nepříjemný.“

„Je to zamrzlý fotbalový zadák,“ odpověděla Jean ledově.

„Co kdybychom si dneska zašli na večeři?“ navrhl Larry, aby změnil téma.

„Je mi líto, ale pozvala jsem neurologické stážisty na podvečerní party. Většina z nich odchází na konci semestru, takže to bude večírek na rozloučenou.“

„Patrně nejsem mezi zvanými.“

„Už tak se o nás mluví až moc, Larry. Někdy si říkám, že se za tebe provdám jen proto, abych zachránila tvoji pověst,“ zasmála se.

Ve chvíli, kdy se ji chystal láskyplně obejmout, zazvonil telefon. Bezmocně pokrčila rameny. Musela na ambulanci. Přivezli další dítě trpící záchvatem křečí a sloužící lékař potřeboval její pomoc.

Než odešla na příjem, podívala se ještě jednou na chorobopis Bobbyho Tatuma. Pokusila se zapomenout na nepříznivý obraz, který si utvořila o Bobu Tatumovi starším. Znovu si ověřila fakta. Významná fakta. Bobby v nemocnici přibral. Postupně se stával vstřícnějším, veselejším a přátelštějším. To potvrdila i Kernerová.

Tato fakta mohou znamenat pramálo, nebo velmi mnoho. Bude muset počkat, co se z toho vyvine. Ale zatím nesmí dělat předčasné závěry ani předčasná obvinění, varovala se v duchu. Doposud toho ví tak málo, že se to neodváží probírat ani s Larrym.

Vykročila k ambulanci.

10

Beatrice Faziová byla baculatá čtyřletá holčička se zlatými kučerami. Když ji Jean poprvé spatřila, její tvářička byla smrtelně bledá a vyděšená. Sloužící lékař ji předběžně fyzicky a neurologicky vyšetřil a zařídil rentgen lebky a EEG. Když doktorka Scofieldová dorazila, měl již výsledky. Jean napřed prohlédla dítě, pak prostudovala rentgenové snímky a pásku EEG. Z rentgenů moc nevyčetla, zato na EEG pásce objevila neurčitou poruchu na pravé straně mozku.

„Vstříkněte jí technicium. Uděláme jí tomogram,“ přikázala Jean. „Pak ji uložte do postele a podávejte jí fenobarbital.“

„Co si o tom myslíte?“ zeptal se lékař.

„Počkejme na snímky ze skeneru. A jestli máte dnes večer volno, nezapomeňte na můj večírek. Koktejly se podávají v sedm,“ řekla rázně, jakoby ve snaze maskovat vlastní starosti o tuto novou malou pacientku. Obrátila se k odchodu, ale ve dveřích se zarazila.

„Chtěla bych také echoencefalogram. Abychom vyloučili nějaké změny v centrálním mozku.“

Odešla si promluvit s Faziovými, zjistit anamnézu dítěte a pokud možno odpovědět na jejich otázky.

Paní Faziová byla malá blondýnka s kulatým obličejem rozmáčeným slzami. Měla rozcuchané vlasy a od pláče opuchlé oči. Oblečena byla do pomačkaných bavlněných domácích šatů. Zjevně spěchala s dítětem do nemocnice tak, že se nestačila převléci. Patrně zatelefonovala manželovi do práce, protože se k ní v nemocnici připojil. Byl to obr s černými kudrnatými vlasy a rameny manuálně pracujícího člověka. Odborářský odznak na jeho bavlněné košili prozrazoval, že je stavař.

„Jak je jí?“ zvolala paní Faziová, když k nim Jean přistoupila. „Jak se daří mojí malý holčičce?“

„Paulo! No tak!“ zarazil ji manžel. „Tak do toho, paní doktorko. Pravdu! Jestli je to vážné, musíte nám to říct!“

„Právě teď se toho mohu dozvědět víc já od vás, než vy ode mě. Snad jen to, že se z toho záchvatu dostala a odpočívá.“

„Má bolesti? Bolí ji něco?“

„Vůbec nic.“

Viditelně se mu ulevilo. „Je to senza děcko. Kdyby musela podstoupit nějaké bolesti a pak by jí bylo dobře, klidně by to vydržela. Ale žádné zbytečné trápení, rozumíte, paní doktorko?“

„Nemyslím si, že ji čekají nějaké bolesti.“

Fazio se podíval do ustrašených očí své ženy. „Slyšíš?“

„Pane Fazio, máte ještě jiné děti?“

„Čtyři. Tři kluky a holku. Všichni jsou zdraví. Povídám zdraví,“ zdůraznil.

„Stalo se Beatrice něco podobného už dříve?“

„Jakživo nezastonala!“ prohlásil Fazio rozhodně.

Jeho choť zavrtěla hlavou. Odvážila se nesouhlasit. „Dome…“

„Co je?“ vyjel podrážděně.

„Měla příušnice. A plané neštovice.“

„Příušnice, plané neštovice, to nic není. Doktorka se ptala na opravdu vážné nemoci, že jo, paní doktorko?“

„Měla jsem na mysli jakékoli nemoci. Měla už někdy záchvat?“ Oba rodiče byli zjevně na rozpacích, takže volila jiný termín. „Křeče, jako dneska.“

„Ne, nikdy!“ řekla paní Faziová.

„Neutrpěla nějaké zranění, ránu do hlavy, nespadla odněkud?“

„Ne,“ odpověděl otec pevně. „Zacházíme s ní jako s panenkou. Malou porcelánovou panenkou. Ostatní děti dobře vědí, co by je čekalo, kdyby na ni vztáhly ruku.“

„Někdy se stane, že děti při hře upadnou. Mohou se udeřit do hlavy,“ připomněla Jean.

„Ne, to se nikdy nestalo,“ řekl Fazio a pohledem požádal svou ženu, aby to potvrdila.

„Ne,“ řekla žena po krátkém zamyšlení. Pak se jí zmocnily mateřské starosti a přestala se ovládat. Plakala a obviňovala zároveň. „Vy nám neříkáte pravdu! Myslíte si, že má v hlavě něco špatného!“ Otočila se k manželovi a zoufale volala: „Dome! Ach Dome, co si jen počneme.“

Velký muž konejšivě sevřel manželku do náručí a očima poprosil Jean, aby jí ten výbuch odpustila.

„Pane Fazio, odveďte ji prosím do mé ordinace.“

„Díky, paní doktorko.“

Jakmile se za nimi zavřely dveře, mohla si paní Faziová poplakat po libosti. Slova se ujal její manžel. „Víte, paní doktorko, máme v rodině takovou věc…“

„Myslíte záchvaty?“ zeptala se Jean zmateně.

„Žádné záchvaty, kletbu.“

„Kletbu?“

„Paulínina matka není katolička. Není dokonce ani Italka. Na naši svatbu nepřišla a odmítá se s Pavlou stýkat. Proklela nás a naše děti. Takže si Paula myslí, že to, co stalo Beatrice, je její chyba.“

„Pane Fazio, jsem si naprosto jistá, že stav vaší dcery nezavinila žádná kletba. Nemusíte se z ničeho obviňovat. Necháme si tu vaši holčičku asi na týden. Žádné nebezpečí jí nehrozí a bude mít veškeré pohodlí. O to se postaráme. A můžete za ní zajít každý den.“

„Já taky?“ zeptal se otec okamžitě.

„Samozřejmě.“

„Dobrá,“ uklidnil se. To dítě měl patrně ze všech nejraději.

Jean si byla vědoma, že jedná s velmi emotivními rodiči, a proto usoudila, že bude moudré připravit je na některé další možnosti.

„Udělali jsme několik testů, ale z výsledků jsme se moc nedozvěděli. Proto budeme možná muset přistoupit k dalším. Jeden z nich se jmenuje angiogram.“

Faziovi se na sebe ostražitě podívali. Samo slovo je polekalo. Jean bude potřebovat jejich písemný souhlas s tímto vyšetřením, takže se rozhodla, že problém objasní podrobněji.

„Napřed jí vstříkneme do krevního oběhu barvivo.“

„Barvivo?“ nastražil se Dominik Fazio.

„To barvivo pronikne do mozku a umožní nám udělat přesnější rentgenové snímky.“

„Chcete říct, že bude celej život chodit s obarveným mozkem?“

„Ovšemže ne,“ ujistila ho Jean. „Její tělo se barviva zbaví během pár hodin. Ale…“

„Ale?“ chytil ji Fazio za slovo. Manželka mu sevřela paži.

„Ale,“ řekla Jean velmi opatrně, „toto vyšetření s sebou nese jistá rizika.“

„Co by to jako mělo být?“

„Může být nebezpečné. Snad by mohlo ohrozit její život.“

„To nedovolím,“ vyletěl Fazio. „Okamžitě si svou holčičku odvezu domů.“

„Dome…, Dome, prosím!“

„Nedopustím, aby se někdo dotkl její hlavy! Slyšíte, paní doktorko? Nikdo jí na hlavu nešáhne!“

Jean bylo jasné, že udělala dobře, když naznačila možnost angiogramu hned v počátečním stádiu léčby. Kdyby se ukázalo, že k němu musí sáhnout, Faziovi už s tím budou smířeni.

„Bez vašeho svolení nic nepodnikneme,“ řekla. „A zatím o angiogramu neuvažujeme. Ale je to jedna z možností.“

„Nikdy k tomu nesvolím!“ zuřil Fazio.

Jean měla s emotivními příbuznými bohaté zkušenosti. Věděla, že čas vše zklidní. Zatím bude šetrně vyšetřovat holčičku Beatrice Faziovou a podávat jí pečlivě odměřené dávky léků. Pokud nezjistí něco znepokojujícího, propustí ji a počká, jak se to vyvine.

Než Jean dojela domů, Bessie upravila studené občerstvení na podnosy a sýrové zákusky rozložila na plechy, aby je mohla v pravý čas strčit do trouby. Bessie byla Jeanina domácí posila, která chodila třikrát týdně a dala se jednou za čas přemluvit, aby zapracovala, když Jean pořádala nějaký večírek. Byla jen o dva roky starší, ale chovala se k Jean jako matka.

„Koukám, že jste pěkně utahaná. Vidím vám to na očích. Teď si dejte horkou lázeň a chvilku se natáhněte,“ přikázala Bessie. Otázky zdraví a hospodaření pojednávala velmi rozhodně. Pokud osobně nenakupovala, vždycky Jeaniny akvizice kritizovala – moc jídla, a ty nehorázné ceny!

Jean si hověla ve vaně, ponořená do vonné pěny, která smývala únavu a špitální pachy. Často tomu v žertu říkala, že ze sebe „smývá lékařku“. Zabalila se do tlusté béžové osušky a chvíli prohlížela své tělo v dlouhém zrcadle. Měla pocit, že si tu chvilku marnivosti zaslouží. Frotýrovala si záda a přemítala: Na osmatřicítku nevypadám tak špatně. Ano, na ženu v mém věku to není tak zlé. A tyto úvahy ji upamatovaly na Larryho naléhání. Chce, aby spolu měli dítě, snad i dvě, než bude příliš pozdě. Dobře věděla, že je to možné, i při jejím nabitém pracovním programu. Když o té možnosti přemýšlela, došla k závěru, že bude schopna pracovat až do osmého měsíce.

To by ovšem znamenalo, že si Larryho vezme za muže. O těch dětech se však musí rozhodnout rychle. Velmi rychle.

Když si oblékala akvamarínové večerní šaty, Bessie zaklepala.

„Už přicházejí?“ ozvala se Jean.

„Ne, paní doktorko, ale zapomněla jsem vám vyřídit, že vám telefonoval on. Máte mu zavolat.“

Bessie Larrymu vždycky říkala „on“. Nijak se netajila s tím, že se jí ten vztah nezamlouvá a že ho bude nazývat jménem až po svatbě.

Jean si řekla, že zavolá, až si dokartáčuje vlasy, ale najednou odložila kartáč a vytočila číslo. Odpověděla služba pro nepřítomné. Doktor Braham je na návštěvě u pacienta a ozve se za hodinu. Nějaký vzkaz? Ne, jen že volala doktorka Scofieldová. Ovšem, vyřídím mu to, odpověděla telefonistka s náznakem důvěrnosti v hlase.

Člověk nemá soukromí ani před bezejmennými neznámými operátorkami.

Měla ještě pár minut na to, aby vše před příchodem hostů zkontrolovala. V kuchyni lehce poupravila podnosy se zákusky. Okusila novou růžovou omáčku – Bessiin vynález. Byla tak dobrá, že neodolala a ještě jednou do ní namočila prst.

„Jestli máte hlad, připravím něco na talíř, než přijdou,“ navrhla Bessie.

„Ne ne, hlad nemám, ale je to strašně dobré. Co jsi do toho dala?“

„Červený kaviár. Trochu kopru. Spoustu kyselé smetány.“

„Kyselé smetany?“ zapochybovala Jean.

„Těm, co držej dietu, můžete říct, že je to jogurt.“

Obě se zasmály a Jean Bessie objala a přitiskla se k ní tváří. „Bessie, Bessie, ty se nikdy nesmíš změnit,“ řekla.

Obě si podobné vzácné chvilky užívaly. Bessie proto, že měla Jean upřímně ráda a těšila ji její důvěra. A Jean vítala možnost promluvit si o ženských věcech jako žena, tak jak vídávala hovořit svou matku se sousedkami přes plot jejich zadního dvorku v Iowě, kde se narodila.

Prohlédla si i obývací pokoj, velkou vkusně zařízenou místnost, v níž převládala bílá a zlatá barva s několika doteky tyrkysové, aby ladila s ložnicí. Její vzhled neprozrazoval nic o Jeanině profesi. Chorobopisy, které si přinesla z nemocnice, aby je pozdě v noci pročetla, byly ukryty ve starožitném francouzském sekretáři. Teplý, pohodlný a útulný pokoj chránily před pouličním ruchem bílé, zlatě protkávané závěsy, které sahaly od stropu až po přepychový čínský tyrkysovomodrý koberec. O takovém pokoji snila už dávno, když byla provdaná za Cliffa, ale tenkrát si to nemohla dovolit.

Ještě přehlédla misky se sladkostmi a se slanými i neslanými oříšky, popelníky a zejména sirky, ty jsou totiž pro muže, kteří předstírají, že kouří dýmky, ale ve skutečnosti kouří zápalky, nesmírně důležité. Ozval se zvonek.

Hosté přicházeli. Na neurologii a neurochirurgii bylo devět stážistů. Sedm mužů – dva běloši a dva Afričané – a dvě ženy – jedna bílá a jedna černá. Černoška s sebou přivedla manžela, mladého právníka, a dva muži přišli s manželkami. Jedna z nich byla v osmém měsíci.

Myšlenky na sňatek s Larrym a na dítě způsobily, že byla ještě starostlivější hostitelka než obvykle. Usadila těhotnou ženu do nejpohodlnějšího křesla a pozorně o ni pečovala.

Večírek byl zábavný a příjemný. Zlatým hřebem bylo, když Jean na přání hostů zopakovala svou imitaci Edwarda Carey ho. Poprvé s ní vystoupila na letošní besídce stážistů. Ty se konají každý rok a vždy je vyzván některý člen fakulty k vtipnému vystoupení. Letos to byla Jean. Napsala si krátký skeč představující Edwarda Careyho jako žoviálního, potměšilého a úlisného nemocničního politika a měla velký úspěch. Ten se opakoval i v jejím obývacím pokoji. Když skončila, všichni se smáli a tleskali.

Při kávě se však vážně probíral problém, který nyní před mladými lékaři stál: zda pokračovat na akademické půdě, nebo si otevřít soukromou praxi.

Dva afričtí lékaři se navíc museli rozhodnout, jestli se vrátí do svých rodných zemí, nebo si najdou místo mezi rozvíjející se černou vyšší střední třídou tady v Americe.

Jeden z nich, vysoký silný muž se jménem, které Jean znělo jako kousek písničky, se Jean zeptal hlubokým hlasem: „Doslechl jsem se, že jste na začátku své kariéry pracovala ve Vietnamu. Je to tak?“

„Ano, byla jsem tam,“ odpověděla Jean.

„Tak mi tedy řekněte, jestli to, co může jeden doktor dokázat v zaostalé rozvojové zemi, stojí za osobní oběť. Nebo je to spíš jako pokoušet se zastavit rozvodněnou řeku holýma rukama?“

Jeho chytré dychtivé oči žádaly poctivou odpověď.

„Na to vám těžko uspokojivě odpovím,“ připustila Jean. „Protože od sebe nemohu oddělit dvě věci: praktikování medicíny v zaostalé zemi a to, co se tam přihodilo mně osobně.“

„Ano, slyšel jsem o tom,“ řekl.

Zadívala se na něho a snažila se vyčíst z jeho výrazu, jestli ví nejen o Cliffově náhlé smrti, ale i o jejím potratu a následném nervovém zhroucení. Tvářil se soucitně, takže pochopila, že ví vše. No jistě, vědí to všichni. Tajně a jistě bez zlého úmyslu to probírá každá nová skupina stážistů.

„Než zemřel můj manžel, shledávala jsem práci tam vzrušující a velmi uspokojující. Ale vy se patrně ptáte, jestli je lepší pokoušet se zachraňovat lidské životy v podmínkách, kdy jsou naděje na záchranu větší. Můžu vás ujistit, že v případě, když uspějete, se na vás pacient podívá stejně vděčně kdekoli na světě.“

Černý lékař zamyšleně přikývl. Ještě o tom bude uvažovat, ale Jean jej obrátila zpátky do Afriky. Když večírek skončil a on se s ní ve dveřích loučil, vzal ji za ruku a řekl: „Doktorko Scofieldová, ať půjdu kamkoli, nikdy na vás nezapomenu. Nejen jako na lékařku, ale i jako na ženu. Okouzlující ženu. Myslím, že byste nemohla být tak dobrá lékařka, kdybyste zároveň nebyla tak skvělá žena. Byl bych schopen se do vás zamilovat.“

Jean cítila, že se červená. Všiml si toho a tiše dodal svým hlubokým hlasem: „Nechtěl jsem vás přivést do rozpaků, paní doktorko. Chtěl jsem jen vyjádřit úctu lidské bytosti.“

Vděčně se usmála.

Odešli. Bessie poklízela, ukládala talířky a sklenice do myčky, vysypávala popelníky a přitom si brumlala. Dělávala to, když ji něco podráždilo.

„Člověk by myslel, že budou mít doktoři víc rozumu. Sami pořád v televizi varujou před nebezpečím kouření. Fuj!“ ulevila si, když rozhrnula závěsy a otevřela okna, aby vy větrala. „A ten velkej černej chlap byl pěkně drzej! Říkat vám takový věci!“

Bessie měla velmi bystré uši, zvlášť když se jednalo a rozhovory, které pro ně nebyly míněné.

„Já myslím, že byl moc milý,“ hájila ho Jean.

„Už jednoho mužskýho máte!“ bručela Bessie, zatímco pokračovala v práci. „Bílýho muže, co má dobrý vychování. Poznám to podle toho, že za sebou ráno nenechá žádnej nepořádek.“

„Bessie!“ pokusila se ji Jean zarazit.

„Nepřidělávejte si starosti. Napřed se musíte rozhodnout.“ Zvonění telefonu ji přerušilo.

„Volám moc pozdě? Neprobudil jsem tě?“ zeptal se Larry. „Ne. Právě odešli.“

„Omlouvám se, ale dřív jsem se ozvat nemohl. Starostliví rodičové mě trestali za to, že jsem si dovolil na týden opustit své malé pacienty. Ale už je klid.“

„To je prima.“

„Můžu přijít?“

„Je dost pozdě.“

„Rád bych u tebe zůstal.“

„Ne, Larry, promiň. Jsem unavená.“

„Panebože,“ zasmál se, „mluvíš, jako kdybychom byli manželé.“

„Byl to drsný den.“

„Stejně bych tě rád viděl,“ naléhal.

„Je tu Bessie.“

„Ale ne přes noc,“ připomněl Larry. „Miláčku?“ Zatímco se rozmýšlela, ozvala se Bessie z obývacího pokoje. „Jsem hotová, paní doktorko. Odcházím.“

„Nebyl to Bessiin hlas?“ zeptal se.

„Ano, byl,“ přiznala. Poslední obrana padla. „Tak jo, Larry,“ řekla tiše a měkce. „A pospěš si!“ dodala.

V ještě tichém časném ránu ležel s hlavou na jejích prsou a jednou rukou ji objímal. „Na co myslíš?“ zeptal se.

Myslela na svého černého žáka a na to, jak ji dojala jeho slova a obdiv, který mu vyčetla z očí. Ale to byla její věc a nehodlala ji s nikým probírat.

„O nás?“ nadhodil. „Nebo o Bobbym Tatumovi? Nebo o Carey m?“

„Proč bych měla ztrácet čas s Careym?“

„Protože on tráví většinu času uvažováním o tobě.“

„Vážně?“

„Před pár dny si mě pozval.“

„Carey to probíral i s tebou?“

„Myslí si, že na tebe mám jakýsi kouzelný vliv.“

„Cos mu řekl?“ zeptala se. Rozzuřilo ji, že se Carey opovážil zasahovat do jejího soukromí.

„Že kouzelný vliv máš jen ty. Na mě.“

„Bez legrace, Larry!“

„Řekl jsem mu, že se nepletu do tvé profese. Neovlivňuji tvá rozhodnutí. Začal vykládat o grantech a federální vládě. Já si myslím, že za tím vším je Cameron.“

„Proč? Ty ho znáš?“

„Setkal jsem se s ním jen dvakrát. U Tatumů, při večeřích jen pro pár lidí. Marissa je skvělá hostitelka.“

„A co ten Cameron? Co je to za člověka?“

„Velký šéf. Kouří dlouhé doutníky, pozor, pravé havanské, které mu posílá jedna pobočka InterElectronics z Evropy. Zachází s nimi jako s žezlem. Do diskuzí nezasahuje, na to má své lidi. Pak udělá prohlášení. O mezinárodní politice, ekonomii, domácí politice, vedení fakultní nemocnice – vše jedno. Co řekne Cameron, lze rovnou tesat do mramoru.“

„Takové muže mám ráda. Jasné uvažování a otevřená mysl,“ poznamenala Jean.

„No, moc legrační není.“

„Proč? Nemá smysl pro humor?“

„Uvědom si, že jedna věc je odmítnout něco Careymu. Ten to však musí oznámit Cameronovi, a už je to o něčem jiném.“

„Nejdražší Larry, vyřiď Cameronovi, ať si trhne nohou. Můžeš si vybrat i jiné, ale vhodné rčení. Sama bych dokázala vymyslet ještě pádnější.“

11

Dva týdny rychle utekly. Pro Jean čas vždycky běžel jako voda. Měla spoustu práce s přijímáním nových případů a ošetřováním pacientů, kteří přeplňovali pokoje neurologické kliniky. Většinou to byly samé běžné věci – pacienti trpící neurologickými poruchami jako je dvojité vidění, paréza končetin, neustálá bolest hlavy a podobně. Byly jim provedeny obvyklé testy a výsledky dostala Jean k prostudování.

Zjistila čtyři nádory, instruovala chirurgy a zúčastnila se operací. Tři se ukázaly být podle biopsií benigními, čtvrtý nikoli. Prognóza byla špatná, protože jej chirurg nemohl úplně odstranit.

Přednášela na fakultě. Na to se pokaždé těšila. Bavilo ji to a její žáci byli letos obzvlášť nadšení a inteligentní.

Rovněž pravidelně docházela do laboratoře, kde měla na tuctu malých opiček rozpracovaný pokus týkající se nervového systému.

Toho rána si hned po příchodu do své pracovny prohlédla diář a zjistila, že dnes mají přijít na kontrolu Faziová holčička a Tatumův chlapeček.

Napřed zavolala holčičku. Doprovázeli ji oba rodiče. Děvčátko bylo do růžová vydrbané a zlaté vlásky mělo spletené do copánků s červenými mašličkami. Jean napadlo, že chtěli, aby se lékařům líbila. Doufali snad, že se tím podaří příznivě ovlivnit diagnózu?

Měla před sebou její chorobopis. Vyhlídky nebyly příliš povzbudivé. Rentgen hlavy byl normální, ale echoencefalogram ukazoval změny v pravé přední spánkové oblasti, což naznačovalo, že zde leží potenciální zdroj záchvatů. Další nálezy: zvýšení proteinů v mozkomíšním moku z 80 na 150. Nitrolební tlak 180. Mozkomíšní mok bez krevních stop. Žádné bílé krvinky. Cukr normální. Ale EEG ji znepokojil. Rozhodla, že se musí okamžitě a přesně zaměřený zopakovat.

Malou Beatrice odvedli do radiologické laboratoře, kde jí na hlavičku těsně nad a kousíček před ušima upevnili dvě elektrody. Poté zapnuli přístroj a dětský mozek propátraly zvukové vlny. Bylo to něco jako radar. Když Jean dostala výsledek a studovala jej, oba Faziové na ni viseli očima. Otec svíral dcerušku mezi stehny a pevně ji objímal, jako kdyby ji chtěl před něčím chránit.

Bylo to jasné. Echoencefalogram zřetelně ukázal, že střední linie Beatricina mozku se uchyluje o několik milimetrů vlevo. Cosi v pravé části jejího mozku tlačí na jeho levou část. Krvácení. Nebo nějaká hmota. Jean odmítla přemýšlet o charakteru té hmoty. Utěšovala se statistikou, podle níž se mozkové nádory u dětí objeví spíš v jiných částech toho skvělého orgánu. Nemohla však vyloučit ani nejhorší možnosti.

„Pane Fazio, naše zkoušky ukázaly, že je tu něco…“

„Žádné něco, paní doktorko. Co? Mám právo vědět co,“ rozlítil se ten obr a z obličeje mu stékaly potůčky potu. Sevřel Beatrice tak pevně, že se málem udusila a jeho žena na něj musela zavolat: „Dome…“ Teprve pak si uvědomil, že škrtí vlastní dcerušku. „Paní doktorko?“ zaprosil.

Zoufale si žádal jakési kouzelné slovo. To však Jean Scofieldová neznala.

„Našly se nějaké potíže. Musíme udělat další testy. Takže ji nám ještě svěřte.“

„Před dvěma týdny jste ji tu měli celých pět dní,“ protestoval Fazio.

„A po návratu domů měla dva další záchvaty.“

„Ten lék není dobrý, ten to udělal!“ hádal se Fazio. „Nemáte něco lepšího? Takový velký špitál, aby se tu nenašla medicína pro malé dítě!“

„Pane Fazio, bohužel ne.“

„Kdyby to byla správná medicína, určitě by jí pomohla!“

„Dome,“ zasáhla jeho žena, „prosím, poslouchej paní doktorku.“

„Chci se poradit s jiným doktorem!“

„Vy se patrně chcete poradit s ‚panem‘ doktorem. To se dá zařídit,“ ujistila ho Jean. Už si na takové reakce zvykla.

„On to tak nemyslel,“ vmísila se paní Faziová.

„Ne, fakt ne,“ uklidnil se pan Fazio. „Já vám věřím.“

„Snažíme se jí pomoci, to snad víte, že?“ zeptala se Jean. Obr přikývl. Zjevně se snažil potlačit pláč. Jean teď musela vysvětlit rodičům, jaké další kroky podnikne a proč.

„Nejdříve dáme Beatrice injekci technicia. Neublíží jí. Je to nukleární látka, která se usadí v jejím mozku a ukáže nám oblasti, kde by mohlo být ložisko potíží. Pak ji dáme pod skener…“

„Bude to bolet?“ skočil jí do řeči Fazio.

„Vůbec ne. Bude ležet na stole a přístroj projede nad ní. Ani se jí nedotkne. Jen nám řekne, kde je největší koncentrace technicia.“

„Co to bude znamenat?“ zeptala se paní Faziová.

„Že tam něco je…, nějaká cizorodá masa, nebo cosi jiného.“

„Masa?“ otázal se Fazio, třebaže tušil.

„Snad nádor,“ připustila Jean.

„Rakovina?“

„On to nemusí být ani nádor,“ pokusila se je Jean uklidnit.

„Rakovina?“ opakoval Fazio.

„Je příliš brzy na diagnózu a zároveň příliš brzy na to, abychom mohli vyloučit všechny možnosti. Jestliže sken něco zjistí, budeme muset udělat angiogram.“

„Tu věc s barvením?“

„Ano. Pokud se k tomu rozhodneme, budu potřebovat váš podpis na revers – že s tou procedurou souhlasíte,“ řekla Jean prostě, ale pevně.

Fazio přikyvoval – nikoli na souhlas, ale na znamení, že mu dochází, jak vážně by mohlo být jeho dítě ohroženo.

„Napřed udělejte ten snímek… Pak uvidíme“ rozhodl po chvíli.

„Možná, že bude nezbytná,“ varovala jej Jean.

„Řekl jsem uvidíme,“ odpověděl Fazio pochmurně. Bylo jasné, že se s angiogramem nesmířil.

„Požádám sekretářku, aby zařídila její přijetí do dětského pokoje.“

„Žádný sál!“ zasáhl Fazio. „Bude mít vlastní pokoj!“

„To není nutné. A je to velmi drahé,“ varovala ho Jean. „Dřu se celý život, takže moje dcera nebude ležet v žádném sále!“

„Ale vždyť jste naše dětské pokoje ani neviděl. Jsou úplně nové. Jen čtyři děti v místnosti. Už to není jako za starých časů, pane Fazio.“

„Soukromý pokoj!“ trval na svém Fazio.

„Bude se tam cítit velmi osamělá.“

„Soukromý pokoj! Abychom za ní mohli kdykoli zaskočit!“

Jean to vzdala, protože si všimla, že dítě otcův výbuch polekal. Bzučákem přivolala Maggie, zařídila příjem a objednala soukromý pokoj.

Fazio objal dcerušku. „Miláčku, tatínek teď musí do práce. Tady ti bude dobře, paní doktorka se o to postará, nemám pravdu, paní doktorko?“

„Ano, samozřejmě. Nemusíš se bát, Beatrice,“ ujistila ji Jean.

Fazio spokojeně přikývl. „A tatínek za tebou přijde každé ráno, než půjde do práce. Ale budeš v pořádku. Slyšíš? To ti slibuje tvůj táta.“

Políbil ji a dítě se k němu přivinulo. Přes její hlavičku vrhl Fazio na Jean obviňující pohled, jako by nemoc jeho dcerušky zavinila ona.

Pak přijala ještě osm pacientů. Až na jednoho s Parkinsonovou chorobou to byly nezávazné a s pomocí léků snadno léčitelné potíže. U dvou případů zařídila i další testy, přestože nebyl důvod ke znepokojení.

Odeslala muže trpícího Parkinsonovou chorobou ke konzultaci s dalším odborníkem a vzápětí Maggie ohlásila Bobbyho a paní Tatumovou. Chlapec vstoupil první, jemně postrkován matkou. Měl na sobě čerstvě vyprané džínsy a červenobíle pruhované tričko, které zdůrazňovalo půvab jeho obličeje, lemovaného černými kučerami. Jen jeho modré oči byly jiné, méně zářivé, zato neklidnější.

„Dobré ráno, Bobby,“ pozdravila ho Jean. Chtěla, aby odpověděl první.

„Dobré ráno, paní doktorko,“ vypravil ze sebe chlapec. Poslednímu slovu bylo sotva rozumět.

Předtím si všimla, že chlapec mluví velmi zřetelně, lépe, než by se dalo čekat od dětí jeho věkové skupiny. Jean se zdánlivě lhostejně obrátila na paní Tatumovou.

„Stalo se během posledních dvou týdnů něco neobvyklého?“

„Ne, paní doktorko.“

„Takže žádné další záchvaty?“

„Ne.“

„Nepomokřil si postýlku?“ To by mohlo znamenat, že Bobby dostal záchvat v noci a nikdo si toho nevšiml. „Ne.“

„Výborně.“ Otočila se k hošíkovi. „Pojď blíž, Bobby!“

Jean s profesionálním zájmem sledovala, jak chlapec vykročil, zarazil se a zavrávoral dozadu. Matka napřáhla ruce, aby ho zachytila.

„Bobby?“ vybídla ho Jean znovu.

Váhavě se k ní přiblížil a rovnováhu udržoval jen velmi obtížně. Jean k němu napřáhla ruce, jako že ho chytí do náruče. Ve skutečnosti chtěla zabránit jeho pádu.

„A už jsi tu,“ uklidňovala ho.

Zadívala se do jeho modrých očí, které byly před čtrnácti dny tak bystré a jasné. Teď neklidně kmitaly z místa na místo. Nystagmus, zaznamenala. A k tomu nezřetelná výslovnost, vrávorání, převažování nazad.

„Bobby, počkal bys chvilku vedle?“ požádala ho.

Chlapeček se zarazil a zmateně se obrátil na matku. Paní Tatumová vycítila, že lékařku něco znepokojilo, a řekla mu: „Bobby, drahoušku, maminka si chce promluvit s paní doktorkou. Počkáš ve vedlejším pokoji?“

„Ano, mami.“ Zase divně drmolil.

Jean ho sledovala, jak se potácí ke dveřím. Jednou hrozilo, že spadne na záda, ale nakonec to dokázal.

„Paní Tatumová, dáváte Bobbymu přesné dávky jeho léků každý den?“

„Ovšem!“

„Kdy?“

„Ráno po snídani. V poledne, když přijde ze školky. Když nejsem doma, podává mu je Esther. Večer po večeři, než ho uložím do postele.“

„Kolik mu toho dáváte?“

„Jak jste řekla – jednu pilulku.“

„Jednu pilulku…,“ Jean v duchu počítala a sáhla po telefonu. „Maggie, sežeňte doktora Forresta. Když bude na sále, nechte vzkaz, aby mi zavolal, hned jako bude volný.“

Jean zavěsila a paní Tatumová se vzápětí zeptala: „Doktor Forrest je chirurg?“

„Jeden z nejlepších neurochirurgů ve městě,“ odvětila Jean. „A teď bych ráda vyšetřila Bobbyho v ordinaci.“

Marissa Tatumová vyskočila. „Paní doktorko! Co se děje?“

„To zatím nevím. Ale chtěla bych, aby se na něho podíval chirurg. Počkejte tady!“

„Co doktor Braham…,“ pokusila se navrhnout paní Tatumová.

„Nebojte se, já se s doktorem Brahamem poradím,“ slíbila jí Jean.

Prohlédla si chlapcovy oči oftalmoskopem. Nechtěla Marissu Tatumovou polekat, ale podle všech příznaků se mohlo jednat jen o dvě věci – předávkování, což paní Tatumová vyloučila, anebo mozkový nádor nacházející se na zadní straně středního švu a zasahující i mozeček. V Bobbyho zornicích však nenašla žádné změny.

Zrovna končila, když vešel doktor Forrest stále ještě v operačním odění.

„Nějaké potíže, Jean?“

„Možná.“ Odrecitovala mu vše, co zjistila.

Forrest zopakoval oční vyšetření. „Nenašel jsem městnavé papily. Pochybuji, že se jedná o nádor. Ale to ostatní je podezřelé a musíme si na to dát pozor. Navrhuji znovu skenovat.“

„Už jsem objednala dvouhodinový postupný tomogram. Hned ho pošlu dolů.“

Forrest ještě jednou chlapce prohlédl, požádal ho, aby přešel po místnosti a vyptával se ho na nejrůznější věci, aby slyšel, jak vyslovuje. Pak se významně podíval na Jean, čímž potvrdil její obavy.

„Zavolej mi hned, jak budeš mít výsledky. Můžu ho vzít zítra ráno na sál jako prvního. Pro jistotu. Domluvím to.“

Než Jean svěřila Bobbyho ošetřovatelce, která ho odvedla do přízemní místnosti s tomografem, odebrala mu vzorek krve a poslal jej do laboratoře, aby zjistila hladinu dilantinu. To bude trvat čtyřiadvacet hodin. Skener je rychlejší a objevnější. Vrátila se do své pracovny, kde našla Marissu Tatumovou skoro v slzách.

„Tak co je, co jste našla?“

„Zatím nic určitého,“ odpověděla Jean, „ale za pár hodin budeme vědět víc. Pak se budeme muset poradit s vaším manželem, doktorem Forrestem a doktorem Brahamem. Váš manžel je ve městě, že?“

„Ano. Ale celé odpoledne má poradu. S panem Cameronem,“ řekla. „Co se děje, paní doktorko?“

„Zatím nic nevím. Jakmile to zjistíme, ozvu se vám.“

„Chci vidět Bobbyho!“ zavřískla Marissa na pokraji hysterického záchvatu.

„Teď to není možné. Skenují mu mozek. Když tu na něj chcete počkat, zajděte si dolů na kávu nebo se tak dvě hodiny procházejte.“

Marissa Tatumová se pomalu uklidnila, přikývla a odešla.

+ + +

Jean Scofieldová s chirurgem Walterem Forrestem prohlíželi v tmavé místnosti skenerové snímky mozku Bobbyho Tatuma. Pátrali po koncentracích radioaktivního technicia. Forrest vzhlédl první.

„Nic tam nevidím, ale to neznamená, že tam nic není. Možná že budeme muset jít dovnitř.“

„Žádné městnavé papily, nitrolební tlak normální a žádná horká místa na skenu,“ zopakovala Jean fakta.

„Přesto všechny příznaky, třebaže je testy nepotvrdily, nasvědčují, že se to může někde skrývat. Už jsem to zažil,“ varoval Forrest. „Neurochirurg nemůže být nikdy dost opatrný.“

„Waltere, udělal bys pro mě něco?“

„Vždycky jsem si pro tebe přál udělat víc, než jsi byla ochotna přijmout,“ plaše se usmál. Narážel tím na období, kdy se jí něžně dvořil a ona jej stejně něžně odmítla. Později se jí omluvil. Zjevně nebyl zvyklý na milostné aféry s mladšími ženami, jak přiznal. „Víš, já jsem v tom choulostivém věku. Nemohl jsem se rozhodnout, jestli se mám o tebe ucházet, nebo tě adoptovat.“ Od té doby byli dobří přátelé a skvělí kolegové.

„Mohl by ses vrátit do mé pracovny a promluvit si s chlapcovou matkou?“

„Víš dobře, že s rodiči pacientů nezacházím moc diplomaticky. Chceš, abych jí to naservíroval drsně?“

„Mám takový dojem, že v tomto případě čím drsněji, tím lépe.“

„Doktor Forrest Bobbyho vyšetřil,“ zahájila Jean. „Požádala jsem ho, aby k vám byl naprosto upřímný.“

„Paní Terryová…,“ začal. „Tatumová,“ opravila ho Marissa.

„Tatumová,“ opakoval. „Tedy, paní Tatumová, příznaky, které jsme objevili u vašeho syna, svědčí o mozkovém nádoru…“

Zalapala po dechu. Forrest pokračoval. „Testy to sice nepotvrdily, ale ta věc se může někde v mozku skrývat a my ji neumíme najít. Budou-li vnější poruchy pohyblivosti a mluvy u vašeho syna pokračovat, nezbude nám, než otevřít mu lebku a podívat se dovnitř.“

„Otevřít… podívat se dovnitř…,“ nechápala matka.

„Vím, co si laikové myslí o mozkové chirurgii. Je to však vysoce vědecká procedura. A naše výsledky říkají, že máme poloviční naději na vyléčení.“

„Poloviční naději…,“ papouškovala Marissa ohromeně.

„Najdeme-li benigní nádor, můžeme ho dostat ven bez potíží. Bude-li se jednat o maligní bujení – pak záleží na tom, jak je veliké, je-li opouzdřené, která místa zasahuje… zkrátka na spoustě věcí… To všechno ale zjistíme, až odklopíme víko,“ přiznal.

„Odklopíme víko?“ opakovala Marissa Tatumová nechápavě.

„Víko jeho lebky.“

Odvrátila se a vypadalo to, že se rozpláče. Forrest se provinile podíval na Jean Scofieldovou. Už to zase udělal, svým přímým, poctivým přístupem k chirurgickým procedurám rozrušil dalšího rodinného příslušníka.

„Je tu však ještě jedna možnost,“ naznačila Jean.

„Ano?“ Marissa Tatumová se otočila a pohlédla na ni závojem slz.

„Bobbyho příznaky naznačují, že by mohl mít mozkový nádor. Nic dalšího to však nepotvrzuje. Takže je tu další varianta. Oční pohyby, vrávorání, nejasná řeč – to vše by mohlo svědčit o předávkování. Už jsem se vás na to jednou ptala, ale zeptám se znovu. Kolik dilantinu mu dáváte?“

Matka zaváhala.

„Je opravdu nesmírně důležité, abychom to s doktorem Forrestem věděli přesně. A hned. Než naplánujeme operaci mozku vašeho syna,“ zaútočila Jean. „Paní Tatumová?“

Marissa Tatumová nedokázala odpovědět.

Jeanino podezření se tím potvrdilo. Pohlédla na Forresta a pokračovala. „Paní Tatumová, nikdy se nepokoušejte oklamat doktora. Může to být nebezpečné. Jestliže jsem předepsala třicet miligramů dilantinu třikrát denně, nemyslel jsem tím šedesát miligramů dilantinu pětkrát denně. Je životně důležité udržet správnou hladinu tohoto léku v Bobbyho krvi. Snížená hladina by mohla znamenat další záchvat. Příliš velká zase může zmást doktora, protože se předávkované dítě chová, jako kdyby mělo mozkový nádor.“

Marissa Tatumová se zadívala do prázdna. Obličej měla napjatý a tváře pod vysokými lícními kostmi jako by se propadly.

„Léčení neprobíhá proporčně. Teplo může léčit, ale příliš mnoho tepla může způsobit spáleniny. Pevný obvaz může pomoci při léčení zlomené končetiny. Příliš pevný obvaz může způsobit gangrénu. To samé platí o lécích. Příliš mnoho je stejně škodlivé jako příliš málo.“

Marissa Tatumová zmateně přikývla.

„Kolik jste mu toho opravdu dávala?“ naléhala Jean.

Mladá žena zaváhala. Po chvíli přiznala: „Dvě pilulky.“

„Dvě pilulky třikrát denně?“

Matka přikývla. Jean se podívala na Forresta. Vypadal rozzlobeně, ale zjevně se mu ulevilo, že průzkumná operace nebude zapotřebí. Zeptal se Jean očima, jestli může odejít. Odpověděla lehkým kývnutím a zašeptala: „Díky, Waltere. Tušila jsem to, ale potřebovala jsem tvoji pomoc.“

Forrest tiše vyklouzl z místnosti, aby dále neznepokojoval nešťastnou mladou ženu.

„Proč?“ vyptávala se Jean dál.

„Myslela jsem…, že když ty prášky zabraňují záchvatům, jak jste říkala…, dva budou lepší než jeden. Nechtěla jsem, aby jste dostal ty strašné křeče.“

„Myslíte si snad, že bych to já chtěla?“

Marissa Tatumová zavrtěla hlavou.

„Tak proč jste se domnívala, že jsem mu předepsala příliš nízkou dávku?“

Zase potřásla hlavou. „Proč?“

„Už jsem vám to řekla,“ trvala na svém matka.

„Ať se to neopakuje. Jednak proto, jaké to má následky, jak jste sama viděla. A za druhé, potřebujeme zjistit přesné a pro Bobbyho optimální dávkování. A k tomu potřebujeme pravdivé zprávy o tom, kolik dilantinu dostává a jak na něj reaguje. Rozumíte?“

Marissa Tatumová na znamení souhlasu sklonila hlavu. Z tmavých očí jí vytryskly slzy zabarvené řasenkou a dalšími líčidly, jimiž se ráno tak pečlivě zkrášlila, a stékaly jí po tvářích.

Jean jí podala papírové kapesníčky.

„Já…, já jsem nechtěla, aby Bob viděl jeden z těch… Vím, co by to s ním udělalo.“

„Co by to s ním udělalo?“

„On je perfekcionista. Celý život.“

„Bála jste se, že svého syna zavrhne, když zjistí, že není dokonalý?“

„Myslela jsem…, že když mu dám dvojitou dávku, už se to nestane, Bob to neuvidí, a…,“ odmlčela se, ale nedokončená věta byla naprosto jasná.

„Musím si tu Bobbyho nechat pět až šest dní. Aby vyprchaly následky předávkování dilantinem. A ráda bych udělala nějaké další testy.“

„Rozumím,“ souhlasila Marissa Tatumová.

12

Bobbyho uložili na neurologickém oddělení a doktorka Scofieldová zatelefonovala doktoru Brahamovi. „Larry?“ ohlásila se stroze.

„Chápu. Máš problém. Poznám to po hlase. Tak co je s tím Tatumovým klukem?“

„Kdys ho viděl naposledy?“

„Před osmi dny. Nachlazení. Horečka, která během čtyřiadvaceti hodin ustoupila. Nic vážného. Proč se ptáš?“

„Tehdy bys to asi nemohl poznat. Předávkovala ho. Dvojnásobně.“

„Marissa? Ale to ne! Je sice krásná, ale není hloupá. Takovou pitomost by nikdy neudělala.“

„Ale udělala. Jako matka. I ty nejbystřejší a nejkrásnější matky se někdy chovají divně. Nevadilo by ti, kdybych si soukromě promluvila s panem Tatumem?“

„Domníváš se, že má Bobby horší vyhlídky, než jsi předpokládala?“ zbystřil Larry.

„Něco mi tam nehraje. Zatím nevím co.“

„Co myslíš, že od Tatuma uslyšíš? Ten s Bobbym tráví daleko méně času než Marissa.“

„A to je možná část problému.“

„Nezkoušej si zase hrát na psychiatra, Jeannie,“ varoval ji Larry. „Neurologie jako specializace je až dost.“

„Freud dělal obě.“

„Ale nebyl žena.“

„Máte vy muži štěstí,“ zasmála se Jean. „Kdyby byl žena, museli byste mu říkat Matka psychoanalýzy.“

„Touché,“ kapituloval. „Co budeme dělat dnes večer?“

„Je mi líto, miláčku, moc práce. Tak co s tím Bobem Tatumem?“

„Můj typ to není.“

„Mám mu tedy zavolat?“

„Nic proti tomu.“

Dveře její pracovny se prudce otevřely, právě když diktovala nálezy do chorobopisů. Zvedla oči. „A, pan Tatum. Pojďte dál, prosím.“

Odsunula se od stolu, aby si ho mohla lépe prohlédnout. I na konci dlouhého pracovního dne vypadal svěže a energicky. Když se posadil proti ní, jeho široká ramena se košatila jako větve velkého stromu.

„Jde o Bobbyho,“ spustil bez úvodu. „Je to vážnější, než jste si myslela. Proto jste se mnou chtěla mluvit o samotě. Dobrý nápad. Riss… Marissa je na chlapce přecitlivělá.“

Tatum byl zjevně muž, který si dělá závěry sám a dogmaticky se jich drží.

Jean na něj bude muset jít oklikou. Začala s Bobbyho předá vkováním a spíš to zlehčila. Nechtěla způsobit manželské třenice. Postupně přiměla Tatuma, aby jí popsal chvíle, které trávil s Bobbym o samotě, a postupovala zpátky k jeho vlastnímu dětství. Nakonec jí vyprávěl o svém otci.

„To byl muž!“ prohlásil Tatum s obrovským obdivem.

„Měl jste ho moc rád?“ zeptala se Jean. Očekávala něco úplně jiného.

„Víc než to. Já ho respektoval“ odpověděl Tatum zcela vážně.

„Domníváte se, že si otec může získat či vynutit respekt?“

„Obojí!“ prohlásil Tatum. „Vezměte si mého otce.“ Všechno se postavilo proti němu. Střední školu ukončil jako skvělý zadák. Mohl si vybrat ze čtyř stipendií, ale musel narukovat. Druhá světová válka. O čtyři roky později už bylo na další studia pozdě. Oženil se.

Utěšoval se tím, že ze svých synů vychoval atlety. Pamatuju se, že mi tenkrát říkával: „Bobby, ty budeš mít větší kliku než já. O takového zadáka, jako jsi ty, se poperou všechny univerzity ve státě.“ Snažil se ve mně i v ostatních dvou bratrech budovat sebedůvěru. Bratr Steve se klidně mohl dostat mezi Velkou desítku. A Grant byl prvotřídní zadák alabamských Medvědů.

Je to velká věc, když ve vás táta věří. Ale nebyla to jen otázka důvěry, on s námi trénoval. Každé ráno jsme museli uběhnout sedm mil. Jel před námi svou dodávkou a udával tempo. Každý den. Za slunce i za deště. V zimě v létě. Běhali jsme spolu. Steve, Grant a já. Závodili jsme. Já byl nejmladší, takže jsem ze začátku musel před koncem vylézt do auta k tátovi.

Vždycky se mě zeptal: „Pamatuješ si to místo, Bobby?“ myslel tím místo, kde jsem odpadl. „Zítra poběžíš o kus dál.“ A já běžel. Netrvalo dlouho a stačil jsem Stevovi i Grantoví. Když jsem nastoupil na střední školu, trenér povídal, že jsem nejlépe trénovaný zelenáč, jakého kdy viděl. Nejmladší člen družstva a jeden z nejlepších. To udělal trénink. „Kolik otců si dá se svými syny takovou práci?“ skončil Tatum skoro vyzývavě.

Jean se tiše zeptala: „Měl jste ho rád?“

„Ano,“ odpověděl stejně tiše. „Miloval jsem ho.“ Zamyslel se. „Víte, já o tom nikdy dříve neuvažoval, ale v jistém smyslu se můj táta podobal panu Cameronovi. Pan Cameron také pokládá výchovu svých mladých mužů za osobní věc. Nikomu jinému by to nesvěřil. Stejně jako můj táta.“

„Pořád ještě běháte za dodávkou, co?“

Tatum se na ni pátrávě podíval.

„Myslíte si, že se mi to běhání nelíbilo? Omyl. Ale i kdyby se mi to nelíbilo, dělal bych to pro něho, protože jsem věděl, že on to dělá pro mě. Byl to dávej a ber. Otec a syn. A tak je to správné. Hrál jsem víc pro něho než pro sebe.

A ono to fungovalo. Přesně jak říkal. Na studia jsem si vydělal sám. Setkal jsem se s Cameronem, který mi dal příležitost, a díky tomu jsem tam, kde jsem. Cameron a můj starý pán jsou stejní. Cameron má také rád vítěze.“

„Co by podle vás váš otec udělal, kdyby zjistil, že z jeho syna nebude perfektní zadák?“ zeptala se Jean znenadání.

„K tomu nemohlo dojít! Všichni jsme po něm vysocí siláci.“

„Sestry jste neměli?“

Tatum se usmál. „Ne. Však jsme si z toho doma dělali legraci: Táta o holky nikdy nestál, a tak máma žádné neměla.“

„Zajímavé,“ poznamenala Jean. „Poprvé jste se zmínil o své matce.“

„Já vím,“ přiznal plaše. „Byli jsme čtyři muži a žádná žena, musela se cítit opuštěná. A ještě ke všemu nenáviděla fotbal. Nemohla se dívat ani na své syny, když hráli. Bála se, že nás někdo poraní.“

Pak, jako by pokládal city za známku slabosti, řekl: „Ale vy jste si mě nepozvala abych vám vykládal o sobě.“

Jean mu neodporovala, ačkoliv to skutečný motiv byl.

„Tak zpátky k Bobbymu,“ vrátil se Tatum do své obvyklé obchodnické role. „Informujte mě. Chci znát všechna fakta, i ta nejhorší.“

„Definitivní diagnózu jsme zatím neurčili. Důležitou součástí další léčby však bude podávání předepsaných dávek léků v určený čas.“

„Musíte Riss chápat. Nemyslela to zle. Ale cítí se provinile.“

„Provinile? Ale proč?“ zajímala se Jean.

„Porodila předčasně, Bobby byl nedonošený a měl podváhu. Chlapec prožil první týdny života ve skleněné skříni jako zlatá rybka. Bál jsem se, že nepřežije,“ přiznal se Tatum. „Ale Riss jsem se to říct neodvážil. Stejně si do dávala za vinu.“

„Proč by si to měla dávat za vinu?“

„Moc kouřila. Pila hodně kávy. Byla příliš aktivní. Tenkrát mě zrovna znovu přeložili. Stěhovali jsme se čtyřikrát během dvou let. Riss je posedlá zařizováním domů a potrpí si na oblékání. To stěhování ji tehdy úplně vyřídilo. Kouřila ještě víc a pila ještě víc kávy. Proto se cítila vinna, když se Bobby narodil předčasně.“

„A co vy?“

„Já ji z ničeho nevinil,“ prohlásil Tatum loajálně.

„Přestože vám neporodila perfektního zadáka?“ zeptala se Jean významně.

„Ten kluk neměl štěstí. Narodil se příliš brzy. Byl moc malý. Nikdy nedosáhl toho, čemu já říkám dobrá váha.“

„Ano,“ souhlasila Jean, která si o celé věci začala dělat vlastní obrázek. „Nevypadá jako typ, který by běhal za dodávkou, že?“

Tatum smutně zavrtěl hlavou. „Ani bych to po něm nechtěl.“

„A dělá věci, které po něm chcete?“

„Samozřejmě. Je to skvělé dítě. Velmi poslušné. Nikdy neodmlouvá.“

„Jak ho trestáte, když vás neposlechne?“

„Nikdy jsem ho nepotrestal, nebylo proč,“ řekl Tatum dotčeně.

Jean zamyšleně přikývla. Dověděla se skoro vše, co potřebovala. „Výborně, pane Tatume. Děkuji, že jste přišel.“

Nehýbal se. „Dosud jsem mluvil sám. Teď je řada na vás. Chci vědět, co je s Bobbym.“

„Prozatím vám nemohu říct nic nového. Zůstane tu, dokud neodezní následky předávkování a ustálí se správná hladina léku v krvi. Pak ho budeme každých pár týdnů kontrolovat.“

„Promluvím si s Riss. Nechápu, jak mohla něco takového udělat,“ řekl Tatum vážně.

„Jestli chcete, můžete se podívat na Bobbyho. Možná, že ještě nespí.“

Jean šla s ním, aby se podívala na chorobopis, ve skutečnosti však chtěla vidět otce a syna pohromadě. Chlapec byl zjevně rád, že za ním otec přišel. Tatum se k němu sklonil a něco šeptal. Jean sice neslyšela co, ale kloučka to uklidnilo. Za chvíli usnul a ve spánku se držel otce za ruku.

Když se vrátila do své pracovny, aby se převlékla do civilu, našla za stolem Benzigera. Seděl opřený v křesle a četl si lékařský časopis.

„Ach, Jean,“ přivítal ji a odložil jej na stůl. „Ten článek o následcích kryochirurgie mozku je zajímavý.“

„No tak, Benni,“ napomenula ho, protože jí bylo jasné, že nejde přímo k věci.

Benziger se usmál. „Máš pravdu. Sedni si. Popovídáme si.“

„Carey?“

„Carey.“

„Co zas má?“

„Trvá na tom, abys vzala to zástupcovství.“

„Já jsem ale své rozhodnutí nezměnila.“

„Já vím.“

„Tak o čem máme mluvit?“

„Dnes odpoledne jsi prý telefonovala jistému panu Tatuinovi a pozvala jsi si ho k sobě.“

„Je to otec mého pacienta. Musela jsem se ho na něco zeptat.“

„Nejsi sama. Carey se o něho také zajímá.“

„Carey? Proč?“

„Protože projevil zájem sám Cameron.“

„O svých pacientech hovořím pouze s nejbližšími příbuznými, to víš dobře, Benni.“

„Zdá se, že dneska pozdě odpoledne chtěl Cameron mluvit s Tatumem. Zjistil, že odešel za tebou. Proto chce Cameron znát chlapcův stav. A co by pro něho mohl udělat. Nepřeje si, aby jeho nejbližší spolupracovníky rozptylovalo cokoliv, co se netýká obchodů Inter Electronics.“

„Co s tím mám já společného? Mám snad pořádat dvakrát denně televizní tiskovky a informovat správní radu o klukově zdravotním stavu?!“ vybuchla Jean. Moderní praxe zveřejňující důvěrné informace o vývoji chorob slavných pacientů se jí z hloubi duše příčila.

Pak si uvědomila, že by se mohla Benzigera dotknout, kdyby ho pokládala za součást nátlaku, a omluvila se. „Promiň, Benni. Chápu, že ses musel zeptat. Carey má právo na trochu respektu.“

„Víš, na co se nejvíc těším, až budu v penzi? Že se zbavím nemocničního politikaření.“ Podíval se na ni přes stůl. „Jean, drahoušku, opravdu chceš být šéfkou? Se všemi pletichami a podrazy a mocenskými zápasy, které s tím souvisí?“

„Už mě nebaví běhat za dodávkou. Jsem připravená opustit lavici pro náhradníky a odehrát velký zápas.“

Zmateně na ni pohlédl.

Zasmála se. „Měl jsi tam být. Tak dobrá, Carey chce informace, protože je po něm žádá Cameron. Kolik mu toho řekneme?“

„Existuje nějaký důvod, proč mu neříct všechno?“

„Ano,“ odpověděla Jean zamyšleně. „My toho totiž víme strašně málo. A naše podezření je předčasné a nepotvrzené.“

„Jaké podezření?“

„Napřed bych si ráda promluvila s doktorem Brahamem. On je v tomto případě ošetřujícím lékařem.“

Oba zaregistrovali, že použila Larryho oficiální titul.

„Samosebou,“ souhlasil Benziger. „A co mám říct Careymu?“

„Vysvětli mu, že pacienta sledujeme, ale zatím jsme nezjistili původ záchvatů. Až určím diagnózu, budu pana Careyho informovat. Nebo,“ dodala sarkasticky, „bude-li si pan Carey přát, zavolám přímo panu Cameronovi a sdělím mu ji.“

Benziger se zasmál. „Na tvém místě bych se Cameronovi zdaleka vyhnul. Nezapomínej, že správní řada čeká na tvé rozhodnutí.“ Políbil ji na tvář a odešel.

Začala si psát poznámky o Tatumovi. Aniž to přiznává, pacientův otec, stejně jako jeho otec a šéf, „mají rádi vítěze.“ To může být důležité.

Vtom zazvonil telefon. Chladný naprosto profesionální sekretářský hlas s britským přízvukem se zeptal: „Doktorka Scofieldová?“

„U telefonu.“

„Okamžik, prosím.“

Dlouhé ticho. Pak se ozval jiný hlas, tentokrát mužský. Tichý, měkký a naprosto sebejistý.

„Doktorka Scofieldová?“

„Ano.“

„Tady Cameron.“

„Co si přejete, pane Camerone?“ Jean byla ve střehu.

Uvědomila si, jak rychle její slova dospěla k cíli. Benziger zatelefonoval Careymu. Carey okamžitě informoval Camerona. Cameron se dal spojit s ní. To vše během ani ne patnácti minut.

„Paní doktorko, my jsme se ještě nesetkali, ale hodně jsem o vás slyšel.“

„Já o vás také.“

Cameron pokračoval beze stopy podráždění v hlase. „V dobrém úmyslu jsem se zeptal na zdravotní stav pacienta, na němž mně osobně záleží. Jak jsem vyrozuměl, nebudou mi poskytnuty žádné informace.“

„Prozatím toho mnoho nevíme. Nic definitivního.“

„Nežádal jsem ‚definitivní‘ diagnózu!“ Cameron začínal být slyšitelně podrážděný. „Chci jen fakta. Všechna fakta!“

„Všechna fakta?“ zvažovala Jean jeho slova. „Jste si tím jistý?“

„Ano, jsem!“ odsekl Cameron.

„Jak si přejete. Pacient: Tatum, Junior, Robert. Pětiletý běloch mužského pohlaví. Klinický nález: 1. Pozáchvatový stav – viz 2. 2. Záchvaty křečí neznámého původu, (a) Možný zdroj pravý přední lalok, i.e. při záchvatu se oči a hlava stáčejí doprava…“

Cameron vyletěl. „Zatraceně, doktorko! Tohle mě nezajímá!“

Jean mu nevinně navrhla: „Dáváte přednost výsledkům laboratorních testů? Rentgenům mozku, EEG a echoencefalografu?“

Cameron se přestával ovládat. „Chci, abyste mi srozumitelnou angličtinou řekla, jakou má ten chlapec nemoc a co pro něho mohu udělat.“

„Upřímně řečeno, pane Camerone, to bych sama ráda věděla.“

Chvíli bylo ticho, načež Cameron zavěsil.

+ + +

Larryho zastihla na odchodu.

„Larry? Máš na večer nějaký program?“

„Mám, ale můžu to zrušit,“ nabídl dychtivě.

Než stačil zadoufat, že si to rozmyslela a přijímá jeho dřívější pozvání, řekla: „Chtěla bych si promluvit o Tatumově případu.“

„Ach tak,“ vydechl zklamaně. „Samozřejmě. U mě v pracovně? Nebo při večeři?“

„Při večeři, ale až za hodinu. Musím ještě něco zařídit.“

„Dobrá. U Maria?“

„Souhlasím. Sejdeme se tam za hodinu.“

Po chvíli rozmýšlení vytočila číslo na radiologii a promluvila si s lékařem, který právě sloužil. Dala mu přesné příkazy a odebrala se dolů do sálu, kam uložila Bobbyho Tatuma. Zjistila však, že byl přemístěn do soukromého pokoje – na příkaz Edwarda Careyho, který jednal podle přání předsedy správní rady Horace Camerona. Tuhle bitvu si vybojuje později. Teď měla na práci něco důležitějšího.

Přikázala zřízenci, aby naložil Bobbyho lůžko do výtahu a vyvezl ho nahoru na radiologii. Ani ne za hodinu již s rentgenologem pozorně studovala sadu rentgenových snímků, které objednala.

Lékař najednou řekl: „Měla jste pravdu. Tady to je. Zahojená zlomenina lýtkové kosti. Je to jen tenká čárka.“

„Kdy k tomu došlo?“

„Asi před dvěma, možná před třemi roky.“ Jean zamyšleně přikývla. Jedno z jejích podezření se potvrdilo. Potřebovala to vědět dřív, než se setká s Larrym.

13

Ještě si ani neobjednali a upíjeli aperitiv, když Larry pochopil, že Jean nezajímá nic jiného než to, o čem si s ním chtěla promluvit.

„Tak jo. Bobby Tatum. Je to hodně zlé?“

„Už ti někdy telefonoval pan Cameron?“ zeptala se.

„Nemá žádné děti a tudíž ani vnoučata. A já nejsem specialista na masáž prostaty,“ zasmál se Larry. „Proč by mi měl Cameron telefonovat?“

„Aby se zeptal na Bobbyho Tatuma.“

„Cameron rád drží elektronický prst na každé tepně. Je hybatel a poháněč. Jeho motto zní: Práce musí být udělána za každou cenu. I kdybys měl vynalézt nový počítač, změnit zemský povrch nebo podplatit zahraničního vládního úředníka. Bylo by mu docela podobné, kdyby posadil Bobbyho do jednoho ze svých soukromých letadel a poslal ho na jakékoli místo na světě, kde by ho podle jeho názoru mohli vyléčit. On prostě nezná slovo ‚nemožné‘.“

„Chceš tím říct, že Cameron je něco jako pánbůh,“ konstatovala Jean.

„Jak to proběhlo? Myslím váš rozhovor?“

„Vyžádal si podrobnou zprávu, jako kdybych byla jedním z jeho mladších asistentů. Možná, že jsem na něj byla kapku ostrá,“ přiznala. „Ale i kdybych nakrásně věděla, co tomu chlapci je, neměla bych právo mu to říct.“

„Patrně jsi ho špatně pochopila,“ postavil se Larry na Cameronovu obranu. „Je nesmírně loajální. Lidi, které si vybere, aby s ním spolupracovali, doslova adoptuje. Stará se o jejich rodiny, o jejich soukromí. Když se mu jednou zdálo, že byl Bob Tatum příliš dlouhou dobu pryč od manželky a syna, posadil všechny tři do soukromého letadla a poslal je do svého sídla na Ostrovech a přímo jim vnutil dvoutýdenní společné prázdniny.“

Jean se posupně zasmála. „Kdyby si tohle dovolila vláda, Nejvyšší soud by to nazval nežádoucím porušováním lidských práv.“

„Vtip je v tom, že se Cameron o své lidi opravdu stará. Zajímá se o Bobbyho Tatuma, protože je to syn jeho oblíbeného spolupracovníka. Myslím, že sis to měla uvědomit, když jsi telefonovala se starým pánem. A navíc nezapomínejme…“ Larry se zarazil.

„Na co nemáme zapomenout?“

„Musím to říkat?“

„Jako předseda správní rady bude mít velký vliv při jmenování nového přednosty neurologické kliniky.“

„Cameron se s ‚velkým vlivem‘ nespokojí. On chce rozhodovat sám.“

Larry dopil svůj drink a prohlásil vážně: „To byla taktická chyba. Velká taktická chyba, Jeannie.“

Když jí řekl Jeannie, jako jí říkával Cliff, připadala si velmi zranitelná. Oslabovalo to její rozhodnutí promluvit si s Larrym o tom, co měla v úmyslu. Zauvažovala, jestli i muže dokáže odzbrojit jediné slovo, jediné s láskou vyslovené jméno.

Ale Larry ji brzy vyrušil. „Tak co je s Bobbym? Našli jste dnes něco nového na skenu?“

Podala mu chorobopis nadepsaný Tatum, Robert, Junior. Podíval se na ni zmateně. Odpověděla mu vyzývavým pohledem. Poté si chorobopis pečlivě prostudoval.

„Co má být?“ zeptal se, když skončil.

„Pečuješ o toho chlapce už dva roky. Nedělala ti starosti jeho váha?“

„Vždycky byl spíše hubený, ale rozhodně netrpí podvýživou. Za to ručím.“

„Při prvním pobytu v nemocnici přibral za osm dní skoro dva kilogramy.“

„Co je na tom divného?“ odrazil ji Larry. „To se stává každému živému dítěti, které je připoutané na lůžko, sní tři jídla denně a sestřičky ho rozmazlují dopoledne i odpoledne koláčky a mlékem.“

„Ještě něco se změnilo.“

„Co?“

„Když jsem ho přijímala, byl plachý, ostražitý…“

„Vyděšený,“ přerušil ji Larry.

„Možná.“

„Zcela jistě,“ pokračoval. „Po prvních několika dnech strach překonal a byl veselý a přátelský. Líbilo se mu tu. A tebe si přímo zamiloval. Co je na tom divného? Mně se taky líbíš. Já tě taky miluju. Jen blázen by se do tebe nezamiloval.“

„Chtěl u nás zůstat,“ nadhodila Jean významně.

„Skutečně ti řekl, že by chtěl zůstat v nemocnici?“ užasl Larry.

„Takhle přímo ne. Ale… sdělil mi to…“

„Jakpak?“ zeptal se Larry uštěpačně. „Poslal ti telegram?“

„Vyčetla jsem to z jeho očí. Z toho, jak se mě dotýkal,“ odpověděla Jean tiše.

„Dotýkal?“ opakoval Larry Braham. Pak řekl trpce: „Jeannie, nemyslíš, že je spíš možné, že přičítáš větší význam přirozené přítulnosti chlapce k laskavé lékařce?“

„Mám patrně slabost pro černovlasé modrooké chlapečky. Ale jsem především lékařka a nenechám se ovlivnit osobními city. Pacient je na prvním místě. Vždycky.“

Larry se natáhl přes stůl a sevřel jí ruku. „Jeannie, vezměme se, než bude pozdě. Budeme mít vlastní děti. Ty to potřebuješ. Moc to potřebuješ.“

„Už jsem řekla, že dokud se nevyrovnám s minulostí, nemohu se znovu vdát. Nebylo by to fér. Ani k jednomu z nás.“

„Ale ty přece Cliffovi nic nedlužíš. Dala jsi mu tolik svého života, kolik jsi mohla.“

Nereagovala. Larry pokračoval. „Dávat je dvousměrná ulice. Někdo dává a někdo bere. Pouze dávat je marné, zbytečné.“

„Nebo snad chorobné?“ opáčila ostře. „To jsem neřekl.“

Na chvíli mezi nimi zavládlo ticho. O její nemoci spolu hovořili za dobu jejich známosti jen málokdy, nejvýš jednou za čtvrt roku a nyní už dlouho ne.

Vrátil se na bezpečnou půdu jejich povolání. „Říkalas, že u vás Bobby chtěl zůstat. Taky ses zmínila o jeho váze. Na co narážíš?“

„Jsi skvělý dětský lékař, takže to jistě dobře víš.“ Zmateně se na ni podíval. Pak se na jeho tváři objevil nepříjemně překvapený výraz. „Kristova noho, to nemyslíš vážně!“

„Co když ano?“

„Kdybych neznal pacienta, kdybych neznal jeho rodiče a konečně kdybych toho chlapce poslední dva roky nejméně jednou za tři měsíce osobně nevyšetřoval, snad bych došel k podobně šílenému závěru.“

„K jakému závěru?“ provokovala. „Chci vědět, jestli se to odvážíš pojmenovat.“

„No dobře. Zneužívání dětí. Něco tak absurdního jsem už léta neslyšel! Tatumovi jsou slušní lidé. Jejich hospodářské i společenské postavení je skvělé. Nepůsobí na ně žádné tlaky, které obyčejně vedou k týrání dětí. Tys prostě normálnímu citlivému a plachému klukovi, který má spíše podváhu, přišila bláznivou, napůl nepodloženou diagnózu. Překvapila jsi mě, má drahá.“

V dobré víře, že smetl problém se stolu, se zasmál. „Jestli budeš takhle pokračovat, přestaneme ti svěřovat malé chlapečky.“ Když však viděl její zraněný výraz, okamžitě se omluvil. „Promiň, Jeannie, tak jsem to nemyslel.“

„Já snad mám pro malé chlapečky slabost, ale tenhle chorobopis nelže. Tam jsou fakta. Mimo jiné i váhový přírůstek.“

„Ten chlapec se narodil předčasně. Skoro pět týdnů byl v inkubátoru. Jeho váhový přírůstek nebyl nikdy normální.“

„Až na jednu výjimku,“ opravila ho Jean. „U nás přibral.“

„Ano, ale to ležel, byl pod sedativy a překrmovali jste ho!“ odporoval Larry.

„Jak tedy vysvětlíš změnu jeho chování?“ útočila Jean.

„Co tím myslíš?“ Larryho se dotklo, že Jean pochybuje o jeho profesionálních závěrech.

„Normální dobře přizpůsobivé dítě je v nemocnici nešťastné a stísněné. Naproti tomu týrané nebo deprimované děcko v nemocnici prospívá. Je šťastné a otevřené. Tenhle chlapec byl při příjmu plachý, uzavřený a napjatý. Když byl u nás, uvolnil se a otevřel. Neříkej, že jsem osobně zaujatá. Pro jistotu jsem si to ověřila u Kernerové.“

Larry se polekal. „Snad jsi to s ní neprobírala?“

„Ovšemže ne. Jen jsem ji požádala, aby mi řekla svůj dojem. Shodoval se s mým. Bobbyho psychický stav se u nás výrazně zlepšil. Začal být přátelský a na tak uzavřené dítě nezvykle vstřícný.“

„On byl vždycky plachý. Osobně si myslím, že to zavinilo novorozenecké trauma.“

„To jsou jen domněnky, žádná fakta.“

„Drahoušku,“ řekl Larry důrazně. Bylo jasné, že stěží přemáhá netrpělivost. „Předvádíš mi tu akrobatickou diagnózu. Skáčeš od jedné sporné domněnky ke druhé ve snaze potvrdit situaci, která ve skutečnosti neexistuje. Sledoval jsem toho chlapce za všech okolností, zdravého i nemocného. Nikdy jsem nenašel ani stopu po týrání.“

„Možná, že jsi to právě ty, kdo není objektivní, protože je mu pacient příliš blízký.“

„Nebuď směšná!“ odsekl.

Počkala, až se uklidní, a pak se zeptala: „Léčil jsi mu zlomenou lýtkovou kost?“

Larry na ni nejistě zíral.

„Na rentgenech dlouhých kostí je jizva po zlomenině.“

„Kdys objednala Bobbyho kompletní rentgenové snímkování?“

„Dnes večer. Poté, co jsem hovořila s jeho otcem.“

„Nějak mi unikají souvislosti.“

„Bob Tatum je tvrdý muž. Vysoce inteligentní, ale uvnitř tvrdý. Vítěz. Byl tak vychován. Neuvědomuje si to, ale on sám byl zneužívané dítě. Jeho otec z něj chtěl mít šampióna za každou cenu. Stejně jako ten tvůj pan Cameron.“

„Já Camerona bránit nebudu!“

„Kašlu na Camerona!“ útočila Jean dál. „Pokud ovšem neohrožuje mé pacienty. A to právě dělá.“

„Jak to myslíš?“

„Neviním z toho Camerona, ale je to určitá stopa. Vybral si Boba Tatuma pro zvláštní osobní vlastnosti, které z něj ale mohou také udělat trýznitele.“

„Na to ani nemysli,“ přerušil ji Larry. „Je to strašně vážné a nebezpečné obvinění. Zvláště když se zakládá na neúplných a chatrných faktech.“

„Máme dvě osoby. Otce – potenciálního trýznitele. A syna, který jeví dostatek známek svědčících o tom, že by mohl být týrán.“

„Zlomenina lýtkové kosti není u dítěte nic neobvyklého,“ namítl Larry. Mohlo k ní dojít náhodou a nikdo to nemusel vědět. A zahojit se může také sama, bez léčení. V jeho lékařských zprávách není nikde ani zmínka.

„Beecher, ten rentgenolog, si myslí, že se to stalo tak před dvěma až třemi lety.“

„Kdyby si tu nohu zlomil před dvěma roky, věděl bych o tom. Takže k tomu muselo dojít před třemi roky. To ale neznamená, že o tom věděl jeho předchozí pediatr.“

„Opravdu ne?“ zeptala se významně.

„Na co narážíš?“

„Ne vše, co pediatři zjistí, se nutně objeví v chorobopisech jejich pacientů.“

„Obviňuješ všechny pediatry?“

„Ne, jen některé. Ty, kteří pečují o děti roztomilých rodičů vyšší střední třídy, kteří týrají své děti a chtějí to udržet v tajnosti,“ odpověděla Jean pevně.

„Obviňuješ tedy i mě?“ zeptal se, spíše bolestně dotčeně než rozhněvaně.

„Ovšemže ne, Larry. Jen nesmíš být tak nedůvěřivý vůči mým nálezům a závěrům.“

„Tatumovi nepatří k typu lidí, kteří jsou něčeho takového schopni,“ hájil je Larry. „Jsou milí, slušní a inteligentní.“

„Kdyby milí, slušní a inteligentní lidé dokázali lépe ovládat emoce, nemuseli by tak často navštěvovat psychiatry! Týrání dětí je emoční, nikoli kulturní problém.“

„Prostě nejsou ten typ lidí,“ trval na svém Larry.

„Larry, dobře víš, že k týrání dětí nedochází jen ve slumech. Statistiky to sice vykazují, ale jen proto, že rodiny, které tam bydlí, nemají dostatek inteligence ani prostředků, aby to udržely pod pokličkou. Musejí se obrátit na dobročinné kliniky, které to ohlásí. Nemohou si dovolit soukromého lékaře, a on by je stejně nepřijal, protože by se bál, že přijde o své milé, slušné a inteligentní pacienty.“

„To je strašné obvinění,“ vybuchl Larry.

Jean neměla v úmyslu ustoupit. „Ale dochází k tomu, že?“

Larry si hrál se svou prázdnou sklenkou. Po chvíli odpověděl: „Ano. Dochází. Ale pokud je mi známo, o Tatumových to neplatí. Věříš mi, že?“

„Tobě pochopitelně věřím, Larry. Ale ti pediatři, kteří se o něj starali před tebou? Můžeme si být jisti, že něco nezatajili? Například zlomeninu dlouhé kosti před třemi lety?“

„Každý může vykládat doktorovi pravděpodobnou historku a on jí může uvěřit.“

„Jako třeba tomu, že Bobby má potíže, protože je nedonošené dítě?“ naléhala.

„Teď mě ale obviňuješ.“

„Jen z toho, žes přijal velmi logickou dedukci, která může být úplně mylná. Bobbyho předčasné narození a poporodní stav mohou být příčinou jeho současných obtíží. Ale nemusí být jejich jedinou příčinou.“

„Na tvém místě bych se věnoval chlapcovým záchvatům. Já se postarám o to ostatní.“

Vzal jídelní lístek a začal ho studovat. Když přišel, měl hlad. Teď už měl jen vztek. Předstíral, že si vybírá jídlo, ale zvědavost ho přemohla. „Co si myslíš o Tatumovi?“

Jean rovněž předstírala, že si vybírá večeři, ale odpověděla. „Je to silný muž, psychicky i fyzicky. Ať říká, co říká, Bobby ho zklamal, protože z něj nikdy nevyroste další skvělý americký zadák. Tatum se s tím nedokáže vyrovnat. Ani jeho otec by to rozhodně nedokázal. Takže mohl někdy ztratit trpělivost. Mohl se snížit k fyzickému násilí.“

„Ty si myslíš, že mu způsobil tu zlomeninu?“

„Je to jedna z možností. Třeba chtěl Bobbyho zocelit, posílit. Vytrénovat, jak by to nazval on. Drsným kočkováním. Snad to byla nešťastná náhoda. Přesto však došlo k úrazu a byl zatajen. To je ještě výmluvnější než sám úraz.“

„Co zamýšlíš dál?“

„Budu pátrat tak dlouho, až zjistím pravdu.“

„A pak?“

„Jestliže se moje podezření potvrdí, ohlásím to Výboru pro ochranu týraných dětí.“

Larry Braham nechal klesnout jídelní lístek a nevěřícně se na ni zadíval přes stůl. „To nemůžeš udělat.“

„Musím,“ odporovala.

„Existují jiné způsoby řešení.“

„Jako třeba utajit to? Neříkal jsi, že bys s tím nikdy nesouhlasil?“

„Skandál Bobbymu nepomůže,“ varoval ji.

„Když přesvědčíš Boba Tatuma, aby se poradil s psychiatrem a případně podstoupil léčení, nebude nutné hlásit to výboru. Promluvíš si s ním?“

„Budu o tom uvažovat,“ vzdal se Larry.

„Dej se do toho co nejdřív.“

Oba přešla chuť k jídlu a Jean požádala, aby ji Larry odvezl domů. Odmítla jeho prosbu, aby ho nechala u sebe přes noc.

Nenaléhal tak vehementně jako obvykle, což Jean pokládala za významné.

Byla sama. Tak sama, že se jí vybavily všechny ty dny a noci bez Cliff a. Samota bez Larryho nebyla ani v nejmenším definitivní, ale jejich vztah se najednou změnil. Když se na to nyní dívala z jeho hlediska, uvědomila si, že obvinila jeho obor, tedy i jeho. To však rozhodně neměla v úmyslu.

Jako kolegyně mu musela sdělit všechna svá pozorování a podezření. I jako milenka mu to musela říct, stejně jako by to řekla Cliffovi, kdyby měla dojem, že se mýlí. Ve své snaze zachránit Bobby Tatuma urazila a znepřátelila si Larryho Brahama.

Umínila si, že bude napříště opatrnější. Měla však ve zvyku mluvit přímo. Lidé, kteří se stavěli proti tomu, aby se stala šéfkou kliniky, to pokládali za výrazně neženský povahový rys. Mysleli tím, že u muže by to přijali, dokonce ocenili.

Když vklouzla do postele, profesionální zájmy vybledly a převládl pocit, že je sama. Sama. To dvojslabičné slůvko ji děsilo.

14

Dominick Fazio seděl s manželkou v pracovně Jean Scofieldové. Obrovu tvář stahovaly chmurné myšlenky. Studoval formulář, který před něj Jean Scofieldová položila. Podala mu pero. Fazio se na ně nerozhodně zadíval.

„Povídala jste, že by při tom mohla umřít,“ prohlásil v naději, že mu bude odporovat.

Jean mu nemohla lhát, ale chtěla ho uklidnit. „Existuje taková velmi, velmi nepatrná možnost. Ale je tu.“

„Nepodpíšu.“

„Dome!“ naléhala jeho manželka. Kulatý buclatý obličej se jí mohl každou chvíli rozplynout v slzách.

Zuřivě se na ni podíval. Odvrátila se a zabořila tvář do kapesníku. Objal ji kolem ramen.

„Paulo,“ žadonil, „neplač!“

„Co mám podle tebe dělat?“ zeptala se, aniž na něho pohlédla. „Paní doktorka říká, abys to podepsal, a ty nechceš. Jak může pomoct Beatrici, když ty nepomůžeš.“

„Chce po mně, abych podepsal naší holčičce rozsudek smrti!“ řekl. „Mám to udělat?“

„Ano!“ odpověděla a zpříma se na něho podívala.

„Já nemůžu. Kdyby se naší malé něco stalo, zabiju se. Radši umřu, než abych to podepsal!“

Jean zasáhla. „Pane Fazio,“ kdyby existoval nějaký způsob, jak zachránit vaši dceru tím, že obětujeme váš život, mělo by to smysl. Ale nic takového nelze. Takže je pošetilé mluvit o tom, že se zabijete nebo uděláte něco bláznivého. Nyní potřebujeme jednu informaci, a tu nám poskytne jedině angiogram. Bez vašeho podpisu však nemůžeme pokračovat.

Fazio pomalu, ale rozhodně zavrtěl hlavou.

„Dome!“ zvolala jeho žena.

Nepodvolil se.

„Tak to udělám já\“ natáhla ruku pro pero.

„Ne!“ zarazil ji Fazio. „Slyšíš mě? Zakazuju ti to!“

Paní Faziová upadla do rozpaků. „Dome, doktorka říká, že je to její poslední naděje.“

„Opravdu?“ zeptal se. Obrátil se k Jean Scofieldové. „Říkala jste to, paní doktorko?“

„Říkala jsem, že až uděláme tento test, zjistíme, jakou má Beatrice nemoc.“

„A až to zjistíte, co bude pak, to chci slyšet!“ naléhal Fazio.

„Záleží na tom, co objevíme. Podle toho se rozhodneme, co uděláme.“

„Uděláme, pořád samé uděláme. Mě zajímá, jak ji vyléčíte, vyléčíte, vyléčíte! Slyšíte, paní doktorko! Chci, aby se moje holčička uzdravila. Přesvědčte mě, že se uzdraví, a já ten váš formulář podepíšu.“

„Víte dobře, že vám nemůžeme zaručit, že Beatrice uzdravíme, pane Fazio.“

„Ne, ale když objevíte něco, co ji může zabít, o tom mě přesvědčit dokážete, že jo,“ zaútočil Fazio zuřivě.

„Mohu vás ubezpečit jen o jednom: jestliže něco nepodnikneme, Beatrice může zemřít. Musíme zjistit, s jakým druhem choroby se potýkáme. To je její jediná šance.“

Přistrčila mu pero, ale Fazio se ho ani nedotkl.

„K čemu jsou ty prášky, co jste jí dali?“

„Kontrolují záchvaty. Pokud se neobjeví nějaký utajený zdroj, který je může zhoršit.“

„Dobrá, to riziko na sebe vezmu. Budeme jí dávat prášky a uvidíme, co se stane. Ale tenhle rozsudek smrti pro mou dcerušku nepodepíšu.“

To bylo jeho poslední slovo.

„Lituji, že se na to díváte takhle,“ řekla Jean a zastrčila nepodepsaný formulář do desek nadepsaných Faziová, Beatrice. „Jdeme,“ zavelel.

Když byli u dveří, Jean za nimi varovně zavolala: „Pamatujte, že ji musíte za čtrnáct dní přivést na kontrolu.“

Fazio se obrátil a vrhl na Jean zuřivý pohled. Jeho výraz nasvědčoval, že nemá nic podobného v úmyslu. Paní Faziová se na ni dívala prosebně a omluvně zároveň, promluvit se však neodvážila.

Později dopoledne ji pípátko, které bylo součástí její nemocniční uniformy stejně jako bílý plášť, přivolalo k nejbližšímu telefonu. Ve sluchátku uslyšela vzlyky.

„Haló, haló, kdo je to?“

Po chvíli se ozval pláčem rušený, těžko srozumitelný hlas. „Paní doktorko? Paní doktorko, to jsem já.“

„Ano, paní Faziová, co se stalo? Měla Beatrice další záchvat?“

„Ne. Ale mluvila jsem do něj celou cestu domů. Marně jsem ho zapřísahala. Nakonec jsem mu řekla, že se vrátím a podepíšu to sama, ale on mi to zakázal. Za celou dobu, co jsme spolu, jsem se mu nikdy neprotivila. On je šéf. Ale teď… co si mám počít, paní doktorko?“

„Kdyby to bylo moje dítě, paní Faziová, podepsala bych. Přála bych si, aby dostalo co nejvíc šancí.“

„A co když podepíšu a Beatrice umře, paní doktorko? Bude mi to do smrti vyčítat. Moje děti mně to budou vyčítat. Řekněte, že neumře, paní doktorko. Až to uslyším, hned přijdu a podpisu se,“ žadonila zoufalá matka.

„Paní Faziová, angiogram může být v některých případech nebezpečný. Proto o něm rozhodují rodiče, nikoli lékaři.“

Místo odpovědi se ozvalo další křečovité vzlykání. Pak telefon oněměl.

Když se vrátila Jean do své kanceláře, našla tam obvyklou hromádku telefonních vzkazů. Maggie jí poznamenala do diáře: „Velká vizita, 1:30“. Chvíli uvažovala, jestli se má zúčastnit. Měla nabitý program. Ve tři musela být na klinice, kde na sálech a soukromých pokojích leželi pacienti, které přijímala. Bude to dlouhý den a protáhne se do noci. Když ale vynechá oběd, zbyde jí chvilka pro Bobbyho Tatuma. Při velké vizitě se často objevují zajímavé případy.

Bobby byl stále ještě pod vlivem léků a podřimoval.

„Bobby?“

Pomalu otevřel oči. Víčka se zachvěla, pootevřela, klesla a napůl otevřela. Natáhl k ní ruku. Držela ho za ni a mluvila na něho, aby si mohla prohlédnout jeho otevřené oči. Už tolik netěkaly. Dokázal zaostřit pohled a ovládat jejich pohyby. Kdyby nebyl tak ospalý, postavila by ho na nohy a podívala se, jak chodí, jestli má stále tendenci naklánět se dozadu a padat, kterou vyvolalo předávkování.

„Jak se cítíš, Bobby?“

„Dobře.“

„Jsou na tebe sestřičky hodné?“

„Ano, paní.“

„Dávají ti dost najíst?“

„Ano, paní.“

„A chutná ti to?“

„Ano, paní.“

Sklon se vším souhlasit, na vše přikývnout, snažit se zavděčit je pro týrané děti příznačný. I na to, že byl předávkován, se projevoval příliš submisivně a mdle. Ať si říká Larry Braham co chce, instinkt Jean prozradil, že tohle dítě se nalézá v nenormální situaci. Neléčená zlomenina fibuly byla neoddiskutovatelným faktem.

Nechala chlapce, aby ji držel za ruku, dokud znovu neusnul. Přitiskl si ji ke tváři, takže bylo obtížné vyprostit se. Udělala to tak jemně, jak dokázala, takže se neprobudil, jen zašeptal: „Doktorko Jean…“ Připadalo jí, že to řekl láskyplně. Ale snad se mýlila. Snad bylo přání otcem myšlenky.

Velká vizita v Univerzitní nemocnici se konala v působivé Cameronově hale, která byla postavena na náklady jeho nadace. Obrovská posluchárna byla tak veliká, že se v ní mohla konat národní lékařská sympozia, promoce, diplomování sester a každoroční večírek. Kromě toho tady každá klinika pořádala své velké vizity.

Termín Velká vizita vznikl v osmnáctém století v Evropě. Tehdy skutečně obcházel profesor se svými studenty sály, ukazoval jim zajímavé případy a někdy nechal své žáky vyšetřovat některé nemocné a stanovit diagnózu, kterou pak případně opravil.

Název se uchoval do dnešních dní, stejně jako její vzdělávací smysl, nyní se však místo pacientů předváděly rentgenové snímky, skeny, diapozitivy a chorobopisy. Případy se projednávaly anonymně. Velké vizity přispívaly k vzdělávání personálu, informování druhých lékařů a chirurgů, a když se jednalo o matoucí, těžko diagnostikovatelné choroby, na něž se různily názory, vyvolávaly diskusi, která často vedla k řešení a úspěšnému léčení.

Neurologická klinika prováděla velkou vizitu nejméně jednou za dva týdny. Někdy častěji, záleželo na tom, jaké případy se momentálně na klinice objevily. Dnes se měly projednávat tři. První byla rakovina plic chybně diagnostikovaná jako tuberkulóza. Přišlo se na to, až když se u pacienta objevily neurologické příznaky. Pak byla předvedena výrazně pozměněná operace mozku. Na diapozitivech bylo možno sledovat postup krok za krokem. Chirurg, který operaci provedl, musel improvizovat, aby vyřešil nečekanou situaci, a nyní detailně vysvětloval svůj postup.

První dva případy Jean zajímaly jen okrajově, zato třetímu věnovala pozornost, protože měla příležitost se s tímto problémem setkat již dříve.

Přestože se jednalo o neurologickou vizitu, o třetím případu informoval přítomné zástupce přednosty interní kliniky doktor Slake. Jeho pacient napřed jevil příznaky vnitřního onemocnění, které se později změnily na neurologické, takže se o něj začalo zajímat i Benzigerovo oddělení.

Čtrnáctiletý černoch (při velkých vizitách se žádné bližší informace neuváděly) byl přijat na velký sál s horečkou neurčitého původu. Antibiotika horečku srazila na normál a pacient byl po pěti dnech sledování propuštěn. O čtyři dny později byl přijat znovu s horečkou přesahující 39 °C. I tentokrát reagoval na antibiotika, ale propustili ho až po devíti dnech, kdy byl bez teploty. Tak to pokračovalo dalších sedm týdnů. Nenašly se žádné příznaky systémové infekce. Původce horečky zůstával utajen. Před dvěma týdny se u něho začaly projevovat obtíže nervového charakteru, ale neurolog neurčil diagnózu.

Slake přiznal, že je jeho klinika zmatená, a požádal o komentáře. Rozvinula se diskuse, do které se posléze zapojila i Jean.

„Na kterém sále pacient ležel, pane doktore?“ zeptala se.

Slaka otázka otrávila, protože mu připadala nepodstatná. Pohlédl na svého asistenta, který měl před sebou chorobopis. Ten okamžitě odpověděl. „V Seatonově pavilonu.“

„To jsem čekala,“ řekla Jean.

Slake vypadal zmateně. Jean vysvětlovala: „Vedu si o Seatonu vlastní záznamy, protože jsem si všimla, že odtud přichází daleko více neurologických případů než z jiných. Hysterie. Nejrůznější nepodložené potíže. Jsem přesvědčená, že kdybyste se zeptal lékařů z psychiatrické kliniky, řekli by vám totéž. Z jakýchsi záhadných důvodů je kvóta vyléčených v Seatonu daleko nižší než v jiných sálech. Myslím, že do toho zapadá i váš případ, doktore Šlaku.“

„Mohu se zeptat jak?“

„Také mě to zajímalo. Rozhodla jsem se, že tomu přijdu na kloub. Zjistila jsem, že všechny případy se zjevnými, ale rozdílnými symptomy ze Seatonu mají cosi společného. I váš případ.“

„Copak?“

„Říkal jste, že pacient je čtrnáctiletý černoch. Podle složení obyvatelsta v tomto městě lze předpokládat, že žije ve slumu.“

„Vzhledem k tomu, že leží na velkém sále, je to pravděpodobné,“ přiznal Slake.

Právě tak jako všechny ostatní případy, které jsem vyšetřovala. Když si prostudujete všechna data, která jsem nashromáždila, dojdete k závěru, že k tomu vedou speciální podmínky v Seatonu. U jiných pacientů ze slumů, kteří byli přijati do starších nemocničních budov, se chorobné příznaky tak často nevracejí.

„Jaké z toho vyvozujete závěry, doktorko Scofieldová?“ zeptal se Slake, kterého to zaujalo.

„Okamžik, je tu ještě jeden fakt,“ řekla Jean. „A ten je nejvýznamnější. Pacienti propuštění ze Seatonu a znovu přijatí do Seatonu trpí návraty choroby. Pacientům přijatým na jiné sály se nemoc nevrací. Takže důvod musíme hledat v Seatonu.“

„Ale to je naše nejnovější a nejlepší budova,“ ozval se hlas ze zadní části posluchárny. Jean poznala Edwarda Careyho. Objevoval se na velkých vizitách různých klinik dost často v naději, že pochytí drobky medicínských informací, z nichž by mohla vzniknout vědecká studie. Kdyby ji otiskl nějaký důvěryhodný lékařský časopis, prospělo by to pověsti Univerzitní nemocnice. A kdyby se zmínka o tom objevila nakrásně i v televizi či v novinách, byl by Carey bez sebe blahem.

„Seaton je nejlepší a nejnovější nemocniční pavilon ve městě,“ prohlásil pyšně.

„Právě proto,“ obrátila se k němu Jean.

Carey dotčeně zaútočil. „Doktorko Scofieldová, chcete nám namluvit, že zkušení lékaři v nejmodernější a nejlépe vybavené budově dosahují horších léčebných výsledků než dříve?“

„Zkušení lékaři v lepších podmínkách vyléčí méně pacientů. Ano. A pacienti zůstávají v nemocnici déle než dříve. Ano. Ale to netvrdím já, pane Carey. To vám řeknou vaše vlastní čísla, kdybyste se obtěžoval je prostudovat.“

„Jste směšná,“ dopálil se Carey.

Hans Benziger pomalu povstal a řekl: „Pane Carey, velké vizity slouží výměně informací mezi lékaři a zdravotnickým personálem. Nedopustím, aby mé podřízené napadali nekompetentní laici.“

Carey zrudl rozpaky a vztekem, ale mlčel.

Benziger věděl, že Jean Careyho rozzlobila a bude se jí chtít pomstít. Proto se rozhodl převést část hněvu na sebe. „Mě osobně,“ pokračoval, „teorie doktorky Scofieldové velmi zaujala.“

Jean se opět ujala slova. „Pan Carey upozornil na podstatu věci. ‚Nejlépe vybavená budova‘, to jsou jeho slova. Mám silné podezření, že v tom to právě vězí. Nové, čisté, pohodlné pokoje. Dva, nejvýš čtyři pacienti pohromadě, ne jako ve starých sálech, kde je dvanáct až čtyřiadvacet lidí v místnosti. Velká okna. Tři teplá, výživná jídla denně. Žádné krysy. Žádné štěnice. Žádný každodenní tlak života ve slumu. Proč by tomu neměl pacient dávat přednost před vlastním domovem?“

Nikdo jí neodporoval.

„Asi se nám podařilo učinit život v nemocnici příjemnějším, než je život venku,“ uzavřela Jean.

Slake zamyšleně přikývl. „Doktorko Scofieldová, je to velmi zajímavé. Poslala byste mi kopii svých výzkumů?“

„S radostí, doktore.“

„Já bych ji také rád dostal,“ zavolal Carey ze zadních řad posluchárny.

„Raději bych napřed dokončila pozorování a upřesnila své závěry, než pustím svou zprávu do oběhu.“

„A já trvám na tom, že vše, co se týká vedení nemocnice, je přísně důvěrné, dokud o tom nerozhodne správní rada!“

S těmito výhružnými slovy na rtech se Carey otočil a opustil posluchárnu.

Bylo pozdní odpoledne. Doba, kdy Horace Cameron odvrátil pozornost od potřeb svého multinárodního impéria a věnoval se pěstování svého ega. Konec dne byl vyhrazen charitativní činnosti, správě Cameronovy nadace, politice a podpoře umění. Ti, kdo přišli žádat o finanční prostředky, dobře věděli, že by udělali velkou chybu, kdyby Camerona vyrušili před pátou. Přesně v pět hodin Cameron, usazený ve svém obrovském koženém křesle jako středověký panovník, udílel audienci svým obdivovatelům a potřebným.

Byl to štíhlý muž a měl úzké půvabné ruce, poseté stařeckými skvrnami a protkané modrými žílami. Jeho rty byly tenké a často se dalo těžko odhadnout, jestli se usmívá, nebo opovržlivě ušklíbá, protože oči mu skrývaly zabarvené brýle. Schovával se za nimi před těmi, kdo by chtěli vyčíst jeho myšlenky. Cameron, který udílel odpolední audienci, se výrazně lišil od Camerona, šéfa světového impéria.

Edward Carey věděl, že když je Cameron ve městě, může za ním kolem šesté zajít. Tou dobou si Cameron zapaloval osmý doutník a pil první ze svých přesně odměřených denních drinků. Druhý si dal se svou ženou doma před večeří.

Cameron vyznával a přísně dodržoval denní program. I při svých vzácných tiskových konferencích, ke kterým ho jeho tiskový agent přiměl, vždy zdůrazňoval disciplínu jako svou největší ctnost. Jeho často citovaná průpovídka byla: „Nejsem o nic chytřejší nežli ostatní. Jsem pouze důslednější.“ Právní oddělení mělo možnost si jeho slova ověřit ve třech různých soudních procesech, při nichž byl obviněn z porušováni antimonopolního zákona. Všechny tři vyhrál.

Aby přesvědčil veřejnost, že není takový diktátorský velikán, jakým se jeví, promyšleně věnoval značnou část svého majetku na humanitární účely. S oblibou o sobě říkal: „Muž, který neobětuje část svého bohatství na pomoc lidstvu, nezaslouží, aby se nazýval lidskou bytostí. Vydělat peníze není žádná zásluha. Naučit se, jak je použít ku prospěchu společnosti, zásluhou je“

Vymyslel mnoho podobných samolibých pouček a opakoval je tak často, že je začali otiskovat ve sbírkách moudrých výroků. Dokonce jim sám věřil. Nevědomky si tím vynahrazoval smutný a nezvratný fakt, že nemá dědice. Byl pevně přesvědčen, že přežije svou ženu, ale ve vlastní nesmrtelnost přece jen nevěřil. Horace Cameron však následníka neměl.

Jeho „budoucnost,“ jak říkal, spočívala na dvou faktorech na mladých mužích, které vychovával jako své nástupce v InterElectronics, a na mnoha kulturních a charitativních dílech, která ponesou jeho jméno, dokud bude existovat americký národ. Mezi těmito díly zastávala velmi důležité postavení Univerzitní nemocnice. Mnoho jejích budov neslo jeho jméno na věčnou památku Cameronovy nadace.

Paní Cameronová, kterou patrně trápilo svědomí, protože neporodila svému mocnému choti dědice, po nichž tajně toužil, se ochotně účastnila jeho lidumilných akcí. Tímto způsobem si v jakési tajné dohodě kompenzovali nenarozené potomky. Věnovala se dobročinnosti se stejným zápalem jako Cameron vedení svého obchodního impéria. Po celých Spojených státech se proslavila jako podněcovatelka a organizátorka mnoha akcí. Podobně jako Horace víceméně adoptoval své mladé asistenty, jeho žena ovládala jejich manželky, které radostně sloužily, aby pomohly kariéře svých mužů.

A tak si oba manželé vypracovali životní plán. Byl nejen aktivní a vzrušující – navíc zastíral prázdnotu jejich bezdětného života.

Horace Cameron byl přesvědčený, že on sám je dobře vypadající, těžce pracující, spravedlivý lidumil. O svůj soukromý život a zdravotní stav pečoval stejně jako o své mezinárodní obchody – vytrvale, promyšleně a ukázněně. Mohl si dovolit jakýkoli přepych. Až na jeden. Sebelítost. Když mu lékaři naznačili, že by měl v jednasedmdesáti trochu zpomalit, odbyl je žertem: „Já vás všechny, vy holobrádci, přežiju. Ze všeho nejradši chodím na funusy.“

Nikdy by nepřiznal, ani sobě ne, že vybavil Univerzitní nemocnici nejmodernějšími přístroji a obsadil nejlepšími lékaři a zdravotnickým personálem proto, že někdy, možná zadlouho, ale jednoho dne by mu tam mohli zachránit život. Právě proto, ale ještě z jiných důvodů, typických pro jeho dobročinné aktivity, si Cameron vždycky našel čas pro Edwarda Careyho.

Když byly toho odpoledne nality drinky, Horace Cameron si povolil kravatu, rozepnul knoflíček od košile, opřel se v křesle a vlídně se zeptal: „Tak jak to jde, Edwarde?“

Carey zhluboka vzdychl, aby ukázal, jak těžké břímě na něm jako na administrativním řediteli nemocnice spočívá. „Díky Bohu se dny, jako byl ten dnešní, moc často neopakují.“

„Co to bylo?“ zeptal se Cameron pobaveně, protože byl zvyklý na Careyho přehánění. „Zase ta žena.“

„Žena?“ opatrně zopakoval Cameron a sledoval přitom dým ze svého elegantního útlého kubánského doutníku. Pak se upamatoval. „Scofieldová?“

Carey přikývl.

„Scofieldová.“ Cameron nesnášel každé písmenko toho jména. „Už jsem ti řekl, jak na mě byla sprostá, když jsem jí telefonoval ohledně toho Tatumová kluka? Jen proto, že jsem jí položil jedinou otázku, týkající se jejího pacienta.“

„Jakýkoli jiný doktor by rád spolupracoval,“ přihřál si polívčičku Carey.

„Tyhle ženské! Derou se do popředí. Vedou sexistické války a zapomínají na potřeby druhých a na svou zodpovědnost,“ postěžoval si Cameron. „No řekni, Edwarde, co bylo špatného na tom, že jsem se zeptal na Tatumová chlapce?“

Carey smutně potřásl hlavou na znamení, že hrubost doktorky Scofieldové je neomluvitelná.

„Loajalita je dvouproudá silnice,“ začal kázat Cameron a svá slova doprovázel pohyby doutníku. „Když se ke mně můj mladý muž chová loajálně, odvděčím se mu. Jeho starosti se stávají i mými starostmi. Kdybych to nedělal, nevěnoval by svou pozornost výhradně InterElectronics.“

Uskrl si whisky, kterou si nechával pro svou potřebu za drahé peníze posílat ze Skotska. „Bob Tatum má starosti o svého synka. Rád bych pro něho udělal vše, co je v mých silách, ale copak mohu? Jeho ošetřující lékařka mně nic neřekne.“

„Lékařka. V tom to vězí, Camerone.“

„Co?“

„Na neurologické klinice působí řada skvělých lékařů – mužů. Nejlepší je Sunderland,“ odpověděl Carey. Dobře věděl, že si Cameron Sunderlanda váží.

Cameron přikývl. „Promluvím si o tom s Bobem.“ Pak změnil téma. „Tak co provedla dneska?“

Carey se zatvářil jako nevinný a těžce uražený šéf, jemuž je osud jeho nemocnice nejdražší na světě a kterého trápí bezohledné a sobecké chování jisté lékařky. Pak popsal, co se odehrálo při velké vizitě.

Cameron vážně upíjel a pokuřoval. Když Carey skonal, prohlásil: „Taková informace je nežádoucí. Musíš to zarazit!“

„Obávám se, že na to nemám dostatečnou autoritu,“ řekl Carey v očekávání další otázky. „Kdo ji tedy má?“

„Možná Benziger,“ naznačil Carey. Snad se mu podaří rozeštvat přednostu neurologické kliniky s jeho chráněnkyní.

S předsedou správní rady se Hans Benziger jako přednosta oddělení setkal několikrát. Pan Cameron považoval za svou oficiální povinnost uspořádat každý rok pro přednosty večírek ve svém domě.

Nikdy s ním však nehovořil mezi čtyřma očima. Zaskočilo ho, že Cameron je do detailu informován o tom, co se sběhlo včera při velké vizitě. Informátor byl jasný.

„Bylo mi řečeno, že doktor nesmí otisknout vědeckou práci bez souhlasu svého šéfa,“ skončil a zamžoural na Benzigera skrz zabarvená skla svých brýlí.

Benziger si uvědomil, že se Carey nespokojil pouhým referováním, ale že rovnou navrhl řešení.

„Nadřízený sice zprávu o vědeckých výzkumech kontroluje, ale pouze aby si ověřil, zda uvedená fakta a z nich vyplývající závěry odpovídají skutečnosti.“

Cameron se netrpělivě ohradil. „Přeložte to, doktore! Nezapomínejte, že jsem obyčejný laik.“

„Všechno, co může šéf udělat, je, že zprávu svého podřízeného přehlédne. Pokud s ní souhlasí, pustí ji do světa.“

„A když s ní nesouhlasí?“

„To se většinou nestává.“

„Doktore Benzigere, vzpomínáte si, že jste za mnou nedávno přišel se žádostí o… jak se to jmenovalo?“

„CAT skener,“ napověděl Benziger. „Počítačový skener, nejlepší vyšetřovací aparát, který je k mání.“

„Ano, to je ono,“ chopil se Cameron příležitosti. „Požádal jste o ten aparát a co jsem udělal já? Do dvou týdnů pozvala paní Cameronová k nám domů na večeři osm pánů. Za jeden jediný večer jsem získal šest set tisíc dolarů. Sám jsem přispěl dvěma sty tisíci. Skener jsme objednali a během roku ho dostanete. Nemám snad právo žádat po vás něco na oplátku?“

„Nerozumím vám,“ řekl Benziger.

„Byl bych moc rád, kdyby zpráva doktorky Scofieldové nebyla zveřejněna,“ vysvětlil Cameron.

Benziger nereagoval hned. V duchu si připravoval diplomatickou a zároveň poctivou odpověď. Když konečně promluvil, byl jeho německý přízvuk silnější, jako vždy, když byl rozčilený.

„Pane Camerone, kdybyste mě požádal, abych vám věnoval svůj čas, schopnosti, lékařské znalosti, což je můj veškerý majetek, s největším potěšením vám vyhovím. Protože vím, že jste vy sám vykonal mnoho dobrého nejen pro moji kliniku, ale i pro celou nemocnici.

Vy však chcete, abych odhodil principy, abych zapomněl na etiku. To nemohu. A jsem si jistý, že vy byste to rovněž nedokázal.“

Benziger byl spokojený – podařilo se mu podat svůj názor na věc co nejméně urážlivě.

Cameron se usmál. „Doktore, ve světě obchodu uznáváme jediný princip – úspěch. Trvám na tom, aby ta věc nebyla ze závažných důvodů zveřejněna. Mohlo by to mít totiž špatné následky pro vaši nemocnici!“ Už se neusmíval.

„Jestliže se ukáže, že jsou fakta, která uvádí doktorka Scofieldová, pravdivá,“ konstatoval Benziger, „nevidím žádný důvod ani možnost, proč její zprávu neschválit.“

„Přestože způsobí, že bude celé lékařské osazenstvo nemocnice považováno za blázny?“ naléhal Cameron.

„Netuším, jak by mohly závěry doktorky Scofieldové způsobit zrovna tohle,“ protestoval Benziger.

„Považte, jakou publicitu jsme věnovali nejlepšímu a nejmodernějšímu nemocničnímu pavilonu ve státě! Při jeho otevírání hovořil sám guvernér. A co ten přímý přenos v televizi?“

„Mohu vás ujistit, že se lékaři ani ostatní personál o tu publicitu ani televizní přenos neprosili,“ podotkl Benziger.

„Možná že ne,“ souhlasil Cameron. „Seatonův pavilon byl ale postaven ve spolupráci se šéfy všech klinik, oddělení a služeb v nemocnici! Takhle jste si to přáli! A ta ženská najednou vyrukuje s tím, že je to katastrofa!“

„Pane Camerone, za prvé, doktorka Scofieldová neřekla, že je to katastrofa. Zmínila se pouze o tom, že nový pavilon z nějakých důvodů nesplnil naše očekávání.“

„Pořád ještě mi nerozumíte,“ vybuchl Cameron.

„Něčemu ale přesto rozumím.“ Benziger se už také těžko ovládal. „Máme skvělou novou budovu, která se dá snadno změnit v polosoukromý pavilon. Ten zoufale potřebujeme. To je podle mě požehnání, a ne katastrofa.“

„A co ty veřejné sály, které potřebujeme neméně naléhavě?“ útočil Cameron.

„Je jasné, že to budeme muset znovu promyslet a naplánovat nový pavilon s veřejnými sály.“

„Nový pavilon,“ opičil se po něm Cameron vztekle. „Vám se to řekne! Vážený pane, vy si neuvědomujete, že šly ceny nahoru! Nový pavilon už nebude stát jedenáct milionů, ale dvacet! A já budu muset po celé té parádě znovu zajít za svými finančními přispěvateli a říct jim: Lituju, chlapci, ale zmýlil jsem se. Utratil jsem jedenáct milionů, ale budeme muset postavit nový pavilon. Takže sáhněte do kapsy a vysypte každý jeden nebo dva nebo pět milionů! Cožpak nevidíte, do čeho by mě ta ženská dostala?“

Benziger pochopil, že v této chvíli převažuje Cameronova ješitnost nad jeho zájmem o nemocnici.

Cameron se na okamžik odmlčel. „Ta zpráva nikdy nesmí spatřit světlo světa!“

„Mrzí mě to, pane Camerone, ale já své zásady neporuším,“ odpověděl Benziger.

„Chcete tím naznačit, že jediný člověk, který může tu zprávu stáhnout nebo upravit, je doktorka Scofieldová?“

Benziger litoval, že ještě víc ohrozí Jeanino postavení, ale musel odpovědět. „Ano, něco takového jsem chtěl říct.“

Cameron zaťal čelisti, zachmuřil se a po chvíli zamyšleně přikývl.

15

Jean Scofieldová právě zpovídala nového pacienta, když se telefon na jejím stole rozblikal. Rozhodla, že ho vezme sama, protože by to mohlo být něco naléhavého a Maggie byla na obědě.

„Doktorka Scofieldová?“ ozval se povědomý sebejistý hlas.

„Ano,“ odpověděla Jean opatrně a snažila se rozpomenout, komu patří.

„Tady St. Johnová,“ představila se volající a dodala s dokonalým britským přízvukem. „Osobní sekretářka pana Camerona. Pan Cameron mě požádal, abych vám vyřídila…“

Jean ji přerušila. „Lituji, ale momentálně jsem zaneprázdněná. Mohla byste zavolat později?“

„Ach?“ vydechla slečna St. Johnová nevěřícně. Nejspíš se jí ještě nestalo, že by byl někdo tak zaměstnaný, aby odmítl vyslechnout osobní sekretářku pana Camerona, takže neměla připravenou pádnou odpověď. Nakonec odsekla: „Ano, ovšem. Zkusím to za chvíli.“

Jean se znovu soustředila na pacienta, Thomase Hallorana. Byl to třicátník zdánlivě kypící zdravím až na pravou ruku, která byla zkroucená křečí jako pařát. Trvalo to už řadu měsíců a zatím se nikomu nepodařilo paralytickou křeč odstranit. Jeho ošetřující lékař vyčerpal všechny možnosti a doporučil mu, aby vyhledal neurologa.

Halloranovi udělali všechny myslitelné testy, ale žádnou patologickou příčinu jeho potíží nezjistili. Teď tu před ní ten nevysoký, avšak zjevně silný muž s mohutným hrudníkem seděl a prosebně na ni pohlížel. Jeho tělo bylo stavěno pro těžkou práci, ale v té mu bránila jeho zkroucená pravice.

„Doktor Ryan povídal, že mi pomůžete,“ řekl, ale z jeho hlasu zaznívala beznaděj.

„Pamatujete si, jak to začalo?“

„Bolestmi,“ odpověděl Halloran. „Měl jsem bolesti.“

„A ještě dřív? Neporanil jste se v práci? Nepřenášel jste něco těžkého? Třeba nábytek?“ zeptala se, protože se v jeho chorobopise dočetla, že předtím, než onemocněl, pracoval jako skladník u nábytkářské firmy.

„Ne,“ vysvětloval, „prostě jsem se jednou ráno probudil a tady mě bolelo,“ ukázal na bolestivé místo na své pravé ruce. „A čím dál tím víc.“

„Zhoršovala se bolest po dnech, po týdnech nebo po měsících?“

„Spíš něco mezi týdnem a měsícem.“

„Dělal jste tenkrát něco?“

„Ne, paní doktorko. Myslel jsem si, že to přejde,“ odpověděl váhavě. „Nechtěl jsem, aby se to dozvěděli v práci, protože jsem se bál, že mě pošlou k firemnímu doktorovi. Ten by mohl říct, že už u nich musím skončit. A to si, paní doktorko, nemůžu dovolit. Mám pět dětí a šesté je na cestě. Tak jsem si řekl, že to nějak překonám. V životě jsem nebyl nemocný. Nevynechal jsem ani jeden pracovní den, až na jeden, kdy se rozstonal můj prostřední syn a já ho vezl do špitálu. Vždycky jsem si myslel, že se nemoci chytají jen žen a dětí.“

Zarazil se a opatrně pohlédl na Jean, aby zjistil, jestli ji poslední větou neurazil. Jean ho uklidnila úsměvem.

„Však víte, jak to chodí, paní doktorko,“ omlouval se. „Mužova síla rodinu živí a žena dodává ducha. Tak to bývá u nás katolíků.“

„Bolest byla stále silnější, takže jste to musel někomu říct.“

„Jo, už jsem to nemohl vydržet.“

„A ruka vám ochrnula?“

„Ne, až později. Možná, promiňte, že to říkám, za to mohli doktoři. Ti od pojišťovny. Pořád mě prohlíželi a prohmatávali. Předtím jsem měl jen bolesti. Ochrnul jsem až pak.“

„Nenašli žádnou příčinu vašich obtíží?“

„Ne, nic mi neřekli. Pořád jenom do mě šťouchali a mačkali a zkoumali mě, vrtěli hlavama, ale nic než hm, hm, z nich nevypadlo. A ti od pojišťovny byli nejhorší.“

Jean si přečetla zprávu od Halloranova ošetřujícího lékaře, ale o moc víc se z ní nedozvěděla. O to víc léčebných metod mohla vyzkoušet.

Rozhodla se, že pár dní počká, aby ho mohla pozorovat a případně zařídit další vyšetření.

Místo aby napsala recept, zavolala přímo do nemocniční lékárny a požádala o silný uklidňující prostředek. Thomas Halloran nebude vědět, co to bere, a ani žádný spřátelený lékárník ze sousedství ho neosvítí.

Jakmile přípravek dorazil, podala mu obálku se slovy: „Berte dva prášky denně – ráno, až vstanete, a večer, než ulehnete. Je tam dávka na tři dny, šest pilulek. V pátek ve stejnou dobu za mnou přijdete a povíte mi, jestli už tou rukou můžete trochu hýbat.“

„Myslíte si, že to pomůže, paní doktorko?“ vyzvídal Halloran dychtivě.

„Mohlo by,“ odpověděla Jean po pravdě. Halloran se chystal položit další otázky, ale telefon se znovu rozblikal. Omluvila se mu, poslala ho pryč a zvedla sluchátko.

„Doktorka Scofieldová?“ ozval se sebevědomý hlas slečny St. Johnové. „Obávám se, že pan Cameron vyžaduje okamžitou odpověď.“

„Pokud se týká Bobbyho Tatuma, nemohu mu sdělit nic dalšího.“

„Tentokrát o Bobbyho Tatuma nejde. Pan Cameron by rád věděl, jestli si můžete najít čas a tento pátek s ním poobědvat.“

Jean byla v pokušení odmítnout, jen aby slyšela, co to udělá se sebejistým britským přízvukem slečny St. Johnové, ale raději se podívala do diáře. V pátek ráno přednášela a na neurologické klinice začínala ordinovat až ve tři hodiny odpoledne. S trochou přemýšlení si dokáže poradit i se svými dalšími pacienty. „Ano, v pátek mohu,“ odpověděla.

Slečna St. Johnová si poslední slovo neodpustila. „Doufám, že se pan Cameron do té doby z Iránu vrátí. Potvrdím to.“

V pátek usedl Thomas Halloran opět proti Jean v její pracovně. Vypadal a choval se úplně jinak, než před třemi dny. Z jeho očí se vytratil dychtivý lesk. Prášky podle všeho zabraly.

„Jak se cítíte, pane Hallorane? Změnilo se něco?“

Muž mlčky zvedl ochrnutou pravou ruku. Jean se jí chopila. Napřed ucukl, ale hned se podřídil. Zdánlivě ji zkoumala, všelijak s ní otáčela, ale tím jen chtěla odpoutat jeho pozornost.

„Pane Hallorane, bral jste ty prášky přesně, jak jsem vám řekla?“

„Ano, paní,“ zamumlal.

„A nezlepšilo se to?“

„Vidíte sama, paní doktorko.“

Jean opatrně prozkoumala jeho oči, podle nichž se dalo soudit, že je dostatečně utlumený. Rozhodla se, že bude riskovat.

„Pane Hallorane, spal jste dobře ty minulé tři noci?“

„Jako dřevo. Moje žena říkala, že jsem se poprvé pořádně vyspal od té doby, co mě potrefila ta zatracená věc.“

„A jak se cítíte právě teď,“ vyzvídala Jean. „Unavený? Ospalý?“

„Abych pravdu řekl, tak ano,“ odvětil silák.

„Výborně.“ Halloran se na ni překvapeně podíval. „Protože bych potřebovala, abyste usnul. Uvolněte se a vyspěte se z účinku těch prášků.“

Zadívala se mu do očí. „Správně, pane Hallorane, spěte. Nebojujte se spánkem, klidně usněte. Až se probudíte, budete se cítit o mnoho lépe.“

Chvíli mrkal a bránil se, ale pak mu víčka pomalu klesla.

„Spánek vám udělá dobře. Potřebujete ho. Už jste se celé měsíce pořádně nevyspal, že? Ale vám se chce strašně spát. Klidně spěte, pane Hallorane.“

Jean pokračovala v tichém uspávacím povídání. Pacient se začal lehce kolébat a nakonec se opřel a brada mu klesla na hruď. Jean poznala, že se jí ho podařilo zhypnotizovat. Pro jistotu se zeptala: „Pane Hallorane, píchnu vás špendlíkem, ale neucítíte to. Rozumíte mi?“

Chabě přikývl na souhlas. Jean se natáhla pro sterilní zavírací špendlík, který si předem připravila, a píchla ho do zdravé ruky. Nereagoval. Zopakovala zkoušku. Zase žádná reakce. Sedativa vykonala své.

„Vstaňte, pane Hallorane.“

Zavrtěl se a pokusil se napřímit.

„Víc, pane Hallorane, ještě víc!“ poručila Jean. Chtěla, aby se naučil poslouchat její příkazy. Vstal a narovnal se daleko víc, než když byl při smyslech.

„Nyní, pane Hallorane, chci, abyste natáhl levou paži. Předpažte!“

Poslechl.

„Otočte dlaň nahoru. A zase dolů. Znovu nahoru!“ Poslouchal jako hodinky. „A teď si, pane Hallorane, můžete položit levou ruku do klína.“

I tento příkaz poslušně vykonal a Jean usoudila, že je dostatečně připraven.

„Pane Hallorane, nyní si přeji, abyste napřáhl pravou ruku.“ Poprvé zaváhal. „Říkala jsem, abyste napřáhl pravou paži!“

Tom Halloran pomalu, velmi pomalu natahoval pravici, jako kdyby vážila víc, než jeho silné tělo dokáže uzvednout. Konečně se mu to podařilo, ale měl ji pořád zkroucenou jako pařát.

Na Jeanině stole začal blikat telefon. Ignorovala to.

„Otočte ruku dlaní nahoru.“ Byl jako přimražený. Ani se nepohnul. „Slyšel jste mě?“

Maličko a jen jednou přikývl.

„Tak tedy otočte ruku dlaní vzhůru!“

Vtom kdosi zaklepal a mezi dveřmi se objevila Maggie.

„Musí to počkat,“ odmávla ji Jean netrpělivě.

Obrátila se k pacientovi. „Pane Hallorane, už jsem zpátky. Slyšíte mě?“

Halloran přikývl.

„Chci, abyste natáhl prsty pravé ruky.“ Neposlechl.

„Tome Hallorane, narovnejte si pravou ruku. Prst po prstu. Napřed palec – odtáhněte ho stranou. Zvedněte ho!“

Halloran pomaličku poslechl a jeho palec se po dlouhých měsících oddělil od jeho křečovitě zkroucené pravice. Bylo to velmi namáhavé, ale povedlo se.

„A nyní další prsty – jeden po druhém. Uvolněte je a protáhněte.“

Muž ji poslechl a pozvolna natahoval všechny prsty, až byla jeho pravá ruka docela otevřená.

„Zacvičte si. Bez bolesti. Sevřete dlaň. Otevřete ji. Není to skvělé?“

Spící pacient přikývl.

„Nic vás nebolí, že ne?“

Zavrtěl hlavou.

Nezmýlila se. Klasický případ hysterické paralýzy. Nyní zbývalo najít příčinu a odstranit ji. Toto léčení sice nepatřilo do její pravomoci, ale mohla alespoň začít pátrat.

„Povězte, proč jste to udělal? Za co jste se tak trestal?“

Halloranova víčka se zachvěla, ale oči zůstaly zavřené. Pohnul rty, ale nevydal hlásku.

„Slyšíte mě, že?“

Přikývl.

„Tak mi řekněte proč? Proč jste to udělal?“

Váhavě začal vyprávět. Zpočátku se několikrát zarazil.

Bylo toho víc. Pět dětí, šesté na cestě. Manželka se s ním chtěla pořád milovat, ale děti už nechtěla. Chtěla po něm, aby používali nějakou antikoncepci. Odmítl. Byla do toho zapletená i jeho matka, pobožná staromódní žena, která dokonce nechodila do kostelů, kde sloužili mši v angličtině. Byla by šokována, kdyby zjistila, že její syn se snachou používají antikoncepci. Konflikt mezi jeho přísnou výchovou a touhami jeho ženy stále narůstal. Nevěděl, jak z toho, a řešil svůj problém podvědomě a nepřímo.

„Ale proč zrovna pravá ruka, Tome?“

„Má ruka… má pravá ruka…“ opakoval, jako kdyby se rozpomínal. „Když se po ní natahuju… v noci…, užívám pravou ruku.“ Napřáhl dříve zkroucenou pravici.

Vyvedla ho z hypnózy ujištěním, že v budoucnu bude moct ruku normálně používat. Byla si však vědoma, že vyléčení nebude trvalé, dokud se nevyřeší jeho rodinný konflikt.

Když se probral, nevěřícně pohlédl na svou ruku, jako by se obával, že se vrátí do původního stavu. „Nebojte se, Tome, klidně s ní pohněte,“ naléhala Jean s úsměvem.

Zkusmo zahýbal prsty. Ohnul je, natáhl, a jak získával odvahu, několikrát to zopakoval. „Zázrak,“ prohlásil.

„Zázrak je něco, co se nedá vysvětlit. Něco, co odporuje přírodním zákonům. Váš případ se vysvětlit dá. Je docela přirozený, ale já osobně si s ním nedokážu poradit. Pošlu vás za jiným lékařem.“

„Ale vždyť jste mě vyléčila?“

„Musíme zajistit, aby se to neopakovalo. Pokusím se vám domluvit schůzku s doktorem Berkeym z psychiatrické kliniky.“

„Psychiatrie…,“ opakoval Halloran. Zjevně se doktorů, kteří si zahrávají s myslí, pořádně bál.

„Bude to pro vás nejlepší, pane Hallorane. Ani církev proti psychiatrům nic nemá. Můžete se zeptat svého faráře. Nebo mu mám zavolat sama?“

Halloran chvíli uvažoval a pak řekl tiše. „Tak dobře, paní doktorko, souhlasím.“

Vytočila číslo Berkeyho ordinace.

„Dane? Tady Jean. Mám tu pana Hallorana, Thomase Hallorana. Chtěla bych, aby sis s ním promluvil. Podařilo se mi zbavit ho vnějších příznaků. Je to hysterické sebetrestání, projevující se ochrnutím pravé ruky, ale příčina leží někde hluboko. Přijmeš ho?“

„Ovšem, Jean.“

Dala Halloranovi číslo Berkeyho ordinace. Jakmile odešel, Maggie se objevila ve dveřích.

„Paní doktorko,“ řekla a skvěle napodobila britský přízvuk. „Telefonovala slečna St. Johnová.“

„Tušila jsem to,“ odpověděla Jean. Její imitace Cameronovy sekretářky byla ještě lepší. „Můj oběd s panem Cameronem. Maggie, myslíš si, že se opravdu jmenuje St. Johnová? Nebo jí tak říká St. Horace?“

Obě se zasmály.

Každý zaměstnanec Univerzitní nemocnice by se cítil poctěn a polichocen, kdyby ho Cameron pozval, aby s ním poobědval v jeho soukromé jídelně v InterElectronics. Jean, varovaná Benzigerem, to však brala jako nepříjemnou povinnost. Přesto uvítala, že uvidí toho velikána tak zblízka. Věděla ze zkušenosti, že při bližším ohledání i ti nejmocnější z mocných ztrácejí na své velebnosti.

Cameron se ukázal být obětí nového zdravotního programu, který sám zavedl. Podávané pokrmy by se spíš hodily pro atleta v plném tréninku. Jeho osobní francouzský chef však s malými naprosto libovými hovězími plátky, zeleninou, nízkotučným tvarohem a neslazeným ovocným salátem podnikl, co bylo v jeho silách. Cameron snědl málo a Jean ještě méně. Napjatě očekávala, co přijde.

Nad kávou bez kofeinu Cameron spustil.

„Paní doktorko, pozval jsem vás, protože jsem cítil, že vám dlužím omluvu.“

Chtěl ji překvapit a povedlo se mu to.

„Přiznám se, že mě to tehdy velmi pobouřilo,“ pokračoval. „Asi jsem vám řekl leccos, čeho jsem později litoval. Měla jste pravdu,“ ujistil ji.

„Lituji, ale nerozumím vám.“

„Mám na mysli ten den, kdy jsem vám zatelefonoval a ptal jsem se na malého Tatuma. Chápu, že jste se mnou z etických důvodů nemohla jeho případ probírat. Bylo správné, že jste mě odmítla, ačkoli se přiznávám, že na podobné jednání nejsem zvyklý. Udělalo mi to však dobře. Osvěžilo mě to.“ Příjemně se zachechtal. „Doslechl jsem, se, že chlapci se daří dobře.“

„Brzy ho propustíme. Když bude pravidelně užívat předepsané dávky léků, k dalším záchvatům nedojde,“ odpověděla Jean. Nechtěla před Cameronem rozvádět svá soukromá podezření a obavy.

„Skvělé, skvělé! Tatumovi jsou milí lidé. Ten mladý muž má neomezené možnosti. Neomezené! A jeho žena je nejen krásná, ale navíc bezvadná manželka. Francine…, to je moje choť…, ji skoro adoptovala. Trochu to zmenšuje náš žal nad tím, že nemáme vlastní děti.“

Jean přemítala, kdy se konečně dostane k tomu, proč ji pozval na oběd. „Máte fascinující povolání, paní doktorko. Vidíte nejen do lidského mozku, ale i do lidské mysli. Někdo by řekl – do lidské duše. Fascinující!“ nadchl se Cameron.

Polkl doušek černé kávy. „Stejně fascinující jsou, jak jsem slyšel, vaše výzkumy týkající se našeho nového Seatonova pavilonu. Moc mě to zajímá. Rád bych prostudoval vaše záznamy. Mohla byste mi je laskavě zapůjčit k nahlédnutí?“

„Ano,“ odpověděla Jean. Překvapilo ji, jak snadno souhlasila, třebaže byla rozhodnutá zůstat neústupná.

„Výborně!“ prohlásil Cameron. „Předpokládám, že pozdržíte jejich zveřejnění, dokud si vše neověříme.“

„Předpokládáte více, než k čemu jsem právě svolila,“ opravila ho Jean suše.

„Nebude to trvat dlouho. Pro mě pracují nejlepší mozky v zemi. Ostatně, kdo vyrábí lepší elektronické počítače než InterElectronics?“ rozesmál se.

Jean jeho smích rázně uťala. „Nepotřebuji žádné počítače. Stačí mi, co jsem viděla na vlastní oči.“

„Ale ovšem,“ souhlasil Cameron rychle. „Domnívám se však, že by bylo lepší, kdybyste publikaci své zprávy pozastavila, dokud nebude ověřena odborníky na interpretaci statistických údajů.“

„Pane Camerone, mám pocit, že jste špatně pochopil vědeckou podstatu publikování lékařských výzkumů.“

„Opravdu?“ podivil se Cameron.

„Chci svoji zprávu zveřejnit, protože mám v úmyslu informovat a zainteresovat další výzkumné pracovníky. Možná budou moci doplnit mé závěry, možná pomohou najít lepší koncepci moderních nemocničních lůžkových zařízení. V každém případě to poslouží rozvoji medicíny. A to je jediný důvod, proč se lékaři věnují výzkumu a publikují své objevy.“

„Nevím, paní doktorko, jestli si uvědomujete, jaký by mohly mít vaše objevy dopad?“ zeptal se Cameron.

„Patrně budete mít nějaké potíže s budoucími sponzory.“

„Bohužel.“

„Nevím, pane Camerone, jestli vy si uvědomujete, že by mé objevy mohly znamenat rozvážnější a efektivnější investování? Poučíme-li se ze svých omylů, zajistíme tím napříště lepší zdravotní péči.“ Cameron se otcovsky usmál. „Jste zatím jediná, kdo tvrdí, že je Seatonův pavilon omyl!“

„Já to netvrdím. Vypovídají fakta,“ ohradila se Jean.

„O čem vypovídají? Že se pacienti z ghett nechtějí vracet domů, protože se jim zalíbil život v novém, moderním a čistém prostředí? Tuto možnost můžeme, byť jen na okamžik, připustit. Jaké však máte řešení, paní doktorko? Stavět baráky plné krys?“

„Ovšemže ne!“ protestovala Jean.

„Takže nám zbývá jen jediná alternativa.“

„Nerozumím.“

„Naznačujete, abychom chudé léčili zlepšením jejich životních podmínek. Otvíráte tím dveře těm samým sociálním budovatelům, kteří nás dostali do současných problémů,“ přesvědčoval ji Cameron rozvážně.

„Pane Camerone, já ve své zprávě nic nenaznačuji ani nedoporučuji. Konstatuji fakta a pozorování a vítám názory jiných výzkumníků,“ zdůraznila Jean.

„Carterově vládě to bude úplně stačit“ usmál se Cameron sladce. „Jako bych to už viděl. Všichni budou volat po reformě a ohánět se vaší zprávou. Ta totiž nemusí ohrozit jen naši nemocnici, může zasáhnout celý sociální a hospodářský systém.“

Cameron se odmlčel. „Paní doktorko, rád bych vás požádal, abyste svoji zprávu neotiskla v žádném lékařském časopise,“ řekl po chvíli.

„A když neposlechnu,“ uzavřela Jean, „ztrácím naději stát se přednostkou neurologické kliniky, nemám pravdu?“

„Uklidněte se, paní doktorko. Nemám ve zvyku vyhrožovat. Každý, kdo mě zná, vám to potvrdí.“

Aby ne, pomyslela si Jean. Jemu stačilo „požádat“.

Cameron, stále ještě s úsměvem, vstal od stolu. „Bylo to zajímavé setkání, paní doktorko. Opravdu moc zajímavé.“

Jakmile Jean opustila místnost, Cameron zvedl sluchátko a vyťukal dvě číslice.

„Slečno St. Johnová, přepněte mě na diktafon.“ Pak začal klidně a přesně diktovat: „Právě jsem domluvil s doktorkou Jean Scofieldovou z neurologické kliniky. Zjistil jsem, že je neoblomná a dogmatická. Zjevně má v úmyslu použít své lékařské znalosti a informace k podpoře vlastních politických a sociálních záměrů. Mám silné podezření, že měla prsty i v loňské lékařské stávce, což by pochopitelně popřela. Je však moc divné, že byla jako jediná členka fakulty pozvaná na letošní večírek stážistů.

Tato žena představuje problém, se kterým se bude muset správní rada vyrovnat. Zejména proto, že se ocitla na seznamu možných nástupců doktora Benzigera. Konec.“

„Slečno St. Johnová, dohlédněte na to, aby všichni členové Správní rady dostali kopie před další schůzí.“

16

Jakmile se hladina dilantinu v krvi Bobby Tatuma ustálila, doktorka Scofieldová dovolila, aby zase chodil do školky.

Navštěvoval nultou třídou nejdražší soukromé školy ve Wildingu, exkluzivní předměstské čtvrti, kde Tatumovi bydleli. Wilding obývalo mnoho dalších úspěšných Cameronových asistentů a zaměstnanců, protože se tu nacházel nový komplex budov společnosti InterElectronics.

Marissa Tatumová informovala Bobbyho učitelku, slečnu Hallstedovou, o tom, co její syn od nynějška smí a nesmí dělat. Poučila ji také, co podniknout, kdyby Bobby dostal záchvat, a nechala jí několik dýchacích trubiček a zásobu špachtlí na stlačení jazyka.

Slečnu Hallstedovou komplikace, které ohrožovaly její vzorně vedené hodiny, znepokojily, a proto přivítala Bobbyho s dosti nucenou vřelostí.

Vyučování zahájila zpěvem písně na uvítanou, jako pokaždé, když se nějaký žák po nemoci vrátil do školy. Ráno se děti zabývaly malováním prsty. Dopoledne bylo hezky a slečna Hallstedová vyvedla třídu na školní dvůr, kde byly různé prolézačky, a nechala děti, aby se bavily na čerstvém vzduchu.

Bobby se k nim chtěl připojit, ale slečna Hallstedová ho zarazila. „Bobby, ty nesmíš šplhat do výšky. Zůstaneš u mě!“

„Proč, slečno Hallstedová? Už jsem zdravý,“ žebronil chlapec. Teprve nedávno překonal plachost a lezení po prolézačkách a šplhání ho začalo bavit.

„Tvoje doktorka říkala, že by ti to mohlo škodit. Zůstaneš u mě!“

Ostatní děti se smály a křičely, když prolézaly kovovým bludištěm a šplhaly nahoru a dolů. Bobby je po boku učitelky smutně sledoval. Po dvaceti minutách volné hry svolala slečna Hallstedová své svěřence na mléko a koláčky. Bobby se posadil na své obvyklé místo mezi Allison Carrovou a Adama Wardella. Roztomilá světlovlasá Allison se ho zeptala: „Bobby, ty seš pořád nemocný?“

„Nejsem,“ protestoval.

„Když jsem měl spalničky,“ vmísil se Adam, „mohl jsem si hrát na prolézačkách první den, co jsem se vrátil do školky. Takže jsi pořád nemocný.“

„Já nejsem nemocný!“ bránil se Bobby. Modré oči měl plné slz.

„Jo, jo, seš!“ hulákal Adam tak hlasitě, že ho slečna Hallstedová napomenula. Adam ještě stačil zavolat: „Jo, jo, je strašně nemocnej!“

Zbytek dopoledne byl klidný, ale když po škole odcházeli k dodávce, kterou ten týden rozvážela paní Wardellová malé školáky ze sousedství, Adam všem oznámil: „Bobby Tatum je nemocnej. Ona mi to nedovolila říct, ale je nemocnej.“

Do konce týdne o tom mluvila celá školka. Všichni se začali Bobbyho stranit. Zůstala mu jen slečna Hallstedová. Za tu dobu se s paní učitelkou sblížil. Když si ostatní hráli, držel se jí za ruku a smutně po nich pošilhával. V noci tiše slzel do polštáře. Věděl, že se jeho otci nelíbí, když pláče.

Na konci druhého týdne po návratu do školky se Marissa Tatumová zdržela a nestačila ho vyzvednout. Celé dopoledne pracovala s Francine Cameronovou na přípravě programu pro starší občany. Paní Cameronová zaměstnávala všechny manželky nadějných spolupracovníků pana Camerona. Pomáhaly jí s její dobročinnou činností. Marissa Tatumová byla její favoritka. Je to tak krásná a přitom tak přičinlivá mladá žena, charakterizovala ji, když mluvila se svým chotěm. Tentokrát Marissu Tatumovou o půl hodiny zdrželo dokončování seznamu místních obchodníků, kteří by eventuelně mohli přispět na obnovení Centra pro staré občany.

Bobby Tatum mezitím vyklouzl na dvůr a zdaleka si prohlížel zakázané prolézačky. Když se ujistil, že ho nikdo nesleduje, váhavě k nim přistoupil. Bylo to snad poprvé v životě, kdy se odvážil neposlechnout. Toho dne se k tomu odhodlal, protože chtěl zjistit, jak nemocný vlastně je.

Obezřetně natáhl ruku, chopil se železné tyče a nohu položil na spodní. Oběma rukama se vytáhl nahoru. Pomalu došplhal na vrcholek kovové kostry. Vzpomněl si na kousek, ke kterému se jako první ve třídě odhodlal Adam. Bobby se zavěsil na horní tyč oběma nohama pod koleny a rukama se pustil, takže visel hlavou dolů. Cítil, jak se mu do ní hrne krev, ale zároveň ho zaplavila vlna triumfu. Povedlo se mu to napoprvé! Jen litoval, že to nevidí Allison. A Adam. Ukáže Adamovi, kdo je nemocný!

V tu chvíli zastavila před budovou Marissa Tatumová. Bylo totiž pevně zavedeno, že žádné dítě nesmí opustit školu, dokud si ho nevyzvedne oprávněná osoba. Marissa zatroubila. Namísto aby se objevil Bobby v doprovodu slečny Hallstedové, objevila se překvapená učitelka sama. Rozhlédla se, zpanikařila a začala volat: „Bobby! Bobby!“

Chlapec se neobjevoval. Marissa Tatumová vyskočila z auta a rozběhla se po cestě ke škole.

„Kde je? Co se stalo?“ křičela.

„Před chvílí tu byl. Čekal na vás ve třídě.“ Slečna Hallstedová pádila do třídy. „Bobby! Bobby Tatume! Jestli se schováváš, hned vylez! Přišla si pro tebe matka!“

Třída byla prázdná.

„Bobby!“ volala matka zoufale.

Vtom ho učitelka zahlédla oknem. Visel z prolézačky hlavou dolů, nohama zavěšený na horní tyči a nevěděl, jak se dostat zpátky na zem. Obě ženy vyrazily na dvůr. „Bobby! Bobby!“ křičela Marissa.

Její strach se přenesl i na synka. Pokusil se osvobodit z nepohodlné pozice, špatně se zachytil a sletěl. Pád sice zbrzdily příčné tyče, ale dopadl hlavou na tvrdou gumovou matraci na zemi. Marissa se k němu vrhla a sevřela ho do náručí. Zděšeně se k ní přitiskl. Slyšel, jak znovu a znovu opakuje: „Tohle už nikdy nedělej. Slyšíš mě, Bobby? Už to nikdy nesmíš udělat!“ Svírala jej tak pevně, že nemohl ani přikývnout na znamení, že ji poslechne.

Přes synovu hlavu ječela na slečnu Hallstedovou: „Neopovažujte se ho ještě někdy nechat bez dozoru. Je to vážně nemocné dítě!“

Jela rovnou do ordinace doktora Lawrence Brahama. Bobby sice až na modřinu na hlavě a na ruce, kam se praštil o kovové tyče, neutrpěl žádné vážnější zranění, ale Larry jí doporučil, aby ho prohlédla doktorka Scofieldová. Zatelefonoval jí předem, aby se ujistil, že si pro něj najde čas.

Jean Bobbyho pečlivě prohlédla. Až na ty dvě modřiny nic nenašla, ale všimla si, že kdykoli nezaměstnává ruce, hošík si jednu z nich tiskne ke tváři, jako tenkrát v noci, když takhle usnul. Zřejmě potřeboval pocit jistoty a bezpečí.

Marissa Tatumová zatím čekala venku před ordinací. Jean toho využila, aby si s kloučkem promluvila. „Bobby, neříkala ti maminka, abys nelezl do výšky?“ Neodpověděl. „A paní učitelka ti to říkala taky, že?“

Chlapec mlčel, jen pevněji sevřel její ruku. Jako by se bál, že se na něho rozzlobí, protože neodpovídá, a ruku odtáhne.

„Proč jsi to tedy udělal, Bobby?“

Chvíli bylo ticho a pak Bobby vybuchl. „Já nejsem nemocný. Oni říkali, že jsem, ale já nejsem!“

„To že říkali?“

Bobby přikývl. „Já nejsem nemocný,“ opakoval zarputile.

Jean podobné smutné situace znala z dřívějška. Děti dokáží být kruté a bezcitné. Jejich něžné dušičky mohou tvrdě zranit, někdy ani ne ve zlém úmyslu, jen z hlouposti a nevědomosti. Soucitně rozhrábla chlapcovy tmavé vlasy. Zvedl hlavu a zapátral v jejích očích po lásce a vřelosti. Jeho výraz oživil její podezření. Larry Braham si může tvrdit co chce, ale ona zřetelně vycítila, že je Bobby obětí týrání. Ne snad, že by mu ubližovali fyzicky, ale strádal citovým zanedbáváním. Proč by jinak hledal lásku a útěchu u cizích lidí? Avšak stále ještě to bylo jen podezření, které musela lékařsky dokázat.

Slunce svítilo a žáci wildingské přípravky si hráli venku. Vrhli se na prolézačky a školním dvorkem se rozléhal jejich smích a veselé povykování. Slečna Hallstedová nechtěla, aby se Bobby trápil jejich pozorováním, a proto mu navrhla, aby jí pomohl s označováním tratě pro bramborový závod, který měl přijít na program později. Nevšimla si, že je chlapec pomalejší a jakoby ospalejší než obvykle. Stejně by to patrně nepokládala za příznak aury.

Bobby se sehnul, aby podle jejích instrukcí naznačil čáru. Najednou se mu oči i hlava zkroutily napravo a celé tělíčko ztuhlo. Dřív než slečna Hallstedová stačila zareagovat, upadl do klonické fáze záchvatu. Rytmicky škubal rukama, pažemi a posléze celým tělem. Zděšená slečna Hallstedová běžela do třídy, popadla trubičky a dlahy na stlačení jazyka a úprkem se vrátila. Zatímco se pokoušela zasunout Bobbymu gumovou dýchací trubičku mezi zuby, volala: „Utíkejte pro paní Buttramovou!“

Vzala chlapce do náručí, aby si nepotloukl hlavu o tvrdou zem. Křeče pozvolna ustávaly, chlapec ochabl a byl lehounký jako pírko. Lítostí a hrůzou se celá roztřásla. Tak ji našla paní Buttramová, ředitelka školy. Klekla si vedle vylekané mladé učitelky a uklidňovala ji. „Už je v pořádku. Zvládla jste to výborně.“

Marissa Tatumová nebyla k zastižení. Paní Cameronová ji totiž zapojila do projektu na pomoc dětem z předměstských brlohů. Škola se spojila s ordinací doktora Brahama a Larry si chlapce vyzvedl. O hodinu později byl Bobby v bezpečí na lůžku v Univerzitní nemocnici a Jean s Larrym po boku začala s vyšetřováním. Nenašla žádnou pózách vatovou slabost. Ani stopa po krvácení z nosu nebo z uší. Odebrala mu krev, aby zjistila hladinu dilantinu, dala mu zrentgenovat lebku a udělat EEG.

Výsledky všech vyšetření byly negativní. Larry Braham poznamenal. „Možná by potřeboval vyšší dávku dilantinu.“

„Ne, tím to myslím není.“

„Tak co podle tebe záchvat vyvolalo?“

„Tentokrát jsem zjistila něco nového.“

„Všechny výsledky byly negativní,“ namítl Larry. „Příliš negativní.“

„Máš na mysli pozáchvatovou ochablost pravé poloviny těla? Ta už mohla odeznít. Přece jen jsi ho vyšetřovala až hodinu po záchvatu.“

„Ještě něco,“ řekla Jean. „Když jsi Bobbyho přivezl, byl suchý. Předtím se vždycky během záchvatu počůral. Dnes ne.“

„Tak se dneska nepočůral. Je to možné.“

„Možné je ještě něco jiného. Třeba ten záchvat jen předstíral.“

„Pětileté dítě? O tom silně pochybuju.“

„Pravda, záchvaty hysterického původu jsou běžnější u starších pacientů, ale dočteš se o výjimkách.“

„Ale proč by předstíral?“ divil se Larry.

„Vím, že mi zase řekneš, abych si nehrála na psychiatra,“ řekla Jean. „Protože se ocitl ve stresu. Pobyt ve školce ho traumatizoval. Ostatní děti se od něho odtáhly a vysmívaly se mu. Předstíraným záchvatem se snad snažil uniknout.“

„Domníváš se, že by mu prospělo, kdyby chodil do jiné školky, kde by ho neznali?“

„Zatím bych to nedoporučovala. Jestliže se u něho budou záchvaty čas od času opakovat, nemá smysl, aby si zvykl, že bude utíkat. A navíc, je tu ještě jedna možnost.“

„Jaká?“

„Nebude se ti to líbit.“

„Zkus to.“

„Už u nás ležel dvakrát. Pokaždé odcházel uvolněnější a přátelštější, než když jsme ho přijímali. Zjevně se mu v nemocnici líbí. Třeba vycítil, že když bude mít záchvat, opravdový nebo fingovaný, dostane se zpátky.“

Larry rozzlobeně zavřel dveře její ordinace a chraptivě zašeptal. „Jean, přestaň si laskavě koledovat o trable! Bob Tatum není žádný trýznitel dětí. V jeho domácnosti se děti netýrají!“

„K týrání dětí může dojít v jakékoli domácnosti. Freud říkal, že většina lidí podvědomě touží bít děti a ubližovat jim.“

„Freud!“ odfrkl si Larry. „Na toho už dneska skoro nikdo nedá.“

„Vykládej to nějakému chlapečkovi, kterého jeho otec umlátil k smrti!“ rozhořčila se Jean. Hned toho však litovala a smutně řekla: „Larry, ach Larry, vždyť my na sebe křičíme! Toho jsem se vždycky bála – že bude lépe, zůstaneme-li kolegové, než kdybychom se vzali.“

„Ba ne, budeme spolu šťastní,“ ujišťoval ji. „Já se o to postarám.“

Sklonil se a přitiskl se tváří k její tváři. „Jean?“ Políbil ji na rty, ale ona polibek neopětovala.

„Musíme se rozhodnout, co bude s tím chlapcem,“ řekla zamyšleně.

„Drahoušku, nerad bych tě rozrušil, ale…,“ opatrně začal Larry.

Přerušila ho. „Nepřipomíná mi syna, kterého jsem mohla mít!“

„To jsem neměl na mysli.“

„Co tedy?“

„Tu tvoji zprávu o klesajícím počtu vyléčených pacientů na nových sálech.“

„Co to má společného s Bobbym?“

„Jsi oběma problémy příliš osobně zaujatá, takže si to neuvědomuješ. Tvrdíš, že pacienti ze slumů se uchylují k nemocem, aby se mohli do nových sálů vrátit. A přesně to říkáš i o Bobbym – že je raději v nemocnici než doma.“

„Ano, přesně to mám na mysli,“ připustila. „To však neznamená, že se nutně mýlím. Materiální chudoba není jediné lidské trápení. Když může hledat útočiště v nemocnici nějaký strádající chudák, proč by je tam nehledal někdo, kdo je zanedbávaný rodiči nebo trpí domácími třenicemi?“

„Domácími třenicemi? Bob a Marissa Tatumovi jsou dokonale sehraný pár. Ona se může přetrhnout, aby pomohla Bobově kariéře. Pořádá skvělé večírky, spolupracuje s Francine Cameronovou. Zaručuju se, že v téhle rodině k žádným třenicím nedochází.“

„Tak proč tedy Bobby fingoval záchvat?“ naléhala Jean.

„Tím si ale nejsme vůbec jisti. Mohlo jej způsobit něco jiného,“ snažil se Larry o rozumné vysvětlení.

„Jediné, co mi napadá, je promluvit si otevřeně s Tatumovými.“

„To nepokládám za moudré,“ varoval ji. „Pokud tě ovšem zajímá můj názor.“

„Larry, nebylo by pro tebe jednodušší, kdybych se toho případu vzdala?“ navrhla Jean statečně.

„Bobby ti důvěřuje. Nechtěl bych, abys jeho důvěru zklamala. Zvlášť jestliže se ukáže, že má sklon k hysterii. Chci, abys ho léčila dál. Buď ale opatrná. Ve vlastním zájmu.“

„Stejně si o tom musím s Tatumovými pohovořit,“ odpověděla pevně.

17

Jean musela na schůzku s Tatumovými počkat do příštího čtvrtka, protože Bob Tatum doprovázel Camerona na obchodní jednání do Moskvy.

Setkala se s nimi ve své pracovně za soumraku, v době, kdy na chodbách utichá denní ruch. Až na tiše spěchající sestřičky se nemocnice vylidnila. Jean si znovu pročítala Bobbyho chorobopis, když se za matným sklem dveří mezi její soukromou pracovnou a ordinací objevily dva stíny.

„Vstupte!“

Tatum pustil svou ženu do dveří jako první. Jean musela uznat, že je to krásný pár. On – vysoký svalnatý a pohledný blondýn a ona – krásná tmavovláska s půvabem a chůzí modelky.

Až jednou vyjde v magazínu Vogue nebo Bazaar seriál o manželkách úspěšných mužů, Marissa Tatumová bude v posledních výkřicích módních návrhářů vypadat znamenitě.

Hned jak byly vyřízeny nezbytné zdvořilosti, přešel Tatum k věci – proč je vlastně pozvala.

„Poslední záchvat svědčí o tom, že je to s Bobbym hodně vážné, že?“ začal. „Chceme znát pravdu. Čistou pravdu. Nepokoušejte se nám nic nalhávat.“

Marissa ho vzala za ruku. Nebylo jasné, jestli u něho hledá posilu, nebo ho chlácholí.

„Mohlo by to být opravdu vážné,“ připustila Jean. Tatumovi se na sebe podívali, jako by tím potvrdila jejich nejhorší obavy.

„Nádor?“ zkusmo zapátrala Marissa Tatumová.

„Mozkový nádor není to nejhorší, co může děti postihnout,“ odpověděla Jean.

Marissa Tatumová se obrátila k manželovi. „Vysvětlila jsem ti přeci, co mi řekla o nekontrolovatelných záchvatech.“

„Chcete nám tím sdělit, že má Bobby něco s mozkem?“ zeptal se Bob Tatum.

„Myslím, že bude jednodušší, když to s vámi proberu po svém.“

„Bobbby se ale nechová jako dítě s poškozeným mozkem!“ zaprotestoval Tatum naposledy. Pak ho jeho žena stiskem ruky umlčela.

Jean mohla pokračovat. „Pokuste se prozatím zapomenout na mozkové nádory. Existuje další problém, který může být daleko nebezpečnější.“

„Jaký problém?“ naléhal Tatum.

Jean zaváhala. Zkušenost ji naučila, že se lidé, kterým chceme pomoci – například alkoholici, většinou obrátí proti nám. Sama však o tuto schůzku požádala, takže musí nést případné následky. Bála se jen toho, aby léčení Bobbyho Tatuma nesvěřili někomu jinému. Ale i to musela riskovat.

„U vašeho syna jsem objevila řadu jak fyzických, tak i psychických symptomů.“

Tatum se chystal vyletět, ale manželčina ruka ho zadržela.

„V podobných situacích měníme pravidla. Namísto, abychom léčili pacienta, pokusíme se vyléčit jeho rodiče.“

„V jakých situacích?“ naježil se Tatum.

„Když se pacientův stav v nemocnici výrazně zlepší. Když přibere na váze. Při přijetí je plachý, uzavřený, na všechno kývne a nikdy se neusmívá. Po několika dnech v nemocnici ožije, chová se přátelsky a vypadá spokojeně.“

Tatumovi na sebe zaraženě pohlédli.

„Když jsem Bobbyho přijímala naposledy,“ pokračovala Jean, „projevily se u něho všechny příznaky záchvatu. Až na jeden. Vyšetřila jsem ho a usoudila jsem, že v tomto případě se nejednalo o skutečný záchvat, nýbrž o jev, kterému říkáme hysterický záchvat.“

„Náš syn nikdy nebyl hysterický!“ ohradil se Tatum.

„Nemám na mysli křečovitý pláč, vřískání a dupání. Používám to slovo jako lékařský termín. Je odvozený z řeckého hystéra, což znamená děloha, protože se dlouho myslelo, že hysterické mohou být jen ženy. V tomto smyslu hysterie promítá stav mysli, třebaže se může projevit i fyzicky. Jsem přesvědčená, že poslední Bobbyho záchvat vyvolalo jeho podvědomí, nikoli nějaká fyzická příčina. Jinými slovy, napodobil záchvat, třebaže žádný neměl. Což může znamenat velmi moc.“

„Co přesně?“ zeptal se Tatum. Polekalo ho, že nedokáže odhadnout dosah toho, co mu bylo právě řečeno.

„Záleží na interpretaci,“ pokračovala Jean. „Povím vám, co si o tom myslím jako lékařka. Doktor Braham však se mnou nesouhlasí. Nabyla jsem dojmu, že se z jakýchsi neznámých důvodů Bobby cítí lépe v nemocnici než doma.“

„Chcete říct, že je radši u vás než u nás!“ Bob Tatum záměrně zdůraznil poslední slovo.

„Přesně tak,“ odpověděla Jean.

Tatum vyskočil ze židle. „Neslýchané!“ Výhružně se postavil nad Jean, jako by ji chtěl přinutit, aby odvolala, co právě řekla. „Jak by mohl chlapec, který dostane vše, na co si pomyslí, dávat přednost nemocnici před domovem?“

„Právě o tom si chci s vámi promluvit.“ Jean k němu rozhodně vzhlédla zelenýma očima.

„Tohle si nenechám líbit! Ještě ke všemu od nějaké doktorky!“ Otočil se k manželce. „Já jsem ti říkal, že se mi nezamlouvá. Už proto, jaký má názor na můj vztah k otci.“

Pak znovu oslovil Jean. „Tyhle psychiatrické nesmysly neberu. Nevěřím, že všechny děti celý život nenávidí své otce a matky. Já ke svému otci žádnou nenávist necítil. A můj syn ji ke mně necítí také! Nedal jsem mu k tomu žádný důvod. Nevykládejte nám, že je u vás šťastnější než doma! To je směšné! Slyšíte, doktorko?“

Aby ne! Pravděpodobně ho slyšelo celé patro.

„Upřímně řečeno, kdybych nevěděl…,“ odmlčel se a hledal vhodná slova. „Kdybych nevěděl, jaké city k vám chová Larry Braham, poohlédl bych se po jiném neurologovi.“

„Co jste myslel těmi city, které ke mně chová Larry Braham?“

„Chcete to opravdu slyšet?“

„Trvám na tom!“

„Po naší první schůzce jsem trochu zapátral. Zjistil jsem, proč vás Larry tak vehementně doporučoval.“

„Mohu vás ujistit, že ať už je můj vztah k Larrymu Brahamovi jakýkoli, jedno nás přece jen spojuje – oba se snažíme ze všech sil pomoci vašemu synovi. A jak jsem se zmínila, doktor Braham s mou teorií nesouhlasí.“

„Jaká je tedy ta vaše teorie?“ útočil Tatum.

Jean věděla, že její další slova rozhodnou o tom, zda bude moci nadále léčit a chránit Bobbyho Tatuma.

„Pane Tatume, váš syn se chová jako zneužívané, týrané dítě,“ prohlásila rozhodně.

„Nikdy jsem na něho nevztáhl ruku! No řekni,“ obrátil se na svoji ženu, která se až dosud do debaty nemísila.

„Nikdy,“ potvrdila Marissa poslušně.

„Ukažte mi jednu jedinou stopu na jeho těle! Jednu jedinou!“ Tatum se dostával do varu.

Jean se nedala zastrašit. „Rentgenový snímek ukázal zlomeninu pravé lýtkové kosti. Došlo k ní před dvěma až třemi roky. Nyní už je srostlá.“

„Zlomeninu?“ užasl Tatum, ale rychle se vzpamatoval. „Ale ano, jednou spadl ze schodů. Když jsme se stěhovali z Daytonu do San Diega. Bobby si hrál na schodech a jeden z mužů, kteří snášeli těžký nábytek z horního patra, do něho nechtěně strčil. Neměl jsem tušení, že si zlomil nohu.“

„Ani jeho ošetřující lékař o tom kupodivu nic nevěděl,“ podotkla Jean.

„Vždyť říkám, že jsme nevěděli, že si něco zlomil. Chvíli si stěžoval, že ho bolí noha, ale pak to přestalo,“ vysvětloval Tatum. „Takže jsme to pustili z hlavy.“

Tohle Jean dobře znala. Dítě se vždycky poranilo samo. Zakoplo a zlomilo si ruku nebo nohu. Samo strčilo ruku do vařící vody a opařilo se. Nebo spadlo z kola a rozbilo si hlavu. Nebo spadlo ze schodů.

Jedna věc však dodávala Tatumově historce na věrohodnosti. Ti stěhováci. Pokud se jeho verze potvrdí, Jean přizná porážku. Když se nepotvrdí, bude to znamenat, že je chytřejší než ostatní rodiče týraných dětí a vymyslel si mazanější zastírací příběh. Jean připouštěla, že se mnoho zlomenin dlouhých kostí u dětí zahojí samo, aniž by si toho kdokoli všiml. Dokonce lépe, jak žertovali lékaři, než ty správně léčené.

Tatum ji vrátil k věci. „O tom jste si tedy s námi chtěla promluvit? O tom, že si náš syn před třemi roky zlomil nohu? Souvisí to s jeho záchvaty?“

„Ne,“ připustila.

„Takže by snad bylo lepší, kdybyste se zabývala tím, co vyvolává Bobbyho záchvaty,“ trval na svém Tatum. „A klidně nám řekněte, že to nevíte. Hlavně si, prosím vás, nic nevymýšlejte, abyste zamaskovala vlastní neschopnost!“

„Bobe!“ napomenula ho jeho manželka tichým ostražitým hlasem.

Jean uvažovala, jestli má pokračovat, nebo poradu ukončit. Jedním si byla jistá. Z Tatuma se vyklubal vznětlivý a panovačný muž. Podobný typ otce dokáže tak plachého chlapečka, jako je Bobby, pořádně zastrašit.

Patrně se jednalo o subtilnější formu týrání dítěte – o citové a psychické zneužívání. Tatum sice tvrdí – a pravděpodobně nelže –, že na svého syna nikdy nevztáhl ruku. Přesto však Bobby vyrůstal v hrůze z velkého silného otce, který si svou moc ani neuvědomuje.

Dojem z prvního setkání, kdy Tatum popisoval svého otce, se tím jenom potvrdil. Tento dominantní muž kormidloval své syny směrem, který jim sám vybral. Nebylo divu, že Bob Tatum pokládal podobný způsob výchovy za správný a řídil se jím i u svého syna. Bobby, který nebyl zdaleka tak silný, na to reagoval po svém. Zatímco Tatum se neodvážil svého otce nenávidět a přinutil se ho respektovat, Bobby možná marně toužil po otcovské lásce. Sám ho miloval, ale zároveň se ho obával.

Z této závažné konfliktní situace mohl hledat chlapec únik v hysterických záchvatech.

Jean přemýšlela, zda by bylo moudré otevřeně to s Tatumem probrat. Tatum byl vysoce inteligentní muž, ale inteligence nestojí v cestě týrání dítěte. A při řešení čistě citových problémů rovněž není nic platná. Rozhodl za ni telefon na psacím stole, který se rozblikal.

„Ano, ještě tu jsem,“ odpověděla doktorovi, který sloužil na příjmu naléhavých případů. „Ach! Je to hodně zlé? Ano, ano, hned jsem dole.“ Otočila se k Tatumovým. „Obávám se, že vás budu muset opustit. Právě přivezli těžký úraz. Šestnáctiletý chlapec spadl z kola a přejelo ho auto.“

„To moc dobře nevypadá,“ poznamenal Tatum.

„Ne, opravdu ne. Má poraněnou hlavu,“ vysvětlila Jean a vstala od stolu.

„Je mi to líto,“ řekl Tatum soucitně a znělo to upřímně. Zranění syna nějakého neznámého otce ho obměkčilo.

„A co je ještě horší, ten hoch spadl z kola, protože dostal záchvat. Proto aktivity dětí trpících záchvaty omezujeme. Snažíme se, aby si nemohly ublížit, ale také, aby se necítily jako mrzáci.“

Tatum vážně přikývl.

„Takže – mohu vás poprosit,“ vybídla je Jean k odchodu.

Když došla na pohotovost, Guylay, lékař na příjmu, už monitoroval srdeční činnost. Byla nepravidelná, což nasvědčovalo poranění mozku. Vyšetřila chlapce, který byl v bezvědomí. Měl prasklou lebku. Zranění bylo vážné, možná smrtelné. Dala připravit operační sál a zavolala neurochirurga, který měl službu.

Umyla se a přihlížela operaci. Mladý chirurg pracoval rychle a zručně. Poháněla ho nepravidelná křivka na osciloskopu. Najednou se na obrazovce objevila rovná čára a zazněl varovný tón. Srdce přestalo bít. Chirurg nařídil injekci adrenalinu. Pacient nereagoval. Otevřel mu hrudník a masíroval srdce. Pomalu se znovu roztlouklo a na osciloskopu se objevila křivka. Nepravidelná, ale rozeznatelná.

Chirurg dokončil operaci. Pacienta převezli na jednotku intenzivní péče. Když se myli po operaci, Jean se zeptala: „Co si o tom myslíte?“

„Dělal jsem, co jsem mohl, abych odstranil tlak.“

„Přežije?“

„Nechtěl bych být v jeho kůži,“ odpověděl mladý chirurg. „Jak mu mohli dovolit, aby jezdil na kole v takovém stavu a ještě ke všemu na frekventované ulici?!“

„V některých státech mohou dokonce řídit auto, když se u nich rok neobjeví záchvat.“

Než Jean večer opouštěla nemocnici, zastavila se na jednotce intenzivní péče, aby se podívala, jak se chlapci daří. Mladý chirurg měl stejný nápad. Když vešla, smutně zavrtěl hlavou. Žádná naděje. Na lavici před intenzivkou seděli pacientovi rodiče. Matka plakala, otec byl omráčený žalem. Jean si uvědomila, že se brzy dozvědí smutnou pravdu.

V podobných chvílích by potřebovala společnost. Nikdy si nezvykla na náhlé ztráty mladých životů. Zejména když se jim dalo předejít. Zastavila se na večeři, něco málo snědla a pospíchala domů k práci na zprávě o Seatonově pavilonu.

Pracovala přes dvě hodiny a zápasila se spánkem. Slibovala si, že bude vstávat brzy ráno, aby nemusela být tak dlouho vzhůru. Vtom zazvonil telefon.

„Paní doktorko?“ ozval se ženský hlas.

Chvíli trvalo, než poznala Marissu Tatumovou.

„Ano? Co si přejete, paní Tatumová?“ Jean zadoufala, že telefonuje, aby jí řekla něco důležitého, o čem se před manželem neodvážila zmínit. Stávalo se to. Blízcí příbuzní pacientů byli často sdílnější, když u toho nebyli jiní příbuzní.

„Ten chlapec?“

„Jaký chlapec?“

„Ten, co měl nehodu. Spadl z kola.“

„Ano?“

„Je v pořádku?“

„Je pryč.“ Uvědomila si, že paní Tatumová lékařskému žargonu neporozumí, a na vysvětlenou dodala: „Zemřel krátce po deváté hodině.“

„Ach,“ vydechla Marissa. „Stává se to často?“

„Chcete vědět, jestli se to může přihodit Bobbymu, že?“

„Ano.“

„Jestliže budeme opatrní a uděláme patřičná opatření, můžeme podobné nehodě zabránit. Budeme ho léčit tak, aby se jeho záchvaty neopakovaly.“

„Ale ony se opakovaly.“

„Ano,“ řekla Jean smutně, „opakovaly se.“

„Paní doktorko…,“ zarazila se.

„Ano, paní Tatumová?“

„Chci, abyste věděla, že Bob mluvil pravdu. Nikdy na našeho syna nevztáhl ruku v hněvu. Nikdy!“

„Jsem ráda, že to vím,“ ujistila ji Jean, ačkoliv ji toto prohlášení zmátlo.

„A…,“ Marissa zaváhala.

„Ano, paní Tatumová? Chcete mi povědět ještě něco?“

„Jen že je mi líto rodičů toho chlapce. Vím, jak se cítí. Umím si představit, jak by bylo mně, kdyby se něco stalo Bobbymu.“

„Rozumím,“ odpověděla Jean. Silně pochybovala, že by si žena, která sama podobnou ztrátu nezažila, dokázala něco takového představit.

Zdálo se, že je rozhovor u konce, ale Jean váhala, jestli má zavěsit. Za tím zavoláním se skrývá něco závažnějšího. Žena na druhém konci drátu měla evidentně starosti.

„Paní Tatumová, chtěla jste mi ještě něco říct?“

Po dlouhé odmlce se Marissa Tatumová polohlasně svěřila: „Tenkrát – když jsem mu dala víc prášků…“

„Ano?“

Bobby měl záchvat pár dní potom, co jsme ho přivezli domu.

„To jste mi ovšem zamlčela.“

„Nechtěla jsem, abyste to věděla. Nechtěla jsem, aby se to dozvěděl Bob. Nechtěla jsem, aby někdo zkoumal Bobbyho mozek. Tvrdila jste, že ten lék pomůže. Když nepomohl, myslela jsem, že je dávka moc slabá, a tak jsem dala víc. A ještě víc. Dva týdny nedostal další záchvat a já jsem byla přesvědčená, že jsem ho vyléčila.“

Ve sluchátku se ozvalo tiché vzlyknutí a pak ticho.

„Paní Tatumová,“ řekla Jean, chvíli počkala a opakovala, „paní Tatumová?“

„Ano, ano, jsem tu.“

„Jste si jistá, že měl Bobby po návratu domů jen jeden záchvat?“

Ticho. Po chvíli Marissa Tatumová přiznala: „Ne, dva. Oba v jednom dni.“

Jean chvíli uvažovala. „Byl u toho ještě někdo?“

„Ne, jen já. Udělala jsem všechno, co jste mi řekla.“

„Až na to, že jste se mi o tom nezmínila,“ podotkla Jean.

„Omlouvám se. Chtěla jsem udělat to, co jsem si myslela, že Bobbymu nejvíc prospěje.“

„Bobbymu nejvíc prospěje, když mi budete říkat pravdu a nic nezamlčíte. Nezkoušejte si hrát na doktora. Rozumíte?“

„Ano, paní doktorko.“ Marissa zaváhala. „Ublížila jsem mu? Udělala jsem něco, co se nedá napravit?“

„Je vám jasné, že jsme díky tomu předávkování začali vážně zvažovat operaci mozku?“

„Teď už to vím. Je mi to strašně líto.“

„Já vás chápu,“ snažila se Jean uklidnit zoufalou matku.

Když zavěsila, opřela se a zamyslela. Jak významné Marissino sdělení doopravdy bylo? Mnoho matek se na počátku léčby pokouší měnit dávkování dilantinu – ať už z nedbalosti, nebo proto, že chtějí experimentovat. Když se při správném dávkování záchvat dlouho neobjeví, některé matky nedbají na opatrnost nebo lék vůbec přestanou podávat. Jiné zase dávky zvyšují ve snaze posílit léčivé účinky.

To je zřejmě případ Marissy Tatumové. Jedním si však byla Jean jistá – Bob Tatum nikdy svého syna fyzicky netýral.

A Bobby měl po návratu domů další dva záchvaty. Musí to poznamenat do chorobopisu.

Rozhodla se, že si Bobbyho v nemocnici ponechá déle, než měla původně v úmyslu.

18

Po namáhavém odpoledni se Jean vrátila do své pracovny. Přelétla vzkazy, které jí nechala Maggie na stole. Dva lékaři ji žádali o konzultaci. Ozval se starší pacient, u něhož došlo k relapsu. Očekávala to. Jeho stav působila syfilis, kterou se nakazil v mládí. Celkem běžné vzkazy, až na tři, sepnuté svorkou. Telefonoval Bob Tatum, Larry Braham a Horace Cameron.

Všichni tři se ptali, jak se daří Bobbymu Tatumovi a proč ještě nebyl propuštěn.

Larryho zájem ospravedlňoval fakt, že je chlapcův dětský lékař. Tatumův jako otce rovněž. Cameronova zvědavost ji rozzlobila. Pedantský a zároveň diplomatický vzkaz zněl: „Byla by doktorka tak laskavá a uvážila, zda by nebylo vhodné dopravit mladého muže letecky do New Yorku nebo do Bostonu a poradit se s odborníky? Mohla by ho doprovodit, protože jí pan Cameron dá k službám svůj soukromý tryskový letoun.“ Vzkaz očividně tlumočila slečna St. Johnová, o čemž svědčila opatrná formulace. Výraz mladý muž však byl čistě cameronovský.

Zareagovala pouze na jediný vzkaz.

„Larry?“

„Jean?“

Po bouřlivé diskusi o Tatumových a zneužívání dětí se navzájem poněkud odcizili. „Telefonovals mi!“

„Proč nepustíš Bobbyho domů? Pokud jsi ovšem neobjevila něco nového. Tatumovi si začínají dělat starosti.“

„Ale já ho nepouštím domů právě proto, že jsem nic nového nenašla.“

„Co tím myslíš?“

„Potřebuju ještě pár dní,“ řekla Jean. Neřekla Larrymu, že jí Marissa Tatumová přiznala další dva záchvaty, které dostal Bobby po prvním návratu z nemocnice. Pokládala toto sdělení za přísně důvěrné. Mezi lékařem a pacientem existuje velmi jemná etická linie, zaručující nedotknutelnost soukromí. Zahrnuje však i výměnu informací mezi dvěma zainteresovanými lékaři? Ano, odpověděla si Jean.

„Na co potřebuješ ještě pár dní?“ naléhal Larry.

„Na sledování. Udělám další testy.“

„O angiogramu neuvažuješ, že ne? Bez souhlasu rodičů?“

„Ovšemže ne,“ zvolala Jean.

„Jaké testy tedy zamýšlíš?“

„Chci všechno zopakovat – rentgeny lebky, EEG, ozvuky. A novou zkoušku hladiny dilantinu v krevním séru.“

„To bude trvat víc než pár dní,“ poznamenal Larry podrážděně.

„Vadí snad někomu, že si tu Bobbyho ještě nějakou dobu nechám?“ odsekla. „Vadí,“ varoval.

„Tatumovi uvažují o novém neurologovi.“

„Tatumovi? Snad Cameron?“

„Cameron mi dnes odpoledne osobně zatelefonoval,“ přiznal Larry. „Naznačil, že zamýšlí poslat Bobbyho letecky do Bostonu. Víc hlav, víc smyslů,“ vyjádřil se. „Pro mě je dobré jen to nejlepší – to je jeho další heslo.“

„A moje heslo naopak zní: Střež se laických doktorů!“ opáčila Jean.

„Ptal se taky na tvoji zprávu o Seatonově pavilonu. Chtěl vědět, jak ses rozhodla.“

„Doufám, že ji dokončím tento měsíc,“ zlobila se Jean. „Pokud na to zbyde čas.“

„Ptal se on, ne já, Jeannie.“ Larry se krátce odmlčel. „Vím, že máš moc práce, ale dneska spolu povečeříme!“

„Musím si něco koupit,“ zaváhala. „Nový bílý plášť?“ vysmíval se. „Ne. Kancelářské potřeby.“

„Kancelářské potřeby!“ vybuchl Larry. Myslel si, že se vykrucuje, protože se s ním nechce setkat. „Proč si to neobjednáš na zásobovacím oddělení?“

„Tohle tam nemají,“ řekla Jean. „Sbohem, Larry. Musím si pospíšit.“

Byl čtvrtek, obchody zavíraly později, a tak mohla Jean nakupovat poblíž nemocnice. V hračkářství bloudila až do zavírací doby, než si konečně vybrala tři věci: barevnou skládačku, knížku pohádek a vycpanou zebru. Prodavačka se ptala po adrese dítěte, ale Jean jí řekla, že dárky přinese sama. Vrátila se do nemocnice, rozbalila nákupy a delší chvíli je rozmísťovala po své pracovně. Konečně byla spokojená.

Druhý den ráno vyřídila nejnaléhavější záležitosti a požádala, aby jí přivedli Bobbyho Tatuma. Klouček měl na sobě obyčejný modrý nemocniční župan a pantofle a doprovázela ho hezká mladá sestřička – žákyňka. Držel se jí za ruku tak pevně, že mu musela jemně uvolnit prsty.

Jean za ní zavřela dveře.

„Neposadíš se, Bobby?“

Zaváhal, ale pak vyšplhal do velkého křesla proti ní. Uviděl z něho zebru. Vykulil tmavomodré oči. Svářila se v něm touha po hračce s vrozenou plachostí.

„Líbí se ti, Bobby?“

„Ano, paní,“ odpověděl tiše, ale dychtivě.

Když mu podávala zebru, uvědomila si, proč ji vlastně vybrala. Toho dne, kdy dostal první záchvat, měl konflikt s učitelkou. Přikázala mu, aby nakreslil slona, ale on raději kreslil zebry. Sledovala, jak se zabral do hraní.

„Bobby, máš rád slečnu Robinsonovou?“ zeptala se ho Jean na mladou sestřičku, která ho přivedla.

Odpověděl, aniž zvedl oči od hračky. „Ano, paní.“

„Je na tebe hodná?“

„Ano, paní.“ Věnoval pozornost hře a na její otázky odpovídal plynně a pravdivě. Ta hračka byla dobrý nápad.

Jean sundala skládačku z police. Sledoval ji a v jeho očích se zračil zájem, který však nechtěl dát příliš najevo. Jean otevřela krabici a vysypala její obsah na stůl. Začala kousky přebírat a přitom se dále vyptávala. „Máš rád hodně lidí, Bobby?“

Skládačka ho upoutala, ale nepřestával k sobě tisknout zebru. „Jo, jo,“ odpověděl.

„Koho?“

„Tatínka. Maminku. Esther.“

„Esther?“

„Naši služebnou,“ odpověděl. Skládačka na stole ho zjevně lákala.

„Nějak mi to nejde, Bobby. Mohl bys mi pomoct?“

Stydlivě přikývl a sklouzl z křesla. Zebru nepustil. Stoupl si ke stolu. Tak tak, že viděl na desku. Pomalu natáhl ruku a odvážil se dotknout jednoho kousku. Brzy se však na pestrobarevnou skládačku soustředil. Jena se sklonila, takže měli hlavy těsně u sebe. Skoro se dotýkali. Jeho pokožka dětsky sladce voněla. Byla hebká a jemná jako jeho černé vlásky.

„Trestá tě Esther, Bobby?“

„Jen někdy,“ odpověděl bez rozmýšlení.

„Kdy?“

„Když přijdu ze školy a nechci vypít mléko.“

„Jak tě trestá?“ Jean si všimla, že si se skládačkou na dítě jeho věku poradil nečekaně dobře. Je to chytrý chlapec, pomyslela si. Navíc jí poskytl informaci, která ji přinutila znovu zvážit názor na Bobbyho otce.

„Přinutí mě, abych to vypil.“

„Jak tě přinutí?“

„Nedá mi žádnou dobrůtku.“

„Nic jiného?“

Chlapec se natolik zabral do hry, že neodpovídal. „Bobby, nic jiného ti Esther neudělá, když nechceš vypít mléko?“ opakovala Jean otázku. „Pošle mě nahoru.“

„Kam?“

„Do mého pokoje.“

„Už tě někdy plácla?“

„Ne, paní.“

„Ani ti nevyhrožovala, že tě plácne?“ Bobby se na ni udiveně podíval.

„Řekla ti někdy Esther: Bobby, když nevypiješ to mléko, tak tě plácnu? nebo: Bobby, když uděláš nepořádek ve svém pokoji, naplácám ti? Řekla ti někdy něco podobného?“

„Ne, paní.“

Snažil se vmáčknout dílek skládanky na místo. „Tenhle se sem nehodí. Co kdybys zkusil jiný,“ navrhla Jean.

Nechala ho, aby se chvíli věnoval skládačce, a mezitím rozvažovala další otázky. Zneužívané děti se s tím, že je někdo týrá, svěřovaly jen velmi neochotně, což působilo jejich ošetřujícím lékařům nemalé problémy. Umlčoval je strach z následného trestu. Těžko říct, jestli chlapec o Esther vypovídal pravdivě, či nikoli.

„Bobby, vyhrožovala ti Esther, že si to s tebou vyřídí o samotě, když povíš tatínkovi nebo mamince, že tě potrestala?“

„To ne,“ bránil služebnou rytířsky.

„Bobby, už tě někdy někdo udeřil?“

„Jo.“ *

„Kdo?“

„Ward.“

„Kdo je Ward?“

„Ward,“ opakoval Bobby. Našel správný dílek a umístil ho. Pak se obrátil k Jean a usmál se. Dnes poprvé. A přitulil se k ní, jako by u ní hledal teplo a bezpečí. Položila mu ruku kolem ramen. Vzhlédl k ní, ještě jednou se usmál a vrátil se ke skládačce.

„Kdo je Ward, Bobby?“

„Jeden kluk ze třídy.“

„Jak ti Ward ubližuje, Bobby?“

„Mlátí mě.“

„A co děláš ty?“

„Co dělám?“

„Vrátíš mu to?“

„Ne, paní.“

„Proč ne?“

„Protože by mě mlátil ještě víc.“

Proti takové ukázce dětské logiky nešlo nic namítat. Přesto se z ní dalo něco vyvodit. Bobby je plachý chlapec a neodváží se bojovat proti svému mučiteli. Typické chování dítěte, které provokuje, aby je zneužívali. Jako mnoho dalších předčasně narozených dětí.

„Bil tě ve škole ještě někdo jiný, Bobby?“

Chvilku přemýšlel. „Cindy.“

„Děvče?“

„Ano, paní.“

„Oplatils jí to?“

„Ano, paní.“

„A co udělala?“

„Jen tak tam stála,“ odpověděl prostě.

Jean obrátila krabici s hotovou skládankou vzhůru nohama a vysypala ji na stůl. „Zkusíme to ještě jednou.“ Bobby se s větší jistotou pustil do skládání a Jean se vyptávala dál. „A nikdo jiný tě neudeřil?“

„Ne, paní.“

„Ani tatínek?“

„Ne, paní.“

„Ani maminka?“

„Ne, paní.“

Stejně by všechno popřel, ale to očekávala, pokud se potvrdí její podezření, že ho někdo týrá.

„Už jsi někdy spadl a poranil ses, Bobby? Opravdu vážně?“

„Ne, paní.“

„Pamatuješ se, jak jste se hodně dávno stěhovali a muži odnášeli nábytek? Byls na schodech, jeden do tebe omylem strčil a tys spadl? Vzpomínáš si na to?“

„Ne, paní.“

„Vůbec si nevzpomínáš, žes spadl ze schodů a ublížil sis?“

„Ne, paní.“

Chlapec vypadal uvolněně. V jedné ruce svíral vycpanou zebru a druhou pracoval na skládance. Odpovídal plynule a nic nenaznačovalo, že se snaží něco utajit. Přesto se však jeho výpověd neshodovala s tím, co jí řekli jeho rodiče o zlomenině lýtkové kosti, jejíž stopu našla na rentgenových snímcích. Možná, že na to zapomněl, byly mu tehdy jen dva roky. Nebo tu událost podvědomě zablokoval?

Kladla mu další otázky, ale žádná z nich nepřinesla nic nového ani významného.

„A teď se vrátíš do svého pokoje,“ prohlásila Jean.

„Nemohl bych zůstat u vás?“

„Byla bych moc ráda, ale musím se postarat o další kluky a holčičky a promluvit si s jejich tatínky a maminkami. Ale zase se sem vrátíš a budeme si spolu hrát.“

„Slibuješ?“

„Slibuju.“

Bobby se k ní přitiskl a dal jí pusu. Jako lékařku ji to mělo zamrzet, protože tím ztrácela na objektivitě, na níž si vždy zakládala. Osobně ji to však potěšilo a dojalo.

První hrací a léčebné sezení nesplnilo její očekávání. Klouček se sice uvolnil a hračky ho tak zaujaly, že odpovídal na její otázky. Ještě jí však nedůvěřoval natolik, aby mluvil otevřeně a vybavoval si nepříjemné vzpomínky. Možná nebylo co si vybavovat. Kdyby neměla tak silné podezření, že něco není v pořádku, spokojila by se s prvním sezením. Ale pořád ještě váhala. Zrovna vyšetřovala oko ženy trpící záhadnými ztrátami vědomí a motolicí, kterou k ní poslali z interny, když se ozvalo pípátko. Napřed je ignorovala, ale pípalo tak vytrvale, že nakonec zvedla telefon. Mohlo to být něco naléhavého.

Larry se ozval tiše, ale naléhavě.

„Jsi někde, kde můžeš mluvit volně?“

„Ne tak docela. Proč?“

„Zase mi volal Tatum. Nevím, co mu mám říkat. Jak dlouho tam chceš Bobbyho držet? A proč?“

„Ještě čtyři až pět dní,“ odpověděla. „Protože si myslím, že je potřeba další sledování.“

„To se jim moc líbit nebude. Musíš to upřesnit.“

„Potřebuje ještě čtyři nebo pět dní.“

„Udělám, co bude v mých silách, ale nic neslibuju,“ varoval ji Larry. A něžně dodal: „Jean, miláčku, nesmíš se tím nechat pohltit. Je to jejich syn, ne tvůj.“

„Já vím, Larry, moc dobře to vím,“ zašeptala. Věděla, že už je pozdě. Příliš si Bobbyho oblíbila.

Sotva o hodinu později, když vyplňovala lékařskou zprávu o ženě trpící výpadky paměti a motolicí, zazvonil telefon znovu.

„Dělal jsem, co jsem mohl,“ přiznal Larry. „Buď ho propustíš zítra ráno, nebo si ho odvezou na revers.“

Zavěsila a hluboce se zamyslela. Jak by mohla ochránit svého malého pacienta? Mohla by případ ohlásit nemocniční komisi pro ochranu zneužívaných dětí, ale neměla dost důkazů a intuice by před komisí neobstála. Zvlášť když se jednalo o Tatumovy. Takže jí nezbývalo, než vrátit dítě rodičům, ať už je opravdu týrané či zanedbávané. A ještě ke všemu přes Larryho varování ke kloučkovi příliš citově přilnula a přestávala být objektivní.

Snad opravdu potřebovala vyslechnout jiný odborný názor. Rozhodně však neměla v úmyslu letět proto do Bostonu, jak navrhoval Cameron. Chtěla slyšet odborníka, kolegu, který pacienta nezná a nemůže být tudíž jakkoli ovlivněn.

Požádala Hanse Benzigera, aby jí při příští velké vizitě poskytl půl hodiny k představení velice matoucího případu.

19

V den, kdy se konala velká vizita, dorazila Jean do své pracovny ve třičtvrtě na osm a zjistila, že telefon na jejím psacím stole divoce bliká. Paní Holdrithová, pracovnice komise pro zneužívané děti, byla moc ráda, že ji zastihla dříve, než se Jean ponořila do denních povinností. Potřebovala s ní projednat Scottův případ.

Scottův případ, snažila se rozpomenout Jean. Aha, to je ten malý, dvaadvacetiměsíční černý chlapeček. Při příjmu měl na těle neklamné známky týrání – opařené ručičky a stopy po úderech pěstí na obličeji. Podruhé ho vyšetřovala před několika měsíci. Pátrala po tom, zda nemá nějaké trvalé neurologické následky.

Komise chtěla znát její názor na chlapcovu budoucnost. Mohla by ho ještě jednou prohlédnout a poreferovat o případu na schůzi komise?

Zavolala si ho do jedné z vyšetřoven na klinice. Hned si všimla, že od doby, kdy ho naposled viděla, značně vyrostl. Byl velký skoro jako normální dítě v jeho věku. Na obličeji byly známky po surovém zacházení ještě patrné, ale vážné popáleniny na rukou se až na drobné jizvy zahojily.

Po celou dobu vyšetřování chlapec nepouštěl ruku ošetřovatelky, která ho přivedla. Zřejmě důvěřoval jenom jí a během dlouhého pobytu v nemocnici k ní citově silně přilnul.

„Je to moc milé dítě,“ poznamenala sestřička. „Láskyplné. Potřebuje lidi.“

„Potřebuje rodiče,“ utrousila Jean, zatímco zkoumala oči, uši a reflexy malého Scotta.

„Doufám, že už mu nikdo nebude ubližovat,“ řekla mladá sestra. „Příště…,“ nedopověděla, jako by se bála své předpovědi.

„Slyšela jsem, že se jeho rodiče umoudřili a spolupracují.“

„Kéž by,“ zvolala sestra. „Teď se nechce pustit mé ruky, ale netušíte, jak dlouho trvalo, než mě nechal na sebe sáhnout.“

Jean ukončila prohlídku. Žádné trvalé neurologické následky krutého zacházení neobjevila. Rentgen sice potvrdil její původní podezření – zlomeninu lebeční kosti, ale naštěstí nedošlo ke krvácení do mozku. Po neurologické stránce měl malý pacient naději na normální život. Neodvážila se však odhadnout, jak na tom bude psychicky.

To také sdělila komisi. Podle jejího názoru je na tom dítě dobře, pokud nedojde k dalšímu týrání. Doporučila, aby se dítě vrátilo rodině, bude-li tam v bezpečí, namísto aby bylo svěřeno do péče nějaké dobročinné instituce. Rodiče úspěšně pokročili na cestě k psychické rehabilitaci, takže neměla námitek proti chlapcovu propuštění.

Cestou do své pracovny neodolala a zastavila se na dětském sále, kde ležel malý Scott. Ode dveří sledovala, jak si spokojeně hraje s dalšími dvěma dětmi. Jak se lišil od toho zmučeného, popáleného a vyděšeného chlapečka, kterého vyšetřovala první den.

V příštích několika měsících se ukáže, jestli jeho situaci odhadli správně. Možná už o něm nikdy neuslyší. Také se však o něm mohou dočíst v ranních novinách jako o dítěti zabitém vlastní matkou či otcem.

Byla to velká zodpovědnost a Jean ji pociťovala, třebaže se snažila samu sebe přesvědčit, že je neuroložka, a ne sociální pracovnice, psychiatr či soudce. Doufala, že se nezmýlila.

Toho odpoledne vedl velkou vizitu doktor Ralph Sunderland, jeden z největších Jeaniných soupeřů v zápase o místo nástupce Hanse Benzigera. Jeho povinnosti se omezovaly na uvádění jednotlivých případů. Představil lékaře a usedl do přední lavice, aby mohl sledovat prezentované rentgenové snímky, angiogramy a diapozitivy. Při projednávání prvního případu se do potemnělé Cameronovy síně trousili další neurologové a neurochirurgové. Většina z nich si přinášela plastikové kelímky s kávou a obložené chleby, protože se museli vzdát oběda, aby se mohli velké vizity zúčastnit. Lékaři měli tak nabity program, že neustále zápasili s časem, aby udrželi krok s prudkým vývojem svých oborů.

Asi v polovině prvního případu vešel Hans Benziger a těsně předtím, než začala Jean seznamovat posluchače s případem nejmenovaného pětiletého chlapce trpícího záchvaty, se dostavil Larry Braham v bílém plášti s šálkem horké kávy a usedl do zadní řady.

Jean detailně popsala pacientův stav při přijetí na kliniku včetně všech příznaků a projevů. Předvedla echoencefalogramy, elektorencefalogramy a seznámila přítomné se svým pozorováním, potvrzeným staniční sestrou Kernerovou. Zmínila se i o předávkování dilantinem, o záchvatu, který pokládala za hysterický, i o těch, které se objevily po návratu domů. Nezamlčela ani starou jizvu po zlomenině lýtkové kosti.

Svá podezření si nechala pro sebe. Zkrátka a dobře předložila problém svým kolegům a očekávala jejich názory.

Jako první se ozval obstarožní neurolog s velkou soukromou praxí, kterého proto zajímala výše pojištění proti zanedbání povinné lékařské péče.

„V tomto případě bych angiogram rozhodně nedoporučoval. Procento úmrtnosti je sice malé, ale nečekaná pacientova reakce vás může léta tahat po soudech a čertví, jak by se pak zvýšila pojistka. Pokud by se jeho stav nezhoršil, angiogramu bych se vyvaroval. A když už bych k němu přistoupil, zdůraznil bych rizika, která s sebou nese.“

Vůbec nepochopil, co měla na mysli, ale Jean se nenamáhala ho opravovat. Poté promluvil další muž.

„Nesouhlasím. Povinností neurologa je trvat na angiu. Má proto dostatek důvodů. Pokud by angiogram neprovedl, stav pacienta by se mohl bez rychlé operace podstatně a nenapravitelně zhoršit.“

„Co podle vás na angiogramu najdeme?“

„To je přece jasné – nitrolební hematom,“ odsekl.

Další s tím nesouhlasil. „Tím si nejsem tak jistý. Jak si vysvětlit nitrolební krvácení bez prokázaného úrazu lebky?“

Diskuse ze vzdalovala od tématu, které měla Jean na mysli – od možného týrání dítěte – k výhodám či nevýhodám angiografie. Pak se ze zadní řady ozval Hans Benziger.

„Jestli dovolíte…, rád bych si poslechl stručný popis případu, o němž se jedná.“

Jean opakovala nejdůležitější fakta a v tu chvíli do Cameronova sálu někdo vklouzl. Edward Carey s federální inspektorkou, reprezentující ministerstva zdravotnictví, školství a sociálních věcí. Měla za úkol sledovat, jak se plní normy zaměstnanosti národnostních menšin a žen.

Carey navštívil velkou vizitu úmyslně, protože věděl, že bude doktorka Scofieldová prezentovat svůj případ. To udělá na inspektorku dobrý dojem, takže si nevšimne oblastí, v nichž nemocnice normy tak dobře neplní.

Když Jean skončila s výkladem, ujal se slova Benziger. „Tento případ má, kromě otázky angiogramu, ještě několik zajímavých aspektů. Kupříkladu ten hysterický záchvat je naprosto unikátní. U tak malých dětí se objevuje jen velmi vzácně.

Unikátní je z medicínského hlediska vždy zajímavé. Spojíme-li to s dalším zajímavý jevem, začne se nám vynořovat jistý vzorec. Pokud jsem tomu porozuměl, dítě nikdy nedostalo záchvat křečí v nemocnici – od chvíle, kdy bylo poprvé přijato. Záchvat se však dostavil dvakrát doma a jednou ve školce. Z toho plyne, že je doma vystaven stresu, který záchvaty vyvolává.

Předpokládám, že se jedná o pacienta této kliniky?“ zeptal se Benziger.

„Je to soukromý pacient pediatra, který spolupracuje s nemocnicí,“ vysvětlila Jean.

„Zvláštní,“ podivil se Benziger. „Nacházím zde všechny příznaky zneužívání dětí, typické pro nižší sociální vrstvy. Odtud většinou přicházejí podobné případy rodičovského týrání, které mají za následek křečovité záchvaty. Při dnešní vzrůstající nezaměstnanosti a dalších ekonomických potížích se nelze divit, že počet týraných připomíná epidemii. Ale vidím, že jsem se mýlil. Ale přesto…“ nechtěl opustit původní závěr.

Pak položil další otázku. „Našla se vůbec nějaká stopa po fyzickém týrání?“

„Ta zlomenina dlouhé kosti, kterou rodiče vysvětlili jako nehodu.“

„Rodiče vždycky najdou vysvětlení pro podobné nehody. Kdybychom však v tomto případě objevili nitrolební krvácení, muselo by k němu dojít v posledních šesti měsících, nanejvýš roce. Přišla jste na něco podezřelého v průběhu tohoto období?“

„Zatím nikoli,“ odpověděla Jean.

„Přesto to nelze vyloučit. A rodiče pochopitelně vše popřou. Lékař však musí své podezření dále sledovat. Osobně bych doporučil angiogram, a dokud se nevyloučí možnost týrání, dítě bych chránil. Držel bych ho v nemocnici. Pod jakoukoli záminkou.“

„Právě proto jsem se rozhodla seznámit kolegy s tímto případem. Domníváte se, že mám dostatek důkazů, abych mohla informovat komisi pro ochranu zneužívaných dětí?“

Sunderland zpozoroval, že je Carey v sále, a proto se vmísil do diskuze.

„Dovolím si osobní poznámku. Doktorka Scofieldová v této záležitosti projevuje překvapivou a pro sebe netypickou váhavost. Vím dobře, že v jiných případech, kdy měla podezření na zneužívání dítěte, reagovala rychleji a rozhodněji. Možná, že její opatrnost souvisí s unikátností tohoto případu, o níž se zmínil doktor Benziger.“

„Velká vizita není místem, kde se projednávají osobní nešváry a bojuje se o povýšení,“ rozzlobil se Benziger.

„V případě, kdy se střetává lékařčin osobní zájem o pacienta s profesionálním přístupem, je to ospravedlnitelné,“ odpálil Sunderland. Doufal, že Carey pochopí, kam míří.

„Doktore Sunderlande…,“ marně se ho pokusil zarazit Benziger.

„Co je pravda, to je pravda. Domnívám se, že doktorka Scofieldová zneužívá nás. A s tím rozhodně nesouhlasím.“

„Co myslíte slovem zneužívá?“ rozlítila se Jean.

„Všem je jasné, kdo je ten váš malý pacient. Proto se rozpakujete převzít zodpovědnost sama. Chcete, abychom rozhodli za vás. A když se něco nepovede, můžete říkat, že jste se řídila našimi názory!“

„To je lež!“ vyletěla Jean.

„Každý zaměstnanec neurologické kliniky ví, že se jedná o Bobbyho Tatuma,“ prohlásil Sunderland. „Takže obviňujete Tatumovy.“

Edwarda Careyho uvedla nepřátelská výměna názorů v přítomnosti federální inspektorky do rozpaků a Sunderlandův útok ho šokoval skoro stejně jako Jeanina reakce.

„Totožnost pacienta je z lékařského hlediska bezvýznamná. Neměl jste však uvádět jména.“ Tím potvrdila Sunderlandův výrok.

Carey šťouchl do inpektrorky. Tiše vyklouzli z přednáškového sálu.

„Politováníhodné,“ řekl Carey venku. „Ta žena je tak citlivá. Snad až příliš na to, aby mohla zastávat vedoucí postavení.“

A tak položil základy k překonání jakýchkoli právních potíží, které by vyvstaly v případě, že by se šéfem neurologické kliniky stal Cameronův favorit Sunderland místo Jean Scofieldové.

Hned jak se mohl zdvořile rozloučit s federální inspektorkou, zatelefonoval Cameronovi a chtěl si na odpoledne domluvit schůzku.

Cameron však byl v Japonsku, kde kontroloval několik svých podniků, a očekávali ho až za několik dní.

20

Jean Scofieldová rychle kráčela ke své pracovně. Právě skončila sezení se svými studenty. Probírala na něm případ čtyřicetileté pacientky stěžující si na dvojité vidění. Po podrobném vyšetření se zjistilo, že má zhoubný nádor na mozku, tlačící na její optický nerv. Biopsie odhalila, že se jedná o metastázu z primárního nádoru prsu, který její lékař při běžné prohlídce přehlédl. S podobnými nešťastnými chybami se musí neurologové vypořádávat často. Pokaždé ji to však rozzlobilo.

Najednou někdo za ní zoufale vykřikl: „Doktorko!“

Jean se obrátila a podívala se dolů dlouhou chodbou. Spatřila, jak k ní běží jakýsi muž s dítětem v náručí. Když se přiblížil, poznala Dominicka Fazia.

„Doktorko, paní doktorko,“ volal v běhu. Jeho baculatá žena uháněla za ním.

„Prosím, paní doktorko!“ podával jí malou Beatrice.

„Odneste ji do mé vyšetřovny.“

Fazio s manželkou ji následoval a položil dítě na vyšetřovací stůl.

„A teď mě s ní nechte o samotě.“ Fazio se nehýbal. „Prosím, pane Fazio, odejděte!“

Než opustil místnost, políbil zoufalý tatínek holčičku na hlavičku. Jean zahájila rutinní neurologické vyšetření. Pátrala po známkách slabosti na obou stranách těla, prohlédla oči, nos a uši. Nenašla žádné znepokojující stopy. Dítě jí řeklo, že nemá žádné bolesti. Nakonec začala pátrat po příčině Faziovy paniky.

„Povězte mi, pane Fazio, co se vlastně stalo?“

Pokusil se promluvit, ale místo toho vypukl v pláč. Jeho kulatá malá paní se ujala slova. „Viděl to. Konečně to viděl na vlastní oči.“

„Co?“

„Dneska byl doma, když dostala záchvat. Takže to poprvé zažil.“

„Je to hrozné!“ naříkal pan Fazio. „Moje malá holčička se třásla a svíjela a kroutila očima. Strašné! Strašné! A já jí nemohl pomoct! Vůbec nic jsem pro ni nemohl udělat. Nedovolím, aby se to opakovalo. To se mému děťátku už nikdy nesmí stát. Udělám, co mi řeknete, paní doktorko. Podepíšu, co budete chtít. Podepíšu, všechno podepíšu. Jen ji, prosím vás, zachraňte!“

„Pane Fazio, vzpomeňte si, o čem jsme hovořili posledně…“

Přerušil ji. „Omlouvám, se paní doktorko. Nechtěl jsem být hrubý, ale když jste mi řekla, abych něco podepsal a že by moje holčička mohla umřít, nedokázal jsem to. Nemohl jsem. Ale teď podepíšu všechno…, všechno.“

„Pane Fazio,“ začala Jean znovu, „nejdříve bychom chtěli provést test, to však není léčba a neuchrání Beatrice před dalšími záchvaty. Doufáme ale, že tímto způsobem zjistíme, co záchvaty působí. Pak jim snad budeme schopni zabránit. Chci, aby vám bylo jasné, že podepsáním tohoto papíru ji nevyléčíte.“

„I když je to jen první krok, udělejte ho. Hned! Dneska!“ naléhal rozčilený otec.

„Napřed to musím zařídit. Test provedeme pravděpodobně zítra brzy ráno. Zatím si ji tady nechám a začnu s dalšími vyšetřeními.“

„Ano, paní doktorko, udělejte je.“ Fazio byl se vším svolný, jen aby zapomněl na tu strašnou scénu, kterou měl stále před očima. Podepsal formulář, políbil dcerušku a v slzách vykročil chodbou k východu. Jeho žena mu cupitala po boku a snažila se ho uklidnit. „Dome, Dome, prosím…, lidi se koukají.“

„Tak je nech koukat! Koho to zajímá? Beatrice… Musíme zachránit Beatrice!“

+ + +

Beatrice Faziová naštěstí angiogram přežila. Neobjevila se u ní ani jedna z mnoha možných komplikací – zástava srdce, tepenní křeč ani reakce na barvicí látku.

Hodinu poté stála Jean s radioneurologem před prohlížečkou v jeho pracovně a studovala snímky pořízené dvěma kamerami ve dvou vrstvách. Byly na nich zřetelně vidět podezřelé dosti velké stíny.

„Na to by se měl podívat chirurg,“ rozhodla Jean. „Seženu Forresta.“

Forrest si snímky prohlížel několik minut. „Musíme jít dovnitř. Okamžitě. Nelíbí se mi umístění té věci.“

„Maligní?“

„To poznám, až tam budu. Ale když něco nepodnikneme, zabije dítě tlak, který to vyvíjí na mozek.“

Bylo na Jean, aby informovala rodiče. Když vstoupili, přečetla jim ve tvářích, že si plně uvědomují vážnost situace.

Co nejšetrněji jim sdělila, že v mozku jejich dcery objevili nádor. Zda je zhoubný či nikoli se teprve ukáže.

„V každém případě musíme otevřít lebku a odstranit toho co nejvíc,“ řekla Jean.

„Co nejvíc,“ opakoval Fazio.

„Záleží na umístění. Jak dalece je vrostlý do mozkové tkáně.“

„Mozek… On jí uřízne kus mozku?“ zděsil se Fazio.

„Chirurg se pokusí odstranit co největší část nádoru, aniž by jí poškodil mozek.“

Zavrtěl hlavou. Jeho manželka si to vysvětlila jako znamení nesouhlasu.

„Musí to být, Dome. Doktoři říkají, že je to jediná cesta.“

Zavřel oči, vrtěl hlavou a mumlal: „Proč? Tak sladká holčička! Proč se jí to stalo, paní doktorko?“

„To doktoři nevědí,“ odpověděla Jean tiše. „My známe jen to, co najdeme a co s tím máme udělat.“

„A kdybyste to věděli?“ zeptal se Fazio. Stále měl zavřené oči – jako před ohavnou pravdou.

„Pane Fazio, u těchto druhů operací nelze nic slibovat. Brzy se vše dozvíme.“

Zpod sevřených víček mu unikly slzy a kutálely se dolů po tvářích. „Tak jo, tak jo, tak jo,“ zašeptal.

„Bude nutné podepsat ještě jeden formulář.“

„Podepiš to, Paulo,“ poprosil tiše svou ženu. „Já to nedokážu.“

Paní se chopila pera a naškrábala své jméno na dolní konec listiny.

„Kdy?“ zeptal se Fazio. „Zítra ráno.“

Fazio přikývl, otevřel oči a pozvedl svou obrovskou postavu z křesla. Ohlédl se po manželce. „Paulo?“

„Ano, Dome.“ Stále se nehýbala.

„Pojď! Musíme do kostela,“ řekl a vyšel z místnosti.

Paní Faziová chtěla svého manžela omluvit. „Není to slabý muž. Je moc silný. Ale Beatrice je pro něj vším. Miluje své syny, ale ona je jeho celý život.“

„Rozumím,“ ujistila ji Jean. Když paní Faziová odešla, oznámila Jean Forrestovi, že rodiče s operací souhlasí, takže ji může zařadit do plánu.

Než Faziovi opustili nemocnici, navštívili Beatrice, aby ji připravili na to, co ji čeká.

„Ta hodná paní doktorka tě odvede k jinému panu doktorovi a ten všechno spraví,“ řekla maminka.

„A nebude tě to vůbec bolet,“ spěchal ji ujistit tatínek. „Usneš a o ničem nebudeš vědět. A až se probudíš, bude ti fajn. Je to jako kouzla, co vidíš v televizi!“ Podařil se mu velký povzbuzující úsměv. „Jako v televizi,“ opakoval, protože nenacházel dalších slov.

Dívenka se usmála a natočila si zlatou kudrlinku na prst. Tatínka to moc potěšilo. Lehce otřel svou drsnou bradu o její tvářičku a políbil ji. „To škrábe,“ postěžovala si a pohladila ho. Tuhle hru spolu hrávali často a za daleko veselejších okolností.

Teď z toho začínal dostávat žaludeční křeče. Jeho žena rozpoznala příznaky. „Dome, doktorka říkala, abychom se dlouho nezdrželi.“

Přikývl, ještě jednou dcerku dlouze políbil a ode dveří jí zamával. Usmála se a zamávala zpátky.

„Ničeho se neboj, miláčku,“ ujistil ji. „Ničeho! Operace ti pomůže. Budeš zbrusu nová holčička!“

Rodiče odešli a děvčátko osamělo. Chvíli bylo klidné a těšilo se, jak to bude pěkné, až se vrátí domů a shledá se se všemi hračkami. Teď s ní byla jen nejmilejši Hadrová Anička, tu jedinou si mohla vzít s sebou. Byla vylekaná. Operace. Kdykoli to slovo slyšela, znamenalo bolest, nebezpečí a někdy i smrt. Přitiskla k sobě panenku a zoufale se zadívala na strop.

Po chvíli se ozvalo šoupání pantofli po naleštěné podlaze. Obrátila se na bok, aby viděla ke dveřím. Stál tam pětiletý chlapec v tmavomodrém županu. Měl černé vlasy a modré oči. Vypadal nejistě, ale osamělost ho zřejmě dohnala překonat plachost a vyhledat útěchu ve společnosti jiného dítěte.

„Dobrý den,“ řekl. Blonďatá holčička se usmála. „Jsem Bobby. Jak se jmenuješ ty?“

„Beatrice.“

„To je legrační jméno,“ poznamenal, protože se zatím s podobným nesetkal.

„Není legrační,“ opravila ho a zeptala se. „Ty jsi nemocný?“

„Hm, hm,“ přiznal.

„Já taky. Ale za chvíli mi bude dobře. Tatínek mi povídal, že mě budou opa… opa…,“ nevybavila si slovo. „Operovat?“

„Operovat. Pak se uzdravím. A půjdu domů.“

Malý návštěvník přistoupil blíž. „Chodíš do školy?“

„Příští rok. Maminka mi slíbila, že až mi bude líp, budu chodit do školky. Povídala mi, jaké je to tam krásné a jak si vyhraju.“

„Já jsem v přípravce,“ prohlásil chlapeček pyšně. „Na to seš moc malej.“

„To teda nejsem,“ urazil se.

„Ale seš.“

„Nejsem! Moje maminka ti to řekne. Chodím do přípravky.“

„Teď tam nechodíš.“

„Až mi bude líp, zase se vrátím.“

„Budou tě taky operovat?“

„Nevím,“ přiznal.

„Tak jak se uzdravíš?“

„Prostě se uzdravím,“ odsekl chlapec. „Říkala to maminka. A doktorka Jean taky.“

„Mám ji ráda.“

„Já taky,“ řekl Bobby. „Povídala, že mi bude pořád líp a líp.“

„Mně taky, po té opa…,“ znovu se poprala s tím slovem. „Operaci.“

„Operaci.“ Konečně se jí to povedlo vyslovit. Chvíli mlčeli. Pak se chlapec zeptal: „Co je to operace?“

„Nevím,“ zaváhala. „Něco co dělá doktor. Tatínek říkal, že to nebolí. Ani o tom prý nebudu vědět. A pak mi bude dobře.“

„To je tvoje oblíbená panenka?“

„Jo.“

„Můžu si ji prohlídnout?“

Pár vteřin se rozmýšlela, než Hadrovou Aničku pustila z náručí a podala mu ji. Přejel prsty po látkové tvářičce a prohrábl žluté koudelové vlasy. Přitiskl ji k sobě.

„Já žádnou panenku nemám,“ řekl toužebně.

„Já jich mám spoustu,“ pochlubila se pyšně.

Choval Aničku, až po ní její majitelka natáhla ruce. Pak teprve ji zdráhavě vrátil.

„Můžeš vstát a hrát si?“

„Sestra mi to nedovolí.“

„Ani trošku?“

„Ne,“ odpověděla Beatrice smutně.

Chlapeček se otočil a vykročil ke dveřím. Zavolala ho zpátky. „Nemohli bysme si hrát, i kdybych zůstala v posteli?“

„Mohlo by to být letadlo. Já budu pilot.“

„Tak jo,“ souhlasila. „Už jsi byla v letadle?“

„Ne. A ty?“

„Já jo. Když jsme se stěhovali ze San Diega.“

„San Diego? Co je to?“

„Město.“

„Jaké město?“

„Prostě město,“ vysvětlil.

„Můžeme tam letět?“

„Jasně.“

Postavil se do nohou postele a předstíral, že je pilot. Vydával zvuky jako tryskáč, kterým letěl ze San Diega. Ze hry je vyrušila sestra, která oznámila, že je čas na mléko a koláčky. Marně ji Bobby prosil, aby mohl zůstat a sníst si svačinu u Beatrice. Sestra ho vzala za ruku a odváděla. Ve dveřích se otočil. „Zase za tebou přijdu,“ ujistil holčičku.

Holčička ležela, svírala Hadrovou Aničku v náručí a přemýšlela o tom, jak to bude fajn, až bude mít operaci za sebou a bude si moct hrát s tím chlapečkem. Začínala se na tu tajemnou operaci těšit.

V sedm hodin ráno převezli drobnou pacientku Beatrice Faziovou na pohyblivém operačním stole do sálu D. Hlavičku už ji nezdobily zlaté kudrlinky, které si tak ráda natáčela na prst. Oholili je a hlavu zabalili do bílé roušky.

Doktor Forrest a jeho tým ji očekávali. Anesteziolog dítě uspal. Když byla zapojena čidla, která budou monitorovat její životní funkce během operace, vybral si Forrest, řídě se rentgenovými snímky, místo řezu. Odhrnul skalp a s maximální opatrností a přesností chirurgickou elektrickou pilkou odřízl kousek lebky.

Ve chvíli, kdy Jean Scofieldová vklouzla na galerii pro pozorovatele, vstoupil již Forrest do dětského mozku. S lupami nad maskou vypadal jako dvě ztělesněné obrovské oči. Nehybné, chladné, odhadující oči. Nakláněl se nad operačním polem, vydával krátké povely instrumentářce, bral od ní nástroje, používal je a odhazoval. Jen jednou se krátce narovnal, aby uvolnil napětí v rameni a zvedl hlavu. Zahlédl Jean, ale jeho oči za tlustými skly jí nic neprozradily. Pak pokračoval v práci.

Odebral kousek nádoru a umístil ho do kovové misky. Sestra s ním odběhla do laboratoře, aby ho zmrazili a pod mikroskopem stanovili první, předběžnou diagnózu. Forrest se unaveně nadechl, otočil se a pohlédl na Jean. Varovně zavrtěl hlavou. Ještě nedošel k definitivnímu závěru, ale měl svá podezření.

Za několik minut zazvonil telefon. Sestra zvedla sluchátko a Forrest přistoupil, aby mohl poslouchat, aniž se dotkl aparátu.

„Takže?“ zeptal se.

„Pozitivní.“

„Primární?“

„Primární,“ potvrdil patolog.

Forrest přikývl a vrátil se k operačnímu stolu, aby odstranil co nejvíce smrtelně nebezpečné hmoty.

O hodinu později probíral výsledky operace s Jean. „Dostal jsi ven všechno?“

„Nešlo to. Nádor není opouzdřený a leží příliš hluboko.“

„Co si o tom myslíš?“

„Trochu jsme toho vybrali. Mohla bys uvažovat o chemoterapii.“

„Stojí za to podrobit tak malé dítě chemoterapii?“ zeptala se Jean.

„Podle mého názoru ne,“ odpověděl prostě. „Nemá naději. Měsíc, nejvýš dva. Proč ji týrat?“

Jean pokývala hlavou. O tom se rozhodne po poradě s chemoterapeutem. Ale napřed bude muset sdělit Faziovým, co objevil Forrest.

Faziovi ji tiše vyslechli. Tentokrát netekly žádné slzy. Když jim doktorka Scofieldová prostě a pravdivě sdělovala, co se při operaci našlo a jak málo bylo odstraněno, drželi se za ruce a zírali do prázdna.

„Já jsem to věděl,“ přerušil ticho Fazio jako první. „Celou dobu jsem to věděl.“

Vstal a objal svou ženu, která si přitiskla tvář k jeho mohutné hrudi. „Dome…, Dome…,“ opakovala tiše. Slov se jí nedostávalo a všechny slzy už vyplakala. Chvíli stáli v objetí.

„Můžeme ji vidět?“ zeptal se Fazio.

„Ano, ale jen chvilku. Je na jednotce intenzivní péče.“

„Dobře, jen pár minut,“ slíbil Fazio.

Vstoupili po špičkách, ohromení obrovským množstvím přístrojů, sledujících pacienty. Snažili se nerozhlížet, a třebaže nepromluvili, oba si v duchu říkali: Tolik aparátů a stejně nám naši holčičku nezachrání.

Zastavili se u jejího lůžka. Hlavičku jí pokrýval turban bílých obvazů a měla zavřené oči. Z čidla připevněného na její paži vedl drát k osciloskopu za postelí. Po obrazovce se pohybovalo zelené světélko, stopující tlukot dívčina srdce.

Fazio se podíval na ženu a ona jeho pohled opětovala. Mají na sebe upoutat Beatricinu pozornost? Fazio se něžně dotkl dceruščiny tváře. Otevřela oči. Usmál se a ona se také pokusila usmát, ale byla příliš slabá. Fazio ji vzal za ručičku a hladil ji, dokud zase neusnula. Paní Faziová se naklonila a políbila dítě na tvář.

„Jsem rád, že zase usnula,“ řekl tiše, když vyšli na chodbu. „Ano,“ souhlasila jeho žena. „Co bychom udělali, kdyby se nás na něco ptala?“

„Lhali bychom,“ odpověděl Fazio. Pomalu se vydali chodbou k východu.

21

„O zneužívání toho dítěte se zmínil jako první Benziger?“ zeptal se Horace Cameron zachmuřeně Edwarda Careyho nad pozdně odpoledními drinky, které popíjeli v kanceláři starého pána.

„Myslím, že si to domluvili,“ řekl Carey. „Je to tak prosté – ona představí svůj případ, ale skandální diagnózu navrhne Benziger. Čímž bere veškeré následky na sebe.“

„Ovšem,“ souhlasil Cameron. „Ostatně, proč by ve svém věku a při své kariéře neriskoval?“

„Takže museli být předem smluvení. Proto Sunderland pokládal za svou povinnost celou věc odhalit.“

Cameron přikývl a nečekaně prohlásil. „Díky, Edwarde, že jsi to nechutné sezení ukončil.“

Když osaměl, posadil se Cameron do obrovského křesla za psacím stolem, odkud ovládal své impérium. Než dal průchod pocitům, dopil skleničku.

„Zatracená ženská!“ zamumlal konečně. Ona to místo, speciálně pro ni stvořené, nepřijme! Chce být šéfkou, ať to stojí, co to stojí. A je tak drzá, že pokračuje v psaní zprávy o nízké kvótě vyléčených případů ze Seatonova pavilonu. Je to jasné, chce se pomstít i za ten jemný nátlak, který na ni vykonal. Je odhodlaná pošpinit jméno InterElectronics tím, že obviní jednoho z nejlepších mladých pracovníků firmy z nejhnusnějšího známého zločinu. Takový skandál bezpochyby přiláká zájem médií.

Horace Cameron platil renomované PR agentuře přes půl milionu dolarů ročně, aby prezentovala jeho osobu a InterElectronics veřejnosti v co nejpříznivějším světle. A pokud to není možné, pak aby tato dvě jména před veřejností utajila. V době, kdy byly ostatní velké společnosti vláčeny tiskem, se jim to dařilo. Tady se však jednalo o osobní skandál a na to nebyla agentura zavedená. Mohl by se objevit nějaký místní zvědavý novinář, který něco vyčenichá a rozhodne se, že si na tom založí kariéru. Velké vizity se zúčastnil přinejmenším půltucet lékařů. Ne všichni byli vázáni lékařským tajemstvím. V tuhle chvíli už patřičně okořeněná historka o Tatumových obíhá po nemocnici. Večer ji budou doktoři vyprávět svým manželkám a hostům u večeře. A zítra toho bude plné město.

Sáhl po sluchátku. „Sežeňte Tatuma!“

Bob Tatum, který mířil domů v jednom z tryskových letadel společnosti InterElectronics, se vzápětí ozval radiotelefonem.

„Ano, pane?“

„Kdy přistanete?“

„Pilot říká v sedm nula sedm.“

„Nejpozději v sedm třicet vás očekávám v knihovně u mě doma!“ Cameron zavěsil.

Cameronova knihovna byla impozantní místnost, jako ostatně vše, co s ním souviselo. Byla vysoká přes dvě patra, od podlahy ke stropu plná knih a zhruba v prvním patře ji lemoval ochoz, umožňující přístup ke svazkům umístěným nahoře. Teplota a vlhkost v místnosti byla po celý rok přísně sledována a udržována, aby nedošlo k poškození Cameronových drahocenných rukopisů a prvotisků.

Podlahu pokrývaly vzácné orientální koberce až na místa, kde vykukovala ručně opracovaná naleštěná dubová prkna. Knihovnu měly vyhřívat dva obrovské krby, umístěné na protilehlých stranách. V každém by se pohodlně postavil i velmi vysoký muž.

Před jednou stěnou s vyřezávanými dubovými policemi, krášlenými bohatě zdobenými v kůži vázanými knižními vzácnostmi, stál majestátní psací stůl Horace Camerona. Za ním, když Bob Tatum vstoupil, seděl v původním chippendaleském křesle sám pán domu. Ode dveří k psacímu stolu musel ujít Tatum dlouhou cestu. Byla však vystlána peršany.

„Dobrý večer, pane.“

„Tatume…,“ začal Cameron.

Bob Tatum byl zvyklý na jiné oslovení. Okamžitě pochopil, že nastala krize, která může ohrozit jeho kariéru.

„Tatume,“ opakoval Cameron. „Mám dojem, že jsem se k vám vždycky choval dobře.“

„Ano, pane. Víc než dobře.“

„A Francine byla k vaší ženě laskavá.“

„Vycházejí spolu skvěle. Marissa ji zbožňuje. Myslí si, že je to nejlepší žena na světě.“

Cameron lichocení mlčky přešel. „Pak bych tedy od vás čekal, že ke mně budete upřímnější.“

„Já jsem k vám byl vždycky upřímný, pane,“ řekl Bob Tatum. Měl podezření, že se v době své nepřítomnosti stal obětí nějakého vnitrofiremního spiknutí. „Každý, kdo tvrdí, že jsem vám lhal, je sám lhář.“

Cameron prozatím Tatumovy protesty ignoroval. Otočil se a sňal z police za sebou jakýsi svazek.

„Tatume, byl jste nařčen z hrozného činu. Doufám, že to není pravda. Opravdu doufám, že ne.“

„O co se jedná, pane?“

„Zatím jste nebyl formálně obviněn, ale je tu silné podezření, že je váš syn obětí týrání. Viníkem máte být vy.“

„To je lež!“ vybuchl Cameron tak rozhořčeně, jak si nikdy předtím v Cameronově přítomnosti nedovolil. „Jednou se mě snažila přimět, abych to přiznal. Řekl jsem jí, že je to lež!“

„Jí?“ zeptal se Cameron rychle.

„Scofieldové. Podrobila mě dlouhému výslechu, týkajícímu se mé rodiny. Jako kdyby se pokoušela na mě něco ušít. Naznačila, že jsem mohl chlapci ublížit při hře. Ale to se nikdy nestalo! Také jsem jí to řekl.“

„Mám tomu rozumět, že jste nikdy svému synovi nenapráskal tak silně, abyste mu tím ublížil?“ zeptal se Cameron důrazně.

„V životě jsem ho neudeřil!“ ohradil se Tatum. „Je to křehký chlapec, už od narození. Myslíte si, že jsem nějaké monstrum?“

Cameron na něho chvíli zamyšleně pohlížel, načež pozvedl knihu. „Položte ruku na Bibli a přísahejte, že jste svého syna nikdy netýral.“

Tatum bez váhání položil levici na Bibli, kterou držel Cameron. „Přísahám, pane, že jsem na svého syna nikdy nevztáhl ruku, abych ho potrestal.“

„Děkuji, Bobe.“

Tatum byl propuštěn. Jakmile se za ním zavřely dveře, Cameron zvedl sluchátko a přikázal telefonistce InterElectronics, aby mu okamžitě sehnala doktora Brahama, ať je kde je. Telefon zazvonil za několik minut.

„Doktore?“

„Ano.“

„Doktore, navštěvujete pacienty i doma?“

Larry se zarazil, protože věděl, že Cameron nemá žádná vnoučata. „Ano, pane Camerone, ale můj obor u vás doma nikdo nepotřebuje.“

„]á vás potřebuju. Musím s vámi mluvit. Okamžitě!“

„Při vší úctě, pane Camerone, dneska mají pediatři dost práce se svými pacienty…“

Cameron ho přerušil. „Ale to se týká vašeho pacienta. Pokládám za nezbytně nutné a naléhavé, abyste za mnou přišel.“

„Hned jak skončím ostatní návštěvy.“

„Dohodneme se na půl desáté?“ zeptal se Cameron. Byl zvyklý se svým časem nakládat šetrně a přesně.

Doktor Lawrence Braham se úderem půl desáté dostavil do Cameronova sídla. Byl uveden do knihovny. Cameron studoval soukromé zprávy o finančních, průmyslových a politických poměrech ze všech zemí, kde měl InterElectronics továrny či zastoupení.

„Nedivím se, že vypadáte tak překvapeně, doktore Brahame. Je však nezbytné, abych se o věci, která mě eminentně zajímá, dozvěděl z první ruky.“

„Rád vám pomohu… pokud nebudu vázán lékařským tajemstvím.“

„Nemusíte se obávat. Tatumovi jistě svolí, abyste vypovídal zcela volně. Vyšetřoval jste jejich chlapce?“

„Ovšem. Mnohokrát.“

„Povězte, doktore, našel jste na něm nějaké známky – modřiny nebo jiná zranění – které by svědčily o tom, že je neadekvátně trestán?“

Touto otázkou se Larry Braham dostal do obrazu. Věděl, proč je tu a co předcházelo Cameronovu telefonátu, a dobře si uvědomil, co bude znamenat jeho odpověď pro Jean. Přesto musel odpovědět pravdivě.

„Na Bobbym jsem nenašel žádné známky týrání.“

„Děkuji vám!“ Cameron zřejmě skončil audienci.

„Skutečnost, že jsem nenašel žádné stopy po týrání,“ nedal se Larry, „však nikterak nezpochybňuje závěry doktorky Scofieldové. Je to skvělá lékařka a neuroložka a o její oddanosti povolání nemůže být pochyby.“

Cameron se chápavě usmál. „Dobře znám váš vztah k doktorce Scofieldové.“

„Můj osobní vztah k doktorce Scofieldová nemá nic společného s tím, co si myslím o její práci jako lékař,“ rozzlobeně odpověděl Larry.

„Doktore Brahame, jsem si vědom, jak nepříjemná pro vás moje otázka byla. Není třeba ji hájit či něco vysvětlovat. Na vašem místě bych se zachoval stejně.“

Cameron se povýšeně usmál. „Brahame, dovolíte staršímu a zkušenějšímu muži, aby vám poradil? Neměl byste raději zvážit možnost, že neobvyklá reakce doktorky Scofieldové na tohohle chlapečka nějak souvisí s její nechutí ze za vás provdat? Abyste zbytečně neztrácel čas její obhajobou.“

Takovéto vměšování do soukromí Larryho znechutilo. „Pokud nemáte další otázky, raději odejdu.“

A odešel. Cameron ihned sáhl po sluchátku a zatelefonoval Tatumovi.

„Bobe,“ rozkázal, „přeju si, abys nadále nenechával Bobbyho v péči doktorky Scofieldové. Navrhuji, abys ho svěřil Sunderlandovi. Je to skvělý muž a bude příštím šéfem kliniky.“

Zavěsil a sáhl po diktafonu, který byl propojen s jeho soukromou kanceláří. Jedna ze sekretářek ráno jeho vzkaz přepíše.

„Poznamenejte si,“ diktoval. „Všem členům Správní rady nemocnice musí být odeslán následující vzkaz: Na příští schůzi se musíme zbavit doktorky Jean Scofieldové a vyřešit způsob její rezignace.“

Konečně byl spokojen. Ta žena přestupovala své pravomoci, lim mu však pomohla zabít dvě mouchy jednou ranou. Už nebylo ani pomyšlení na to, že se mohla stát přednostkou neurologické kliniky. A navíc získal možnost, jak oslabit dopad zprávy o Seatonově pavilonu. Postará se o to, aby její zpráva vyzněla jako pomsta bývalého propuštěného zaměstnance.

Teď mohl správní radě předložit hotový případ.

Když druhý den ráno dorazila doktorka Scofieldová do své pracovny, našla tam návštěvnici. Marissa Tatumová spustila, ještě než za sebou zavřela dveře. „Co proti nám máte?“

Krásná, mladá a po bezesné noci přecitlivělá žena jí nedala čas na odpověď. „Od první chvíle, kdy jste viděla Bobbyho, proti nám něco máte. Hlavně proti mně. Hned ten první den, kdy jsem chtěla vidět Bobbyho na pohotovosti, jste mě vyhodila. Byla jste rozzlobená a vůbec jste se tím netajila. Upozorňuju vás, že si nenechám zničit manželství ani manželovu kariéru. Pracovali jsme příliš dlouho a příliš tvrdě, aby získal dnešní postavení. Nedopustím, aby je kdokoli ohrozil. A vy ze všeho nejméně!“

Jean byl ohromená divokým útokem. „Paní Tatumová, rozhodně nemám v úmyslu ohrožovat kariéru vašeho manžela.“

„Proč o něm tedy šíříte ty sprosté pomluvy?“

„Pochopte, že já pomluvy nešířím. Žádná jména jsem neuvedla,“ vysvětlila Jean trpělivě ve snaze uklidnit rozčilenou ženu.

„To jste ani nemusela!“ pokračovala Marissa. „Stačilo, co jste udělala a řekla. A vy jste to krucinál řekla!“

Jean podle výrazu jejích očí usoudila, že je na pokraji zhroucení. V tomto stavu už zažila mnoho pacientů a jejich příbuzných, takže věděla, že nemá smysl se hádat ani ospravedlňovat. „Omlouvám se, jestliže jsem nějak ublížila vašemu manželovi. Uklidněte se a řekněte mi, jestli to mohu napravit.“

Omluva splnila účel. Hněv z Marissiných očí pozvolna mizel a začaly se jí třást rty. Než se rozplakala, Jean zasáhla.

„Povězte mi o tom, prosím,“ přemlouvala ji jemně.

Marissa Tatumová hned neodpověděla.

„Nezapálíte si?“ navrhla Jean.

Marissa přikývla, otevřela kabelku a po zuřivém přehrabování vytáhla balíček cigaret. Zapalovač nemohla najít, a tak jí Jean podala krabičku sirek ze zásuvky v psacím stole. Viděla, že se jí třesou ruce, a tak cigaretu zapálila sama. Když se k ní nakláněla, měla možnost lépe prostudovat ženiny oči. Nemýlila se, našla v nich paniku. Neměla jinou možnost, jak Marissu uklidnit, než ji nechat vymluvit. Paní Tatumová několikrát zhluboka potáhla z cigarety a Jean ji vybídla: „Povězte mi všechno. Je to důležité – jak pro Bobbyho, tak i pro vás.“

Marissa začala mluvit. Už nebyla tak útočná, zdálo se spíše, že hledá pochopení.

„Víte k čemu přinutil pan Cameron Boba? Musel přísahat na Bibli, že Bobbyho nikdy netýral. Víte, co to znamená?“

Než mohla Jean odpovědět, Marissa pokračovala. „Když vám Cameron věří, bude vám věřit pořád. Ale jakmile pojme sebemenší podezření, už to nikdy nebude takové. A on nikdy nepodporuje ani nepovyšuje lidi, kterým plně nedůvěřuje.“

Mladá žena se odvrátila a promluvila zvláštním, trochu vzdáleným hlasem. Jean pochopila, že hovoří o jiné době, o minulosti.

„Nejde jen o Bobův život a kariéru. Jde i o můj život. Bojovala jsem mu po boku a obětovala jsem mnoho, abychom se dostali tam, kde teď jsme. Nechci se toho vzdát.“

Zhluboka potáhla z cigarety a pokračovala. „Protože to nebylo snadné. Nenechte se mýlit povrchním pohledem. Vím, jak se vám jevím: jako mladá, dobře vypadající a udržovaná žena.

Jsem taková. Částečně jsem taková od narození, ale o zbytek jsem se zasloužila sama. Jak ze sebe může děvče udělat krasavici? Když musí, dokáže to. A já musela. Musela,“ opakovala se směsí rozhodnosti a touhy v hlase. Jean k ní pocítila sympatie a zatoužila jí lépe porozumět.

„Měla jsem před očima odstrašující případ toho, co se může ženě přihodit. Moje matka bývala kdysi stejně krásná, možná ještě krásnější než já. Mám její fotografie. Mám také fotografie z pozdější doby. Potom.“ Když si vybavovala změnu matčina života, hlas Marissy Tatumové potemněl.

„Potom, co otěhotněla. Můj otec se s tím z nějakého důvodu nikdy nesmířil. V týdnu, kdy jsem se narodila, odešel. Zmizel. Celý život si lámu hlavu, jestli mě vůbec viděl a já ho zklamala. Proto nás opustil? Tolik toužil po synovi, že nedokázal milovat dceru? Nebo snad dítě vůbec nechtěl? Jednou věříte tomu, jindy něčemu jinému. Nakonec jste si jistá jen tím, co se opravdu stalo. Narodila jsem se. Opustil nás. Souvislost je jasná.

Od dětství si pamatuju, že matka pracovala ve svém malém krámku, za nímž jsme žily. Zůstala bez prostředků a u nikoho nemohla hledat pomoc. Mohla se samozřejmě vrátit ke své práci sekretářky, ale kdo by se staral o mě? Strýc, který ji měl rád, jí půjčil peníze, aby si mohla otevřít krámek se šaty. Pamatuju se, že v něm trávila celé dny. V noci upravovala šaty a povídala si se mnou, dokud jsem neusnula. Obchody nešly dobře, takže nemohla zaměstnávat další švadlenu.

Všechno dělala sama. Prodávala šaty. Zkracovala je. Popouštěla záševky. A já tam ležela a říkala jsem si, kdy už konečně ty zatracené hadry odloží, pochová mě a dá mi pusu. Ale nikdy na to neměla dost času. Nikdy.“

Marissa se otočila k Jean. Panika zmizela a Jean v její tváři četla touhu po porozumění.

„Byla jsem ještě malá, ale dobře jsem viděla, co se s ní děje. Stačilo podívat se na její svatební fotografii a pak na ni. Krása nezadržitelně mizela. Měla podobně stavěný obličej jako já – vysoké lícní kosti, lehce propadlé tváře, stejný nos. Všechny tyto rysy se pomalu zostřovaly, až se z ní stala ošklivá stařena. Zahořklá a předčasně zestárlá. Mazaná obchodnice a velmi cílevědomá matka, rozhodnutá nedopustit, aby její dcera udělala stejné chyby jako ona.“

Jean zaznamenala, že o matce hovoří skoro tak pyšně, jako Bob Tatum o svém otci.

„Vzala mě pevně do rukou. Naučila mě, jak se oblékat, jak mám chodit, jak se chovat. Ve čtrnácti jsem dělala manekýnku v jejím obchodě. Když mi bylo patnáct, začala mi říkat Marisso místo Mary. Znělo jí to zajímavěji. Nechala mě vyfotografovat a obrázky zanesla do velkého obchodního domu – ke Kirkenthalovým. Získala tam pro mě místo modelky na poloviční úvazek v oddělení drahých šatů. Pak mě dostala do reklamy. Po čase jsem se objevovala v nejlepších módních časopisech. Možná že jste mě viděla.“

Jean přikývla, protože ji nechtěla přerušit.

„Matka mi ale pořád opakovala, že je to teprve začátek. Podle ní bylo mým cílem najít si ambiciózního manžela. Ale především zodpovědného manžela. Muže s budoucností. Pořád mi říkala: Je stejně snadné zamilovat se do dobrého muže, jako do špatného. Nezahazuj se, Marisso. Nikdy se nezahazuj. Pamatuju se na rozhodný a pevný vyraz jejích očí. To, co se přihodilo jí, se nesmí přihodit její dcerušce.

Celý život prožila s přesvědčením, že jediný muž, kterého milovala, její lásku neopětoval. On však nemiloval mě. Nechtěl se o ni dělit se mnou. A tak jsem se rozhodla, že tohle nikdy nedopustím.

Když jsem se provdala za Boba, rozhodla jsem se sdílet s ním život se vším všudy. Jeho úspěchy se stanou i mými úspěchy. Jeho kariéra bude i mojí kariérou. Takže až budeme mít děti, žádný z nás nebude mít důvod, aby na ně žárlil.

Tenkrát jsem si myslela, že to budou děti. Napřed chlapec, pak holčička, pak možná ještě jeden chlapec.“ Smutně se usmála nad svými naivními mladistvými nadějemi. „Rodinka jako vystřižená z ženského časopisu. A Bob chtěl syny. Rozhodně víc synů, ne jen jednoho,“ přiznala hořce.

„Jak reagoval, když zjistil, že syny mít nebude?“ zeptala se Jean soucitně, ale zároveň zvědavě.

„Je daleko citlivější, než byste u muže jeho vzrůstu a síly očekávala. Nikdy neřekl nic, co by mě mohlo zranit. Ale stejně jsem vycítila, jak je zklamaný, když mu to lékař oznámil.“

„Tak zklamaný, že by vás mohl opustit?“ naznačila Jean opatrně.

Marissa se beze slova odvrátila, takže Jean viděla jen její krásný profil s pyšně zvednutou bradou.

„Bob by mě nikdy neopustil,“ prohlásila rozhodně. Jean jí uvěřila, dokud nedodala: „Nikdy!“ Z toho posledního slova vycítila strach.

„Nikdy vám nevyčítal, že jste mu neporodila dalšího skvělého zadáka?“

„Ne. A Bobbyho miluje, ať si říkáte, co chcete.“

„Já jsem nikdy netvrdila, že chlapce nemá rád,“ spěchala ji ujistit Jean.

„Ale říkala jste, že ho Bob týrá.“

„Hovořila jsem o anonymním případě a žádala jsem kolegy, aby mi sdělili své názory. Nikoho jsem neobvinila.“

„Pan Cameron na to má naneštěstí jiný názor!“ To jméno vrátilo jejímu hlasu nepřátelský tón. Vstala a vztekle pohlédla na Jean. Její hněv však Jean nyní nezajímal tolik, jako možnost dozvědět se víc.

„Paní Tatumová, vzpomeňte si na dobu, kdy jste se rozhodla mít dítě, ale ještě jste neotěhotněla. Neobávala jste se, že Bob zareaguje stejně jako váš otec?“

„Nikdy! Mluvili jsme o tom. Oba jsme dítě chtěli.“

„Vy jste se v životě neobávala, že by vás mohl opustit?“ naléhala Jean.

„Miluje mě,“ prohlásila mladá žena pyšně. „Jsem si tím jistá.“

„Jak si může být žena něčím podobným jistá?“

„Vždyť jsem vám to povídala. Obětovala jsem mu celý svůj život.“

„Nezapochybovala jste, ani když jste předčasně rodila a snad si uvědomila, že by to nemuselo vyjít?“

„O čem? O Bobovi? Ne!“

„Byla jste vychovaná k rozhodnosti, samostatnosti. Vaše laťka je vysoko. Co byste dělala, kdybyste selhala?“ zeptala se Jean a pozorně se zahleděla mladé ženě do tváře.

„Ale já jsem neselhala. Došli jsme s Bobem daleko. Společně. Velmi daleko. Celou cestu bok po boku. Právě to jsem vám chtěla říct, paní doktorko. Nesnažte se zničit Bobovu kariéru. Kdyby se vám to podařilo, postarám se, abyste za to zaplatila.“

Jean se nedala zastrašit. „Co kdyby tatínkovu kariéru ohrozil Bobby?“

„Jak by mohl malý chlapeček ohrozit kariéru svého otce,“ prskla Marissa.

„Tím, že se narodil předčasně. Způsobil mu mnoho starostí. První týdny prožil v inkubátoru. Zklamal. Děti často mění život i kariéry svých rodičů.“

„Dovolte, abych vás v tomto směru uklidnila, doktorko,“ ostře zareagovala Marissa Tatumová. „A vlastně i v tom, co se skrývá za vašimi hanebnými náznaky.“

„Skrývá?“ Jean byla zvědavá, jestli Marissa pochopila ono významné propojení.

„Pan Cameron byl velice laskavý. Zaplatil všechny náklady za Bobbyho pobyt v inkubátoru. Což, jak jistě dobře víte, představuje velkou sumu. Navíc dovolil, aby byl Bob každý víkend doma. Aby byl se mnou a postaral se, abych nepropadla depresi. Už jen to nás s Cameronovými sblížilo. Takže vás ujišťuji, že Bobby rozhodně nebyl nějakou překážkou.“

Marissa Tatumová se zatvářila jako lvice obhajující mláďata. „Naše přátelství s Cameronovými bylo skvělé. Než jste se do toho rozhodla zamíchat vy, svými zlými pomluvami. Varuju vás, už to nezkoušejte!“

S těmi slovy se otočila a odkráčela. Jean Scofieldová chtě nechtě musela obdivovat její vznosnou mladistvou chůzi a krásu.

Tyto úvahy zarazilo rázné bouchnutí dveřmi. Doktorka Scofieldová měla na práci důležitější věci. Marissa Tatumová jí patrně přišla vyhrožovat, ale netušila, jak důležité informace jí prozradila. Jean Scofieldová je okamžitě převyprávěla do diktafonu.

22

Kopie tajného memoranda Horace Camerona týkající se propuštění doktorky Jean Scofieldové se dostala na stůl Amose Farra, člena správní rady a zároveň poradce Univerzitní nemocnice. Okamžitě zatelefonoval předsedovi.

„Horáci, musíš to memorandum ihned stáhnout! Do poslední kopie!“

„Rád bych věděl proč?“ opáčil Cameron podrážděně. Byl to muž, který nesnášel rady ani od zkušeného právníka.

„Definitiva!“ řekl Farr, jako by to slovo vše vysvětlovalo. „Co má být?“

„Doktorka Scofieldová má definitivu. Nemůžeme ji jen tak vyhodit. Museli bychom jí prokázat nějaké závažné provinění.“

„Slyšel jsem, že spí s tím doktorem, Brahamem.“

„Horáci, kdybychom vyhodili každého doktora, který spí s jiným doktorem, doktorkou nebo ošetřovatelkou, zůstali bychom bez personálu. Tahle záminka na vyhození univerzitní profesorky s definitivou nestačí.“

„Tak si vymysli něco jiného,“ naléhal Cameron. „Máme mnoho možností.“

„Například?“

„Píše nějakou práci o Seatonově pavilonu. Tvrdí, že je v něm nižší míra uzdravených než ve starých sálech. Není to směšné?“

„Jen v případě, že pro to nemá pádné důkazy,“ varoval ho Farr. Přestože znal Camerona jako chladného člověka, bál se, že by se mohl v případě, na němž je osobně zainteresován, dopustit vážné chyby. „Něco jiného?“

Cameron by toto téma raději vynechal, ale byly to jeho trumfy. „Obvinila urážlivě jednoho mého mladého muže. Nařkla ho ze zneužívání dítěte. Umíš si to představit? Mohli bychom ji za to žalovat, ne? Zatracená ženská, možná že tohle by byl způsob, jak se jí zbavit.“

„To bych nedoporučoval. Přineslo by to víc škody než užitku. A navíc je tu zákon.“

„Jaký zákon?“

„V tomto státě a v mnoha dalších nemůže být lékař obžalován za to, že někoho obvinil z týrání dětí, pokud se prokáže, že tak učinil v dobrém úmyslu.“

„V dobrém úmyslu, cha!“ zasmál se Cameron. „Jak bys k čertu něco takového mohl dokázat?“

„Ostatní lékaři s ní souhlasí?“

„Ne,“ odpověděl Cameron. „Dokonce ani ten, se kterým spí.“

„To by mohlo být východisko. Nechutné, ale východisko,“ uvažoval Farr.

„Benziger s ní ale souhlasil,“ upamatoval se Cameron. „Na velké vizitě.“

„Benziger?“ zareagoval Farr okamžitě. „V případě, že s ní souhlasí doktor těšící se takové pověsti jako Benziger, se bude těžko prokazovat nedostatek dobrých úmyslů.“

„K čertu, Amosi! Nepotřebuju právnickou přednášku. Chci, aby ta ženská zmizela z mé nemocnice.“

Na druhém konci zavládlo ticho. Farr překonával pokušení připomenout Cameronovi, že Univerzitní nemocnice není jeho soukromý podnik, třebaže se tak často chová. Cameron si to také uvědomil a pokračoval mírnějším tónem. „Co tedy navrhuješ, Amosi?“

„Nemůžeme ji jen tak odstranit. Ani jedno obvinění by neprošlo. A je docela možné, že odejít odmítne.“

„Jak ji znám, tak to určitě udělá. Vypadá něžně a žensky, ale je tvrdá jako ocel.“

„Takže se s ní budeme muset soudit. Nebo nás čeká něco horšího.“

„Co?“ zeptal se Cameron.

„Když ji propustíme, může ona zažalovat nás,“ vysvětlil Farr. „A vysoudit na nás pěknou sumičku. Ne, tohle se musí provést velmi, velmi opatrně.“

„Souhlasím. Jak?“

„Nech mě o tom přemýšlet. A mezitím stáhni to memorandum. Do poslední kopie!“

Beatrice Faziová se zotavila po operaci a byla přemístěna z jednotky intenzivní péče do svého pokoje na neurologické klinice. Hlavu měla omotanou tlustou vrstvou obvazů. Bobby Tatum se po ní často ptal, ale vždycky mu bylo řečeno, že si s ní prozatím nesmí hrát a ani ji navštěvovat, ale že jí zanedlouho bude lépe.

Konečně se dočkal. Na prahu jejího pokoje se zarazil. Polekalo ho, že se setká tváří v tvář s někým, kdo prodělal tu záhadnou věc zvanou operace. Dlouho se ode dveří díval na její obvázanou hlavu. Nevěděla o něm až do chvíle, kdy přistoupil k nohám jejího lůžka a zeptal se: „Bolí to?“

„Ani kapku,“ odpověděla tak, jak slýchala odpovídat své starší bratry.

„Vůbec to nebolelo?“ ujišťoval se.

„Hm, hm,“ odpověděla slabě.

Osmělil se a přistoupil blíž. Zadíval se na Hadrovou Aničku, kterou držela v náručí. „Kde jsi byla?“ zeptal se. „Nikde jsem nebyla.“

„Pár dní jsi byla pryč.“

„Ach,“ vzpomněla si. „Byla jsem na intenzivní jednotce.“

„Intenzivní jednotka? Jaké to tam je?“ vyzvídal Bobby.

„Většinou spíš. Je tam spousta sester. A mají tam takové divné televize.“

„Televize?“ rozzářily se mu oči. „Tatínek s maminkou mě nenechají koukat na televizi. Ale Esther jo. Vždycky mi říká: Jdi se koukat na grotesky. Máš ráda grotesky?“

„Jo, mám.“

„Já taky. Měli na itenzivní jednotce nějaké dobré grotesky?“

„Ne,“ řekla smutně. „Jen takové malé kuličky. Poskakovaly nahoru a dolů a přes obrazovku.“

„To bylo všechno?“

„Jo,“ odpověděla a usnula. Byla pod sedativy, která ji měla udržovat v klidu v prvních dnech po operaci.

„Tak už je ti líp?“ vyptával se dál. Neodpověděla, takže otázku zopakoval. „Už je ti líp?“

Ležela tiše a měla zavřené oči. Přistoupil blíž. Sotva dohlédl na postel. Zíral na bílé obvazy, které jí zakrývaly hlavu. Bylo to zvláštní a také trochu hrůzostrašné. Musel se ujistit.

„Je ti líp?“ zeptal se hlasitěji.

Zavrtěla se, procitla a něco ospale zamumlala.

„Je ti opravdu líp?“ opakoval znovu, protože potřeboval znát přesnou odpověď.

„Jo,“ přitakala.

„Půjdeš brzo domů?“

„Hm,“ odpověděla v polospánku.

„Kdy?“

„To nevím.“

„Maminka ti neřekla kdy?“

„Brzy.“

„Kdy je brzy?“

„Nevím.“

„Můj tatínek mi vždycky řekne, kolik dní. Jako třeba když někam jede, abych si to mohl spočítat na prstech. Tentokrát bude pryč do palce. Tvůj tatínek ti to neříká?“ zeptal se Bobby.

„Říkal, že brzo,“ řekla Beatrice a usnula. Tentokrát ji nedokázal probudit. Po chvíli jí jemně odebral panenku a v náručí si ji odnesl do svého pokoje.

Když ji tam objevila jeho matka, přinutila ho, aby ji vrátil. Šli spolu do Beatricina pokoje, kde byla paní Faziová. Marissa Tatumová ze zoufalého výrazu jejích očí okamžitě vyčetla, že je stav holčičky velmi vážný. Představily se navzájem a snažily se přátelsky rozmlouvat, ale na rozdíl od jejich dětí se jim to moc nedařilo.

Děti si hrály na letadlo a Bobby vydával všechny potřebné zvuky. Marissa postřehla, že se paní Faziová necítí dobře, a přiměla Bobbyho, aby se vrátil do pokoje. Slíbila mu, že si zase zítra bude moct s Beatrice hrát.

Když odešli, paní Faziové se ulevilo. Nuceně se usmála na Beatrici a řekla jí, aby zase spala. Něžně jí šeptala, že jí bude dobře. Když dítě usnulo, paní Faziová si dopřála ten přepych a svobodně se vyplakala.

Před příchodem manžela na pravidelnou večerní návštěvu se vzpamatovala natolik, že se s pomocí pudru a růže dala trochu do pořádku. Zarudlé oči zakrýt nedokázala, ale Fazio předstíral, že si ničeho nevšiml. Postavil se k lůžku své dcerušky a čekal, až se probudí, aby jí mohl povídat uklidňující lži.

„Měli bychom co nejdřív přivést chlapce,“ zašeptal manželce.

Neodpovídala.

„Musí ji ještě jednou vidět,“ řekl Fazio. Teď, když se smířil s nevyhnutelnou situací, byl silnější než jeho žena. Paní Faziová nakonec přikývla. „A taky se musíme zeptat.“

„Na co?“

„Na kněze.“

„Ne,“ vyhrkla instinktivně, protože se s tak konečným aktem ještě nedokázala smířit. „Musíme, Paulo!“

Souhlasila lehýnkým potřásáním hlavy, pak se odvrátila a pohřbila tvář do kapesníku. „Paulo, ať se stane, co se stane, já ti nic nedávám za vinu. Jako bych všechny ty papíry podepsal sám. Ty za nic nemůžeš.“

Postavil se za ni a položil své mohutné ruce na její buclatá ramena. Opřela se o něj. Potřebovala jeho blízkost.

+ + +

Amos Farr si věc doktorky Scofieldové důkladně rozmyslel a pak teprve zavolal zpátky.

„Horáci, myslím, že už to mám.“

„Povídej!“

„Nebudeme muset doktorku Scofieldovou odstraňovat, ani se o to pokoušet. Nebudeme muset vytahovat to zneužívání dětí, stejně by to mělo pro nemocnici neblahé následky. My jí zakážeme přijímat její soukromé pacienty do nemocnice. Na to máme právo. Čímž jí zlikvidujeme praxi, takže bude nucena dát výpověd.“

„Výborně,“ zaradoval se Cameron. „Jaký postup zvolíme?“

„Zpracuj několik členů výboru. Každého zvlášť a telefonicky. Nic na papíře. Vysvětli jim, že se jedná o delikátní situaci, a vyžádej si od nich osobní souhlas. Rozhodně však nedopusť, aby věc projednávala správní rada.“

„Proč ne?“

„Oficiální akce otvírá cestu právním zásahům. Udělej, jak ti říkám,“ doporučil Farr.

Do večera měl Cameron pohromadě všechny kopie svého memoranda a pohovořil s více než polovinou členů správní rady. Všichni s jeho plánem souhlasili. A tak přikázal Edwardu Careymu, aby plán provedl podle jeho instrukcí, až mu k tomu dá příkaz. Carey nadšeně souhlasil.

Doktorka Jean Scofieldová prováděla svou obvyklou časně ranní vizitu před přednáškou na lékařské fakultě. Procházela chodbou neurologické kliniky a zastavovala se v každém pokoji, kde měla pacienta. Nic znepokojivého nenašla, jen muž, který měl být odpoledne operován, měl trochu zvýšený tep. Zastavila se u něho, aby ho uklidnila. Pak přešla o troje dveře dál, do soukromého pokoje, kde byl na příkaz Horace Camerona uložen Bobby Tatum.

Při vzpomínce na Camerona se Jean vybavil starý vtip. Bohatá matka se dozvěděla, že jejímu synovi bylo poskytnuto umělé dýchání, a rozhořčila se: „Proč umělé? Dejte mu poctivé dýchání! My si to můžeme dovolit!“

Bobbymu Tatumovi by bylo daleko líp na pokoji s ostatními dětmi. Ten chlapeček toužil po lásce, po společnosti dětí, které by s ním sdílely podobný osud a proto se mu nevysmívaly.

Jean se zatvářila radostněji, než se cítila poté, co většinu noci strávila nad zprávu o Seatonově pavilonu, otevřela dveře a zvolala: „Dobré jitro, Bobby!“ U nohou chlapcovy postel však našla ostražitou Marissu Tatumovou a nad chlapcem se skláněl doktor Ralph Sunderland.

Sunderlandovi bylo zjevně nepříjemné, že byl objeven, jak vyšetřuje chlapce, aniž o tom informoval ošetřujícího lékaře. Marissa Tatumová byla agresivnější.

„Doktorko Scofieldová, oznamuji vám, že vám byl tento případ odebrán.“

„Odebrán? A kdo o tom rozhodl?“

„Můj manžel a já. Ze zcela zřejmých důvodů. Takže už tady nemáte co pohledávat.“

Dokonce i Sunderlanda zarazilo hrubé jednání paní Tatumové. Obrátil se k Jean. „Rodina se domnívala, že jiný názor… odlišný přístup k případu…“

„Rodina se domnívala…“ posmívala se Jean. Dala tím najevo, že je jí jasné, že za tím stojí Cameron. Sunderland je jeho kandidátem na místo přednosty kliniky. „Ale ovšem,“ dodala, aby nepolekala Bobbyho, který na ni napjatě zíral modrýma očima. „Jsem si jistá, že to bude ku prospěchu věci.“

„Tím jsem si také jistá,“ uzavřela Marissa Tatumová debatu.

Jean za sebou tiše zavřela dveře. Dokončila vizitu, pak odešla do své pracovny s úmyslem okamžitě zavolat Larrymu Brahamovi. Už tam na ni čekal. Hned poznal, co se přihodilo.

„Tak už to víš,“ řekl.

„Ale nemusela jsem se to dozvědět tímto způsobem.“

„Protestoval jsem,“ pokusil se vysvětlovat Larry. „Ale oni na tom trvali.“

„Oni na tom trvali?“

Larry pokrčil rameny. Dospěla ke stejným závěrům jako on. „Otevřeně to neřekli, ale Bob a Riss byli strašně rozčilení. Bylo mi jasné, že je to Cameronův nápad.“

„Tobě ten případ vzali také?“

„Zatím ne, ale nijak by mě to nepřekvapilo. Zvlášť po té schůzce s Cameronem.“

„Udělej všechno pro to, aby se tak nestalo. Nechci, aby se Bobby dostal do spárů doktorům, kterým záleží víc na tom, aby se zavděčili Cameronovi, než na jeho záchraně.“

„Sunderland je dobrý neurolog.“

„Sunderland je velmi ctižádostivý neurolog,“ opravila ho Jean. „Ctižádost může ovlivnit lékařův úsudek.“

„Rozhodně by neudělal nic, co by mohlo uškodit pacientovi.“

„Jak si můžeš být jistý, nebo jak si sám Sunderland může být jistý, že jeho úsudek není ovlivněn Cameronovým přáním?“ naléhala Jean. „Larry, mám o toho chlapce strašné starosti!“

„To my všichni.“

„Nikdo však nechce připustit, že se může jednat o velmi těžký případ,“ naléhala Jean. „Chystala jsem se požádat o angiogram.“

„Tatumovi by to odmítli.“

„A tím by mě zbavili povinnosti trvat na tom,“ řekla Jean rozzlobeně. Pak se smířila se situací. „Budeš mě informovat o tom, jak se Bobbymu daří?“

„Samozřejmě.“

„Zaskoč za ním. Často. Je tak osamělý.“

Dobře věděl, že se i ona často cítí osamělá. Přistoupil k ní a vzal ji do náruče. Vtom je někdo vyrušil. Starý Benziger vstoupil do dveří s listem papíru v ruce. Chmury na jeho tváři ho dělaly o mnoho let starším.

„Ach,“ řekl místo omluvy.

„Pojď dál,“ přivítala ho Jean. Uvažovala, co způsobilo jeho zármutek. „Benni?“

Podal jí papír. Krátce na něj pohlédla a předala ho Larrymu. „Vzali mi právo přijímat pacienty! Ale proč?“ vybuchla.

Zarmoucený starý muž klesl do židle a pak teprve začal vysvětlovat. „Velká vizita. Tatumův chlapec. Cameron to pokládá za akt pomsty – protože se stavěl proti tomu, aby se Jean stala přednostkou kliniky, napadla jeho chráněnce. Sám uvažuje tímto způsobem, takže si myslí, že tak uvažuje každý.“

„Představovala jsem ten případ, protože jsem chtěla slyšet další názory,“ hájila se Jean.

„Byla to nešťastná chyba, má drahá,“ řekl Benziger. „Ale tohle…, tohle…,“ ukázal na list papíru, „nikdy bych nečekal, že zajde tak daleko.“

Starý pán se odmlčel a pak dodal: „A doslechl jsem se, že případ převzal Sunderland.“

„Ano, převzal,“ odpověděla Jean a začala pečlivě studovat zprávu.

… a z mnoha dalších důvodů – včetně osobních problémů, které ji dohnaly k tomu, aby se pokusila osočit nevinné osoby a vystavit tuto nemocnici finančnímu i právnímu ohrožení – jsme dospěli k rozhodnutí zbavit doktorku Scofieldovou práva přijímat své pacienty na kliniku.

„Ten starý neřád tě dostal na lopatky,“ poznamenal Larry. „Jedna možnost tu je,“ přemítala Jean. „Jaká, má drahá?“ zeptal se Benziger. „Žádat to, co mi odepřeli.“

„A to je co?“

„Slyšení před správní radou. O mém profesionálním jednání by se mělo rozhodovat na schůzi správní rady!“

„Neukvapuj se,“ varoval Larry. „Kéž by ses starala o vlastní život tak, jak pečuješ o životy pacientů…,“ Larry větu nedokončil. Jen by je odvedl od profesionálního problému k soukromým otázkám.

Benziger překryl ošemetný okamžik. „Má drahá, když požádáš o slyšení, vyvoláš spoustu klepů a nežádoucí publicitu.

Tvoje situace se zveřejní a z toho vyplynou další a další otázky.“

„Trvám na tom, abych byla vyslechnuta na zasedání kompletní správní rady,“ rozhodla.

„Larry…,“ zaprosil Benziger o pomoc.

„Když mluví tímhle tónem, nemá smysl naléhat, Benni. Nikdo jí v tom nezabrání.“

„Přál bych si, aby to někdo dokázal,“ poznamenal starý muž smutně, ale rychle se věnoval praktické stránce věci. „Budeme muset zorganizovat obranu.“

„Obranu?“ podivila se Jean. „Já chci útočit!“

„Má milá, když žádáš o podobné slyšení, musí napřed vystoupit s obviněním druhá strana. Pak teprve se můžeš hájit. Věř mi, napřed bychom měli připravit tvoji obranu. A najít někoho, kdo přednese tvůj případ správní radě.“

„Já bych asi nebyl ten nejlepší?“ otázal se Larry.

Jean se suše usmála. „Možná, že bys jim nepřipadal dostatečně nestranný.“

„Někoho najdeme…, někoho…,“ uvažoval Benziger. „Možná že by to měl být právník. Jedná se konec konců o tvou profesionální pověst. Ano, nejmoudřejší by bylo, kdyby s tím vystoupil tvůj právní zástupce.“

„Pokud k tomu dojde, budu se hájit sama,“ prohlásila Jean rozhodně.

„To nedopustím,“ vyletěl Larry. „Dobře víš, co říkají právníci: Jen blázen se hájí sám, když má advokáta. A o co horší by to bylo pro tebe, když tě ten případ tak citově zaujal.“

Jean se nasupila. „Co přesně myslíš tím citově? Ano, přišla jsem o dítě. Znamená to však, že už nikdy nedokážu jako lékařka objektivně posoudit stav jiných dětí? A proč ne i dospělých mužů? Vždyť jsem přišla i o manžela? Ne, nedopustím, aby kdokoli zpochybňoval mé závěry z citových důvodů nebo proto, že jsem příliš zaujatá. Možná, že mi ta moje zaujatost pomáhá dospět k objektivnějším výsledkům.“

Zavládlo stísněné ticho. Jean bylo líto, že vyletěla na Larryho, Benzigera zarazilo a zabolelo, že nemocniční intriky ohrožují nejen profesionální, ale i soukromý život jeho chráněnkyně. „Brzy dostaneš vlastní vyrozumění. Tohle bych si rád nechal.“

Složil papír a zastrčil ho do kapsy svého bílého pláště jako obávanou zprávu z patologie, která potvrzuje osud jeho přítele.

„Neukvapuj se, má milá. A popřemýšlej o tom, co jsem ti radil,“ zaprosil.

Poslední dva dny Bobbyho Tatuma do pokoje Beatrice Faziové nepustili. Vždycky, když ji chtěl navštívit, odbyly ho sestřičky i jeho matka podivnými a nepravděpodobnými výmluvami. Mohl se v doprovodu matky i sám procházet po chodbě. Dveře pokoje Beatrice Faziové byly stále zavřené. Všichni, kdo tam vcházeli, je za sebou tiše zaklapovali. Jednou zahlédl, jak tam vešli dva hoši. Starší než on. Tvářili se smutně a vyděšeně. Vůbec se jim do pokoje nechtělo.

Pak spatřil černě oděného pána s bílým páskem kolem krku, ale bez kravaty. Nesl dlouhou purpurovou šálu a malou černou knížku. Bobby se zastavil, aby si ho prohlédl, ale matka ho popohnala. „Půjdeme do solária, drahoušku. Je tam moc pěkně. Slunce svítí.“

Poslechl, ale ještě jednou se ohlédl k zavřeným dveřím.

Když ho druhý den ráno chtěla matka zase odvést do solária, předběhl ji. Ve dveřích se však zarazil.

„Bobby?“ zeptala se znepokojeně Marissa.

Pak pohlédla na chodbu. Z pokoje malé Faziové zrovna vyváželi nemocniční vozík. Leželo na něm bílou rouškou přikryté tělíčko. Bobby se za ním díval až k výtahům. Chytil se matky za ruku.

„Maminko, proč ji celou přikryli?“

„Protože… odešla.“

„Kam odešla? Už jí je dobře?“

Marissa Tatumová zaváhala, chtěla zalhat, ale vzpomněla si na poučky o výchově dětí. Rozhodla se pro pravdu. „Umřela, Bobby.“

„Jako babička Tatumová?“

„Ano, Bobby. Jako babička Tatumová.“

„Ale říkalas, že umřou jen staří lidi.“

„Někdy…, ne moc často…, umřou i děti.“

„Já umřu taky?“

„Ty ne,“ odpověděla rychle.

Zamyslel se. „Vzala si s sebou Hadrovou Aničku?“

„Asi ano, Bobby.“

„Ach jo,“ řekl zklamaně. Měl by její panenku moc rád.

Opustili solárium a kráčeli k jeho pokoji, protože Bobbyho televizní grotesky ani jiné hry nezajímaly. Cestou nahlédl otevřenými dveřmi do Beatricina pokoje. Sestra převlékala povlaky. Sevřel matčinu ruku a odtáhl ji do svého pokoje. Přinutil ji, aby si sedla do křesla, a schoulil se jí na klíně. Objal ji kolem krku a přitiskl si k ní hlavu.

Po chvíli se zeptal: „Kde je doktorka Jean?“

„Teď máš doktora Ralpha, Bobby. Sunderlanda.“

„Ale já mám Jean rád,“ zaprotestoval Bobby chabě. Bál se, aby si maminku nerozhněval.

23

Pozdě odpoledne zatelefonoval Larry. „Musím tě vidět. Hned!“ prohlásil rozhodně. „Nemám čas.“

„Tak pojďme na večeři.“

„Večer budu pracovat. Musím dokončit zprávu. Už jsem ji anotovala v několika časopisech.“

„Právě o tom si s tebou chci promluvit. Přemýšlím o tom od chvíle, kdy nám Benni ukázal ten papír. Musíš to zarazit.“

„To neudělám!“

„Tak to alespoň odlož.“

„Larry!“ Jediným slovem vyjádřila jak hněv nad tím, že se vměšuje do jejího profesionálního života, tak zklamání nad jeho přáním, aby se sklonila před nátlakem.

„Promiň, drahoušku,“ řekl, „ale myslel jsem na nás. Jestliže to slyšení dopadne špatně a Cameron vyhraje, odejdeš odsud.“

„Nebudu mít na vybranou.“

„Neměl jsem na mysli jen tuto nemocnici, ale i město. Kdoví, odkud dostaneš nabídku? Z New Yorku? La Jolly? Houstonu? Nenechám tě odejít. Nikdy!“

„Larry…,“ snažila se ho zastavit.

„Nenechám tě odejít!“

„Vím, co cítíš. A co cítím já. Nedám se však profesionálně vydírat. Nemohou odebrat toho chlapce z mé péče. A to samé se týká i mé zprávy. Já to zkrátka musím udělat!“

Bylo po druhé hodině ráno. Navzdory svému rozhodnutí s Larrym povečeřela. Souhlasila i s tím, aby ji doprovodil domů. Když pak ležela v jeho náručí, uvědomila si, jak po tom celý ten dlouhý a obtížný den toužila.

Larry usnul a ona sledovala jeho hezký uvolněný obličej a uvažovala o jeho slovech. Jestliže při slyšení před správní radou prohraje, bude muset odejít a přijmout místo jinde. Mohlo by se stát, že tím Larry zmizí z jejího života. Žádný jiný muž už ho nenahradí. Snad se jí bude někdo dvořit, ale ona už nedokáže své srdce a život věnovat někomu dalšímu. Už nedokáže milovat a ještě jednou lásku ztratit. A rovněž nemůže požádat Larryho, aby se kvůli ní vzdal své kariéry.

Něžně ho políbila na tvář. Pak vyklouzla z postele a odešla do obývacího pokoje pokračovat v práci na zprávě. Rozhodla se, že ji dokončí, než ji zahltí hořkost z konfrontace se správní radou. Cameron bude pravděpodobně triumfovat. Vždycky to tak dopadlo. Byla však odhodlaná, že mu to neusnadní.

Psala a přepisovala skoro tři hodiny. Usnula na gauči, když to po sobě pročítala. Pod dlouhými závěsy se do místnosti dralo světlo.

Tak ji našel Larry. Něžně ji zvedl a odnesl zpátky do postele. Pečlivě ji přikryl a odešel uvařit kávu. Zatímco čekal, až se bude vařit voda v kávovaru, padl mu zrak na její zprávu nazvanou „Sociální podmínky ve vztahu k počtu vyléčených“.

Napřed chtěl jen ze zvědavosti přelétnout první stránku, ale brzy se vrátil na začátek a dál četl velmi pozorně. Asi v polovině ucítil vůni a zbytek dočetl v kuchyni nad několika šálky kávy.

Pak se opřel a zamyslel se. Ať předtím říkal, co říkal, teď si uvědomil, že nemá právo odrazovat ji od zveřejnění této zprávy. Byla to solidní práce. Nechyběla fakta a závěry byly rozumné a přesvědčivé. Pomlouvači ji mohou nařknout z politizování medicíny, ale s jejími výzkumy nemohou nesouhlasit. Cameron se nepochybně rozzuří. Jeho hněv však jen potvrdí hodnotu Jeaniných závěrů. Děsilo ho však, že publikací zprávy mizí naděje na to, že by Jean mohla zůstat v nemocnici. Až ráno přijede do své pracovny, může se začít diskrétně poptávat. Možná že se pro skvělou profesorku neurologie najde místo někde blíž než v Houstonu nebo na Západním pobřeží.

Jean Scofieldová vykonávala denní povinnosti nezvykle zachmuřeně. Sestry i lékaři si to šeptali za jejími zády. Před polednem zjistili, proč je tak nezvykle strohá a bez úsměvu. Po celé klinice se rozšířila pověst o nastávajícím slyšení.

Když seděla v pracovně a diktovala příkazy a zprávy o pacientech, které vyšetřila, najednou se tiše otevřely dveře. Aniž vzhlédla, přerušila diktování, jen aby řekla: „Ještě pět minut, Maggie, jen co dodělám tento případ.“

Neozvalo se obvyklé „Ano, paní doktorko“. Neozvalo se nic. Jean odložila diktafon a otočila se k otevřeným dveřím. Namísto sekretářky tam stál pětiletý chlapeček v tmavomodrém županu. Nešikovně zavázaný pásek dokazoval, že se oblékal sám.

„Bobby?“

„Doktorko Jean…,“ řekl chlapec, „můžu… můžu jít dál?“

„Bobby, teď je tvým doktorem pan Sunderland. Víš to, že?“

„Ano, paní.“

„Opravdu chceš jít dál?“

„Ano, paní,“ odpověděl Bobby, ale neodvážil se postoupit do místnosti.

Jean zaváhala, ale pak to vzdala. „Tak pojď, Bobby.“

Plaše k ní vykročil a tiše se zastavil u jejího psacího stolu. Opatrně se natáhl a přitiskl si její ruku ke tváři. Neodolala a objala ho. Její důvod byl jasný, ale jeho důvod jí dělal starosti.

„Máte nějaké hračky?“ zeptal se v naději, že vytáhne ty, které ho tak zaujaly při jejich nedávném sezení.

Ne, nesmí ho povzbuzovat. Bude si muset zvyknout, že už není jeho lékařka.

„Ne, Bobby, už žádné hračky,“ řekla Jean jemně. „Ví někdo, že jsi tady? Smíš vycházet z pokoje?“ Neodpovídal. „Dovolili ti to?“ naléhala.

„Nepošlete mě zpátky?“ zaprosil klouček.

„Ne, nepošlu, Bobby. Sama tě odvedu.“ Vzala ho za ruku.

„Ta zebra…, nemohl bych dostat mou zebru?“

Proč by mu nemohla dát to malé vycpané zvíře? Sáhla do spodní zásuvky psacího stolu, kam hračky uložila. Zamýšlela je použít při hracím sezení s nějakým jiným dítětem. Vyndala zebru, skládačku a knížku pohádek. Zvířátko posunula tak, aby na ně dosáhl. Napřed je obdivoval a pak je sevřel v láskyplném objetí.

„A teď, Bobby,“ řekla a natáhla ruku, aby ho odvedla. Rozhodla se být přísná, ale pohled jeho modrých očí ji zarazil. Místo aby ho vzala za ruku, šla ke dveřím, zavřela je a po krátké úvaze i zamkla.

„Nechceš si sednout, Bobby?“

Chlapec se nadšeně vydrápal do křesla. Milovanou zebru stále držel v náručí.

„Nechtěl by sis dnes zahrát novou hru, Bobby? Báječnou novou hru?“ začala Jean. „Nebudeme dávat na místo kousky skládačky, budeme si hrát Jako kdyby.“

„To znám. Někdy to hrajeme s Esther.“

„Výborně,“ povzbudila ho Jean. „Tak si představ, že jsi jako doma. Ve své postýlce. A já ti jako čtu před usnutím.“

„Ale ještě není tma.“

„To můžeme snadno napravit.“ Jean vstala a zatáhla závěsy. „V pořádku?“

„Jo,“ řekla chlapec, zaujatý novou hrou.

„Zavři oči a mysli si, že je večer a já ti čtu na dobrou noc.“

Jean vytáhla baterku a začala číst. Zřejmě tu pohádku znal, protože se usmál, ale oči měl stále pevně zavřené. Pozvolna začala do textu zařazoval vlastní věty.

„Je noc, Bobby. Už bys měl spát. Čím lépe budeš hrát naši hru, tím budeš ospalejší. Hraj si na to, že už hluboce spíš. Schválně, jestli usneš dřív než já. Už spíš, hluboce spíš, Bobby. Máš zavřené oči. Pevně zavřené.“

Zadívala se na chlapce ve snaze odhadnout, jestli se změnil rytmus jeho dýchání. V tmavé místnosti vypadal jako stín. Zřetelně se na jeho tmavém župánku rýsovala jen černobíle pruhovaná hračka. Ležel bez hnutí a po chvíli se uvolnil natolik, že zebru pustil. Projistotu posvítila baterkou na jeho obličej. Oči měl zavřené, ale víčka k sobě netiskl křečovitě. Dobré znamení.

Promlouvala k němu ještě tišeji, aby se hypnotický spánek prohloubil, a zvedla mu volnou ruku. Byla bezvládná. Opatrně mu odebrala zebru. Ani se nepohnul.

Začala jednoduchými otázkami o škole, o domově, o přátelích a sousedech. Byla to nezbytná předehra. Když si na ně zvykl, navrhla: „Bobby, a teď si zahrajeme na narozeniny.“

„Narozeniny?“ zeptal se mdle.

„Slavil jsi narozeniny, když ti bylo pět?“

„Jo,“ odpověděl chlapec.

„Tak je oslavíme znovu. Bude to velká oslava?“

„Jo.“

„Kdo na ni přijde, Bobby?“

Chlapeček s rozzářeným obličejem odpověděl: „Gwen. A Tony. Angela. Judy.“

„Nikdo jiný, Bobby?“

„Babička Pearsonová.“

„To je maminčina maminka?“

„Hm“ odpověděl spící hoch. „Žádný dědeček?“

„Žádného dědečka nemám.“

„Je to pěkná slavnost, Bobby?“

„Dort. Velký čokoládový dort s bílým nápisem. Všechno nejlepší, Bobby. Spousta polevy. Moc dobrý.“ Bobby se usmál, ale oči měl stále zavřené.

„A co čtvrté narozeniny, Bobby. Byla to pěkná oslava?“

„Jo,“ usmál se.

„Kdo tam byl, Bobby?“

„Maminka. Tatínek. Tony. Angela. Judy.“

„Gwen ne?“

„Je nemocná.“

„Babička Pearsonová?“

„Ne…,“ zaváhal.

„Je to pěkná slavnost?“

„Jo. Bílý dort s čokoládovým nápisem. A zmrzlina. Mohl jsem si dát dvakrát.“

„Teď jsou ti tři roky, Bobby. Pamatuješ se na oslavu narozenin?“ Zaváhal. „Pamatuješ si na dobu, kdy ti byly tři roky, Bobby, že?“

„Jo, jo,“ řekl. „Tři roky.“ Mluvil jako dítě v tom věku. „Slavíš třetí narozeniny, Bobby. Kdo je tam?“

„Maminka a tatínek.“

„Babička Pearsonová?“

„Ne.“

„Co tvoji kamarádi?“

„Nemám kamarády.“

„Vůbec žádné kamarády, Bobby?“

„Ne…“

„Proč?“

„Stěhovali jsme se do San… San Diega.“ Jméno mu působilo stejné potíže, jako kdyby mu byly opravdu tři roky.

Ale zmínil se o San Diegu, což mohlo otevřít cestu.

„Bobby, než jste se přestěhovali do San Diega, žili jste v místě, které se jmenuje Dayton. Dayton. Pamatuješ se?“

„Ano, paní.“

„Už jsou ti skoro tři roky, Bobby. Stalo se něco toho dne, když jste se stěhovali do San Diega? Co se stalo, Bobby? Přišli do domu cizí lidé? Co tam dělali?“

„Přišli muži. Maminka mě vzbudila brzo.“ Jeho dikce svědčila o tom, že v hypnóze ještě omládl.

„Co říkala maminka, když tě budila?“

„Vstávej, miláčku. Přišli sem muži pro tvou postýlku. A stoleček. A hračky. Dneska se stěhujeme do San Diega.“

„A pak přišli ti stěhováci. Co dělali, Bobby?“

„Nosili všechno dolů. Krabice. Velké krabice.“

„Cos dělal ty, Bobby?“

„Hrál jsem si.“

„Kde?“

„Na podlaze.“

„Ve svém pokoji?“

„Ve velkém pokoji dole.“

„Jak tomu pokoji říká maminka, Bobby?“

„Obývací pokoj.“

„Tam sis hrál celou dobu, co ti pánové snášeli věci dolů?“ zeptala se Jean a napjatě očekávala chlapcovu odpověď. „Ne…“

„Cos dělal, Bobby?“

„Šel jsem nahoru.“

„A co se stalo?“

Najednou zakřičel rozzlobeným hlasem své matky: „Bobby, vypadni z těch schodů! Kolikrát ti to mám říkat? Slyšíš mě? Vrať se do obývacího pokoje a hraj si. Nepřekážej, nebo tě potrestám.“

„Ale ty ses vrátil nahoru.“

„Ano, paní,“ přiznal klouček. „Protože…“

„Proč, Bobby?“

„Chtěl jsem svého medvídka.“

„Cos udělal Bobby?“

„Já…,“ chlapec se zarazil, protože se cítil stejně provinile jako tenkrát. „Já… jsem se vrátil.“

„Nahoru po schodech?“

„Ano.“

„A?“ Chlapec nereagoval. „Co bylo pak, Bobby?“

„Šel jsem nahoru… po schodech…“ Natáhl ruku jako by se přidržoval zábradlí. „Jedna… dva… tři… čtyři…,“ počítal do devíti a zarazil se.

„Co se stalo na devátém schodě, Bobby?“

„Ten muž…“

„Muž?“

„Stěhovák.“

„Co udělal ten stěhovák?“

„Nesl dolů tu velkou věc.“

„A pak, Bobby?“ Jean se smířila s tím, že uslyší stejnou verzi jako od Tatumových.

Chlapec však vykřikl, jako když tehdy padal ze schodů, a rozplakal se. Jean se nedala vyrušit.

„Proč pláčeš, Bobby?“

„Bolí.“

„Co tě bolí?“

„Noha,“ ukázal na zadní stranu pravé nohy. Pravá lýtková kost, na které se pod rentgenem ukázala zahojená zlomenina.

„A maminka?“

„Vzala mě do náručí a říkala,“ opět ji napodobil: „Je mi to líto, drahoušku. Mamince je to moc a moc líto. Nechtěla to udělat.“

Jean se přisunula blíž. „Řekla, co nechtěla udělat, Bobby?“

„Ne.“

„Bobby, strčil do tebe ten muž na schodech?“

„Ne.“

„Vůbec se tě nedotkl?“

„Ne.“

„A přesto jsi spadl ze schodů. Proč, Bobby? Proč?“

„Maminka se moc zlobí.“

„Proč?“

„Že mě chytla na schodech, když mi to zakázala.“

„Co dělá maminka?“

„Ona…“ Chlapec to nedokáže vyjádřit a tak udělá gesto jako jeho rozlícená matka. „A já…, já…,“ zaječel a jako by padal dozadu. Pak natáhl ruku a dotkl se zraněného místa. Znovu se rozplakal.

„Proč pláčeš, Bobby?“

„Bolí. Bolí.“

Jean zaujalo, že Bob Tatum události toho dne jen nepatrně pozměnil. Ano, stěhovali se. Byli tam stěhováci. Chlapec byl přistižen na schodech. Na rozdíl od Tatumovy verze se však Bobbyho žádný stěhovák nedotkl. Jen jeho matka. A podle chlapcova bolestného vyprávění ho udeřila v hněvu.

„Bobby, byl tam tatínek, když se to stalo?“

„Ne, paní.“

Takže Bob Tatum tlumočil Marissinu verzi, uvědomila si Jean. Musela pokračovat. Zlomenina na noze se zahojila už dávno. Mohl však mít ještě jiná, čerstvější zranění, která by mohla být velmi nebezpečná.

„Bobby, zlobí se na tebe maminka často?“

„Jo…,“ odpověděl tiše.

„I tady, v novém domě?“

„Jo…“

„Co dělá maminka, když se zlobí?“ naléhala Jean, protože se zdálo, že se o tom kloučkovi nechce mluvit. „Pověz mi, Bobby, co dělá maminka, když se zlobí?“

„Tluče mě.“

„Bolí to?“

„Ano, paní.“

„Bobby, vzpomínáš si, co dělá a říká?“

„Potom?“

„Ano. Maminka tě udeřila. Co říká?“

„Ona… ona pláče…“

„Pláče?“ zeptala se Jean. „Ano, paní.“

„Říká něco?“

„Ano, paní. Pláče a říká, že je jí to líto…“ Znovu napodobuje matku: „Už se to nestane, Bobby, už nikdy. Takže to nikomu neříkej. Nikdo to nesmí vědět. Zvlášť tatínek. Slib mi to, Bobby.“ Pak promluvil vlastním hlasem. „Slibuju maminko. Jenom neplač. Mám tě tak rád, neplač…“

Jean byla v pokušení vzít nešťastného hošíka do náručí a uklidnit ho, ale musela se dozvědět víc.

„Bobby, teď si vzpomeň na jiný čas. Je to nedávno. Žijete v novém domě a ty ses udeřil do hlavy. Vzpomínáš si?“ Jean se snažila stimulovat jeho paměť.

Chlapec zavrtěl hlavou.

„Žádná boule na hlavě? Žádná bolest?“

Vrtěl hlavou, ale vzlykal dál.

„Měl jsi někdy na hlavě velkou bouli? Nevzpomínáš si? Zkus to, Bobby, zkus!“

Zvedl ruku a opatrně se dotkl levé strany lebky, načež ucukl, jako by ho to silně zabolelo.

„Bolí to, Bobby?“

„Ano.“

„Hodně?“

„Moc.“

„Je tam boule?“

„Ano.“

Natáhla se a dotkla se jeho hlavy. Žádná boule tam přirozeně nebyla, ale chlapec se bolestivě stáhl.

„Kdy se ti udělala ta boule, Bobby?“ zeptala se. Zjistit čas bylo velmi důležité. Mohl by se odtud vystopovat důvod nynějších záchvatů.

„Vánoce.“

„Na Boží hod?“

„Předtím.“

„Jak dlouho předtím?“

„Než se vrátil tatínek.“

„Tatínek přijel domů na Vánoce?“

„Ano.“

„Co se stalo?“ počkala chvíli. „Bobby?“

„Maminka jde pryč.“

„To je všechno, Bobby?“ Chlapec byl na rozpacích. „Bobby, to je všechno?“

„Maminka a já zdobíme stromeček. Velké lesklé ozdoby.“

„A pak?“

„Já jsem jednu ozobu rozbil. Velkou, lesklou, červenou,“ řekl provinile.

Jean se naklonila blíž. „Co udělala maminka? Zase tě potrestala?“

„Ne,“ zklamal ji.

„A co bylo pak, Bobby?“

„Maminka jde pryč. Celá nastrojená,“ svěřil se chlapec. „Víš, kam jde maminka?“

„Maminka jde pryč,“ opakoval a dodal: „Celá nastrojená.“

„A co děláš ty, Bobby?“

„Prosím ji, aby nikam nechodila.“

„A co ona?“

„Říká, že musí. Esther mě uloží. A pak mě maminka políbí.“

„A pak, Bobby?“

Utrápeným obličejíkem prolétne znechucený výraz. „Já…“

„Copak, Bobby?“

„Já… Udělalo se mi špatně.“ Když si na to vzpomněl, zkřivily se mu rty.

„A copak udělala maminka?“

„Uhodila mě.“

„Protože se ti udělalo špatně?“

„Ano.“

Jean to nechápala. „Proto tě uhodila, Bobby? Protože se ti udělalo špatně od žaludku?“

„Ano.“

„Jak tě udeřila?“

Bobby se rozpřáhl. Už si vzpomínal. „Co se stalo pak?“ Bobby neodpověděl. „Bobby?“

Chlapec mlčel, jako kdyby to byl konec příběhu. „Nevzpomínáš si, co bylo pak?“

Bobby mlčel, ale celý se roztřásl. Jean ho vzala do náručí a pevně ho k sobě přitiskla. „Už se nemusíš bát, Bobby,“ konejšila ho. „Nevzpomeneš si, co se stalo, když tě maminka udeřila?“

Chlapec si schoval tvář na jejím měkkém teplém rameni.

„Nepamatuješ se, Bobby?“

Cítila, že zavrtěl hlavou.

„Tak jsi přišel k té bouli na hlavě?“

Bobby přikývl a tiskl se k ní dál. Vybavilo se jí, jak jednou řekl: „Maminka nemá ráda, když zvracím.“

Probudila ho z hypnotického spánku. „Pojď, Bobby, odvedu tě do tvého pokoje.“ Musela se vyprostit z jeho objetí. Toužebně se zadíval na zebru. „Vezmi si ji, Bobby. Je tvoje.“

Nadšeně se po hračce natáhl. Jean ho vzala za ruku a vedla ho chodbou. Na půl cesty k Bobbyho pokoji zaslechla Jean za zády rozlícený ženský hlas.

„Tady je! Ona ho unesla!“

Byla to rozzuřená Marissa Tatumová. „Bobby! Pusť tu ženskou! Okamžitě pojď ke své matce!“

Chlapeček vzhlédl k Jean se slzami v očích. „Musím to vrátit?“ zeptal se.

„Ne, Bobby, jen si zebru nech. Je tvoje. A utíkej ke své matce.“

Poslechl. Marissa poklekla na jedno koleno a objala svého syna. Pak se ohlédla přes rameno a zasyčela: „Doktorko Scofieldová, zachovala jste se naprosto neprofesionálně a neslýchané. Okamžitě to ohlásím!“

24

„Dobře, dobře, Jean. Že jsi toho chlapce do své pracovny nepřivedla? Poté, co ti ten případ odebrali? Nedivím se, že Marissa zuřila.“

Jean se vyhnula přímé odpovědi. „Vzhledem k tomu, že to už není můj případ, záleží na tobě.“

„Co?“

„Musíš okamžitě požádat o angio!“

„Co tak náhle?“

„Možná že jsem objevila příčinu jeho záchvatů.“

„Ty znáš příčinu?“

„Možná jsem na něco přišla,“ opravila ho. „Na co jsi přišla? Jak?“

Pověděla mu o tom, co zjistila, když chlapce hypnotizovala.

„Tys toho kluka hypnotizovala bez souhlasu rodičů?“ zareagoval Larry pobouřeně.

„Pokud vím, nic takového ani zákon ani lékařská etika nevyžaduje.“

„Ano, ale…“ Larry námitku nedokončil.

„Ale co? Mohla jsem se dotknout citů velectěné rodiny Tatumovy? Tak ať, moji pacienti to nejsou.“

„Bobby také ne,“ připomněl jí Larry.

„Ale byl,“ trvala na svém. „A v jistém smyslu stále ještě je“

„Jean…,“ řekl, ale varování, že se Jean příliš citově angažuje, raději nedokončil.

„Larry,“ naléhala. „Trvám na angio. Vedle počítačových snímků, které ještě nemáme, je to jediný způsob, jak stanovit diagnózu. Pokud se zjistí, že je to nitrolební hematom, bude potřebovat operaci. Okamžitě!“

„Ale Bobby ti řekl jen to, že ho potrestala matka. I pokud se ti to podaří dokázat, nebylo by to poprvé, co čtyřleté dítě potrestala matka.“

„Za to, že mu bylo špatně od žaludku?“ opáčila Jean.

„Téhle části nevěřím. Muselo za tím být něco víc,“ trval na svém Larry.

„Zhypnotizovaný pacient většinou nelže.“

„Nedává to smysl. Přece by ho Marissa neudeřila za to, že zvracel.“

„Ale dává to smysl. Podle odborné literatury je Bobby typický případ.“

„Čeho?“

„Zneužívání dětí. Normální rodiče se o nemocné dítě starají až přehnaně. Rodiče, kteří dítě týrají, každá známka nemoci znepokojí až rozzuří.“

„Takže teď místo Boba obviňuješ Marissu? Jen proto, že ti malý chlapeček povídal, že mu matka jednou naplácala. Tedy, Jean!“ snažil se ovládnout pobouření.

„A co jeho verze o zlomené noze?“ vyzývala Jean.

„Ale vždyť do něj přece mohl vrazit ten stěhovák. Já vím jen jedno: Když podle tebe utrpěl úraz hlavy, byl jsem jeho ošetřujícím lékařem já. A já o tom nic neslyšel, nenašel jsem žádnou známku zranění, takže podle mě k ničemu podobnému nedošlo.“

„Larry, dítěti se neudělá bolestivá boule na hlavě jen tak. Někdo ho musel udeřit tak silně, že upadl a narazil si lebku.“

„To ti říkal? V hypnóze?“

„Ne.“

„Takže zase děláš předčasné závěry.“

„Až budeme mít angio, nebudu je muset dělat,“ ohradila se. „Ale na základě toho, co víme, nemůžu ospravedlnit riziko.“

„Já ano,“ naléhala. „Jen si vzpomeň na první lékařské zprávy o zneužívání dětí. V roce 1946 Caffey popsal souvislost mezi zlomeninami dlouhých kostí a nitrolebním krvácením. Kde se vyskytne jedno, najde se i druhé.“

Larry, podrážděný tím, že přehlédl důležitý fakt o jednom svém pacientovi, odpověděl s těžce ovládanou zuřivostí. „Nevykládej pediatrovi o Caffeyho studii! Ve všech případech, které popisuje, se jednalo o nechtěné děti. A jsou tam ještě jiné aspekty, které se v tom našem nevyskytují.“

„Jeden aspekt však nemůžu jen tak přejít. Bobby se v hypnóze nepamatoval, co se stalo poté, co ho matka udeřila.“

„Což znamená?“

„Že byl bez sebe. Byl v bezvědomí. Na nic si nevzpomíná. Takový úder může způsobit nitrolební krvácení. Larry, trvej na angiu!“ naléhala.

„Napřed si chci promluvit s Bobbym.“

„Je to tvůj pacient, ne můj. Nemusíš mě žádat o souhlas.“

Tak skončil jejich neosobní, rázný a profesionální rozhovor. Jean to bylo líto, ale cítila silněji než jindy, že musí udržovat obě stránky svého života oddělené.

Pokud bude tento případ znamenat ztrátu Larryho, nějak se s tím smíří. Snad už nevědomky ukončila tu část života, v níž byla dílem žena, dílem lékařka. Možná že nyní už je jen lékařka. Přijala by to klidněji, kdyby ho zrovna teď tolik nepotřebovala, i když teprve před pár okamžiky v hněvu opustil její pracovnu.

Larry Braham zašel za chlapcem, jako by šlo o běžnou návštěvu.

„Nazdar, Bobby!“

„Nazdar, doktore Larry.“ Chlapec byl rád, že ho vidí, ale nepřestával hladit kožíšek malé zebry. „Jak se cítíš?“

„Fajn,“ odpověděl bez velkého nadšení. „Líbí se ti tady, Bobby?“

„Jo, líbí.“

„Nebyl bys raději doma a se svými kamarády?“

„Ale já tu mám kamarádku.“

Larry se domníval, že hovoří o malé nešťastné Beatrice Faziové, a proto řekl: „Ale ona už tu není.“

„Ale je.“

„Kdo?“

„Doktorka Jean. Už není moje doktorka, takže musí být moje kamarádka.“

„Aha. No, teď je nejdůležitější, abys byl na Díkůvzdání doma.“

„Tady se neslaví Díkůvzdání?“ zeptal se klouček naivně.

„Ale ano, ale je lepší ho oslavit doma.“ Pak stočil rozhovor zamýšleným směrem. „Stejně jako Vánoce. Jsi přece rád na Vánoce doma, ne?“

„Jo.“

„Dárky. A zdobení stromečku. Pomáháš přeci mamince strojit stromeček, že?“

„Hm,“ řekl chlapec, ale veškerou pozornost věnoval kožíšku milované hračky.

„Bobby… zdobíš rád stromeček?“

„Jo.“

„I když rozbiješ nějakou ozobu?“ Larry slovo vyslovil tak, jak mu to vyprávěla Jean.

Chlapec se usmál. „Řekls to špatně. Není to ozoba, ale ozdoba.“

„Ach,“ Larry naoko přijal jeho opravu. „Už jsi někdy rozbil ozdobu?“

„Ne.“

„Nikdy?“

„Nikdy.“

Spontánní a úplné popření Larryho ohromilo. Rozhodl se přejít přímo k věci. „Bobby, potrestal tě někdo o posledních Vánocích?“

„Ne…“

„Nepotrestala tě maminka za to, že se ti udělalo špatně?“

„Nee,“ řekl chlapec a soustředil se plně na hračku. „Měl jsi někdy bouli na hlavě, Bobby? Bouli, která moc bolela? Zkus si vzpomenout, Bobby.“

Bobby se hluboce zamyslel. „Nikdy jsem neměl bouli na hlavě.“

Larry Braham pozorně studoval chlapcův obličej. Bylo zřejmé, že nic nezakrývá a mluví čistou pravdu. Poplácal Bobbyho po tváři a přátelsky mu stiskl biceps. Larry Braham byl velmi ustaraný dětský lékař.

„Jeannie, cožpak si neuvědomuješ, do jak nemožné situace se dostaneš, když budeš pokračovat? I ten chlapec, o kterého máš takový zájem, bude proti tobě,“ varoval Larry.

„To, co mi Bobby vyprávěl v hypnóze, je pravda. Při vědomém stavu je utlumen. Bojí se vzpomenout. Protože se bojí dalších trestů.“

„Když s tímhle předstoupíš před komisi pro ochranu zneužívaných dětí nebo se budeš muset hájit před správní radou, co jim řekneš? Žes dítě hypnotizovala bez souhlasu rodičů?“

„Ale já jsem ho nevystavila žádnému nebezpečí,“ hájila se.

„Co když bude správní rada trvat na Bobbyho výslechu? A on jim řekne to samé co mně? Nikdy nezvracel. Jeho matka ho nikdy nepotrestala. Co potom?“

Mlčela.

„Jeannie, sotva před šesti měsíci jsem četl v Pediatrickém časopise o soudci, který nedovolil, aby pětileté dítě svědčilo u soudu, přestože na něm byly jasně vidět známky fyzického týrání. Rozhodl, že u pětiletého dítěte se není možné spolehnout na to, že bude schopno věrohodně opakovat svůj příběh v soudní síni. A ty ani nemůžeš prokázat fyzické týrání.“

„Mohla bych, když prosadíš angio.“

Ztratil trpělivost. „Jean! Zapomeň, že jsem to já. Dělej, jako bys mluvila s nějakým jiným, cizím pediatrem. Léčíš jeho pacienta, pětiletého chlapce, který už mnoho dní neměl záchvat. Je na dilantinu a jeho stav je stabilizovaný. Chtěla bys po něm, aby získal souhlas s angio?

A navíc, když o to Tatumovy požádám, budu jim muset říct proč.“

„Jen jim to řekni!“ odsekla.

„Teď? Před tvým slyšením? A dát tím Cameronovi do ruky další trumf?“

Mlčky akceptovala jeho slova.

„Stejně si myslím,“ pokračoval Larry, „že bys měla to slyšení odvolat, dokud je ještě čas.“

„Tím bych ovšem přijala Cameronova obvinění.“

„Ano,“ zachmuřil se. „To ano.“

Larry odešel. Jean byla trochu zaražená, ale přesto se odhodlaně posadila k psacímu stroji a napsala řadu krátkých dopisů. Týkaly se tak důvěrné věci, že je nesvěřila ani Maggie. Bylo jich celkem dvacet devět a adresovala je kartotékám všech nemocnic ve městě.

Její žádost, sázející na profesionální zdvořilost, byla prostá. Byla by vděčná za informaci, zda jejich pohotovostní oddělení neošetřovalo chlapce jménem Robert Tatum junior mezi 18. a 23. prosincem minulého roku. Pokud může věřit tomu, co si Bobby vybavil v hypnóze, a ona si byla jistá, že může, pak po úderu ztratil vědomí. Matka byla patrně zoufalá. Kdyby zavolala rodinného pediatra, Larryho Brahama, musela by vysvětlovat. Zavézt chlapce na pohotovost Univerzitní bylo to samé, protože s ní byl Larry ve spojení, a co bylo horší, byl s ní ve spojení i Cameron. Musela zvolit jinou nemocnici. Jean byla odhodlaná tu nemocnici vypátrat a získat zprávu o přijetí a nález.

Napsala adresy, nalepila známky a sama dopisy odeslala.

Dříve by na odpovědi musela čekat týdny, ale dnes, kdy byly nemocnice vybaveny počítači – ironií osudu právě firmou InterElectronics – mohla informace očekávat brzy.

Možná ještě před slyšením.

Do týdne měla na stole odpovědi ze všech devětadvaceti nemocnic. Žádná z nich nepřijala v prosinci minulého roku pacienta jménem Robert Tatum junior. Dvě nemocnice přijímaly pacienty jménem Tatum – šedesátiletého muže a čtyřiadvacetiletou dívku, která byla obětí násilného přepadení a byla po ošetření propuštěna.

V celém městě nepřijali osobu jménem Robert Tatum.

Výsledky pátrání Jean zneklidnily. Měla podezření, že Marissa vzala Bobbyho k nějakému cizímu soukromému pediatrovi. Pak by ovšem nebylo možné ho vystopovat.

Jean bude muset čelit správní radě bez konkrétních důkazů v ruce. A ještě ke všemu, když na ni budou naléhat, bude muset na základě toho, co zjistila od Bobbyho v hypnóze, odvolat své obvinění proti Bobu Tatumovi. Larry ji radil dobře. Bude ho muset poslechnout.

Nezbývalo, než napsat správní radě a stáhnout žádost o slyšení.

Horace Cameron sice její dopis dostal, ale schůzi správní rady neodvolal. Chtěl veřejně vychutnat své vítězství.

25

O dva dny později našla doktorka Scofieldová na svém psacím stole zapečetěnou úřední obálku. Věděla, co v ní je, ještě než ji otevřela. Nemýlila se. Bylo to oficiální oznámení od Edwarda Careyho. Správní rada rozhodla zbavit ji práva přijímat své pacienty na kliniku. Dopis se nezmiňoval o vyučování na lékařské fakultě ani o definitivě. Obojí však pro ni mělo za těchto podmínek pramalou cenu.

Napřed se rozhodla bojovat. Teď, když správní rada udělala první krok, mohla předložit záležitost soudu. Když však vyprchala zuřivost, cítila se tak otřesena, že se rozplakala.

Zazvonil telefon. Vzpamatovala se a zvedla ho. „Doktorka Scofieldová.“

„Jeannie?“ Byl to Larry. „Ty pláčeš?“

„Ne,“ protestovala chabě.

„Dostalas to rozhodnutí.“

„Ano,“ přiznala zastřeným hlasem.

„Teď nesmíš být sama. Odvezu tě domů. Počkej na mě.“

„Dobrá, počkám,“ souhlasila. Ulevilo se jí. Potřebovala ho jako ještě nikdy. Už léta se necítila tak slabá a poražená. Než zavěsila, požádala: „Larry? Mohl bys pro mě něco udělat?“

„Cokoli!“

„Vezmi s sebou chorobopis Bobbyho Tatuma.“

„Proč?“

„Zkrátka ho přines.“

„Jeannie, drahoušku, nenech se tím případem zničit. Už tě stál až příliš. Pusť to z hlavy!“ naléhal. „Larry! Prosím?“

„Tak dobrá,“ souhlasil váhavě.

Než přišel Larry, dostavil se Hans Benziger. Podíval se jí do očí.

„Dostalas oficiální dopis,“ usoudil. „Já taky.“ Něžně ji objal a políbil na tvář. „Tolik bych si přál, abych pro tebe mohl něco udělat. Alespoň maličkost,“ řekl s beznadějí v hlase.

Snažila se to starému pánovi ulehčit. „Budou jiná místa, jiné nemocnice,“ ujistila ho.

„Ale už to nikdy nebude stejné,“ řekl Benziger. Musela s ním souhlasit.

Zatímco Larry chystal drinky, procházela si Bobbyho chorobopís. Nic nevynechala, žádnou laboratorní zprávu, žádný zápis. Nakonec desky zavřela a zavrtěla hlavou.

„Tady to je,“ podal jí Larry skleničku. Pomalu upíjela. Larry ji odborně medicínsky studoval, až na něj pohlédla přes orosený okraj sklenice.

„Na co myslíš?“ otázala se.

„Na nic.“

„Díval ses na mě tak divně.“

„Přemýšlel jsem o tobě. Měla bys odtud na chvíli vypadnout. Odpočinout si. Mohli bychom spolu někam odcestovat, abychom přišli na jiné myšlenky.“

„Jenom o tom? Že bychom měli vypadnout?“ zeptala se významně.

„Na co narážíš?“ opáčil, ačkoliv dobře věděl, co má na mysli.

„Způsob, jakým ses na mě díval. Bojíš se, že se zase zhroutím, že?“ Očekávala přímou odpověď, žádné vytáčky.

„To, co udělala správní rada, pro tebe není žádná drobná porážka. Můžeš to pociťovat jako nejdůležitější věc v životě od chvíle, kdys ztratila Cliff a. Nikdy jsem si nenamlouval, že jsem pro tebe stejně důležitý jako tvoje kariéra. Přijal jsem tvé podmínky. Když však vidím, jak jsi unavená a zoufalá, když máš v očích tak zmučený pohled, ano, uvažuju, zda se to stane ještě jednou. Miluji tě, a proto na to mám právo. A mám právo se ptát. I Benni…“ Zarazil se.

„Tys o mně mluvil s Bennim?“

„On o tobě mluvil se mnou.“

„Je to na mně tak vidět?“

Místo odpovědi ji Larry vzal do náručí. Po chvíli promluvila tiše jako malá holčička.

„Dneska jsem plakala. Poprvé po dlouhé době,“ přiznala se. „Klidně se vyplakej. Já ti rozumím.“

„Jen mě pevně drž.“ Rád jí vyhověl. Nakonec se zeptala: „Tak Benni si taky dělá starosti?“

„Ano.“

„Ale to nemusí. Každý psychiatr ti potvrdí, že lidé, kteří překonali zhroucení, jsou obvykle daleko silnější než dřív.“

„Slovo obvykle nestačí, když se člověk obává o ženu, kterou miluje. A my tě s Bennim milujeme, každý po svém.“

„Já vím, já vím,“ řekla smutně.

Odvedl ji do ložnice. Šla jako beránek. Uprostřed noci se však vykradla do obývacího pokoje a hodinu bezvýsledně studovala Bobbyho chorobopis.

Byla nejen zklamaná, ale i deprimovaná. Při rozhovoru s Larrym si poprvé uvědomila jednu zásadní věc. V novém sňatku jí nebránila věrnost Cliffově památce. Byl to ostrůvek falešného bezpečí, který si sama vytvořila. Pokud se znovu nevdá, už nikdy neutrpí tak strašlivou ztrátu. A přesto k tomu došlo, ačkoliv je svobodná. A tentokrát se o to přičinila sama.

Ona, nikoli Larry, spustila tu lavinu, která je rozdělí. Pokud se ovšem neodhodlá obětovat svoji vědeckou kariéru. Mohla by zůstat ve městě a otevřít si soukromou ordinaci. Na tom by nebylo nic potupného. Přišla by však o uspokojení, které jí přinášelo přednášení na fakultě a výzkum. Věděla, že má v tom směru co říct, a byla odhodlaná to učinit. Přestože za to bude muset znovu platit bolestí a osaměním.

Než Larry ráno odešel, přinutil ji, aby mu slíbila, že si dá dneska pohov. Měla přednášet, odbýt si povinnosti na klinice a dost. A hlavně vypadnout z nemocnice.

„Co bych měla podle tebe dělat?“

„Co dělají ženy, když mají čas pro sebe,“ řekl. „Co vlastně dělají?“

„Nakupují,“ usmála se. „Nebo jdou na oběd. To dělají hrozně rády.“

„Tak se mi líbíš. Když se usmíváš.“

Políbil ji a odjel do ordinace. Chudák Larry, pomyslela si, pořád doufá, že to vyjde. Jako když si děti hrají na maminku a na tatínka. A je to její vina. Ona ho zatáhla do své hry na bezpečí. Už se nebude cítit jen osamělá. Bude ji pronásledovat pocit viny.

Na příjezdové cestě k nemocnici zastavila čtyři policejní auta. Světla jejich červenobílých výstražných majáčků blikala mlhavou nocí. Několik policistů rozmlouvalo před vchodem. Vcházející i vycházející návštěvníci obrovitého nemocničního komplexu se zastavovali a podivovali přítomnosti tak silné policejní jednotky. Uvnitř, v prostorné kanceláři Edwarda Careyho, velel Horace Cameron. Přisvojil si jeho psací stůl a oba telefony.

Marissa Tatumová seděla v koutě. Měla zarudlé, ale suché oči, kterým se už nedostávalo slz. Sežmoulala mokrý kapesníček do kuličky a zoufale potřebovala útěchu.

Cameron dělal, co uměl. „Bob už je na cestě. Za dvě hodiny tu bude.“ Přikývla, ale těžko říct, jestli rozuměla, protože vypadala, jako kdyby ji od ostatního světa dělila skleněná přepážka. Chvějícími se rty stále opakovala jediné slovo: „Bobby… Bobby… Bobby…“

Znenadání vyskočila a vykřikla: „Oni ho musí najít. Musí!“

Cameron si nikdy nedokázal poradit s rozrušenými ženami. Ani s vlastní manželkou ne. „Sakra, Carey, postarejte se o ni! Sežeňte doktora, ať jí něco píchne.“

V tu chvíli vstoupil Larry Braham.

„Nuže?“ vrhl se na něj Cameron.

„Nikdo chlapce neviděl. Nikdo ho neviděl odcházet z pokoje. Nikdo ho neviděl opouštět nemocnici.“

„My ale nevíme, jestli nemocnici vůbec opustil,“ přerušil ho Carey ve snaze ochránit svou instituci před nařčením, že z ní může nepozorovaně vyklouznout pětiletý pacient. „Právě prohledáváme každé patro, každou místnost, každou skříň!“

Marissa Tatumová zvolala: „Prohledejte výtahové šachty! Rád si hrál s tlačítky od výtahu. Možná se mu podařilo nějak otevřít dveře!“

Larry Braham ji objal, aby ji uklidnil. „Riss, nebuď hysterická. Ničemu nepomůžeš. I kdyby stiskl knoflík, dveře se neotevřou, dokud před nimi není kabina. Takže spadnout do šachty nemohl.“

„Ale to se stává! Každou chvíli o tom čtu,“ protestovala.

Larry se tázavě podíval na Camerona.

„Bob je na cestě domů. Vedl obchodní a technickou konferenci v San Francisku. Firemní tryskové letadlo přistane za pár hodin.“

Cameron se obrátil na inspektora Greera, který byl v civilu. „Už jste se setkal s něčím takovým?“

„S čím takovým?“ zeptal se štíhlý vysoký inspektor.

„S tím, že unesou dítě rovnou z nemocnice?“

„My ale nevíme, jestli to dítě unesli, pane Camerone. Osobně o tom pochybuji.“

„Ale stát se to mohlo,“ trval na svém Cameron.

„Jestli ho opravdu unesla nějaká potrhlá ošetřovatelka nebo sanitářka, nemusíte si dělat starosti. Ty vždycky najdeme. A tenhle typ se o děti dobře stará. Proto je unášejí, aby se měly o koho starat. Jako kdyby jim nestačila panenka.“

„Ne, to jsem neměl na mysli.“

„Uvažoval jste tedy o výkupném?“ zeptal se inspektor. „O tom pochybuji.“

„Proč?“ podivil se Cameron. „Já bych byl přece logickým cílem?“

„Ale to není vaše dítě,“ připomněl mu inspektor.

„Kdyby někdo požadoval výkupné, kdo myslíte, že by poskytl peníze? To vám řekne každý, kdo mě zná.“

„Možná.“ Inspektor si uvědomil, že tu nešťastnou záležitost bere Cameron velmi osobně.

Dostavil se unavený a zdrcený Ralph Sunderland. „Nechápu. Někdo ho přece musel vidět. Mezi odpolední svačinou a dobou, kdy mu sestřička přinesla večeři, ho někdo musel vidět. A přesto ho nikdo nespatřil. Nikdo.“

„Děti!“ řekl inspektor. „Rády si hrají. Schovávají se, aby postrašily dospělé. Často si takhle hrál?“ obrátil se na Marissu.

„Někdy. Když byl menší,“ odpověděla zoufalá matka.

„Takhle dlouho by se neschovával,“ namítl Larry Braham.

„Takže vy si myslíte, že ho unesli,“ hledal u něho Cameron podporu pro svou teorii.

„Podívejte se, pane Camerone,“ přerušil ho Greer, protože se obával reakce Marissy Tatumové, „jestliže se opravdu jedná o únos, touhle dobou už by se únosce ozval. Ti pracují rychle. Udělej práci, seber peníze a zmiz, to je jejich heslo. Vědí, že čím déle se záležitost vleče, tím větší je riziko. Ale až dosud nic nenasvědčuje, že se opravdu jedná o únos.“ Otočil se k Marisse. „Zatelefonujte domů. Možná, že se ukázal. Nebo ještě lépe, dejte mi vaše číslo.“

Byla sice malá pravděpodobnost, že tam Bobby bude, ale Greer věděl, že pokud se jedná o únos, pachatelé se určitě spojí s domem Tatumových. Telefon zvedla Esther. Ne, Bobby tam není. Pokud ví, je v nemocnici. Děje se něco?

Greer neodpověděl, jen se zeptal: „Telefonoval někdo? Nějaký cizinec?“

„Žádné telefony, až na jeden. Telefonoval doktor.“

„Ale? Jaký doktor?“

„Doktorka Scofieldová.“

„Co říkala?“

„Chtěla mluvit s paní Tatumovou.“

„To je vše?“

„To je vše. Proč?“

„Děkuji, mockrát děkuji,“ řekl inspektor a zavěsil. „Kdo je doktorka Scofieldová?“

„Proč?“ vyletěl Larry.

„Dneska odpoledne k Tatumovým volal jen jeden člověk. Žena, která se představila jako doktorka Scofieldová,“ odpověděl inspektor s podezřením v hlase.

„No ovšem!“ zaržál Cameron. „To vysvětluje vše!“

„Co?“ zeptal se Greer v domnění, že má konečně v rukou vodítko. „Měla ho snad operovat nebo co?“

„Ne,“ odpověděl Cameron. „Povídal jste něco o sestrách toužících po dítěti?“

„Jo, co má být?“

„V takovýchto případech vždycky účinkují ženy, že?“

„Nikdy jsem neřešil žádný, ve kterém by nejely.“

„A co když po dítěti zatouží lékařka?“

„Předpokládám, že i to se může stát.“

„A jsme u toho!“ uzavřel Cameron vítězoslavně. „Ona je přesně ten druh ženy, který by toho byl schopen.“

„To je hanebné obvinění!“ vybuchl Larry Braham.

„Je to jediné logické vysvětlení, které zatím máme. Vsadím se, že nebude k dostižení. Ani v pracovně na klinice, ani doma. Někde se schovává, aby měla toho chlapce sama pro sebe. Stejně to měla od začátku v úmyslu!“

Aby dokázal, že se Cameron mýlí, vytočil Larry Jeanino soukromé číslo. Telefon, který by mohla zvednout jen ona, nezvedl nikdo. Zaváhal, a pak vytočil číslo k ní domů. Ozval se záznamník. Tou dobou už na něj zírali Cameron, Sunderland i Greer. Vytočil ještě třetí číslo.

„Benni? Tady Larry Braham. Viděl jsi Jean nebo jsi s ní mluvil v posledních několika hodinách? Aha, aha. Odešla hned po službě na klinice. Díky, Benni. Co se děje? Zmizel malý Tatum. Takže ty už to víš. Ne, zatím nic. Ani stopa.“

Otočil se k trojici mužů, která na něj podezíravě hleděla, a pokusil se o vysvětlení. „Řekl jsem jí, aby si odpoledne udělala volno. Byla velmi rozrušená,“ oslovil Camerona, „protože jste ji zbavili možnosti přijímat pacienty. Je to skoro jako kdybyste ji vyhodili. Strašně těžce to nese. Chtěl jsem, aby unikla z té tísnivé atmosféry.“

Čím víc se Larry snažil, tím přesvědčivějším se stávalo Cameronovo obvinění. Místo aby Jean pomohl, Larry jí jen přitěžoval.

„Inspektore, neměli bychom po té ženě vyhlásit pátrání?“

„Jestliže se to dostane do novin nebo do televize, mohlo by to osudně ohrozit kariéru doktorky Scofieldové,“ zasáhl Larry. „Mohla by vás všechny žalovat.“

„Jen ať žaluje,“ provokoval Cameron, „bude-li mít se svou minulostí dost odvahy riskovat takový proces.“

Greer vytočil číslo. „Kleine? Aha, Hruška. Hruško, vyhlas celostátní pátrání po osobě ženského pohlaví, bělošce, lékařce.“ Obrátil se k Larrymu: „Celým jménem?“

Larry neodpovídal, ale Cameron ho ochotně zastoupil. „Jean. Jean Scofieldová.“

„Popis?“

„Žena. Výška: střední. Věk: třicet pět, třicet šest,“ řekl Cameron.

„Třicet osm,“ opravil ho Larry a pokračoval v popisu. „Pět stop pět palců. Kaštanové vlasy. Velmi krásná.“

Inspektor předal informace. „Pravděpodobně bude ve společnosti malého, asi pětiletého chlapce. Černé vlasy, modré oči. Jméno: Robert Tatum mladší. Ne, není to její příbuzný. Jo, bude to zase jedna z těch.“

Vedoucí nemocniční ochranky přišel podat hlášení. „Prohledali jsme všechny budovy v areálu, spojené podzemními chodbami. Nic.“

Greer byl zahnán do kouta a vybuchl. „Tak ještě jednou. Jste si jistí, že to dítě nemělo podstoupit nějakou proceduru? Operaci, vyšetření, něco, co je mohlo vylekat? Vylekané děti jsou schopné skoro všeho.“

„Inspektore, už jsme vám říkali, že ne,“ odpověděl Cameron. „Naopak, doktor Sunderland rozhodl, že může být propuštěn, protože ho už žádné vyšetření ani jiné procedury nečekaly.“

„Dítě, které má jít domů, jen tak nezmizí,“ trval na svém Greer paličatě. „Třeba se bál, že jste mu něco zatajili?“

„Ale my jsme nic nezatajili!“ odporoval Sunderland. „Když jsem zjistil podle zpráv z laboratoře, že hladina dilantinu v jeho krvi klesla na předepsaný stupeň, sám jsem vydal příkazy k propuštění.“ Otočil se k Marisse. „Byla jste přece u toho, když jsem mu to dnes ráno říkal?“

„Ano.“

Cameron se vmísil do diskuse. „Já si myslím, že ta žena byla schopná nasadit mu do té malé hlavičky nejrůznější můry.“

„To je lež!“ hájil Larry Jean.

„Tak proč ten chlapec zmizel? To mně vysvětlete!“ žádal Cameron.

Marissa Tatumová, která se stále ještě zabývala poslední otázkou, kterou jí položil Greer, najednou promluvila. „Byl to ten nemocniční vozík. Ten to mohl způsobit.“

Všichni se k ní otočili.

„Jaký vozík?“ zeptal se Larry. „Riss?“

„Před týdnem. Vzala jsem Bobbyho do solária. Myslela jsem si, že se cestou zastavíme v pokojích jiných dětí. On postrádal společnost,“ řekla, jak nejtaktněji dokázala. O umístění Bobbyho na soukromém pokoji přece rozhodl Cameron. „Oblékla jsem mu župánek a vyšli jsme. Ve dveřích se zarazil. Podívala jsem se proč. Ošetřovatel vezl kolem nemocniční vozík, na kterém leželo malé tělíčko. Bylo celé přikryté. Stiskl mi ruku a zeptal se, proč má přikrytou i hlavu.

Pokusila jsem se mu to vysvětlit tak, abych ho nevyděsila. Zdálo se, že se mi to podařilo. Ale za chvíli se chtěl vrátit do svého pokoje. Posadil se mi na klín a vyptával se na umírání. Kam jdou lidé, kteří umřeli. Nadlouho se odmlčel a pak se zeptal, co se stane s ním, kdyby umřel. Ujistila jsem ho, že on samozřejmě neumře, ale po celý zbytek dne byl ustaraný a zamlklý.“

„Mohlo ho to vyděsit natolik, že utekl?“ zeptal se inspektor. „Nevím. Ale co na tom záleží? Najděte ho! Rychle ho najděte!“

Larry Braham ji popadl za paže, ještě než se sesypala. „Riss, prosím. Oni ho najdou. Nemůže být daleko.“ Snažil se ji uklidnit, ale sám svým slovům moc nevěřil.

„Co když dostane záchvat? Vždyť může umřít, udusit se…“

„Záchvat s největší pravděpodobností nedostane,“ řekl Larry. Ve skutečnosti se tou děsivou možností v duchu zabýval od chvíle, kdy se dozvěděl, že Bobby zmizel. Kdyby dostal záchvat a na blízku nebyla žádná pomoc, mohl se těžce zranit či zabít při pádu nebo se udusit vlastními zvratky. A pokud by záchvat trval dlouho, mohlo by dojít k poškození mozku. Larry se snažil uklidnit Marissu, která byla na pokraji zhroucení. Přes její hlavu si vyměnil ustaraný pohled se Sunderlandem.

„Vyděsil se!“ ozvala se Marissa. „Jednou mě varovala, že stres může vyvolat záchvat. Jestli je někde sám a vyděšený, mohl by dostat záchvat. Mohl?“

„Riss, tímhle ničemu nepomůžeš,“ zklidňoval ji Larry, třebaže její obavy sdílel. Pokud Bobby nedostane další dávku dilantinu včas, mohly se splnit.

Larry byl bezradný. Znovu vytočil Jeanino soukromé číslo. Nikdo to nebral. Pak zatelefonoval k ní domů a tentokrát zvedla sluchátko Bessie. Nic však o doktorce nevěděla. Larry začal uvažovat o možnosti, kterou předtím tak vehementně popíral. Jean zmizela. Chlapec také zmizel. Snad je to jen nešťastná shoda okolností. Ale mohlo by to být víc.

Larry se pokusil po svém analyzovat stav Jeaniny mysli. V této nemocnici se ona sama kdysi zotavovala. Představovala pro ni emoční i profesionální bezpečí. Jakmile toho byla nespravedlivě zbavena, mohla zareagovat naprosto nepředvídatelně.

Zatelefonoval na Jeaninu telefonní službu. Tam se konečně něco dozvěděl. Ano, doktorka Scofieldová se ozvala. Vyslechla jeho vzkazy. Takže už ví, že ji shání. Když zavěšoval, zazvonil druhý telefon. Careyho sekretářka oznamovala, že je doktorka Scofieldová na cestě.

Když se otevřely dveře, Marissa Tatumová povstala a osočila ji: „Co jste s ním udělala?“

„Já jsem ho neviděla,“ řekla Jean. „Ale jedno vím, musíme ho okamžitě najít!“

„Jean?“ žádal Larry vysvětlení.

„Nezdržujme se vysvětlováním. Musíme ho najít!“ naléhala.

„Sakra, ženská,“ zasáhl Cameron, „a co asi tak celou tu dobu děláme? Mysleli jsme, že je s vámi.“

„Kéž by byl,“ odsekla Jean.

„Paní doktorko,“ vmísil se inspektor, „nenapadá vás, kam mohl jít? Pochopil jsem, že si vás ten chlapec velice oblíbil.“

„Možná, že se mě vydal hledat. Mám v pracovně nějaké hračky, se kterými si rád hrál. Prohlédli jste moji pracovnu?“

„Nebyl tam.“

„V tom případě nevím, kde ho hledat,“ řekla Jean ustaraně.

Inspektor zvedl telefon. „Hruško, odvolejte pátrání po té doktorce. Soustřeďte se na chlapce.“

Jean pohlédla na Larryho. V jeho očích si přečetla, o čem se v místnosti uvažovalo před jejím příchodem. Otočila se a odcházela. Inspektor Greer za ní zavolal: „Zůstaňte v dosahu. Když vás něco napadne, spojte se se mnou. Budeme potřebovat veškerou pomoc.“

„Budeme potřebovat daleko víc, až ho najdeme!“ odpověděla Jean a odešla.

„Co tím myslela?“ Cameron se tázavě podíval na Larryho Brahama.

„Nemám tušení.“ Díval se za ní.

Jean odešla do svého patra. Zastavila se u staniční, ale nic nového se od ní nedozvěděla. Nikdo – žádná sestra, sanitářka ani vrátný – chlapce neviděl ani mu neřekl, jak se dostat do Jeaniny pracovny. Samozřejmě že od chvíle, kdy se zjistilo, že chlapec zmizel, došlo k výměně služeb. Pokoušeli se dostihnout všechny osoby, které byly ve službě v době zmizení. Žádný z těch, se kterými mluvili, však o chlapci nic nevěděl. Jean dorazila do své pracovny. Bála se o chlapce daleko víc než všichni ostatní, protože věděla, čeho se má bát. Larry ji našel za psacím stolem. Byla hluboce zamyšlená.

„Jeannie?“

„Musí se najít!“

„Oni ho najdou,“ ujišťoval ji nepřesvědčivě.

„Je to naléhavé.“

„Proč je to naléhavější než dřív?“

„Protože jsem to objevila.“

„Cos objevila?“

„Už to vím i bez angiogramu. Má nitrolební herna tom po úrazu hlavy.“

„Říkalas však, že ti žádná nemocnice neohlásila, že byl přijat.“

„To bylo předevčírem,“ řekla Jean. „Proto jsem si chtěla ještě jednou prostudovat Bobbyho chorobopis.“

„Neobjevilas tam však nic, co by potvrdilo tvé podezření.“

„Ne,“ připustila, „ale zato jsem tam objevila bod, odkud mám začít.“

„Jaké místo?“

„Pearson.“

„Pearson?“ opáčil Larry zmateně.

„Tak se jmenovala Marissa Tatumová za svobodna.“

„Máš pravdu,“ rozpomněl se. „Ale co s tím?“

„Přečetla jsem spoustu materiálů o zneužívání dětí. Existuje v tom jakýsi vzorec. Příslušnice střední a vyšší vrstvy, které týrají děti, nikdy v případě nutnosti nevyhledávají rodinného pediatra. Obrátí se na lékaře, který je nezná, nebo na nemocnici. Nikdy neplatí šekem a neprokáží se kartou od pojišťovny. Vždycky platí hotově, aby nemohly být identifikovány. A téměř pokaždé vystupují pod nepravým jménem.“

„Co s tím má co dělat dívčí jméno Marissy Tatumové?“

„Tyhle matky z nějakého záhadného důvodu obyčejně používají své dívčí jméno, místo aby si nějaké vymýšlely.“

„Možná že se sice chtějí skrývat,“ hádal Larry, „ale zároveň doufají, že budou odhaleny a nebudou moci pokračovat v týrání svého dítěte.“

„Někteří psychiatři si to myslí také.“

„Takže co je s tím jménem Pearson?“

„Právě tím jsem se zabývala celé odpoledne. Obešla jsem všechny nemocnice.“

„A?“

„V prosinci loňského roku přijali na pohotovosti nemocnice West Side Memoriál čtyřletého chlapečka jménem Charles Pearson. Utrpěl úraz hlavy s otokem. Nechali si ho tam přes noc, sledovali ho, ale nenašli žádné další znepokojivé příznaky. Druhý den si ho matka odvezla domů. Účet činil sto šedesát sedm dolarů. Zaplatila v hotovosti.“

„Minulý prosinec,“ uvažoval Larry.

„Tři dny před Vánoci,“ potvrdila Jean. „Podle záznamu matka uvedla, že strojila se synem stromeček. Když odešla k telefonu, chlapec vylezl na štafle a spadl na hlavu. Doktor na příjmu jí zřejmě uvěřil.“

„To je skoro deset měsíců před tím, než dostal první záchvat,“ poznamenal Larry významně.

„V časovém limitu, kdy může nitrolební hematom začít vyvolávat záchvaty,“ souhlasila Jean. „Jestliže to opravdu je nitrolební hematom a začíná se ozývat, může to mít strašlivé následky, pokud okamžitě nezakročíme. Pokud ty okamžitě nezasáhneš,“ opravila se, když si uvědomila, že už o tento případ nepečuje.

„Měl jsem tě poslechnout a vyžádat si souhlas k angio.“

„Doufejme, že ještě není příliš pozdě. Musejí ho najít, než tomu tak bude.“

26

Až dlouho po desáté hodině večer konečně dostihli poslední pomocnou sestřičku, která měla službu v době, kdy Bobby Tatum zmizel. Viděla chlapce na chodbě. Ptal se na pracovnu doktorky Scofieldové. Ukázala mu cestu a zeptala se ho, jestli dokáže odpočítat osm dveří. Řekl, že ano. Dívala se za ním s obdivem, jak si vykračuje chodbou ve svém župánku a počítá dveře. Když vstoupil do těch správných, věnovala se svým povinnostem, protože předpokládala, že ho doktorka Scofieldová očekává. Pak už ho až do chvíle, kdy jí ve čtyři hodiny skončila služba, neviděla. O jeho zmizení se dozvěděla až pozdě večer z rozhlasu a okamžitě zatelefonovala do nemocnice.

Byla to zajímavá informace, ale příliš jim nepomohla. Dozvěděli se pouze, proč chlapec opustil svůj pokoj. Kam odešel, když doktorku Scofieldovou nenašel v její pracovně, zůstávalo záhadou.

Bob Tatum, který se vrátil ze San Franciska, se domáhal nejrůznějších policejních opatření. Většina z nich však už byla bezvýsledně vyzkoušena. Pustil se do pátrání v okolí nemocnice v policejním autě, které mu dal inspektor Greer k dispozici. Pokaždé, když zahlédl nějaký podezřelý stín, přikázal zastavit. Vyskakoval opřekot z auta ještě za jízdy k předmětům, které mu připomínaly postavičku malého chlapce. Mátly ho stíny vrhané pouličním osvětlením.

Cestou se setkával s dalšími pátrajícími automobily. Z radiopřijímače v policejním autě proudily informace o tísňovém volání, zločinech a naléhavých událostech. Zpráva o tom, že se hledá Tatumův synek, se stále opakovala. Nikdo ho neviděl, přestože televize odvysílala zvláštní upozornění, uvádějící telefonní číslo policie, na které mohl zavolat kdokoli, kdo od pozdního odpoledne až dosud spatřil chlapce odpovídajícího popisu Bobbyho Tatuma.

Horace Cameron opustil nemocnici, ale přikázal, aby ho probudili lhostejno v jakém nočním čase, kdyby se o osudu chlapce něco zjistilo. Vystřídala ho Francine Cameronova, která trvala na tom, že bude utěšovat Marissu Tatumovou. Přítomnost starší ženy však nepomáhala. Zoufalá matka byla na pokraji hysterického záchvatu. Proto jí dali injekci silného sedativa a uložili ji do postele.

Jean Scofieldová s Larrym Brahamem popíjeli v malé nepřetržitě otevřené nemocniční kavárně snad stý šálek kávy. Už si řekli vše a většinu z toho zopakovali. Nyní už mohli jen mlčet.

Káva vystydla. Stála před nimi tak dlouho, že se uvnitř hrníčků udělaly hnědé kroužky. „Nesmíš na ni být tak přísná,“ řekl Larry znenadání. „Věř mi, ona se snaží být dobrou manželkou a matkou. Opravdu se snaží.“

„Doufám, že ho objeví brzo. Kvůli němu stejně jako kvůli ní. Nedokázala by žít s vědomím, že zavinila Bobbyho zmizení.“

„Najdou ho… Oni ho najdou,“ opakoval Larry neustále. Věděl, že z něho hovoří zoufalství. „Řekneš jí, na cos přišla?“

„Myslím, že nezaslouží větší trest, než jaký podstupuje teď.“

Ve snaze odvrátit od sebe Larryho upřený pohled, Jean zamíchala vystydlou kávu a svěřila se. „Každá žena si dává za vinu, když se něco přihodí jejímu muži nebo dítěti. I když nic špatného neprovedla. Když se to stalo s Cliffem, vybavila jsem si tisíce věcí, které jsem měla udělat a které by možná odvrátily jeho smrt. Kdybych ho víc milovala, nenechala bych ho odejít. Neměla jsem se vracet do té své venkovské nemocnice.

Kdybych trvala na tom, že se vrátíme do Států ve chvíli, kdy jsem zjistila, že jsem těhotná, nezabili by ho. Donekonečna jsem v duchu probírala, jak jsem mohla tomu, co se stalo, zabránit.

Nic špatného jsem neudělala. To bylo jasné každému. Až na mě. Představ si, o co hůř se teď musí cítit Marissa.“

„Ale ona neví, že to, co způsobila před deseti měsíci, souvisí s tím, co ohrožuje jejího syna nyní,“ řekl Larry.

„Ona to ví,“ odporovala Jean smutně. „Podvědomě to cítí. Má pocit viny. Říkej si tomu, jak chceš. Proto nemám v úmyslu jí ještě více přitížit.“

Ve dveřích kavárničky se objevil mladý černý sanitář. Přelétl místnost a rychle k nim přistoupil.

„Pane doktore,“ oslovil Larryho. „potřebují vás na pohotovosti. Příjem.“

„Našli ho?“

„Přišla zpráva, že někdo našel malého chlapce. Starý pán, který věnčil psa. Ležel na cestě k jeho domu. Jelo pro něho policejní auto.“

„Ví se něco o jeho stavu?“ zeptala se Jean.

„Zatím ne.“

„Našel se chlapeček,“ rozčiloval se Larry. „Taková vágnost. Bobby se určitě dokáže představit. Měli ho o to požádat ze všeho nejdřív.“

„Možná, že to udělali,“ namítla Jean zamyšleně.

„A on jim neodpověděl?“

„Co když nemohl?“ řekla Jean.

Na pohotovosti čekali Bob Tatum, Ralph Sunderland, Larry Braham a Jean Scofieldová. Před vchodem zastavilo hlídkové auto s blikajícím majáčkem, ale s ohledem na pozdní čas nehoukalo. Dvířka se rozletěla a vystoupil uniformovaný policista. V náručí držel černovlasého chlapečka v umazaném pomačkaném tmavomodrém župánku s jedinou pantofli na bosé noze. Podal ho otci, Bobu Tatumovi, který s ním pospíchal do ordinace, kde ho očekávali tři lékaři.

Tatum něžně položil Bobbyho na vyšetřovací stůl. Nastal trapný okamžik. Jean i Ralph Sunderland se zároveň pohnuli, aby ho vyšetřili. Vzápětí ale Jean ustoupila. Uvědomila si, že už není Bobbyho ošetřující lékařkou. Bob Tatum se sklonil nad stolem a šeptal synkovi do ucha. „Bobby! Bobby, chlapečku, už jsi v bezpečí. Všechno bude v pořádku. Slyšíš mě, Bobby? Tatínek s tebou mluví, Bobby. Slyšíš mě?“

Avšak chlapec ho zřejmě nevnímal. Nespal. Byl v bezvědomí.

„Nepochybně měl další záchvat,“ poznamenal Sunderland, když přistoupil ke stolu.

Jean nevěnovala pozornost chlapcovým očím ani obličeji, ale soustředila se na jeho pravou ruku, která zaujímala nepřirozenou pozici. Sunderland mezitím přistoupil k rutinní prohlídce. Krevní tlak byl lehce pod normálem. Puls zrychlený. Dýchání normální. Vše potvrzovalo jeho původní diagnózu: chlapec prodělal další záchvat.

Otočil Bobbyho hlavu obličejem ke stropu, jemně mu otevřel víčka a zkoumal jeho oční reflexy. Zakroutil hlavou ze strany na stranu. „Reflexy mrkací panenky,“ oznámil. Měl na mysli fakt, že oči nesledovaly pohyb hlavy, nýbrž zíraly stále nahoru.

Nyní si Sunderland povšiml jevu, na který se soustředila Jean. Chlapcova levá ruka a noha spontánně reagovaly na jemné dráždění. Pravá ruka a noha nikoli. Sunderland lehce poškrábal chlapcovo levé chodidlo. Palec se obrátil dolů, ostatní prsty se svinuly. Pak věnoval pozornost pravé noze. Palec se ohnul nahoru, ostatní prsty se roztáhly do vějíře.

„Pozitivní chodidlová reakce,“ řekl nešťastně. Obrátil se k sestře. „Stříkačku a sterilní zkumavku!“

Odebral trochu krve, zapečetil zkumavku a přikázal: „Elektrolyty! Obraz!“ Sestra poslala službu do laboratoře.

Sunderland se obrátil ke svému malému bezvědomému pacientovi, na okamžik se zamyslel a zavelel. „Pětadvacetiprocentní glukózu. Do žíly. Za tak dlouhou dobu může mít sníženou hladinu krevního cukru.“

Sestra připravila glukózu a zavedla kapačku do chlapcovy žíly. Sunderland zvedl sluchátko a zatelefonoval na rentgen. Tak pozdě v noci tam byl jen službukonající lékař. Sunderland si vyměnil pohled s Jean. Oba litovali, že tam není někdo zkušenější. Byli však v časové tísni.

„Chci echo. Okamžitě. A rentgen lebky a krční páteře. Na pohotovosti.“

Sunderlandovy briskní příkazy a jeho celkový přístup na Boba Tatuma silně zapůsobily. Když pak zopakoval vyšetření Bobbyho chodidel a starostlivě potřásl hlavou, Tatum už se nedokázal ovládnout.

„Hrome, doktore, co se děje?“

„Nic vážného. Neplašte se,“ pokusil se ho uklidnit Sunderland.

„Tak proč jste vyplašený vy?“ naléhal Tatum.

„Prosím, pane Tatume! Váš syn prodělal podle všeho další záchvat krátce před tím, než ho našli. Je v bezvědomí, ale brzy se probere. Tentokrát však…,“ Sunderland se obrátil na Jean. „Měl někdy předtím Todda?“

Než mohla Jean odpovědět, otázal se Tatum zuřivě: „Co je to ten Todd, u všech čertů?“ Podíval se na Jean. „Nikdy jste to slovo nepoužila.“

„Protože jsem u něj předtím tyto příznaky neobjevila,“ připustila Jean.

„Je mu čím dál hůř! Koukejte, abyste ho z toho rychle dostali!“ žádal Tatum. Byl tak rozčilený, že by mohl i sáhnout k násilí. Larry Braham přistoupil blíž, aby zasáhl. Mezitím gestem přivolal Camerona, který právě vešel. Ten pevně uchopil Boba Tatuma za rameno.

Sunderland vysvětloval. „Toddův fenomén – zní to hrozivě, ale ve skutečnosti to nic strašného není. Pacient mívá po záchvatu oslabenou jednu stranu těla protilehlou místu, kde se v mozku nalézá původce záchvatů.“

„Ale tohle je víc než slabost!“ hádal se Tatum.

„Právě to se vám pokouším vysvětlit. Toddův fenomén je dočasné ochrnutí, které může nastat po záchvatu. Stejně jako částečné oslabení.“

„Jak dlouho to bude trvat?“ pokračoval podezřívavý otec ve výslechu.

„Den. Přinejhorším pár dní.“

„A pak bude zase v pořádku?“ zeptal se Tatum nedůvěřivě. „Bude moct hýbat rukou i nohou? Normálně?“

„Naprosto normálně!“

Bob Tatum s úlevou klesl na bílou kovovou stoličku a dýchal, jako kdyby zrovna uběhl čtyřicítku proti drsnému soupeři s fotbalovým míčem v podpaží. Jean vše bedlivě zpovzdálí sledovala. Usoudila, že ať už má Bob Tatum jako otec jakékoli chyby, jedno je jisté – svého syna miluje, a kdyby bylo zapotřebí, obětoval by mu vše – i vlastní život.

Nebyla si však jistá, jak dalece je tento otec schopen projevit svou lásku, laskavost a shovívavost. Nebyla totiž tak optimistická jako doktor Sunderland. Jistě, Toddův fenomén byla nejjistější a nejkonejšivější diagnóza.

Byly však i jiné. Daleko znepokojivější.

Chlapcova víčka se zachvěla a otevřela. Jeho modré oři byly matné, jako by se probíral z dlouhého spánku. Zadíval se na tváře, které se nad ním skláněly. Doktor Larry. Doktorka Jean. Doktor Sunderland. Pan Cameron. Pokusil se natáhnout ruku k Jean, která stála na pravé straně. Zatvářil se zmateně a pak zděšeně. Pravá ruka ho neposlouchala. Pohnul rty, ale nevypravil ze sebe ani slovo. Nakonec k Jean vztáhl levou ruku. Cameron se nesouhlasně zamračil, ale neřekl nic.

„Bobby?“ zasáhl jeho otec. „Bobby, slyšíš mě? Mluví s tebou tvůj tatínek. Bobby?“

Chlapec k němu otočil hlavu. Bob Tatum se sklonil a přitiskl obličej k synkově hebké tvářičce. V tu chvíli dorazil technik s přístroji, aby provedl testy, které objednal Sunderland. Všichni mu uhnuli z cesty. Zrentgenoval Bobbyho hlavu a krční páteř. Krátce poté přišel rentgenolog ve službě udělat Bobbymu echoencefalogram.

Zatímco odváželi přístroje, přinesli laboratorní výsledky. Sunderland si je prohlédl a galantně je podal Jean.

„Sodík – 136. Draslík – 3,8. Krev, močovina, draslík – 6. Glukóza – 68.“

Hladina sodíku a draslíku v krvi byla normální, hodnoty ostatních prvků lehce snížené. Nedalo se z toho nic podstatného vyčíst.

„Todd,“ opakoval Sunderland. „Teď chlapce uložíme, podáme mu dilantin a budeme ho dva dny a dvě noci sledovat. Do té doby paralýza určitě odezní. Za půl hodiny zopakujeme rentgeny a echoencefalogram. Teď však ze všeho nejvíc potřebuje svou dávku dilantinu a pak klid.“

Bobbyho přeložili na nemocniční vozík a odvezli do jeho pokoje. Pak probudili Marissu Tatumovou. Byla napůl omámená, ale trvala na tom, že bude u Bobbyho sedět až do rána. Nikdo, ani její manžel, ji nedokázal přemluvit, aby si šla odpočinout. „Až se probudí, bude mě chtít vidět,“ opakovala znovu a znovu.

Larry se nabídl, že odveze Jean domů, ale ona se rozhodla zůstat, dokud nebudou známy výsledky všech testů. Sunderland umístil rentgenové snímky na prosvětlovací stěnu. Prostudovali je společně. Ani na lebce ani na krčních obratlech nenašli nic abnormálního. Byla to však jen chabá útěcha.

Echoencefalogram byl velmi neuspokojivý. Lékař, který ho snímal, přiznal, že se mu nepodařilo přesně určit středovou linii, takže se nedalo poznat, zda je chlapcův mozek posunut mimo centrum. Ale to počká do zítřka, kdy echo provede zkušenější lékař.

Nakonec Larry odvezl Jean domů až po třetí hodině ráno. Noc plná napětí a nejistoty je oba vyčerpala a dodaly jim i osobní konflikty mezi zúčastněnými.

„Všiml jsem si, jak Cameron zuřil, když tě vzal Bobby za ruku,“ poznamenal Larry.

„Třeba si myslí, že jsem Bobbyho očarovala,“ pokusila se Jean o žert. Ale po té dlouhé namáhavé noci to moc legračně neznělo.

„Ty se Sunderlandovou diagnózou nesouhlasíš? Není to Todd, že?“

„Nezapomínej, že na rozdíl od Sunderlanda vím o tom úrazu před deseti měsíci.“

„Proč jsi mu to neřekla?“

„Před Tatumovými? Před Cameronem? Mohla bych jim zničit manželství. A celou rodinu. To se musí pojednat velice opatrně. A zapomínáš na lékařskou etiku. Případ převzal Sunderland.“

Jean se odmlčela. „Je tu ovšem ještě možnost, i když nepříliš pravděpodobná, že je to čirá náhoda. Myslím jméno Pearson. Musím si to pečlivě ověřit. Kdyby však byl Bobby ohrožen, pak k čertu s etikou. A k čertu s dospělými. Pak promluvím. Mě zajímá jen Bobby. Konec konců to byl můj pacient.“

Druhý den ráno se Bobby probudil brzy. Vedle lůžka seděla jeho matka. Pokusil se na ni usmát. Natáhla ruku, aby zjistila, zda v noci došlo k nějakému zlepšení.

„Stiskni mi ruku, Bobby. Zkus to, drahoušku,“ vybídla ho. Usmívala se, ale byla strašně napjatá a její napětí se přeneslo i na Bobbyho.

Marně se pokoušel pohnout pravou rukou. Byl stále zoufalejší. Z něžných modrých očí mu vytryskly slzy a stékaly na polštář. Marissa Tatumová vyběhla na chodbu, opřela se o stěnu a také se rozplakala. Staniční sestra, která pospíchala kolem, ji zavedla do prázdného pokoje pro návštěvníky, kde se mohla v klidu vyplakat, a sama se vrátila k Bobbymu. Snažila se zmučeného malého pacienta uklidnit. Pohnul rty, ale žádný zvuk nevydal. Sestra naléhala: „Zkus to Bobby, snaž se, drahoušku. Vím, že to dokážeš.“

Klouček sebral všechny síly. Vytřeštil oči, podařilo se mu ze sebe vypravit slova: „Doktorka Jean…“ Bylo mu těžko rozumět, ale sestřička přikývla, pohladila ho a odešla. Okamžitě zatelefonovala doktoru Brahamovi a tlumočila mu Bobbyho přání. Ten se spojil s Bobem Tatumem a doporučil mu, aby se případ vrátil do rukou doktorky Scofieldové.

„Ona je přece zodpovědná za jeho zmizení!“ ohradil se Tatum.

„Oba víme, že to není pravda.“

„Opustil svůj pokoj a šel ji hledat. Zřejmě mého syna nějak očarovala!“

Larry nevěřil vlastním uším. Jaká ironie! To, co Jean předešlé noci vyslovila jako sardonický žert, nyní zcela vážně tvrdí rozzuřený otec.

Larryho Brahama najednou něco napadlo, ale rozhodl se, že to nebude s Tatumem probírat. Včera večer, když chlapec zmizel, někdo poznamenal, že pro to nemá žádný důvod. Jeho stav byl velmi dobrý. Doktor Sunderland řekl, že může být propuštěn z nemocnice. Larrymu Brahamovi najednou všechno došlo. Bobby zmizel, protože měl jít domů. Stýskalo se mu po Jean a bál se, že už ji nikdy neuvidí, když ho pošlou domů. Šel ji hledat. Pak se z nevysvětlitelných důvodů ocitl na ulici a ztratil se. Bloudil, dostal záchvat a zhroutil se na příjezdové cestě k domu, u kterého ho později objevili.

Larry si vzpomněl na článek jednoho newyorského pediatra, který se specializuje na zneužívání dětí. Píše v něm, že fyzické týrání není nejhorší formou zneužívání dětí. Daleko nebezpečnější je citové zanedbávání, které může mít vážné a celoživotní následky. A nezáleží na tom, jestli své dítě zanedbává rodič, který bere drogy, nebo ambiciózní, profesionálně úspěšný a věčně zaneprázdněný otec či matka.

Larry poprvé uvěřil diagnóze Jean Scofieldové. Marissa Tatumová, ta obdivuhodná skvělá žena nadějného mladého muže, se mu najednou jevila v jiném světle. Právě ona měla pravděpodobně zhoubný vliv na svého plachého synka. Teď věděl, že je nejen žádoucí, ale přímo životně důležité, aby Jean dostala Bobbyho případ zpátky.

Prozatím se Larry rozhodl přivést Jean za Bobbym na návštěvu. Tím nijak neporušil lékařskou etiku a Bobby po ní tolik toužil.

Chtěla za ním zajít jen na skok cestou na přednášku, ale chlapeček pevně sevřel její ruku a zoufale si ji přitiskl na tvář. Vtom se otevřely dveře. Sunderland stanul na prahu a tvářil se rozzlobeně. Jean vstala, aby ho pozdravila. „Dobré jitro, doktore.“

„Dobré jitro,“ odpověděl chladně. Zjevně očekával nějaké vysvětlení.

„Čistě společenská návštěva,“ řekla Jean. „Pacient si přál mě vidět.“

„Jistě nás omluvíte, paní doktorko. Musím Bobbyho vyšetřit.“

Jean nezbývalo než osvobodit ruku z Bobbyho sevření. Vyhnula se prosebnému pohledu jeho modrých očí.

Sunderland zopakoval neurologické vyšetření. Zdálo se mu, že je pravá noha pohyblivější. Pravá ruka na tom byla stejně jako předešlého večera. Byl spokojen jak se zlepšením, tak se svou diagnózou. Jak řekl Larrymu Brahamovi na chodbě: „Uděláme ještě echo a elektorencefalogram jako součást běžného vyšetření. Zavolám ti, až budu znát výsledky.“

„Neuvažoval jsi o angiu?“ navrhl Larry v naději, že se mu podaří prosadit Jeanin návrh, aniž by rozpoutal profesní krizi.

„Jen jako o poslední možnosti,“ odpověděl Sunderland zatvrzele. „Příliš velké riziko. A indikace není dostatečně přesvědčivá.“

„Takže stále věříš, že je to Todd?“

„Víc než včera v noci. Lepší se, neviděls?“ Sunderland se cítil dotčen, že se mu snaží radit obyčejný pediatr.

Larry to zkusil jinak. Vzpomněl si, co včera v noci řekla Jean, těsně než usnula. „Pořád ještě nemáme důkaz, že ten chlapec prodělal další záchvat.“

„Všechno tomu však nasvědčuje,“ odsekl Sunderland podrážděně. „Našli jsme ho v bezvědomí, nebo ne?“

„Kdyby to nebylo pozáchvatové bezvědomí, jak bys vysvětlil Toddův fenomén?“

„Brahame, tohle je možná první podobný případ, se kterým ses setkal. Já jich viděl celé tucty. Takže dovol, abych to řešil po svém. Uděláme ty testy a večer budeme moudřejší.“

„Co když už bude pozdě?“ naléhal Larry.

„Aha, už chápu!“ usmál se Sunderland. „Takže tys to probíral s doktorkou Scofieldovou. Doufám, žes prožil příjemnou noc!“

Larry Braham popadl Sunderlanda za klopy bílého pláště a zatřásl jím. „Nemluvíme o mém soukromém životě! Hovoříme o mém pacientovi. Držme se toho!“

Sunderland zbledl. Larry ho pomalu pustil.

„Co když to do večera nepočká?“ opakoval.

„Ujišťuju tě, že když usoudím, že je angiogram nebo jiné nebezpečné vyšetření opravdu nutné, dám ho provést. Avšak rozhodovat o tom budu já,“ prohlásil Sunderland ledově, upravil si bílý plášť a odkráčel chodbou.

Když Larry o této výměně názorů referoval Jean, vynechal Sunderlandovy osobní narážky a vlastní reakci.

„Trvám na angiogramu. A hned!“

„Jak to chceš dokázat,“ vrátil ji Larry do skutečnosti.

„Mám jen jeden způsob.“

„Jaký?“

„Ten poslední,“ odpověděla Jean zamyšleně.

27

Marissa Tatumová seděla u lože svého syna. Vstoupila ošetřovatelka a podala jí psaný vzkaz. Měla zatelefonovat na linku uvnitř nemocnice. Rozhodla se, že zavolá zvenku, pro případ, že by se dozvěděla něco hrozivého – třeba od Sunderlanda.

„Tady Tatumová. Někdo mě požádal, abych zatelefonovala na tuto linku.“

„To jsem byla já,“ řekla Jean Scofieldová.

„Vy? Co zase chcete?“

„Jestliže svého syna milujete, jestliže si přejete, aby se uzdravil nebo aby vůbec přežil, navštivte mě v mé pracovně. Okamžitě!“

„Ale o mého syna nyní pečuje doktor Sunderland,“ opáčila rozčilená matka rozhodně.

„Počkám na vás čtvrt hodiny. Přijďte!“ Jean zavěsila.

Patnáct minut uplynulo. Jean pochopila, že prohrála. Nejlépe udělá, když obejde poslední pacienty, které přijímala, než ji zbavili této výsady. Když vycházela z ordinace, kdosi na ni zavolal.

Jean se otočila. Byla to Marissa Tatumová. Chvíli na sebe mlčky pohlížely. Pak otevřela Jean dveře své soukromé pracovny a vybídla Marissu, aby vstoupila. Zamkla za nimi. Čekal je důležitý a náročný rozhovor a nechtěla, aby je někdo vyrušoval.

„Klidně si zapalte,“ začala Jean.

„Děkuji,“ odpověděla Marissa povzneseně. Předem odmítala jakoukoli zdvořilost či soucit. Přišla, aby tuto doktorku pokořila. Útěchu z kouření si však nedokázala odepřít. Jean musela obdivovat, jak elegantně si Marissa počíná při holdování jinak odpudivému zlozvyku. Ať dělala, co dělala, chovala se jako dokonalá modelka. Tuhle roli zvládala perfektně.

„Paní Tatumová, musíte mi věřit, že mám na mysli jen jediné – Bobbyho. Jeho zdraví. A jeho budoucnost. Mluvím s vámi proto, že se domnívám, že je ve velkém nebezpečí.“

„Doktor Sunderland si to nemyslí!“

„Ale já ano. A pokládám za svou povinnost to někomu říct.“

Matka předstírala, že poslouchá, ale tvářila se nepřátelsky.

„Já s diagnózou doktora Sunderlanda nesouhlasím,“ přešla Jean k věci. „Nemyslím si, že se u Bobbyho projevuje Toddův fenomén. I kdyby jeho ochrnutí za den za dva zmizelo.“

„Domníváte se, že je to něco nebezpečnějšího.“

„Ano,“ odpověděla Jean. „Pamatujte si, co vám říkám. Jestli chcete, tak vám to napíšu. Podle mého názoru váš syn trpí následky krvácení do mozku…“

„Krvácení do mozku,“ opakovala Marissa Tatumová. Ta slova jí nic neříkala.

„Vyřiďte Sunderlandovi, aby vedl tuto možnost v patrnosti. Je to velmi důležité. Nyní. To, co se odehrává v mozku vašeho syna, může ohrozit jeho život.“

Napjatá mladá matka zbledla a zalapala po dechu. Chvěly se jí rty a z krásně tvarovaného chřípí unikal cigaretový dým.

„Pokoušíte se mě vyděsit, abyste dostala Bobbyho případ zpátky.“

„Nic takového nechci, i když situace děsivá opravdu je,“ prohlásila Jean. Vůbec se nesnažila potlačit obavy v hlase.

„Proč o takovém nebezpečí doktor Sunderland neví?“ podivila se Marissa Tatumová. „Je to dobrý lékař. Jeden z nejlepších. Pan Cameron říkal, že se stane příštím přednostou kliniky.“

Nastala chvíle, kdy se Jean musela rozhodnout.

„Paní Tatumová, zjistila jsem jistá fakta, která doktor Sunderland nezná.“

„Nebylo snad vaší profesionální povinností seznámit ho s nimi, když jste mu předávala případ?“ rozzlobila se matka. „Budu to muset ohlásit vašim nadřízeným.“

„Když jsem případ předávala, nevěděla jsem to, co vím teď,“ řekla Jean významně. Marissa se na ni pozorně zadívala.

„Paní Tatumová, říká vám něco jméno Pearson?“

„Tak jsem se jmenovala za svobodna.“

„Používala jste ho i poté, co jste se vdala?“

„Jen krátce. Několik měsíců po svatbě jsem pracovala dál jako modelka. Když si pan Cameron vybral Boba do svého týmu, přestala jsem pracovat a to jméno jsem už nikdy nepoužila.“

„Nikdy?“

„Nikdy,“ odpověděla Marissa, přesvědčená, že mluví pravdu.

„A co jméno Charles Pearson?“ Jean se jí pokoušela osvěžit paměť.

„Tak se jmenoval můj otec.“

„Paní Tatumová, použila jste jeho jméno vy osobně?“

„Jen když jsem vyplňovala osobní dotazníky,“ odpověděla hořce. „Musela jsem něco napsat do kolonky jméno otce.“

„Myslím nedávno. Za poslední rok,“ zdůraznila Jean.

„Za poslední rok? Ovšemže ne,“ tvrdila Marissa Tatumová. Najednou se zarazila a ztuhly jí rysy.

Jean jemně naléhala: „Musím to vědět. Je to v Bobbyho zájmu. Slibuji, že to bez vašeho svolení nikomu neřeknu. Přivezla jste ho loni koncem prosince do nemocnice West Side Memoriál s poraněním hlavy? Je to životně důležité.“

Marissa Tatumová nereagovala.

„Nechali si ho tam přes noc a druhý den toho čtyřletého Charlese Pearsona propustili. Vy jste zaplatila účet v hotovosti a odvezla si ho domů.“

Marissa Tatumová vylekaně zašeptala: „Ale to s tím nesouvisí. Opakovaně jsem se ptala toho doktora a on mě ujišťoval: Je v pořádku, pokud vím, je v pořádku. Co na tom teď záleží?“

„Strašně moc. Úplně to mění diagnózu a postup léčení. Myslím, že nám nezbývá moc času.“

„Zase se mě snažíte vyděsit.“

„Ano, snažím,“ připustila Jean. „Pokud okamžitě neuděláme vašemu synovi angiogram, mám vážné obavy o jeho budoucnost.“

„Co… co chcete, abych udělala? Co mám říkat?“

„O tom, co se stalo v prosinci, vůbec nemusíte mluvit. Ani o mně ne. Musíte však zajít za Sunderlandem a trvat na tom, aby Bobbymu udělal angiogram!“

Marissa Tatumová byla tam, kde ji Jean chtěla mít. Okamžitě zatelefonovala manželovi. O dvacet minut později vstoupili manželé Tatumovi v doprovodu osobně zainteresovaného Horace Camerona do pracovny doktora Ralpha Sunderlanda. Kdyby nebyl přítomen předseda Správní rady, choval by se Sunderland podrážděně a hrubě. Nyní však Marissiny starosti shovívavě přešel.

„Ach, ti rodiče,“ řekl Sunderland. Usmíval se na Camerona, ale jeho slova byla míněna Marisse. „Přečtou si článek v nějakém časopise, podívají se na televizi nebo jim sousedka něco navykládá, a hned jsou hysteričtí.“

Obrátil se k Marisse. „Paní Tatumová, mohla byste mi prozradit, co přesně víte o angiogramu a proč na něm trváte?“

Nemohla najít slova. „No, pokud tomu rozumím, ta Toddova věc…“

„Toddův fenomén,“ ochotně jí přispěchal na pomoc Sunderland.

„Tak tedy ten Toddův fenomén může znamenat i něco jiného. Měli bychom se o tom přesvědčit.“

„Ale ovšem, má drahá, člověk si nemůže být nikdy jistý. Právě proto stanovujeme předběžnou diagnózu a pečlivě sledujeme pacienty. Brzy dostaneme výsledky testů, které jsem dnes ráno objednal. Pak budeme moudřejší. S angiogramem však nebudeme spěchat. Asi vím, kdo vám to nasadil do hlavy. Doktor Braham, že?“

Bylo lehčí zalhat, než povědět pravdu. „Ano, byl to on.“

„Kruci, říkal jsem mu, ať se do toho neplete!“ řekl Sunderland otráveně. Podíval se na Camerona, jako by od něho očekával porozumění, a dostalo se mu jej. „Člověk do sebe nevstřebá neurologii osmózou,“ dodal s ošklivým úšklebkem, aby bylo Cameronovi naprosto jasné, že naráží na vztah Larryho Brahama a Jean Scofieldové.

Sunderland opět věnoval pozornost Marisse. „Má drahá holčičko, máte ponětí, jaké by mohl mít angiogram vedlejší účinky?“

„Ne,“ odpověděla nejistě. „Je to nebezpečné?“

„Nebezpečné? Aby ne. Dovolte, abych vám to vysvětlil.“ Teď se znovu obrátil na Tatuma a Camerona. „Lékař může postupovat naprosto správně a s největší opatrností, avšak tato procedura může vyvolat nečekané reakce. Nepravidelný tep – to je to nejmenší. Až po úplnou zástavu srdce.

Vzhledem k tomu, že se při tomto vyšetření zavádí plastiková hadička do arterie, může dojít ke křečím a následnému ochrnutí končetiny, což může vést k amputaci. Rovněž zde hrozí embolie. Když se uvolní částečka z tepenní stěny a dostane se k srdci, je konec! Okamžitá zástava. Proč si myslíte, že trváme na tom, aby souhlas podepsali rodiče? Už snad chápete, že k tomuto vyšetření přistupujeme po zralé úvaze a nerespektujeme neodborné rady.“

Vzal Marissu za ruku a konejšivě ji poplácal. „Není důvod k hysterii, matko. Váš synek si vede dobře. Toddův jev mizí.“

Matka se zmítala mezi touhou vše utajit a oddaností k synkovi. „Co když Bobby utrpěl úraz hlavy? Přimělo by vás to změnit názor?“

„Nic takového jsem v jeho chorobopise nenašel,“ řekl Sunderland. „Poranil si váš syn hlavu v průběhu minulého roku?“ zeptal se Tatuma.

„Ne,“ odpověděl Tatum rozhodně.

Jeho žena mu neodporovala. Neměla k tomu odvahu. Vypravila ze sebe pouze: „Navrhuji, abychom vrátili případ doktorce Scofieldové.“

„Marisso!“ vybuchl její manžel. „Vždyť jsi s ní byla nespokojená stejně jako já. Teď ji chceš zpátky. Proč?“

„Protože zná Bobbyho a on ji má rád. Myslím, že potřebuje pocit bezpečí. Musí někomu důvěřovat,“ vysvětlovala Marissa Tatumová, ale pravý důvod zamlčela.

Tatum se podíval na Camerona, který zjevně nesouhlasil.

„Marisso…,“ pokusil se Bob Tatum vyjednávat, ale ona ho přerušila.

„Bobe! Prosím? Vyhovíš mi projednou? Protože tě o to žádám ]á!“

Bob Tatum pokrčil rameny.

„Bobe, já chci, aby pečovala o mého syna!“ řekla Marissa Tatumová pevně, ale v očích se jí zaleskly slzy.

Ve všech předchozích sporech vítězil on. Jeho úsudek a zkušenosti vždy nabyly vrchu. Nyní se Bob odhodlal nerespektovat Camerona. Snad to způsobily její slzy, které dosvědčovaly, že to je pro ni životně důležité. „Jestliže si to Marissa tak silně přeje, souhlasím, aby byl případ vrácen doktorce Scofieldové.“

„Spolupráce s ní je ovšem pro mě nemyslitelná,“ vyhrožoval Sunderland. „Doufám, že si to uvědomujete.“

„Přesto trvám na tom, aby se k případu vrátila.“

„Dobrá!“ řekl zmatený a rozpačitý Sunderland. „Přestávám být odpovědný za bezpečí pacienta!“ Podíval se na Camerona, jako by ho žádal o svolení, a odkráčel z místnosti.

„Tos neměl dělat, Bobe,“ podotkl Cameron.

„Marissa moc často nenaléhá. Když k tomu dojde, musím ji respektovat. Je mi líto, pane Camerone.“

„V pořádku, já to chápu,“ odpověděl Cameron tónem, který dával najevo, že se cítí hluboce uražený. Vykročil ke dveřím.

„Pane Camerone!“ Cameron se otočil a upřel pohled za tmavými brýlemi na Boba Tatuma. „Mohu za vámi zajít do kanceláře, až tady skončím?“

„Mé dveře jsou ti vždy otevřeny,“ řekl Cameron chladně.

Bob Tatum se otočil k manželce.

„Díky, miláčku.“ Rozplakala se.

Bob ji objal. „Tak abych zavolal doktorku Scofieldovou.“

+ + +

Dříve než Bobbyho vyšetřila, opatřila si Jean výsledky echoencefalografu a elektroencefalografu. Prostudovala je společně s Larry Brahamem.

EEG se příliš nezměnil. Křivka byla na jednom místě prohloubená, což mohlo svědčit o nitrolebním hematomu, ale zároveň naznačovalo i jiné, ještě hrozivější možnosti.

Nový echoencefalogram však bezpochyby odrážel vážnost chlapcova momentálního stavu. Tlak na levé straně vyšinul mozek o čtyři až šest milimetrů z centra. Bylo jasné, že se nejedná o Toddův fenomén. Byl to buď subdurální hematom, nebo mozkový nádor.

„Musíme udělat angio,“ řekla Larrymu. „A nemáme moc času.“

„Sunderland Tatumovým o angio navykládal spoustu hrůz.“

„Pořád ještě je to menší riziko, než operace mozku. Provedu to sama, jestli je tím uklidním. Vyžádáš si souhlas, nebo to přenecháš mně?“

„Můžeme to udělat oba, kdyby ti to bylo milejší.“

„Bylo.“

Když Jean Tatumovým vysvětlila, o co větší nebezpečí hrozí jejich synovi, když angiogram neudělají Tatum podepsal revers. „Neubližte mu. Je to citlivý a křehký hoch,“ požádal.

„Nepocítí bolest,“ slíbila Jean. „Možná, že je to dokonce první krok na cestě, jak z něj udělat méně citlivého a odolnějšího chlapce.“

Tatum se na ni překvapeně podíval, ale Jean nenabídla žádné vysvětlení. Celá záležitost vyžadovala vysoce taktní přístup. Závisely na něm osudy tří lidí.

Jean Scofieldová a neurorentgenolog se myli na radiologickém oddělení. Jen tam byly k dispozici přístroje potřebné k angio. Vklouzla do sterilního pláště a vešla do malého operačního sálu. Našla tam Bobbyho Tatuma. Na rozdíl od ochrnuté pravé strany jeho těla byl levá strana nečekaně aktivní. Byla to reakce na nezvyklé prostředí a všudypřítomné přístroje. Také smutný konec Beatrice Faziové zanechal své stopy. Jean bylo jasné, že ho bude muset zklidnit. Příliš napjaté a pohyblivé dítě by mohlo už tak dost složitou proceduru ještě více zkomplikovat.

Sama mu píchla podkožní injekci seconalu a thorazinu. Věděla, že to od ní přijme bez protestů. Jakmile začnou sedativa působit, přistoupí k vlastnímu vyšetření. Začne tím, že zavede jehlu s tenkou gumovou trubičkou do chlapcovy stehenní tepny a opatrně ji protáhne až k aortálnímu oblouku. Pak se musí dostat do levé krční žíly. Usnadní jí to drátek umístěný v gumové trubičce, který napomůže směrování. U dospělého by to bylo jednodušší, protože by se dalo proniknout rovnou do krční tepny, ale dětská karotida je příliš úzká.

Byla to choulostivá a nebezpečná záležitost. Jean však mohla vše sledovat na zvětšovací obrazovce, která vypadala skoro stejně jako obyčejná televize. Zobrazovala krevní oběh, takže lékař mohl sledovat postup jehly s gumovou hadičkou krok za krokem. Proto byla místnost částečně zatemněná.

Žádná obrazovka však nemohla předpovědět, kdy může dojít k tepenní křeči. Nedokázala zachytit drobný kousek tkáně, který se mohl uvolnit z tepenné stěny a doputovat k srdci, kde by způsobil katastrofu, ani moment, kdy pacientovo srdce začne bít v bizarním rytmu, což může mít nedozírné následky.

Jean se ujistila, že je chlapec dostatečně zklidněn sedativy, uchopila jehlu s tenkou trubičkou a opatrně ji zavedla do stehenní tepny. Pracovala pomalu a postup kontrolovala na obrazovce, umístěné proti ní. Jehla s trubičkou tam vypadala jako drobný hádek.

V pravidelných intervalech zkoumala tep v nohou a rukou. Kdyby se zpomaloval, znamenalo by to, že došlo ke křeči tepny. To byla nejnebezpečnější komplikace a mohla vést i k amputaci. Vše nasvědčovalo, že Bobby prozatím snáší proceduru dobře.

Jean pomalu pokračovala. Znovu zkoumala tep. Byl trochu slabší. Rychle nahmatala tepny na nohách. Pomalejší, ale dobře hmatatelný, stále ještě v rámci přípustného rizika. Musela zvážit, zda má počkat, nebo to vůbec vzdát. Setkala se s řadou pacientů, u kterých nemohlo být angio vůbec provedeno. Možná že k nim patří i Bobby.

Počet tepů neklesal, a tak se rozhodla pokračovat. Konečně pronikla k aortálnímu oblouku. Odtud musela s největší opatrností zavést jehlu s hadičkou do levé krční tepny, odkud bude možné vstříknout do pacientova mozku kontrastní barvivo. Dvě dvourozměrné kamery pak snad zaznamenají, kde se nalézá zdroj Bobbyho potíží – záchvatů i současného ochrnutí.

S očima upřenýma na obrazovku se Jean podařilo vmanévrovat hadičku do krční tepny na levé straně chlapcova krku. To byl další kritický moment. Teď měla injikovat renografin, kontrastní barvivo.

Někteří jedinci však tuto látku nesnáší. Byly zaznamenány i prudké reakce. Jean projistotu vstříkla jen půl kubíku barviva a bedlivě pozorovala reakci svého malého pacienta. Kdyby začal lapat po dechu nebo dostal křeče, znamenalo by to, že je na kontrastní látku alergický, takže by musela vyšetření zrušit.

Počkala a sledovala dřímajícího kloučka. Dýchal mělce, ale pravidelně a neobjevily se žádné známky alergie. Kontrastní látka se v tepnách neusazovala. Kývla na neuroradiologa. Je možné aplikovat celou dávku.

Radiolog zapnul obě kamery. Jean teď mohla jen sledovat Bobbyho reakce. Výsledky zjistí až po vyvolání filmů, které byly okamžitě odeslány do laboratoře.

Stejně opatrně Jean zopakovala celou proceduru pozpátku. Konečně vytáhla i zaváděcí jehlu. Trochu si oddychla. Chlapeček klidně podřimoval a vůbec netušil, že si chytří odborníci právě prohlédli vnitřek jeho lebky, aniž ji museli otevřít. Jean znovu zkontrolovala jeho tep. Pravidelný, pomalý, jen o něco slabší. Přežil to pozoruhodně dobře.

Záleželo na tom, co ukážou snímky jeho mozku.

O patnáct minut později si je Jean Scofieldová, Larry Braham a neuroradiolog prohlíželi. Dívali se přímo do lebky Bobbyho Tatuma. Pravá strana byla v pořádku. I střední mozková tepna byla jasná. Zato na levé straně chlapcova mozku byla jen šedá rozmazaná hmota.

„Střední mozková tepna. Stlačená na dvou až třech centimetrech,“ oznámil rentgenolog.

„Tepny na levé straně skoro bez přívodu,“ doplnila Jean. „Je to subdurální herna tom.“

„A moc ošklivý,“ souhlasil rentgenolog.

„To se divím, že…,“ Jean se najednou zarazila.

„Jean?“ ozval se Larry.

„Jak si tak vzpomínám, Marissa Tatumová mi řekla, že ho ráno někdy bolí hlava. Myslela si, že se mu nechce do školky. Ach, to jsem si měla zapamatovat. Ten hematom se musí odstranit. Než ho zabije. Promluvím si s Forrestem. Zítra by už mohlo být pozdě.“

28

Tatumovi seděli u Bobbyho. Už se probral z omámení sedativy a hrál si s malým fotbalovým míčem, vyrobeným z pěnové gumy, který mu přinesl otec. Skoro se mu podařilo sevřít ho levou rukou, ale potřeboval si vypomoci pravicí. Zkoušel to znovu a znovu, aby potěšil tatínka, ale marně. Pravou ruku nezvedl. Ležela vedle něj jako bez života.

„To se spraví, Bobby,“ dodával mu odvahy otec. Stejně jako Jean a Larry si uvědomil, že chlapce víc zneklidňuje obava, že otce zklame, než vlastní ochrnutí. „Doktoři ti pomůžou, chlapečku. Že ano?“ podíval se tázavě na Larryho Brahama a Jean Scofieldovou.

Larry mu naznačil, že si s ním naléhavě potřebují promluvit o samotě.

Tatum se napřímil. Odvaha, kterou se snažil dodat svému synovi, vyprchala. Už se povzbudivě neusmíval, ale snažil se dítě nevylekat.

„Ovšem,“ řekl. „Riss, ty počkej tady.“

Jean rozhodně zasáhla. „Ne,“ myslím, že by měla jít s vámi.

Marissa se zarazila a podívala se na Jean Scofieldovou. Ta se snažila pohledem ujistit utrápenou ženu, že se nebudou odhalovat žádná tajemství. Marissa políbila synka. „Za chvíli jsme zpátky, miláčku. Hraj si s míčem, co ti přinesl tatínek.“

Naneštěstí si byl Bobby vědom závažnosti situace. Sledoval, jak vycházejí z pokoje, tiskl k sobě míč od tatínka a celý se strachy roztřásl.

Jean je odvedla do své pracovny, kde měla prosvětlovací stěnu. Tatum byl totiž pověstný tím, že uvěřil jen tomu, co viděl na vlastní oči. V zatemněné místnosti Jean ukázala na postiženou oblast Bobbyho mozku a vysvětlila, že tlak na levou stranu působí ochrnutí pravé poloviny jeho těla. Pokud se tlak neodstraní, mohlo by to být osudné.

„Ale vždyť mluví…“ namítl Tatum. „Vrátila se mu schopnost řeči!“

„Dočasně, Bobe,“ upozornil ho Larry. „Tyhle věci se samy nevyléčí, rozhodně ne v tomto stadiu. Mohou se jen zhoršovat.“

Než položil další otázku, musel jindy silný a chladný Bob Tatum uchopit ledovou ruku své manželky. „Co se tedy dá dělat?“

„Operovat,“ odpověděl Larry. „Okamžitě.“

„Mluvila jsem s Walterem Forrestem,“ dodala Jean. „Naštěstí ho může zařadit do operačního plánu hned zítra ráno.“

„Zařadit do operačního plánu…,“ opakoval Bob Tatum trpce. „Panebože, jak můžete být vy doktoři tak necitliví! Mluvíte o tom, jako kdybyste měli odvézt auto do servisu. Napřed tam zavoláte, a když je šéf slušný chlapík a vy se mu zamlouváte, řekne vám: Máte kliku, pane Tatume, můžu si na vás udělat čas hned zítra ráno. Mluvíte o mém synovi! Nějaký chirurg se mu bude vrtat v mozku! A vy řeknete, že si na něj může udělat zítra ráno čas!“

„Bobe, prosím!“ pokusila se ho zarazit jeho žena.

„Ne, krucinál! Měl by na to mít víc času. Měl by ten případ pořádně prostudovat! Aby věděl, jak má postupovat!“ rozlítil se Tatum.

„Forrest dobře ví, co a jak,“ pokusil se vysvětlovat Larry. „Je to nejlepší nervový chirurg v této části země.“

Bob Tatum se odvrátil. Byl rozzlobený, nejistý, ale ze všeho nejvíc vylekaný. Bál se o svého syna a ještě ke všemu měl pocit naprosté bezmoci. Tady nepomohou ani peníze, ani postavení, ani všemocná firma, kde pracoval.

Jean se ujala slova. „Pane Tatume, vše, co tak dobrý chirurg, jako je doktor Forrest, potřebuje, jsou tyto snímky. Vidí na nich jasně, kde se nachází zdroj potíží, a dobře ví, jak jej odstranit.“

Bob Tatum zůstal odvrácený. Odhodlal se položit otázku, která ho trápila od samého začátku. „Je tady nějaké nebezpečí…, chci říct, je možné, že se při operaci přijde na něco nečekaného?“

„Máte patrně na mysli nádor,“ dopověděla Jean. „Ano, nádor.“

„To je velmi nepravděpodobné,“ pokusila se ho uklidnit.

„To mi nestačí. Chci znát procento pravděpodobnosti. Chci jasnou a přímou odpověď. Dostanu ji?“

„Pane Tatume, máme takové pravidlo. Neurochirurg nesmí nikdy říkat nikdy. Každá operace může odhalit nejrůznější komplikace. Věci, které lékaři nepředpokládali. Nechci vám zamlčovat nebezpečí. Mohu vás však ujistit, že váš syn bude ve schopných rukou.“

„Vyléčíte ho?“

Jean si vzpomněla na Dominicka Fazia. Obyčejný dělník se ptal stejně jako vysoce inteligentní a úspěšný vedoucí pracovník. Otec je zkrátka otec.

„Záleží na tom, co Forrest najde, až se dostane dovnitř.“

„Dostane dovnitř!“ vyletěl Tatum. „Sakra práce, máte ale pro tak hrozné věci náramně divná pojmenování.“

Jean zpřísněla. „Pane Tatume! Není čas na citečky! Potřebujeme váš souhlas. Teď hned, jestliže má Forrest zítra vašeho syna operovat!“

Tatum váhavě přikývl. Nebyl ještě přesvědčený. „Já… Musím si napřed promluvit s panem Cameronem.“

„Bobby je váš syn,“ podotkla Jean.

„Já vím,“ odvětil bezmocně ten velký silný muž. „Ale stejně musím napřed mluvit s panem Cameronem.“

„Tak si pospěšte,“ vybídla ho. Pomyslela si, že on sám potřebuje svého otce a zvuk dodávky, která ho popohání. Přes svoji sílu a inteligenci vlastně stále postrádá otce za zády. Jak zareaguje, až se dozví, jakou roli sehrála jeho žena? Tady šlo o tři životy, nejen o jeden. A navenek nejsilnější člověk z té trojice se nakonec může projevit jako nejslabší. Když si uvědomila, jakým tlakům musela Marissa čelit, začala s ní sympatizovat.

Bob Tatum odešel. Jean za ním gestem poslala Larryho, aby ho přiměl k rychlému rozhodnutí. V polotemné místnosti zůstaly jen dvě ženy. Jean vstala, aby vytáhla roletu, ale Marissa ji zarazila. „Nedělejte to, prosím!“

Přistoupila k prosvětlovači, na kterém si mohla prohlédnout synův mozek. Celý jej obkroužila ukazováčkem, přejela po centrální tepně a zastavila se u zamlžené oblasti, kde bylo jádro Bobbyho nemoci.

„Já jsem vinna.“

„Na tom teď nezáleží. Musíme hematom co nejrychleji dostat pryč.“

„Způsobila jsem to?“

„To víte sama nejlépe,“ odpověděla Jean. „Radím vám, abyste po tom prozatím nepátrala. Máte i tak dost starostí.“

„Ale on to pozná…“

„Váš manžel?“

„Doktor Forrest. Zavolala jste ho, když jsem Bobbyho předávkovala, že?“

„Ano.“

„Takže mu bude všechno jasné.“

„Co mu bude jasné?“

„Že jsem to byla já,“ zašeptala utrápená žena.

„A jak by to mohl poznat?“ zeptala se Jean.

„No, uhodne, proč jsem Bobbyho předávkovala, a pak už bude vědět všechno. Všechno.“

Jean pochopila, že se Marissa sice sama obviňuje, ale odsouzení přenechává Forrestovi.

„On to neodhalí. A já mu nic nepovím,“ konejšila ji Jean. „Operatéra nezajímá proč nebo jak k něčemu došlo. Ten se jen stará, jak to odstranit.“

Útěcha nestačila. Krásný obličej Marissy Tatumové začal mizet pod potoky maskara, rozpuštěného slzami. Jean k ní přisunula krabici papírových kapesníčků.

Marissa Tatumová chvíli tiše plakala. Telefon na psacím stole se dvakrát rozblikal, ale Jean ho ignorovala. Doufala, že se matka rozpovídá a popíše, jak došlo ke zranění, které má za následek Bobbyho potíže.

Znenadání překotně spustila a slova, která vychrlila, svědčila o vnitřním utrpení. „Vy mnou opovrhujete! Myslíte si o mně, že si nezasloužím být matkou, že nejsem lidská bytost!“

Jean se ji nepokusila uklidnit. Bylo důležité, aby se Marissa sama odsoudila a potrestala, teprve pak bude schopna se svým proviněním dále žít.

„Nechtěla jsem mu to udělat. Zkrátka… zkrátka se to stalo. Ne, jen tak se to nestalo. Musím to slovo přestat používat. Posledních deset měsíců si stále říkám, že se to stalo, ale ono to tak nebylo. Udělala jsem to já\“

Jean uvažovala, jestli jí nemá dát něco na uklidněnou, ale pak se rozhodla, že bude lepší, když si tu hrůzu Marissa znovu prožije. Člověk se se svým proviněním většinou vyrovnává o samotě, ale někdy přijde dutá vrba vhod. Pokaždé však tento proces zahrnuje přiznání vlastní viny, zločinů a chybných kroků. Poprvé o nich mluvit bylo jako otevření hnisavé rány v mozku. Hnis vyteče a tlak poleví. Jako u všech mozkových operací teprve pak může nastat pomalý proces hojení.

Jean to nekomentovala, jen se tiše zeptala: „Mohla byste mi říct, co jste vlastně udělala?“

„Vánoce,“ začala Marissa nesouvisle. „Vždycky jsem nesnášela Vánoce.“

„Sváteční deprese jsou dosti běžné. Kolem Vánoc máme pokaždé víc pacientů. A na psychiatrii je to ještě horší.“

„Ano, ale v mém případě…“ Marissa Tatumová jako většina utrápených lidí podléhala klamu, že jejich muka jsou jiná a horší, než trápení ostatního lidstva. Jean jí to nevyvrátila.

„V mém případě to bylo jiné. Odjakživa. Pamatuju se, jak se nás učitelka ptala, jak jsme prožili Vánoce. Každé dítě vstalo a vyprávělo, co mu přinesl Santa Claus. Co vařila maminka. Co dělal tatínek. Jak si hrál s jejich hračkami nebo je spravoval, když se rozbily. Jak s nimi byl tatínek sáňkovat a pak je vzal na horkou čokoládu. Nebo jak jim maminka uvařila horkou čokoládu doma. Všechny děti až na jedno mluvily o tatínkovi, až na jedno. A tím jsem byla já.

Když na mě přišla řada, zalhala jsem…, že můj tatínek musel o Vánocích pracovat, takže nebyl doma. Učitelka se na mě podezíravě podívala, ale neřekla nic.

To se opakovalo každé Vánoce. Po čase jsem si začala namlouvat, že se můj otec jednoho dne vrátí. Nevrátil se, pochopitelně. Charles Pearson odešel a opustil své dítě. Jediné, co mu zanechal, bylo jméno. Pearson.“

Odmlčela se, prsty setřela slzy a pokusila se nad tou ironií osudu usmát. „A nakonec mě právě jeho jméno dostalo do pasti.“

„Musíte si přestat myslet, že jste v pasti,“ nabádala ji Jean. „Může se ukázat, že jste ve skutečnosti na cestě ke svobodě.“

Žena smutně zavrtěla hlavou. „Až vyslechnete, co vám řeknu, seberete mi moje dítě.“

„To nemá nikdo v úmyslu.“

„Ale bude. Protože já…,“ nedokázala pokračovat.

„Vyprávějte mi to. Možná že se vám uleví. Býváme sami sobě nejhoršími soudci.“

„Vždycky jsem si slibovala, dávno předtím, než jsem se vdala, než jsem měla dítě, že až k tomu jednou dojde, udělám z Vánoc nejkrásnější slavnost jeho života. Mé dítě, moje dceruška, protože jsem si vždycky myslela, že budu mít dceru, se bude moct ve škole pochlubit, jaké krásné Vánoce jí maminka s tatínkem přichystali. Dlužila jsem to té malé holčičce, která musela ve školce lhát.

Víte, já jsem celý život hrála nějakou roli. Malou holčičku s tatínkem, který neexistoval. Modelku v luxusních šatech. Krásnou ženu. Protože já nejsem doopravdy krásná. Mohu vám ukázat na svém obličeji nejméně tucet chyb na kráse. Stejně tak nejsem ve skutečnosti Mary, a ne Marissa. Tu hraju obzvlášť dobře. Musím. Protože se bojím, že by mě Bob opustil, stejně jako můj otec opustil matku.“

Odmlčela se. Jean ji jemně pobídla. „Tohle jste cítila, než se narodil Bobby?“

Marissa přikývla. „Sdělila jsem mu to, až když jsem byla ve druhém měsíci. Musela jsem se přinutit. Zahrála jsem to jako ve filmech – plaše jsem se pýřila a takové ty věci. Nedokázala jsem k němu jen tak přijít a oznámit mu, že budeme mít dítě. Bála jsem se, třebaže jsem věděla, jak moc touží po synovi. Předstírala jsem, že jsem šťastná, usmívala jsem se, ale bedlivě jsem sledovala, jak zareaguje. Pořád ta hrůza, že uteče, že mě opustí.

Jak jsem postupem času tloustla a můj obličej měnil tvar, namlouvala jsem si, že mě nemůže milovat. Jsem tak ošklivá! Tak ošklivá!“

„Změnil se v tu dobu nějak?“

„Ano.“

Jean to překvapilo, ale mlčela.

„Byl daleko něžnější, láskyplnější. Ale o to víc jsem ho podezřívala. Říkala jsem si, že to jen tak hraje. Ano, je velký a silný. A dokázal být tak něžný, tak milý. Po celou dobu mého těhotenství. Jenže já jsem mu nedůvěřovala. Kontrolovala jsem ho, když jezdil na služební cesty.

Vymýšlela jsem si nejrůznější záminky, abych mu mohla zatelefonovat,“ přiznala se. „Byla jsem pro smích celé společnosti.“

Chabě se usmála. „Jednou mi pan Cameron řekl: Mladá dámo, on takhle mluví, mladá dámo, vy musíte být nejzamilovanější a nejoddanější manželka na světě. Netušil, že jsem naopak nejvylekanější a nejnejistější manželka na světě. Pokaždé, když tehdy Bob odjel na služební cestu, děsila jsem se, že se nevrátí. Došlo to tak daleko…“

Musela sebrat všechny síly, než to vyslovila. „Až jsem nakonec začala to dítě nenávidět, ještě než se narodilo.“

Marně očekávala, že ji Jean odsoudí. „Vás to nešokuje?“

„Po tom, co jste si prožila, vůbec ne.“

„Měla jsem na mysli, že právě vy!“

„Proč právě já?“ zeptala se Jean.

„Doslechla jsem se, že jste strašně toužila po dítěti a přišla jste o ně. Dovedu si představit, jak mnou musíte opovrhovat, po tom, co jsem vám právě řekla.“

Mladá žena stále ještě prahla po soudu a zatracení. Jean se však nedomnívala, že by bylo moudré jí vyhovět.

„Někdy si myslím, že jsem porodila Bobbyho předčasně, protože jsem se ho chtěla zbavit. Je možné, aby žena porodila předčasně ze své vůle?“

„Na to nedokážu odpovědět.“

„Navenek jsem to dávala za vinu stěhování. Bob byl tehdy přeložen z jedné kanceláře InterElectronics do jiné. Dělal to, co si vždycky přál, a byl úspěšný. Když si ho Cameron vybral do týmu mladých mužů, které osobně cvičil a vychovával, věděli jsme, že se dostal na cestu k úspěchu. Pro mě to znamenalo další stěhování a zařizování nového domova. A přitom jsem byla den ode dne mohutnější a ošklivější. Myslela jsem si, že čím rychleji bude Bob postupovat, tím je pravděpodobnější, že mě opustí. A přitom jsem se dřela a namáhala, abych nám zařídila domov. Sotva jsem ale jeden jakž takž dokončila, už jsme se zase stěhovali. A tak k tomu došlo. Zrovna, když jsme se stěhovali potřetí v průběhu čtyř let, narodil se Bobby. Sedm a půl měsíce. Zrovna na hranici. Byl tak maličký a slabý. Za ty týdny, co byl v inkubátoru a na jednotce intenzivní péče, mi ho ukázali jen dvakrát. Vypadal jako vrásčitý flekatý stařeček s modročernými skvrnami na tělíčku, zvlášť na bříšku. Říkala jsem si v duchu, panebože, tohle přece nemůže být dítě! Vůbec nevypadá jako ty děti, co člověk vidí v reklamách na kasičky a plenky. Ten nepřežije, myslela jsem si. Něco tak maličkého a bezbranného nemůže přežít. Už je mi jasné, že jsem spíš v duchu vyjadřovala naději, že se tak stane, že umře, než strach,“ připustila.

„Nechali vás ho pochovat?“

Zavrtěla hlavou. „1 kdyby mi to dovolili, nedokázala bych to. Nevěděla bych, co si s tím mám počít. Tak jsem uvažovala. Ne jako o ‚mém miminku‘, ale o ‚tom‘.“

„Jak dlouho trvalo, než jste ho vzala poprvé do náruče?“

„Celé týdny.“

„Kolik?“

„Asi pět. Byl strašně nemocný. Dlouho si mysleli, že nevydrží.“

Zdálo se, že si vše pomalu vybavuje. „Poprvé jsem ho držela v náručí ten den, kdy ho pustili z nemocnice domů. Byl ještě strašně slaboučký. Celé měsíce jsme ho museli živit podle speciálního jídelníčku, aby přibral na váze. Zdá se, že tu ztrátu ještě nedohnal.“

Jean blesklo hlavou, jak dobře se Bobbymu vedlo při pobytech v nemocnici a kolik přibral na váze.

„A nikdy to nedožene,“ řekla Marissa Tatumová. „Už jsme se s tím s Bobem smířili. On o tom sice nemluví, ale já vím, že jsem ho zklamala. On chtěl syny. Silné syny. Sama vidíte, že Bobby otcovo přání nesplňuje.“

„Ale miluje ho. A chlapec miluje jeho. Včera jsem se o tom přesvědčila.“

„Ale to zklamání tu je,“ trvala na svém Marissa Tatumová. „Vždyť to vidím. Pokaždé, když ho jeho starý trenér požádá, aby posoudil nějakého slibného mladého hráče, Bob mu vyhoví, podívá se, jak ten kluk hraje, a pak ho navštíví. Když přijde domů a vypráví mi, co je od něj možné očekávat, cítím jeho zklamání z vlastního syna.“

„Kdo je opravdu zklamaný? Vy, nebo on?“ zeptala se Jean významně.

Marissa Tatumová se na okamžik zamyslela. „Záleží na tom? Já to cítím, a to už je dost špatné.“

„Je však rozdíl mezi tím, co opravdu existuje, a tím, co si jen namlouváme.“

„Jak to můžete vědět? Váš manžel vás miloval až do své smrti. Nikdy jste neměla důvod pochybovat. Nic nevíte. I Larry…,“ vybreptla Marissa a naráz se odmlčela. Mrzelo ji, že se o něm zmínila.

„Co je s doktorem Brahamem?“

„Vím, co k vám cítí.“

„On o tom s vámi hovořil?“ užasla Jean.

„Nebylo třeba. Když muž miluje ženu, pozná se to podle výrazu jeho očí, když někdo vysloví její jméno. Tenkrát o Vánocích… o těch strašných Vánocích, kdy se to Bobbymu stalo…, jsem pozvala Larryho k nám domů. Měli přijít také Cameronovi, takže jsem pozvala pár přátel, o kterých jsem si myslela, že na ně udělají dobrý dojem. To bylo vždycky nejdůležitější – dělat dobrý dojem na Cameronovy. Měli nás poprvé navštívit v novém domě. Bob chtěl mít všechno perfektní. Do nejmenšího detailu, který zahrnoval i seznam pečlivě vybraných hostů. Pozvala jsem Larryho a on mi řekl, že rád přijde, pokud s sebou bude moci někoho přivést. Zeptala jsem se koho, protože Bob měl ten seznam hostů tak pečlivě promyšlený. Larry vás popsal. Neřekl, jaký je váš vztah. Z toho, jak o vás mluvil, jsem pochopila, jak moc vás miluje. A žárlila jsem na vás.“

Upřeně se podívala na Jean a opakovala: „Ano, žárlila jsem. Bože, říkala jsem si, kdyby mě někdy takhle miloval nějaký muž. Vás takhle milovali dva muži, takže víte, co mám na mysli.“ Znenadání dodala. „Provdejte se za něho. Než bude pozdě.“ Pak potřásla hlavu a omluvila se. „Promiňte, to jsem neměla.“

Jean to nekomentovala. Uvědomila si, že ubohá žena využívá každou záminku, aby nemusel hovořit o tom. „Ty Vánoce, paní Tatumová – tehdy jste odvezla Bobbyho do nemocnice West Side Memoriál, kde si ho nechali přes noc?“

Marissa přikývla.

„Jednou to budete muset někomu povědět,“ naléhala Jean.

Marissa Tatumová hrábla do kabelky, vytáhla cigaretu a elegantní zlatý zapalovač a zapálila si. Než se odhodlala promluvit, musel a vykouřit cigaretu do poloviny.

„Paní Cameronova…,“ začala. „Musíte pochopit, jak je důležitá. Mezi zaměstnanci InterElectronics není žádným tajemstvím, že jakmile si paní Cameronova oblíbí některou manželku, má její muž kariéru zajištěnou. Když máte takové štěstí, začne organizovat váš soukromý život. No, já se dokážu lidem zavděčit, když na to přijde. Ví Bůh, že v tom mám dlouholetou praxi. Vždyť je to takřka mé povolání.

Takže si mě okamžitě oblíbila. Bob byl nadšený. Já si myslela, že mu konečně něčím pomáhám. Že mě možná i potřebuje. Takže jsem se zapojila do jejích dobročinných aktivit. Tělem a duší.

Vím, na co myslíte. Bobby. Ano, Bobby díky tomu strádal. Zanedbávala jsem ho, ale utěšovala jsem se, že z toho nakonec bude mít prospěch. Tím, že pomáhám Bobově kariéře, zajišťuji i Bobbyho budoucnost. Dnes jsou některé Bobovy akcie psány na Bobbyho jméno. Loni k Vánocům dostal Bobby od Cameronových sto akcií InterElectronics.“

„Co bylo s paní Cameronovou?“ vrátila ji Jean k tématu, jemuž se tak usilovně vyhýbala.

„Vánoce…“

„Ano, Vánoce…“

„Dva dny před nimi… Bylo to šílené. Musela jsem připravovat svoji oslavu. A paní Cameronová pořádala recepci ve prospěch nalezince. Na tu si strašně potrpěla. Zejména v dnešních časech, kdy se o bílé opuštěné děti adoptivní rodiče málem perou, zatímco o černé nalezence a míšence nikdo nestojí, takže zůstávají na krku nalezinci. Tuhle velkou recepci pořádá pro děti, sponzory a správce. Děti dostávají dárky, jsou tam klauni, zmrzlina, koláče a obrovský stromeček. Když jsou malí obyvatelé uloženi do postýlek, paní Cameronová požádá o příspěvky. Tak zajišťuje rozpočet na celý další rok.“

„A co vy?“ naléhala Jean.

„Já… já byla jednou z těch mladých manželek, které si vybrala, aby jí pomáhaly. Fungujeme jako hostesky, vítáme její hosty a obíháme je s darovacími listinami. Je pokládáno za čest, když o to některou z nás požádá. Každý rok si vybírá jenom čtyři. Samozřejmě jsem souhlasila. Jenže jsem musela připravovat vlastní oslavu. Bob se měl vrátit až odpoledne na Štědrý večer. Bylo to náročné. Oblékala jsem se. Bobby plakal. Má rád Esther, ale nechtěl zase zůstat sám.“

„Zase?“

„Bylo to hektické údobí. Byla jsem pořád pryč – nakupovala jsem dárky, pomáhala paní Cameronové v řadě jejích dobročinných výborů. Hádám, že jsem byla tenkrát skoro každé odpoledne a večer pryč. Musíte to pochopit!“

„Pokouším se o to,“ ujistila ji Jean. „Bylo to těžké období. A Bobby vám to nijak neulehčoval, chtěl, abyste byla doma a věnovala se mu.“

„Pokusila jsem se mu to vysvětlit snad stokrát,“ hájila se Marissa.

„Některé věci dítěti nelze vysvětlit. To jistě víte sama nejlépe.“

„Ano,“ přiznala Marissa tiše. „Ale tehdy večer jsem to nevěděla. Tolik jsem se snažila prospět Bobovi, že jsem ublížila Bobbymu. Byla jsem netrpělivá. Křičela jsem na něho. Poslala jsem ho do jeho pokoje. Oblékala jsem si nové šaty, které jsem si pořídila speciálně na večírek paní Cameronově. Bob mi řekl, že za ně mohu utratit, co uznám za vhodné, jen abych udělala dobrý dojem. To pro něho bylo nejdůležitější.

Takže jsem si koupila model od Halstona. Pět set sedmdesát pět dolarů. Bobovi to nevadilo. Pokládal to za dobrou investici.

Chystala jsem se k odchodu a stále jsem slyšela, jak Bobby ve svém pokoji vzlyká. Šla jsem mu dát pusu na dobrou noc. Říkala jsem mu, aby byl hodný chlapec a šel spát. Ale on pořád plakal. Když jsem se naklonila, abych ho políbila…,“ zarazila se.

„Co udělal?“

„Nevím, jestli to byly nervy nebo čistá zlomyslnost, ale pozvracel mi celé ty nové šaty,“ řekla Marissa Tatumová a dodala: „Bylo po všem… Vše bylo ztraceno…“

„Všechno, co jste tak dlouho a trpělivě budovala.“

Marissa Tatumová přikývla. „Nové šaty. Paní Cameronova. Bobova kariéra. Moje manželství. Až Bob zjistí, co se přihodilo, nikdy mi neodpustí. Nikdy. Všechno, co jsme si plánovali a pro co jsme se obětovali, všechno zmizelo v jediném okamžiku. Jako kdyby to Bobby udělal schválně.“

„Ovšemže to neudělal naschvál.“

„V té chvíli mě nic jiného nenapadlo,“ přiznala Marissa Tatumová tiše. „Takže jsem… bez dlouhého uvažování… bezděčně…,“ konečně to ze sebe dostala. „Udeřila jsem ho ve vzteku. Vší silou. Praštil se o stěnu vedle své postýlky. A ztichl. Nehýbal se.“

„Byl v bezvědomí?“ otázala se Jean.

„Chvíli jsem byla přesvědčená, že jsem ho zabila.“ Marissa poslední slovo opakovala, jako kdyby stále ještě nevěřila, čeho se dopustila. „Zabila. Byla jsem zděšená. Nevěděla jsem, co mám dělat. Moje první myšlenka byla zavolat Larryho. Ale to jsem nemohla. Musela bych mu říct, jak se to stalo. Pak jsem chtěla zatelefonovat Bobovi. Okamžitě jsem si však uvědomila, že právě on se to nikdy nesmí dozvědět.

Musela jsem pomoct synkovi, aniž by kdokoli tušil, co se přihodilo. Převlékla jsem se, vzala jsem Bobbyho do náručí a odnesla do auta. Jak jen to zařídit, aby nikdo nic nevěděl? V tu chvíli mě napadla nemocnice West Side Memoriál, která leží nejdál od čtvrti, kde žijeme. Tam mě nikdo nezná. Budu muset použít jiné jméno než Tatum.

Cestou jsem přemýšlela jaké. Pořád se mi vybavovalo jméno mého otce, Charles Pearson. Tak dobrá, ten neřád si zaslouží, abych jeho jméno použila právě v takové neblahé souvislosti. Konečně mi alespoň jedinkrát v životě něčím prospěje.

Bobby byl stále v bezvědomí. Lékař ho vyšetřil a on se probral. Snímky neukazovaly, že utrpěl zlomeninu lebky. Doktor mi doporučil, abych ho tam nechala do příštího dne. Že vypadá v pořádku, ale jen pro jistotu. Nakonec jsem souhlasila. Poskytla jsem jim informace, které po mně chtěli. Jméno: Charles Pearson. Adresa: tu jsem si vymyslela. A taky jsem jim napovídala, že spadl ze štaflí při zdobení vánočního stromu.

Pak jsem se najednou ocitla před tou neznámou nemocnicí. Sama. Bez manžela. Bez syna. Jen já sama. Byl to nejhorší okamžik mého života. Ještě horší, než když jsem jako dítě musela lhát o tom, jak trávím Vánoce.“

„A co paní Cameronová?“

„Zatelefonovala jsem jí. Řekla jsem, že je Bobby nemocný a že od něho nemohu odejít.“

„Jak na to reagovala?“

„To je právě nejzvláštnější. Byla velmi milá a plná zájmu. Ale ovšem, má drahá, povídala. Chápu to. Váš syn je nejpřednější. Necháme to napřesrok. A dejte mu ode mne pusu na dobrou noc. Tak snadné a jednoduché to bylo. Když jsem položila sluchátko, rozbrečela jsem se. Plakala jsem celé hodiny. Proč nemůžu mít tak snadný život? Proč pořád musím utíkat před nejrůznějšími risky a nebezpečími. Jako kdyby můj život byl jedna dlouhá překážková dráha, kterou nikdy nepřekonám.“

„Co jste dělala druhý den, paní Tatumová?“

„Jela jsem zpátky do nemocnice. Doktor mi oznámil, že se Bobbymu daří dobře. Ani stopa po poškození mozku. Zaplatila jsem účet v hotovosti a odvezla jsem Bobbyho domů. Nikdy o tom neřekl ani slovo. Nikdy se o tom nezmínil Bobovi. Jako by tu zkušenost vymazal z hlavy. Takže o tom nikdo neví. Proč taky.“

„Já jsem se vás ptala, jestli neutrpěl úraz hlavy, když jste ho poprvé přivezli,“ připomněla jí Jean.

„Myslela jsem, že mezi tím nemůže být žádná souvislost. Ten lékař mi říkal, že je mu dobře. Stalo se to tak dávno. Proč to teď vytahovat?“

„Následky podobných úrazů se často projevují až po delší době. A když se tak stane…“

„Musí se mozek operovat?“

„Obávám se, že ano.“

„Nesmí se to dozvědět,“ prohlásila Marissa znenadání. „Bob se to nesmí dozvědět. Nenáviděl by mě! Opustil by mě!“ Pak se vzpamatovala a řekla smutně: „Je to zvláštní. Nejvíc jsem se bála, že ode mě uteče, když jsem byla těhotná. Nedošlo k tomu. Opustí mě až teď a způsobila jsem si to sama. Moje nejhorší obavy se naplnily.“

„Každý z nás je chybující,“ řekla Jean. „Přesto si myslím, že by to měl vědět.“

„Nesmíte mu to prozradit!“ polekala se Marissa. „Jako lékařka musíte respektovat důvěrné informace!“

„Netvrdím, že mu to sdělím já,“ opravila ji Jean. „Přesto si myslím, že by to měl vědět.“

„Takže bych já…,“ Marissa si nedokázala představit, že by se měla manželovi přiznat. Zaraženě přemítala a nakonec zavrtěla hlavou. „Vzali by mi dítě. Vzali by mi mého chlapečka. Ne, nemohu to nikomu říct. Nemohu.“

„Paní Tatumová, vy jste o tom především neměla tak dlouho mlčet. Nitrolební hematom není statický. Zvětšuje se. A čím déle se zvětšuje, tím stoupá pravděpodobnost, že následky budou nenapravitelné.“ Jean věděla, že je to drsné a matka se bude cítit ještě provinilejší. „Když to sama někomu nepřiznáte, budu to muset udělat já.“

„Ale co pravidla lékařské etiky…“

„…ta platí vždy. Pokud se nejedná o zneužívání nebo týrání dítěte. Zákon mi ukládá, abych to ohlásila. Právě proto to musíte udělat vy sama. Svěřte se manželovi. Máte na to čas do zítřka.“

„Do zítřka?“

„Zítra ráno. Doktor Forrest. Operace.“

„Ano. Operace. Dopadne dobře? Nebude už mít ty strašné záchvaty, že ne?“ žebronila Marissa o útěchu.

„To budeme vědět až podle toho, jak bude jeho mozek reagovat po operaci,“ řekla Jean po pravdě.

„Mohl by mít ty záchvaty a křeče a ochrnutí do konce života?“

„V současné chvíli je nejdůležitější odstranit bezprostřední nebezpečí, hematom, který tlačí na mozek a vyvolává záchvaty a ochrnutí. Mohl by také zabíjet, pokud nebude co nejdříve odstraněn.“

„A to jsem způsobila já! Já jsem to udělala,“ zoufala si znovu vyděšená žena.

Když už ji dostala tak daleko, odhodlala se Jean objasnit ještě jednu věc. „Paní Tatumová, a co tenkrát, když si Bobby zlomil nohu, způsobil to ten zaměstnanec stěhovací firmy, jak tvrdil váš manžel?“

„Ne, Bob jen opakoval, co jsem mu sama řekla.“

„A vyskytly se ještě další incidenty? Které nezanechaly viditelné následky?“ Ticho. Jean naléhala. „Vyskytly?“ Marissa přikývla. „Kolikrát?“

„Párkrát,“ připustila matka. „To byste musela znát ten pocit,“ dožadovala se pochopení. „Snažíte se roztrhat na kousky, abyste všem vyhověla. Aby vás měli rádi. A najednou je toho na vás moc. Nedokážete si poradit. A tak si všechny své hrůzy a frustrace vybijete na jediném člověkovi, který vás doopravdy miluje. Na vlastním dítěti.

Nejhorší na tom není pocit viny, který se okamžitě dostaví, ani jeho pláč, ale pohled. Dívá se, jako by se ptal: Maminko, proč jsi to udělala? Mám tě rád. Proč jsi mi to udělala? Proč?

Ba ne, to nedokážu vysvětlit nikomu. Ani svému dítěti. A někdy se stane, že si připomenete vlastní dětství se všemi děsy a smutky. A to vše uvidíte v očích svého dítěte. V tu chvíli se nenávidíte. Slíbíte si, že už to nikdy, nikdy neuděláte. Ale uděláte… uděláte…,“ smutně skončila.

„Pošlou mě do vězení,“ ozvala se po chvíli. „Měli by.“

Jean jí položila ruku na rameno. „To není naším cílem. Neposíláme rodiče do vězení, snažíme se chránit rodiny, paní Tatumová. Zapamatujte si to.“

29

Na druhý den dorazila Jean Scofieldová do Univerzitní nemocnice už v šest hodin ráno. Bylo to o dvě hodiny dříve než obvykle, ale dnes měli operovat Bobbyho Tatuma. Jean věděla, že se klouček operace bojí, a tak za ním chtěla zajít, ještě než ho odvezou na sál.

V šest hodin mu nemocniční holič začal stříhat lesklé černé vlásky. Chlapec vyděšeně sledoval prameny padající na bílé prostěradlo, kterým ho přikryli. Neměl žádné zrcadlo, a když mu zvědavost nedala, natáhl pohyblivou levou ruku a dotkl se hlavy. „Pozor, pozor,“ varoval ho holič. „Mám pěkně ostré nůžky. Přece nechceš, abych tě střihl!“

Plachý chlapec rychle stáhl ruku. Když byl holič hotov, Bobby opatrně ohmatal místa, která ještě před chvílí pokrývaly hebké černé vlasy. Vtom vešla Jean Scofieldová.

„Dobré jitro, Bobby.“

„Dobré jitro, doktorko Jean. Podívejte se, co mi udělali,“ řekl omluvně.

„Zase ti narostou, Bobby. Za pár týdnů budeš vypadat jako dřív.“

To Bobbymu, který neměl o čase ponětí, připadalo jako věčnost.

„Tak, synku,“ řekl holič, „a teď tě oholíme. Vsadím se, že ses ještě neholil, ale určitě jsi viděl, jak to dělá tatínek. Uděláme to úplně stejně s tvou hlavou. Takže už si na ni nesahej.“

Pak holič nastříkal Bobbymu na hlavičku pěnu a pomalu a opatrně zbavil jeho lebku vlasového porostu. Chlapec seděl strnule, jako by se bál dýchat. Zíral na Jean a opatrně promluvil.

„Studí to.“

„To proto, že nemáš vlasy, Bobby.“

„Jsem nahoře nahatý? Opravdu nahatý? Můžu se podívat?“

„Vážně chceš?“

Chlapec se zamyslel a nakonec zavrtěl hlavou. „Tentokrát to bude opravdovská operace?“ zeptal se pak ostražitě.

„Ne taková jako včera, Bobby. Ale nemusíš se bát. Já tam budu. Doktor Larry tam bude. Všichni se postaráme, abys byl v bezpečí.“

„Ta malá holčička…“

„Ano?“

„Já se pamatuju…“

„Na co, Bobby?“

„Vzpomněl jsem si, jak se jmenovala. Beatrice. Předtím jsem žádnou holčičku s takovým jménem neznal. Znám Amy. A Sally. A Lindu,“ vyjmenoval své spolužačky.

„To je opravdu moc hezké jméno,“ řekla Jena a pomalu zřetelně vyslovila: „Be-a-trice.“

„Be-a-trice,“ opakoval Bobby. Zvuk se mu líbil. Usmál se a natáhl k Jean levou ruku, ale velmi opatrně, aby nepohněval holiče. Jean ji sevřela a držela až do chvíle, kdy holič prohlásil. „Hotovo. Pěkná práce,“ zasmál se. „Hodně štěstí, synku.“

Chlapec a jeho lékařka osaměli. Nepouštěl její ruku. Cítila, jak je ta jeho studená a vlhká.

„Všechny děti neumřou, že?“ zeptal se. „Myslím, že umírají staří lidé. Ale děti ne, že?“

„Každý den ve všech nemocnicích operují malé chlapce a holčičky a ti se uzdraví a neumřou,“ uklidňovala ho Jean.

Pokusil se přijmout lékařčinu útěchu, ale jeho modré oči ho zradily. Jean neodolala. Vzala ho do náručí a přitiskla si ho k hrudi. Ta malá oholená hlavička působila ještě patetičtěji než předtím.

„Všechno bude v pořádku, Bobby! Budeš zase hýbat pravou rukou. Zase budeš chodit a běhat,“ slibovala mu.

„Budu moct šplhat po prolézačce v přípravce?“

„Ovšem!“

Rozzářil se, ale pak si na něco vzpomněl. „Příští rok už nebudu chodit do přípravky. Budu chodit do školky. Maminka mi to říkala.“

„Tak tedy budeš lézt po prolézačce ve školce.“

Byl nadšený. Když sklonila hlavu, viděla, že se blaženě usmívá. Bylo mu v její náruči dobře, ale vyrušila je sestra a zřízenec s nemocničním vozíkem, na kterém ho měli odvézt na operační sál.

Sestra si uvědomila, že je vyrušili v důvěrné chvilce, a ve snaze to napravit zažertovala: „Tak kdo z vás je pacient?“

„Já,“ odpověděl chlapec rychle. „Tohle je doktorka Jean. Je to moje paní doktorka,“ řekl pyšně.

„To máš moc dobrou paní doktorku,“ ujistila ho sestřička. „A teď se trochu projedeme, mladý muži.“

„Já vím,“ odpověděl a opět zneklidněl. Podíval se na Jean, jestli to na poslední chvíli nezruší.

„Ano, Bobby, ty se projedeš a já se půjdu nahoru umýt, abych u tebe mohla být při operaci. I když budeš spát a nebudeš o mně vědět, nespustím tě z očí ani na vteřinku! A doktor Larry také ne.“

Jean ošetřovatelce pohledem naznačila, aby rychle dokončila svůj úkol. Mladá sestřička vzala Bobbyho do náruče a se slovy „A hopla“ jej přenesla na pojízdný stolek. Zřízenec ho přikryl přikrývkou. Když už byli skoro venku ze dveří, zaslechli volání.

„Bobby! Miláčku!“ Chodbou se k nim řítila Marissa Tatumová. Objala syna a napůl ho vytáhla zpod přikrývky. Sestra zaprotestovala. „Prosím, musíme ho odvézt na operační sál.“

Napůl šílená žena však chlapce nechtěla pustit. Jean zasáhla a jemně vyprostila Bobbyho z matčina objetí. Rozplakal se. Všechno její uklidňování a konejšení přišlo vniveč díky hysterické Marisse.

„Odvezte ho nahoru,“ přikázala Jean.

Doktorka a matka sledovaly, jak vozík mizí ve výtahu. Marissa Tatumová stále opakovala: „Je mi to líto… strašně líto… Nemohla jsem si pomoct…“

Bylo zřejmé, že ubohá žena celou noc nespala. Očekávání katastrofy a pocit viny vykonaly své.

„Musím se jít umýt. Slíbila jsem to Bobbymu.“

„Bude v pořádku, že bude?“ žebronila matka.

„Nachází se v těch nejschopnějších rukou. Musíme počkat. Pak uvidíme.“

Marissa Tatumová mlčky přikývla.

„Proč nejdete domů? Zatelefonuji vám,“ navrhla Jean. „Bude to trvat několik hodin.“

„Počkám.“

„Zajděte si dolů do kavárny a nasnídejte se.“

„Počkám tady,“ opakovala matka. „V jeho pokoji.“

„Ničemu tím nepomůžete. Prosím!“ naléhala Jean.

„Počkám,“ trvala na svém Marissa zarputile.

Když se Jean obrátila k odchodu, otevřely se dveře výtahu a vyrazil z nich Bob Tatum. Vypadal, že někoho hledá. Pak spatřil obě ženy a zvolal: „Marisso!“ Přistoupil k nim a pevně svou manželku objal. „K smrti jsi mě vyděsila. Nespala jsi celou noc. A když jsem se ráno probudil, bylas pryč. Pospíchal jsem sem v naději, že tě tu najdu. Ale jistý jsem si nebyl. Ne, nebyl.“

Podíval se přes Marissu na Jean Scofieldovou, která z jeho pohledu vyčetla, že se o svoji ženu bojí. Jean však z jeho výrazu nepoznala, jestli se mu Marissa včera večer svěřila. Usoudila, že pravděpodobně nikoli.

„Musím se jít mýt,“ omluvila se.

Marissa Tatumová se otočila a vstoupila do Bobbyho pokoje. Bob Tatum sledoval Jean k výtahu. „Paní doktorko!“

„Ano?“

„Pravdu,“ požádal Tatum tiše.

„Celou dobu jsme vám říkali pravdu,“ ohradila se Jean.

„Je mi líto, ale nejde jen o život mého syna. Kdyby se s ním něco stalo, zničilo by ji to. Vy vlastně léčíte dva pacienty. A já nechci žádného z nich ztratit. Miluji je oba. Oba.“

Nyní si byla Jean jistá, že se Marissa manželovi nesvěřila. Bude se trápit sama. Tatumův odhad situace však byl správný. Marissa byla na okraji nervového zhroucení. A když se při operaci přihodí něco neblahého, bude to pro ni poslední kapka.

„Pane Tatume, vraťte se a postarejte se o svoji ženu. Potřebuje všechnu vaši lásku a pochopení. My se postaráme o Bobbyho…“

„Ale co když se něco stane…“

„Uděláme, co je v našich silách.“

„Jeden můj trenér říkával: Když vám někdo tvrdí, že udělal, co bylo v jeho silách, ve skutečnosti tím omlouvá selhání.“

„Tohle není fotbal, pane Tatume. My uděláme co je v našich silách. Bobby má velkou šanci. Víc vám říct nemohu.“

Tatum mlčky přikývl. „Doufám, že mi to nemáte za zlé. Že jsem vás nahradil Sunderlandem.“

„Moje osobní pocity nemohou mít na výsledek operace žádný vliv.“

„Pan Cameron se zmínil, že když se z toho Bobby dostane, rád změní svůj názor na vás.“

„Zkouší si koupit dobrý výsledek, co? Jdu se nahoru umýt. Budu doufat. Stejně jako vy a paní Tatumová.“

Dveře výtahu se otevřely a Jean vstoupila.

Chudák kluk, pomyslel si Bob Tatum. Je mu teprve pět a má takové problémy. Je tam nahoře sám, beze mě, bez matky. A se všemi těmi doktory a sestrami. A přístroji. Malé ochrnuté dítě s něčím strašně špatným v mozku.

Taková nespravedlnost! Když otevřel dveře Bobbyho pokoje, vyvalil se na něho oblak cigaretového dýmu. Přešel k oknu a prudce je vytáhl, až se tabulky rozdrnčely.

„Marisso! Miláčku! Nemůžeš tak moc kouřit!“ vybuchl. Vzal jí cigaretu a udusil ji vlastními prsty. „Já vím, já vím,“ omluvil se. „Ale chci jen tvé dobro. Musíš být silná. Kvůli Bobbymu. A taky kvůli mně. Kdyby se mu něco stalo, budeme jeden druhého moc potřebovat. Víc než kdy jindy. Vlastně jsem včera v noci uvažoval… Kdyby došlo k nejhoršímu…“

„Bobe, ne!“

„Kdyby došlo k nejhoršímu,“ nenechal se vyrušit, „asi bych změnil názor.“

„Na co?“ zeptala se s novými obavami.

„Na adopci. Když jsme o tom předtím mluvili, byl jsem vždy proti. Chtěl jsem jen své vlastní syny, žádné jiné. Bylo to sobecké. Ty také potřebuješ dítě. Možná že i víc dětí. Nemám právo ti je upírat.“

Nedovážila se odpovědět. Místo toho sáhla do kabelky pro další cigaretu.

„Už ne, Riss, prosím.“

„Dobrá, už ne.“ Odvrátila se, protože se mu nedokázala podívat do očí.

„Přemýšlel jsem ještě o něčem jiném. Včera v noci jsem toho nenaspal o moc víc než ty. Právě proto vím, žes oko nezamhouřila. Já usnul až po čtvrté hodině ráno. Uvažoval jsem o Bobbym. Možná že je to moje vina.“

„Tvoje vina?“ zeptala se.

„Jsou věci, které jsem ti neřekl. Asi jsem měl.“

„Jaké věci?“

„Rodinné.“

„Co?“

„Víš, že jsem vždycky žertoval o své mámě a jejích čtyřech mužských. Proč neměla dceru, protože táta o holky nestál. Není to tak úplně pravda.“

„Co tím chceš říct?“

„Jedna dcera se narodila… Mezi Bradem a mnou. Matka porodila předčasně.“

„Co se stalo s dítětem?“

„Dlouho to bylo nejisté. Nakonec umřela. Doktor nám řekl, že to pro ni bylo nejlepší.“

„Co to má společného s Bobbym?“

„Myslel jsem, že mám v rodině nějakou genetickou chybu. Kdybych byl poctivý a otevřený, mohli jsme dítě rovnou adoptovat.“

„Kvůli tomu jsi celou noc nespal?“

„Nebylo to ode mě fér. Neměl jsem tohle všechno trápení dopustit. Dokážeš mi to vůbec někdy prominout?“

Smutně, nikoli nesouhlasně zavrtěla hlavou. Vstal, aby ji objal.

„Dokážeš to?“

„Co?“

„Odpustit mi?“

„Ano,“ odpověděla zvláštním hlasem. „Ano, odpouštím ti.“ Rozplakala se.

„Je mi to strašně líto. Strašně.“

„Ach ne, Bobe, už nic neříkej,“ prosila, protože se bála, že jeho přiznání způsobí, že se i ona sama svěří se svým proviněním. Což by mělo nedozírné následky.

V předsálí operačního sálu C neurologického oddělení Univerzitní nemocnice se Walter Forrest, Jean Scofieldová a Lawrence Braham domyli a pomáhali jim do sterilních operačních plášťů. Forrest byl podsaditý muž s postavou veslaře, jímž také ve skutečnosti v mládí byl, ta další kila přibyla věkem. Jako obvykle před operací mlčel. Jeho umění spočívalo v pevných a jemných rukou a bystrém úsudku. Byl znám jako přímočarý člověk a skvělý a zručný chirurg. Pacienti, kterým musel sdělit špatné zprávy, ho pokládali za tvrdého a bezcitného. Ti, které zachránil a přivedl zpátky od prahu smrti, ho měli za Boha. Toho rána byl až nezvykle tichý a zachmuřený. To dělá ta časná hodina, říkala si Jean, přestože asistovala Forrestovi při jiných časně ranních operacích. Ale to byl hovornější.

Před operací Beatrice Faziové byl však stejně tichý a zasmušilý, vzpomněla si. Připisovala skutečnosti, že Forrest měl vnuka, který musel podstoupit operaci mozku. Svěřil ho kolegovi, jemuž naprosto důvěřoval. Došlo k embolii a chlapec zemřel na operačním stole. Tomu nemohlo zabránit ani to největší chirurgické umění na světě. Podobné případy vedou všechny dobré lékaře k veliké opatrnosti. Od té doby přistupoval Walter Forrest ke každé operaci dítěte s maximální pozorností a obavami.

Omezil se na jedinou poznámku.

„Včera večer jsem se radil s Killininem. Použije nitrooxid endotracheálně a demerol injekčně.“

Vstoupil na operační sál. Vše bylo v pohotovosti, sestry, instrumentářky a zřízenci pod přísným velením sálové sestry Alice Drewsové. Ostatní ošetřovatelky jí říkaly paní Simon Legree, lékaři ji pokládali za nejschopnější sálovou sestru v nemocnici. Pohlédla na doktora Forresta bystrýma šedýma očima a přikývla. On také. Na její povel přikročily dvě sestry k protějším dveřím, otevřely je a zřízenec v zeleném operačním rouchu přivezl pojízdný operační stůl. Ležela na něm malá spící postavička. Anestetika už začala působit.

Anesteziolog Killinin připevnil k Bobbyho tělu svá čidla, aby mohl během operace sledovat na osciloskopu chlapcovy životní funkce. Drewsová mezitím obalila jeho hlavu rouškami a fixovala ji sterilní páskou na poduškách z pěnové gumy ke stolu. Ostré bílé světlo ozářilo bledou vyholenou lebku Roberta Tatuma mladšího.

Forrest se přes brýle zadíval na angiogramy, upevněné naproti na stěně. Prostudoval je už v noci. Věděl přesně, kde se nachází příčina chlapcova ochrnutí. Přesto je prohlédl ještě jednou. Byl pečlivec a puntičkář. Nedůvěřoval paměti. Takže se na angiogramy díval, jako by je viděl poprvé.

Jean stála po jeho boku. Slyšela, jak si mumlá: „Deprese v zadní spánkové oblasti. Výduť mozkové blány v temenní oblasti.“ Nevěděla, jestli je to míněno jí, nebo mluví sám k době. Natáhl ruku a Drewsová mu do ní dlouhými operačními kleštěmi vložila tampon namočený do jódu. Forrest jím potřel chlapcovu lebku, čímž dezinfikoval „bitevní pole“. Odhodil tampon a znovu natáhl dlaň. Drewsová nepotřebovala instrukce. Asistovala Forrestovi skoro při všech operacích a dobře znala pořadí, v jakém mu má podávat nástroje. Nyní mu připravila sterilní fixku, kterou udělal dva malé křížky na levé straně lebky malého pacienta. Převzal od Drewsové skalpel, sklonil se nad Bobbym Tatumem a udělal první zářez v místě nižšího znaménka. Drobný, ale hluboký zářez až na kost. Z rány se jako ze dvou drobných rtů vyřinula krev. Dalším nástrojem odškrábl okostici. Pak vydal povel Jean: „Retrahujte!“

Drewsová jí podala sterilní ocelový retraktor. Jean odhrnula kůži a odhalila bílý čtvereček kosti o velikosti dva a půl krát dva a půl centimetru. Drewsová vložila Forrestovi do ruky malý lesklý sterilní elektrický vrták. Když se zanořil do lebky Bobbyho Tatuma, vydával zvuk připomínající normální vrtačku, pronikající do dřeva či kovu. Vyvrtal otvor o poloměru něco přes centimetr. Konečně se mohli podívat na chlapcovu mozkovou plenu. Normálně je bělavá. Pokud se pod ní nachází hematom, je modrá jako žíly. Mozková blána Bobbyho Tatuma byla sytě modrá.

Chirurg napřáhl dlaň a Drewsová mu do ní vložila skalpel. Forrest provedl drobný zářez. Dbal na to, aby nenarušil subdurální membránu, pod níž se nacházel zdroj potíží. Pokynul Drewsové a ta seřídila světlo tak, aby mohl pohlédnout rovnou do díry v lebce. Byla silná a neporušená, což potvrdilo Jeanino dřívější podezření.

„Měla jste pravdu. Je to osm až devět měsíců staré. Tak do toho!“

Forrest provedl zářez do subdurální blány. Vytryskla tekutina, která ani v nejmenším nepřipomínala krev. Byla hnědožlutě zbarvená. Neurochirurgové tomu říkali „vyjetý olej“. Následovaly kousky sražené krve, následky vnitřního krvácení, ke kterému došlo toho osudného večera, kdy se Bobby udeřil hlavou o stěnu. Po prvním výtrysku chvíli odtékala bezbarvá tekutina – mozkomíšní mok – a pak se objevila čistá tepenní krev. Forrest ji nechal volně proudit, jen ji chvilkami tamponem osušil. Pak zavelel: „Tampon.“ Drewsová už ho měla připravený. Chirurg jím prozatím utěsnil ránu, protože ho čekala další práce.

Nyní věnoval pozornost bodu, který se nacházel dále vzadu. Opakoval celou proceduru. I tady vytryskl ten „vyjetý olej“. Počkal, až odteče a objeví se čistá jasně červená krev. Chvíli nechal oba otvory krvácet.

„Irrigátor,“ oznámil sestře Drewsové.

Ta už měla stříkačku s fyziologickým roztokem připravenou. Forrest umístil ústí stříkačky k hornímu otvoru v Bobbyho lebce a obezřetně do něho vstříkl tekutinu, která vytekla spodním otvorem. Celý proces několikrát opakoval, až odplavil všechny krevní sraženiny, které ohrožovaly chlapcův mozek.

Nadešla rozhodující chvíle. Forrest se nad maskou podíval na Jean a pak na Larryho, který stál naproti. Teď už musela pracovat příroda. Ani Forrest ani kdokoli jiný nemohl chlapci pomoci.

Po odstranění hematomu mohl mozek reagovat třemi způsoby. Okamžitě, velmi pomalu, nebo přiměřeně rychle vyplnit uvolněný prostor. Bobbyho budoucnost závisela na tom, jak se jeho mozek zachová.

Forrest naznačil Drewsové, aby zaostřila světlo nad oba otvory v Bobbyho lebce. Všichni tři se nad nimi sklonili.

Kdyby mozková hmota naplnila uprázdněný prostor příliš prudce, znamenalo by to, že se někde uvnitř nachází další neznámé nebezpečí. Kdyby mozek reagoval příliš pomalu, znamenalo by to, že ho tlak hematomu v posledních měsících nenávratně poškodil. Kdyby se mozek rozpínal zvolna a pomalu vyplňoval dutinu, vzniklou po odsání hematomu, měl by chlapce naději na kompletní uzdravení. Tři páry očí sledovaly s nadějí a profesionálním odstupem, co se bude dít.

Bobbyho mozek zareagoval. Pomalu. Takže nehrozilo nebezpečí dalšího tlaku zvnitřku. Až příliš pomalu. Takže to chvíli vypadalo, že je nenávratně poškozený. Nakonec však zvolna, ale jistě vyplnil chlapcovu lebku.

Jean pohlédla na Forresta. Obávala se, že by mohla být ovlivněna vlastními pocity. Chtěla to mít nezávisle potvrzené. Forrest přikývl. „Dobré! Sakra dobré!“

Zbývalo mu rozhodnout se, zda má lebku uzavřít úplně, nebo jeden otvor zadrénovat, aby mohly otékat další možné sraženiny. Zvolil druhou možnost. Do zadního otvoru umístil tenkou gumovou trubičku a provlékl ji otvorem ve skalpu. A to bylo vše. Forrest pak sešil obě rány. Díry vyvrtané do chlapcovy lebky nebylo třeba překrývat. O to se postará jeho mladé rostoucí tělo.

Forrest skončil a napřímil se. „Ten drén tam nechám čtyřiadvacet hodin, pak ho vyjmu. Mezitím ho nechte odkapávat do uzavřené láhve, umístěné vedle jeho hlavy, ale o něco níž.“

Vykročil ke dveřím, zastavil se a požádal: „Dejte mi vědět, jak to vypadá s tím ochrnutím.“

„Ovšem,“ ujistila ho Jean. Ulevilo se jí, že je po všem a Bobby operaci přežil. Forrestův asistent ovázal chlapcovu hlavu, dva zřízenci přenesli spícího pacienta na vozík a odvezli ho pryč.

30

Pacient Tatum, Robert, junior byl převezen na neurologickou jednotku intenzivní péče a umístěn v malé zasklené místnůstce, kde ho mohly ošetřovatelky dobře sledovat. Čidla umístěná na jeho těle umožňovala monitorování životních funkcí. Spal a netušil, jak složité přístroje zajišťují jeho bezpečí.

Jean Scofieldová a Larry Braham, stále ještě v zelených operačních pláštích, sestoupili dolů a vyhledali Boba a Marissu Tatumovy.

Zoufalá matka už vyplakala všechny slzy. Bobovi Tatumovi se sice ulevilo, když přestala vzlykat, zároveň ho však děsil strnulý pohled jejích očí.

Uvítal šepot v otvíraných dveřích. V tu chvíli by uvítal jakýkoli zvuk. Když viděl usmívající se Jean, musel se odvrátit, aby ukryl vlastní slzy úlevy.

„Všechno šlo skvěle,“ řekla Jean. „Skvěle.“

Bob Tatum s obličej ukrytým v kapesníku přikývl. Marissa Tatumová dál bez hnutí seděla ve velkém koženém křesle, jako kdyby nevnímala. Jean k ní přikročila a zvedla jí tvář, aby se jí mohla podívat do očí.

„Bude v pořádku!“

V očích Marissy Tatumové se však zračil strach. Operace byla jen začátkem léčebného procesu. Marissu nyní čeká daleko obtížnější a nebezpečnější úkol.

„A co ochrnutí?“ zeptal se Bob Tatum.

„Uvidíme, až se probudí,“ vysvětlit Larry. „A jisti si možná budeme až za několik dní.“

„A ty… záchvaty,“ ptal se dál Tatum nesměle.

„Doufáme, že se nebudou opakovat, ale to zatím nemůžeme odhadnout,“ odpověděla Jean po pravdě. „Kdy ho uvidíme?“

„Je na jednotce intenzivní péče. Ještě spí, ale pokud se na něho chcete podívat, klidně můžete.“

„Chci. Hned.“ otočil se k manželce. „Riss?“ Neodpověděla. „Miláčku, smíme jít za ním.“

Napřáhl k ní ruku. Když procházeli kolem Jean, Marissiny oči prosily: pomoz mi, netrvej na tom, abych mu to řekla. Jean nereagovala.

Sestra, která sloužila na jednotce intenzivní péče, hlásila, že si Bobby vede dobře. Zastavili se před zasklenou stěnou, protože jiná ošetřovatelka právě umísťovala nádobku, do které ústil drén. Když si uvědomila jejich přítomnost, kývnutím je pozvala dál.

Tiše vklouzli do pokojíku a zadívali se na malého spícího pacienta. S hlavou ovázanou bílým turbanem vypadal ještě menší a křehčí, ale půvabné rysy jeho tváře jen vynikly.

Zachvěla se mu víčka, jako kdyby vycítil jejich přítomnost, a pomalu se otevřela. Jeho sytě modré oči však ještě měly nepřítomný výraz. Poznal matku a otce, ale pak je zase zavřel. Tatum pohledem požádal Jean Scofieldovou o vysvětlení.

„Ještě se úplně neprobral.“

Tatum se sklonil nad synkem. „Bobby… jsme tady… maminka a tatínek. Doktoři povídali, že budeš v pořádku. Dočista jako nový.“

Chlapec neodpověděl.

„Nechceš, abychom ti něco přinesli? Třeba nějakou oblíbenou hračku, Bobby, synečku?“

Bobby něco téměř neslyšně zamumlal. Jeho matka konečně sebrala odvahu a sklonila se nad ním. „Bobby…, Bobby…“

Klouček otevřel oči a podíval se na ni. Marissa se natáhla po jeho pravé ruce, ale ta zůstávala stejně bezvládná jako před operací. Podívala se na Jean Scofieldovou, která ji nemohla nijak utěšit. Marissa se odvrátila od synova lůžka. Bob Bobbyho pohladil, objal svoji ženu a vyvedl ji z místnosti.

Jakmile se ocitli na chodbě, Marissa zaútočila, „Povídala jste, že to operace napraví.“

„Možná. Říkali jsme, že ochrnutí možná po operaci zmizí,“ opravila ji Jean. „Ještě není nic definitivní.“

„Ale vy jste tvrdila, že se výsledky dostaví okamžitě.“

„Je stále ještě pod vlivem anestetik,“ vysvětlovala Jean. „Bude to trvat hodiny, možná i dny, než si budeme výsledkem operace jisti.“

„Stává se, že v podobných případech ani operace nepomůže?“

„Stává.“

„Takže už se nikdy nebude normálně pohybovat,“ konstatovala Marissa rezignovaně. „Nikdy.“

„Riss! Ne!“ varoval ji manžel tichým ochraptělým hlasem. „Musíme se držet, musíme doufat. Cameron říkal, že když to nevyjde tady, pošle Bobbyho k nejlepším lékařům v Bostonu, v New Yorku. Nesmíme se vzdávat naděje!“

„Není naděje.“ Dívala se někam daleko, kam nikdo z přítomných nedohlédl. „To je trest. To je můj zasloužený trest.“ Těžce se opřela o manžela, který ji něžně objal. Podíval se na Jean, ale ta nedala najevo, že ví, proč se Marissa tolik trápí. Bylo zřejmé, že Bob Tatum nikdy neviděl svou ženu v podobném rozpoložení. Vždycky to byla ochotná, spolehlivá, přizpůsobivá a chápající manželka, vždy připravená čelit jakýmkoli obtížím. Přímo vzor dokonalosti. Odpovídala dokonce i vysokým nárokům paní Cameronově.

„Paní doktorko, nemohla byste jí dát něco na uklidněnou?“ poprosil Bob.

„To jí pomůže jen na chvíli. Bude potřebovat něco jiného,“ řekla Jean.

„Dám jí všechno,“ naléhal Tatum.

„Všechno?“ provokovala Jean. Pochybovala, že bude schopen čelit pravdě.

„Pokud se jedná o mou ženu a syna, jsem ochoten obětovat vše, ať to stojí, co to stojí. Kdybych na to neměl, Cameron mi pomůže.“

„Tady by vám ani Cameron nepomohl.“

„Co tím chcete říct?“ Když Jean neodpovídala, podíval se dolů na svoji ženu. „Marisso?“

Přitiskla tvář k jeho hrudi a otáčela s ní ze strany na stranu.

„Nechte mě s ní patnáct minut o samotě,“ požádala ho Jean.

Bob, vylekaný Marissiným podivným chováním, svou ženu neochotně pustil. Jean ji odvedla do své pracovny.

„Paní Tatumová, už před tím nemůžete utíkat. A kdybyste i mohla, já nesmím.“

„Bude mě nenávidět,“ namítala.

„Takže mu to sdělím já. Nebo doktor Braham.“

„Já mu to řeknu,“ svolila po chvíli. „Ale mezi čtyřma očima.“

Jean našla Tatuma u synka. Bobby spal a lehce se potil a otec mu pot jemně otíral. Když zahlédl Jean, vyšel ze zasklené místnůstky.

„Už je v pořádku?“

„Čeká na vás v mé pracovně. Chce s vámi mluvit. Ještě než vás tam pustím, žádám vaše slovo, že se se mnou poradíte dříve, než podniknete cokoli dalšího.“

„Proč?“

„Chci vaše slovo! Je to velmi důležité. Pro vás, pro vaši ženu a zejména pro vašeho syna!“

„Tak dobrá.“

Vykročil po chodbě. Jean ho sledovala, dokud nezmizel za dveřmi její pracovny. Pak se vrátila do pokojíku, kde ležel její malý pacient s obvázanou hlavou. Osciloskop za ním ukazoval, jak mu bije srdce. Stála nad ním a sledovala jeho pravou paži v naději, že se možná ve spánku pohne, i když věděla, že je to předčasné. Nepohnula se.

31

V pracovně doktorky Jean Scofieldové si Marissa Tatumová zapálila zlatým zapalovačem cigaretu s takovou rozhodností, že Bob pochopil, jak je napjatá. Nesprávně to přičítal jejím starostem o Bobbyho. „Bude v pořádku. Doktorka Scofieldová se domnívá, že ochrnutí ustoupí.“

„Opravdu?“ Marissa nevěděla, jak má začít.

„No, myslí si, že je to velmi pravděpodobné,“ přiznal Bob po pravdě. Ve snaze najít něco, co by ji povzbudilo, řekl: „Dobře, že to nebyl nádor. Víš, že i děti mohou mít mozkový nádor? Zeptal jsem se na to doktora, který má u firmy na starosti medicínský program. Ano, i docela malé děti mohou mít rakovinu mozku. Takže jsme měli velké štěstí. Bobby bude v pořádku. Už se nemusíš bát. A prosím tě, miláčku, přestaň kouřit! Myslím, že právě teď je vhodná chvíle k zásadnímu rozhodnutí. Bobby se uzdraví a ty přestaneš kouřit. Ber to jako úlitbu Bohům,“ naléhal.

Pochopila, že s tím musí vyrukovat hned, nebo se její tajemství dozví z jiných zdrojů.

„Bobe…,“ nedopověděla.

Vycítil, že potřebuje jeho blízkost a vzal ji do náručí. Zavrtěla hlavou. „Riss?“

„Nepřibližuj se ke mně. Nedotýkej se mě… Ne… Ale jedno mi slib.“

„Cokoli.“

„Ne, cokoli ne. Jen jednu věc,“ trvala na svém Marissa. „Dobrá, všechno…“

„Ne, Bobe všechno ne. Jen jednu věc!“

„Jakou?“

„Že budeš mlčet, ať ti řeknu, co ti řeknu. Dokud neuslyšíš všechno a nepromýšlíš si to.“

„Tak dobře,“ slíbil ochotně.

Příliš ochotně. Nijak ji to neuklidnilo. Pocítila nutkání proběhnout kolem něho ven z místnosti. Pak si vzpomněla, že má alespoň jednu oporu – Jean Scofieldovou, a rozhodla se tomu čelit. Teď, na místě.

„Bobby… jeho stav… jeho záchvaty… křeče… ať už to nazývají jak chtějí…“

„Záchvaty.“

„Záchvaty,“ opakovala, „nepřišly jen tak zničehonic. Nezdědil je po tvé ani po mé rodině.“

„Já vím,“ odpověděl s úlevou. „To mi vysvětlila doktorka Scofieldová hned napoprvé. Někdy se vůbec nepřijde na to, co je působí. No, měli jsme štěstí. U Bobbyho na to přišli a příčinu odstranili.“

„To nebyla původní příčina,“ pokusila se vysvětlit jeho žena.

„Ovšemže byla, drahoušku. Proto ho operovali. Odstranili ji.“

„Bobe! Prosím! Mlč a poslouchej!“ přerušila ho Marissa na pokraji hysterie. Ovládla se. „Příčinu, tu věc, kvůli které museli Bobbyho operovat, jsem zavinila já!“ Konečně to bylo venku.

„Hrome, andílku, tohle už jsme probrali miliónkrát! To není tvoje vina, že se narodil předčasně nebo že jsi ho porodila císařským řezem. Jeden z tvých doktorů se zmínil o tom, že kuřačky rodí menší děti a mají sklon k předčasným porod i, ale to je jen statistika. V InterElectronics se statistikou hodně pracujeme, takže dobře víme, že se nedá aplikovat na konkrétní případy. Nikdo neví, proč jsi porodila předčasně. Nikdo. Mluvil jsem s tuctem doktorů. Nikdo neřekl nic určitého. Tak se přestaň obviňovat,“ prohlásil rozhodně. „Vzpomínáš si, k čemu to posledně málem vedlo,“ dodal mírněji.

Kdykoli se zmínil o posledně, měl na mysli dobu, kdy bylo Bobbymu pár dnů, pak pár týdnů, ale stále ještě to byl malý neduživý uzlíček v inkubátoru, připojený k životu trubičkami a drátky. Tehdy měla tak silný pocit viny, až lékař uznal za vhodné varovat Boba: Jestliže se z toho co nejdříve nedostane, hrozí jí poporodní deprese, z níž už by se nemusela dostat.

„Nemluvím o posledně. Mluvím o nyní. O tom, co se děje s Bobbym v těchto týdnech. O tom, co to bylo v jeho mozku a hlavně jak se to tam dostalo.“

„Co se tam dostalo?“

„Slíbils, že budeš mlčet, dokud neskončím a ty si to nepromýšlíš.“

„Dobrá, dobrá.“

Odmlčela se. „To jsem udělala já.“

„Ty?“ zeptal se nevěřícně. „Cos udělala?“

„Já… Nechtěla jsem. Tenkrát večer toho na mě bylo moc… strašně moc…“

„Čeho bylo moc? Co se stalo?“ naléhal a sevřel jí paže tak silně, až to zabolelo. Byla vděčná i za tento trest.

„Udeřila jsem ho,“ přiznala prostě.

„Udeřila?“ zeptal se Bob zmateně. „A to je všechno? Rodiče přece každou chvíli dítě plácnou. A většinou si to zaslouží. Sám jsem byl párkrát v pokušení,“ přiznal se. „Ano, několikrát jsem z něj byl tak zoufalý, že bych mu nejraději naplácal. A udělal bych to, kdyby byl dost silný.“

„Ale ne tak… ne tak, jako jsem ho tehdy uhodila já,“ pokračovala. Tiskla hlavu k jeho hrudi, aby se mu nemusela podívat do očí. „Praštila jsem ho tak silně, že… narazil do stěny.“

„Do stěny?“

„Jeho hlava… jeho hlava narazila do stěny. Nikdy ten zvuk nezapomenu. A pak tam ležel tak tiše. Já… myslela jsem, že je mrtvý.“

„Riss?“ pokusil se jí zvednout hlavu, ale tiskla se k němu tak zoufale, že neuspěl.

„Slíbils, že mě vyslechneš… Slíbils to,“ zaprosila.

„Dobře, dobře, poslouchám“ řekl rozzlobeně a netrpělivě. „Ale chci slyšet všechno. Všechno!“

„Ano… Všechno.“

Vyprávěla mu o tom osudném večeru, o tom, jak se snažila zavděčit paní Cameronové, jak vše pokračovalo, až k tomu, jak v nemocnici zapsala syna pod jménem „Charles Pearson“ a druhý den si ho vyzvedla a zaplatila účet v hotovosti, aby nikdo nezjistil Bobbyho totožnost. Lékař v nemocnici West Side Memoriál ji ujistil, že je chlapec v pořádku, takže měla pocit, že na celou příhodu může zapomenout. A Bobby, submisivní vylekaný klouček, se na její příkaz nikomu o ničem nezmínil.

„Tak,“ zašeptala bolestně, „teď víš všechno“

Pevně se k němu tiskla a téměř bez dechu očekávala jeho rozsudek.

Chvíli mlčel. Pak rozhodně setřásl její paže, sevřel jí zápěstí a donutil ji, aby se mu podívala do očí.

„Ty nejsi matka, ty jsi zrůda! Jak jsi mohla udělat takovou věc mému synovi?“

Svým silným a obviňujícím hlasem přehlušil její prosby. „Slíbils, že mě vyslechneš. Že se mě pokusíš pochopit.“

„Pochopit? Cožpak tohle může člověk pochopit? Mohlas ho zabít! Bylas jen krůček od vraždy! Od vraždy vlastního syna! Prokristapána! Toho jsou schopna snad jen zvířata! Lidské bytosti ne!“

Už se nepokoušela hájit. Klesla do křesla a rozplakala se. Stál nad ní a pokoušel se ovládnout, aby ji fyzicky nenapadl. Marissa by to uvítala. Záchvat zuřivosti pozvolna ustupoval a nakonec vynesl rozsudek.

„Víš, co to znamená?“ zeptal se chladně.

Přikývla. To mu však nestačilo. Musel to říct nahlas.

„Chlapce už nikdy v životě neuvidíš!“

„Bobe…“

„Znáš mě. Moje rozhodnutí platí jednou provždy. Neuvidíš ho a mě taky ne. Kdyby ses pokoušela bránit rozvodu, povím celému světu, co jsi zač!“

„Bobe, ne! Prosím, prosím… Zapřísahám tě… Nedělej to!“

Třískl za sebou dveřmi, až se za ním lidé na chodbě zadívali.

Jean Scofieldová právě sledovala na neurologické jednotce intenzivní péče monitor nad Bobbyho lůžkem. Zdálo se, že životně důležité orgány pracují dobře. Chlapeček se probral, krátce se na ni usmál a zase usnul, aniž se pohnul, takže stále ještě nevěděla, jestli paralýza odeznívá. Bouchnutí dveří Jean zneklidnilo. Tušila, co znamená. Vyšla z intenzivky a zahlédla robustní vysokou postavu Boba Tatuma, kráčející k výtahům. Byl sám. Jean se rozběhla ke své pracovně.

Hned zaslechla Marissino zoufalství. Už nevzlykala, jen pofňukávala jako malé dítě. Možná že tak sama v dětství poplakávala, aby ulevila svému smutku nad tím, že ji opustil tatínek. Jean se vyděsila. Obávala se, že se napětí předchozích týdnů projevilo plnou silou. Položila Marisse ruku na rameno, aby ji uklidnila. Marissa Tatumová se odtáhla a nenávistně na ni pohlédla.

„Povězte mu to, naléhala jste. Musí to vědět. Teď nemám ani syna, ani manžela.“

„To byla jen první reakce. Promyslí si to. Pochopí.“

„Vy ho neznáte. Jak se jednou rozhodne…“

Poražená, mladá, už ne krásná žena se zvolna otočila a důstojně kráčela ke dveřím.

„Vysvětlila jste mu to… o paní Cameronově…? Jak to bylo důležité pro jeho kariéru?“

„Mému manželovi se nic vysvětlovat nedá. Tak ho vychovali. Jeho otec mu říkával: Bobe, když hraješ dobře, nemusíš nic vysvětlovat. Pro Boba je všechno jako fotbal. Když to mezi lidma funguje, není třeba nic vysvětlovat. Když ne, veškeré vysvětlování je zbytečné.“

Na uslzeném obličeji se jí objevil slabý úsměv. „Když jsme se poprvé milovali. Ještě před svatbou. Bylo to nádherné. Pro oba.“ Pamatuju se, jak mi pak řekl: „Vyšlo nám to.“ Bude nám to klapat celý život. Pro něj je i sex jako fotbal. Já jsem se při hře osvědčila. Stala jsem se členkou týmu. Jeho postelového týmu. Takže jsme se mohli vzít. No, a teď jsem z týmu vypadla.

V rozhodném okamžiku jsem zklamala. V jeho světě není pro poražené místo.

Dalších několik hodin se Jean věnovala svým povinnostem na klinice. Vyšetřila dvacet osm pacientů, stanovila devatenáct diagnóz, řadu pacientů poslala k dalšímu vyšetření na neurochirurgii a objevila čtyři případy, jejichž potíže byly patrně psychického původu. Běžné odpoledne na neurologické klinice.

Jen jediná věc rozjasnila den. Zatelefonovali jí z Časopisu pro klinickou medicínu. Redakce dala posoudit její článek o Seatonově pavilónu třem redaktorům a s obvyklými drobnými úpravami ho přijala k otištění.

Uvědomila si, že má poslední šanci, aby článek bez zbytečného rozruchu stáhla. Odmítne zkrátka udělat úpravy a bude to. Strčí ho do šuplíku a pomluvy, které šíří Carey s Cameronem, že ho napsala z pomsty, přestanou být věrohodné.

Zaváhání bylo pro ni netypické. Za normálních okolností by řekla k čertu s tím, jen ať ho otisknou! Po celý nabitý den na ni nic osobně nezapůsobilo. Srdcem i duchem byla s Marissou Tatumovou, která v jediném dni ztratila syna i manžela.

Byly nyní spřízněné. Jean utrpěla před časem podobnou dvojí ztrátu. To, co se s ní stalo potom, bezpochyby ohrožuje daleko labilnější Marissu. Možná že ještě něco horšího. Marissa nemá žádného oddaného a milého Hanse Benzigera, který by se o ni postaral. Nemá se na koho obrátit. Celý svůj život obětovala Bobovi Tatumovi. Bez něho nemá nikoho. Je z ní zase opuštěná vyděšená malá holčička.

Jean měla silný pocit zodpovědnosti. Sama Marisse poradila, aby se svěřila manželovi. Její hořké obvinění před odchodem z ordinace bylo oprávněné. „Povězte mu to, říkala jste. Musí to vědět.“

Jean odhalila její tajemství a použila ho, aby vynutila svolení k angiogramu. Zachránila sice Bobbymu život, ale zničila jeho rodinu. Napadlo ji zavolat Larrymu a přimět ho, aby se přimluvil u Boba Tatuma. Tím by ho ovšem žádala, aby zametl, co si sama nadrobila. Nefér. A navíc neprofesionální.

Místo toho vytočila číslo kanceláře Boba Tatuma.

„Pana Tatuma!“ požádala.

„Lituji, ale momentálně není přítomen.“

„Tak ho sežeňte!“

„To bohužel nemohu. Má schůzku s panem Cameronem.“

„Přepojte mě tedy do kanceláře pana Camerona.“

„Ach, nemohu je vyrušovat,“ zhrozila se Tatumová sekretářka. Začala Jean objasňovat nedotknutelnost Cameronovy svatyně, ale ta zavěsila.

Několik vteřin rozvažovala a pak vytočila soukromé číslo, které jí jednou dala Cameronova sekretářka slečna St. Johnová. „Kancelář pana Camerona,“ ozvalo se ve sluchátku briskně.

„Chtěla bych mluvit s panem Tatumem.“

„Obávám se, že to není možné. Je u pana Camerona.“

„Tak chci mluvit s panem Cameronem.“

„Nikdy pana Camerona nevyrušujeme, když u sebe někoho má,“ odpověděla sekretářka vznešeně.

„Teď uděláte výjimku. Řeknete mu, že volá doktorka Scofieldová. Vyřiďte mu, že musím naléhavě mluvit s panem Tatumem.“

Sekretářka věděla, že si Cameron a Tatum dělali velké starosti o chlapce, který byl ráno operován, a řekla: „To je něco jiného. Okamžik, paní doktorko.“

Když se ve sluchátku ozval Cameronův hlas, Jean si ho představila, jak mává doutníkem a vysílá přes barevná skla brýlí laserový pohled.

„Doktorko?“ zeptal se Cameron. „Jaké máte novinky o tom mladém muži? Bob mi říkal, že se ještě úplně neprobudil, takže nevíte, jak vypadá jeho paralýza. Jaké je to teď?“

„Stále stejné. Jeho stav je stabilizovaný a nadějný. Ale o tom jsem s panem Tatumem mluvit nechtěla. Dejte mi ho k telefonu, prosím,“ požádala.

„Můžete to klidně říct mně.“

„Bojím se, že ne!“ opáčila Jean. „Trvám na tom, abych mluvila s ním osobně.“

Po chvíli záštiplného váhání předal Cameron sluchátko Tatumovi.

„Ano?“ ohlásil se Tatum hněvivě.

„Pane Tatume, je životně důležité, abych si s vámi promluvila mezi čtyřma očima. Okamžitě!“

„O čem?“

„Domnívám se, že to víte.“

„Odmítám o tom mluvit s kýmkoli.“

„I s panem Cameronem?“ zaútočila Jean. „Nebo už jste to spolu probrali?“

Tatumovo mlčení bylo dostatečně výmluvné.

„V tom případě trvám na rozhovoru s vámi oběma.“

„To je nemožné.“

„Pane Tatume, život vaší ženy je vážně ohrožen. Pokud jí nepomůžeme. Nejdřív ze všeho musíte projevit porozumění. Pokud k tomu potřebujete souhlas pana Camerona, dejte mi ho k telefonu a já ho přesvědčím.“

Ozvalo se cvaknutí a pak ticho. Její první impulz byl zavolat Larryho. Třeba by si jako muž s takovouto situací poradil lépe. Chvíli seděla, bubnovala prsty do stolu a pak se rozhodla. Svlékla bílý plášť a popadla vlastní kabát z věšáku. Zastavila se u Maggiina stolu, jen aby jí oznámila: „Odcházím a zbytek odpoledne nebudu nikde k dosažení. Jedu za naléhavým případem.“

32

Když se o dvacet minut později dostavila Jean do kanceláře Horace Camerona, přivítala ji recepční nejen překvapeně, ale otevřeně nepřátelsky. Nikdo se nedovážil přijít za Cameronem, aniž měl předem dojednanou schůzku. Jean ji nakonec přesvědčila, aby zatelefonovala Cameronově sekretářce slečně St. Johnové. Byla to vysoká, štíhlá, schopná dáma s brýlemi v černých obroučkách, která vypadala, jako že se už dávno odnaučila usmívat.

Svým úsečným britským způsobem vysvětlila Jean, že pan Cameron nemá dnes ani chvilku volnou. Ani chvilku. Vlastně se oproti svému přísnému plánu již více než o hodinu opozdil. Dnes se s ním setkat nemůže. A zítra také ne, prohlásila, když pohlédla do černého diáře, který si přinesla. Kdyby paní doktorka napsala nebo zatelefonovala, pokusila by se jí dohodnout schůzku s panem Cameronem řekněme na příští týden. Ne, to bude pan Cameron v Londýně, takže na přespříští týden. Ale pravděpodobně až na další měsíc.

„To, co mu musím říct, do příštího měsíce nepočká. Ani do příštího týdne, ba ani do zítřka. Trvám na tom, že ho musím vidět teď hned. Dokud je u něho pan Tatum.“

Když slečna St. Johnová zjistila, že Jean ví, kdo je u Camerona, začala se chovat jinak.

„Okamžik,“ řekla a zmizela ve své kanceláři. Za chvíli se vrátila. „Pan Cameron vás přijme, ale buďte stručná. Je v časové tísni.“

„To já taky,“ odpověděla Jean a proklouzla kolem ní.

Horace Cameron seděl za svým stolem jako nějaký mocný monarcha. Po jeho boku stál vzpurně a hněvivě se tvářící Bob Tatum. Jean bylo jasné, že udělat to, co si předsevzala, nebude snadné, ale při vzpomínce, v jakém stavu viděla naposledy Marissu Tatumovou, se zatvrdila.

„Paní doktorko…“ začal Cameron. Byla to výzva, nikoli přivítání.

„Předpokládám, že vás pan Tatum seznámil se vším, co mu řekla jeho žena.“ Cameron to nepopřel. „Je to ošklivá záležitost. Nepatří k věcem, o nichž my, milí, dobře vychovaní příslušníci vyšší třídy, obvykle diskutujeme.“

Její ironie se neminula účinkem. Cameronův obličej začal vzteky rudnout.

„My totiž přepokládáme, že jakmile vyšší třída dosáhne určité sociální úrovně, přestává být náchylná k podobným emočním slabostem. Tento předpoklad je však chybný, zejména pokud se týká vztahu k dětem. Setkala jsem se s chudými a utiskovanými lidmi, kteří své děti milovali tak, že si to vůbec nedokážete představit. Setkala jsem se však také s bohatými a inteligentními rodiči, kteří své zhýčkané ratolesti týrali tím nejrafinovanějším a nejkrutějším způsobem.

Zneužívání dětí je osobní, nikoli třídní záležitost. Je to, pane Tatume, rodinná, nikoli individuální záležitost.“

Tatum i Cameron to vzali jako obžalobu. Právě tak to Jean myslela.

„Ano, pane Tatume. Jen zřídkakdy se shledáváme jen s jedním týrajícím rodičem. Většinou se jedná o pasivní spoluúčast i druhého partnera, ať už otevřenou, či jen tušenou. Takže než odsoudíte svou manželku, měl byste trochu zpytovat svědomí.“

„Jestli jste přišla hájit Marissu tím, že svalíte vinu na mě, pak jste na špatné adrese!“ odrazil ji Tatum.

„Nepřišla jsem nikoho hájit ani obviňovat. Chci jen, abyste se zamyslel nad sebou a nad tím, co jste udělal dvěma lidem, které, jak se domnívám, milujete nejvíc na světě.“

„To už neplatí. Ode dneška mi zbývá jen jediná cesta.“

„jaká?“ zeptala se Jean.

„Ona už není hodna starat se o mého syna. Ani být mou ženou. Obojí zařídím právní cestou. Jestli bude protestovat, půjdu s celou věcí před soud! Ale ona se nedováží.“

Cameron krátce přikývl. Zřejmě už další postup s Tatumem prodiskutoval. Rozhodli se vyhodit Marissu Tatumovou jako špatného zaměstnance. A udělat to takovým způsobem, aby se ani stínek skandálu neotřel o jméno InterElectronics. Když bude potřeba, sníží se i k vydírání, jako právě teď v případě Marissy Tatumové.

„Pánové, vy si zřejmě neuvědomujete moji pozici v tomto případě. Moji a doktora Brahama.“

„Co s tím má společného Braham,“ podivil se Cameron, který se ujal slova.

„Oba jsme vázáni zákonem, abychom v této záležitosti něco podnikli.“

„Co myslíte tím vázáni zákonem?“ zeptal se Cameron poprvé s náznakem nejistoty v hlase.

„Lékař, který zjistí klinické stopy po fyzickém týrání dítěte, je povinen to ohlásit. Je však možné vše pojednat důvěrně. Zákon nemá za cíl zdiskreditovat rodiče, nýbrž chránit dítě. Takže si vyberte. Jestliže se vy rozhodnete obětovat tuto ženu, já to zveřejním. Pokud se rozhodnete jí pomoci, doktor Braham i já se k vám všemi silami připojíme.“

Tatum se otočil na Camerona. Starý pán ignoroval jak Tatuma, tak doktorku Scofieldovou. Zíral přímo před sebe a uvažoval. Reputace. Co by takový veřejný skandál udělal s dobrou pověstí firmy InterElectronics? Zneužívání dítěte. Hnusná věc. Šokující. Když to vypluje na povrch, bude se muset Boba Tatuma zbavit. Tatum je posila firmy, dobře vycvičený ambiciózní mladý muž. Má vysoké nároky na ostatní i na sebe a jednou by mohl převzít otěže buď jedné z poboček, nebo i celé společnosti. Tak inteligentní a pro věc zaujatí muži se těžko shánějí. A kdyby nebylo zbytí a musel se Tatuma zbavit, kdo mu zajistí, že se tím skandálu opravdu vyhne? Scofieldová ho vydírá tak, jako on zamýšlel vydírat Marissu Tatumovou. Zatracená ženská, byla mu podezřelá od chvíle, kdy se o ní poprvé doslechl.

Vzdorovala mu v otázce přednosty oddělení. Vzdorovala mu v otázce Seatonova pavilonu. Na tom ho nejvíc zlobilo, že když si tajně opatřil kopii jejího článku a předložil ji svým vlastním statistikům, ti její závěry potvrdili. Neřekl o tom ani Careymu ani Benzigerovi. Podle jeho expertů měla ta strašná žena pravdu. Zdaleka nejvíc ho však rozčilovala její tvrdost. Byla tvrdá jako nejtvrdší muž, se kterým měl kdy co do činění. Byl nucen předstírat, že volí cestu rozumu.

„Bobe, myslím, že bychom měli paní doktorku vyslechnout.“

Překvapený Tatum poslechl. Sedl si do křesla, ale neopřel se. Byl připraven bojovat o každý krok.

Jean začala. „Máme pro to v medicínském žargonu zvláštní název – zranění nezpůsobené úrazem – ZNÚ. Zneužívání dětí. To neznamená jenom bít dítě tak, až je poraníme. Může to také znamenat nedostatek něčeho. Deprivace. Obě formy zneužívání mohou být stejně zničující.

Vaše žena je sama obětí podobného citového strádání, pane Tatume. Trpěla celé dětství. Tím, že nezodpovědný otec opustil její matku hned po narození dcery.“

„Ano, já vím,“ odpověděl Tatum chladně. „Pořád o tom vyprávěla. Že ho najde a obviní. Po všech těch letech.“

„Patrně o něm mluvila stejně často, jako vy o svém otci,“ podotkla Jean významně.

„Mezi mým a jejím otcem byl sakra rozdíl! Můj otec se nám obětoval. Trénoval nás, udělal z nás to, co teď jsme.“

„Takže můžete běhat za dodávkou do konce života. Jenže teď je to dodávka pana Camerona!“ poznamenala Jean.

Cameron zrudl ještě o něco víc. Jean se nenechala zastrašit.

„Váš otec si určitě myslel, že jedná správně, o tom nepochybuji. Ale za jakou cenu, pane Tatume? Hranice, kde přechází konstruktivní ctižádostivost ve zneužívání, je velmi jemná.

Zmínila jsem se, že je zneužívání dětí rodinná záležitost. Jedinci, kteří byli sami zneužívání, si k sobě nacházejí cestu.

Zatím nevíme, jakým způsobem se to děje, ale je to tak. Vezmou se. Mají děti. A ty děti zneužívají, ať už fyzicky, nebo psychicky. Mezi rodiči existuje tichá zákeřná dohoda. Jeden druhého provokuje, jeden z druhého tyje.

A to jste dělal vy své ženě,“ obvinila ho Jean.

„Žádný muž nepracoval víc, aby dal své ženě všechno, co si přeje!“ hájil se Tatum. „Bezpečí. Krásný domov. Životní postavení.“

„A celou dobu musela běžet za dodávkou. Ekonomický tlak se nevyskytuje jen ve slumech.“

„Já jsem po ní nic nežádal.“

„Nemusel jste. Protože ona žádala všechno od sebe. Nevšiml jste si, pane Tatume, jak to ubohé děvče visí na vašem manželství, na vašem životním stylu, na vaší kariéře, jak se zuby nehty zoufale drží jediné věci, kterou nikdy v životě neměla? Rodiny. Úplné rodiny. Matka, otec a dítě. Tolik toho zase nechtěla, že?“

„Ale vždyť to měla!“ protestoval Tatum.

„Opravdu? Co to bylo za bezpečí, když jste se stěhovali pokaždé, když jste byl povýšen? Pro dívku, která celý život hledala místo k zakotvení, to byla hodně nejistá existence. A co ty nekonečné osamocené dny a noci, kdy jste byl na služebních cestách. Pokaždé se děsila, že se k ní nevrátíte.“

„Vždycky jsem se vrátil.“

„Ale to nebyl jediný tlak. Proti ní hrály všechny karty. Po předčasném porodu je dítě izolované v inkubátoru. Několik dní, v Bobbyho případě však několik týdnů. Víte, mateřská láska se nerodí v okamžiku, kdy přijde dítě na svět. Potřebuje fyzickou blízkost. Potřebuje, aby matka o své dítě pečovala, hýčkala je, krmila. Z nějakých neznámých důvodů se stává, že matky, které jsou o tuto blízkost připraveny, své děti týrají. Stejně tak jako ženy, které prodělaly těžký porod. Proč? Snad proto, že mají při porodu pocit, že dítě ohrožuje jejich vlastní život. V případě vaší ženy to ještě zkomplikoval strach, že ji opustíte. Bylo toho na ni moc. A pod velkým tlakem je skoro každá matka schopna týrat své dítě.

Je tu ještě něco, co si vy, netolerantní muži, neuvědomujete. Matka tráví s dítětem všechen svůj čas. Celé dny je vystavena napětí a frustracím. Den po dni. Otcové ne. Moc by mě zajímalo, pane Tatume, jak byste se vypořádal se svými otcovskými povinnostmi, kdybyste je měl vykonávat déle, než tu hodinu před tím, než jde chlapec spát?“

Zasmušilý a zamyšlený Bob Tatum se odvrátil. Začínal chápat síly, působící v mysli utrápené ženy, kterou miloval, matky svého syna, který nyní leží spící a částečně ochrnutý na neurologické jednotce intenzivní péče.

Jean se obrátila k Horáci Cameronovi, který se tvářil jako přísný soudce – Boba Tatuma!

„Vy jste v tom také sehrál svoji roli, pane Camerone,“ obvinila ho. Cameron se naježil, ale neuznal její obvinění hodné odpovědi. Nebyl zvyklý, aby ho kdokoli napomínal, ať už to byli zaměstnanci, společníci, politici, státníci, ba ani hlavy států. A rozhodně ne ženy. Jednou opustil schůzku s indickou ministerskou předsedkyní, protože se nelichotivě zmínila o obchodních praktikách jeho vlasti.

„Vaše ceny jsou příliš vysoké, pane Camerone,“ řekla Jean. „Loajalita, kterou požadujete, přesahuje to, co za ni nabízíte. Ne že by Marissa Tatumová nebyla ochotná tu cenu zaplatit. Pro svého manžela a manželství by udělala cokoli. Musela však navíc uspokojit vaši choť, aby podpořila Bobovu kariéru.

To, co přecházelo této tragédii, souvisí s vámi a vaší manželkou. Bobby toho večera matku potřeboval právě tak, jako ti sirotkové, o které pečuje paní Cameronová, potřebovali svůj vánoční večírek. Jak vyjádří děti své potřeby? Prosbami. Pláčem. Nebo předstírají, že jsou nemocné. V každé jiné době by Marissa Tatumová udělala to, co každá jiná matka: synka by umyla, převlékla mu pyžamko, pochovala ho a přečetla mu něco na dobrou noc. A tím by to skončilo.

Té noci to však nebyla jen matka a dítě. Byla to matka, manžel, kariéra, Cameron, paní Cameronová a teprve pak dítě. Byla to velká čest a zároveň povinnost, být vybrána za pomocnici paní Cameronově. Hodně od toho očekávala. Kolik péče a pozornosti věnovala šatům, aby udělala na paní Cameronovou patřičný dojem. Když byly šaty zničeny, měla pocit, že je tím zničeno i její manželství. Že ztratila důležitou příčku na společenském žebříčku. Ocitla se v nebezpečí, že ji Bob opustí.

Každý z nás má svůj limit. Já jsem svůj objevila už dávno. Možná, že je to důvod, proč tu teď jsem. Já Marissu Tatumovou nesoudím. Ona se soudí sama. Což je horší. Potřebuje pomoc. A potřebuje ji hned.“

Otočila se k Bobovi Tatumovi. „Ze všeho nejvíc potřebuje vás. A vašeho syna. Nepřežila by, kdybyste ji opustil.“

„Co udělala Bobbymu…,“ protestoval Tatum.

„Není o nic horší, než co jste mu udělal vy,“ připomněla mu Jean. „Otec, který se snaží být laskavý a milující, je něco docela jiného než otec, který doopravdy své dítě miluje a je k němu laskavý. Z Bobbyho nikdy nebude skvělý zadák, pane Tatume. Ale je to bystrá, inteligentní a citlivá lidská bytost s neomezenými možnostmi. Dokážete-li ho milovat takového, jaký je, najdete v něm skvělého syna. Věřte mi.“

„Jeho pravá ruka a noha…,“ Tatum potřeboval, aby ho uklidnila.

„Musíte svého syna milovat takového, jaký je. Nedokážete-li to, zklamal jste vy, nikoli on. Bůh ví, že on vás miluje, přestože vás zklamal. Pořád se vám snaží zavděčit. Dejte mu šanci. A jí také,“ naléhala Jean.

„Víte, kde je teď?“

„V nemocnici. Nechce odejít, dokud nebude vědět, že je chlapec v pořádku. Kam půjde pak, nevím.“

„Najdu ji,“ slíbil Tatum a podíval se na Camerona, jako by žádal o dovolení odejít.

„Tak už běžte!“ vybuchla Jean. „Nepotřebujete dovolení. Nepotřebujete nic jiného než vědomí, že vás vaše žena a váš syn potřebují!“

Tatum vykročil ke dveřím. Cameron se naklonil v křesle, jako kdyby mu chtěl ještě na poslední chvíli něco přikázat, aby si udržel autoritu, ale pak se zase pomalu opřel.

„Jestliže to ohlásíte, bude z toho skandál,“ začal. „Určitě se to dá pojednat nějakým diplomatickým způsobem.“

„Pane Camerone, ujišťuji vás, že bude tento případ projednáván maximálně diskrétně. Ne proto, že bych chtěla hájit pověst vaší firmy, ale proto, že nemám v nejmenším úmyslu trestat Marissu Tatumovou. Ale ohlásit to musím.“

„O přednostovi neurologické kliniky ještě stále není rozhodnuto,“ připomněl jí Cameron.

„Přesto to ohlásím. A ještě něco: můj článek o Seatonově pavilonu přijali k otištění v Časopise pro klinickou medicínu.“

Cameron vybuchl. „Zatraceně, co to s vámi je?“

„Se mnou?“

„Každý muž by využil výhod, které by mu podobná situace nabízela. Proto raději jednám s muži. Jsou praktičtí. Realističtí. Ale ženy…,“ nedostávalo se mu slov.

„Každý muž?“

„Většina mužů.“

„Většina mužů?“ nedala se odbýt Jean.

„Dobrá, hodně mužů,“ připustil Cameron nevlídně.

„Nemáte vlastně na mysli muže, které si sám vybíráte?“

Cameron neodpověděl. Nakonec přiznal: „Sunderland by věděl, jak si s tím poradit. Bez zbytečného rozruchu. Bez skandálu.“

Sundal si zabarvené brýle a promnul si oči. Bez těch hrozivých skel byly jeho oči hnědé a unavené. Vrásky kolem nich jasně ukazovaly jeho věk. Odmlčel se a po chvíli nevraživě dodal: „Ale Sunderland u chlapce Tatumových stanovil chybnou diagnózu, že?“

„To se stává. Nám všem. Není to žádná ostuda,“ vysvětlila Jean.

„Pokud je mi však známo, diagnóza Scofieldové byla správná.“

„Ano. Chápu – vy máte rád vítěze,“ řekla Jean ironicky. Nepovažovala to za poklonu.

Cameron se usmál. „Přiznávám se, že jsem si opatřil kopii vaší zprávy o Seatonově pavilonu.“

„Pochopitelně.“

„Jak jste se to dozvěděla?“ podivil se Cameron.

„Jen jsem to předpokládala,“ usmála se Jean. „Bylo mi jasné, že to uděláte, abyste dokázal, že se mýlím. Konec konců, kdo by se beztrestně odvážil vzdorovat Horáci Cameronovi?“

Úsměv z Cameronova unaveného obličeje nezmizel. „Jsem rád, že s vámi nemusím jednat každý den. Můj člověk souhlasí s vašimi závěry. Seatonův pavilon představuje nový problém.“

„Co s tím uděláte?“

„Zaměstnanci Cameronovy nadace už na tom pracují. Benzigerovi jsem se s tím nesvěřil. Asi z ješitnosti.“

Takhle se Horace Cameron už dlouhou řadu let nikomu neomluvil.

Jako obchodník každým coulem si však neodpustil poslední pokus. „Podívejte se, kdybych porušil svá pravidla a osobně vás jmenoval přednostkou, nehlásila byste…“ Zarazil se, zavrtěl hlavou a odpověděl si sám. „Ne, vy byste tu Tatumovu záležitost ohlásila, i kdybych vás jmenoval přednostkou neurologické kliniky, že?“

„Ano, to bych udělala.“

33

Než Horace Cameron přijal dalšího návštěvníka, opřel se ve svém obrovském křesle a hluboce se zamyslel. Světélka na jeho baterii telefonů nepřestávala blikat. Ignoroval je, i to červené, ohlašující naléhavý problém, který může vyřešit jen on sám.

Když konečně zvedl sluchátko, zatelefonoval své sekretářce slečně St. Johnové. Přikázal jí, aby okamžitě sehnala doktora Hanse Benzigera.

Doktor Benziger právě vyšetřoval pacienta, kterého k němu poslali, protože se několik neurologů nedokázalo shodnout na diagnóze. Benziger odmávl sekretářku, přestože trvala na tom, že se jedná o naléhavý hovor. Dokončil vyšetření a zatelefonoval až po deseti minutách.

„Benziger?“

„Cameron?“

„Ano!“

„Co pro vás mohu udělat?“

„Dvě věci. Nechci o to požádat doktorku Scofieldovou, ale rád bych věděl, jak se daří Tatumovu chlapci. Jestli to ochrnutí ustupuje.“

„Nejsem jeho ošetřující lékař,“ připomněl mu Benziger.

„Benzigere, prosím! Nenuťte mě, abych se před tou ženou ponižoval. Mám starost o chlapce. Rád bych věděl, jak je na tom, ale jí se ptát nechci.“

„Pokud budou Tatumovi souhlasit, určité vás bude ochotně průběžně informovat.“

„V tom to není,“ přiznal Cameron. „Když se jí zeptám a ona mi to řekne, pomyslí si, že jsem změnil názor a že to místo přednosty kliniky je úplatek.“

„Rozumím vám správně?“ otázal se Benziger.

„Osobně tu zatracenou ženskou navrhnu správní radě!“ vyhrkl Cameron. „Strašně nerad to přiznávám, ale zvítězila. A vy dobře víte, co si o vítězích myslím.“ Benziger se usmál a jemně navrhl: „Pane Camerone, na vašem místě bych jí neříkal důvod svého rozhodnutí. Myslím, že ona vaše city k vítězům nesdílí.“

„To jsem také zjistil.“

„Ona má spíš pochopení pro lidské slabosti,“ pokračoval Benziger. „Proto je tak výborná lékařka.“

„Zeptáte se, prosím, na toho chlapce?“

„Ovšem.“

„Děkuji, mnohokrát děkuji.“ Ještě než zavěsil, Cameron se zeptal: „Myslíte, že bude jako přednostka kliniky správní radu pořád něčím otravovat?“

„To si pište,“ ujistil ho Benziger. „Právě proto z ní bude tak dobrá přednostka kliniky.“

Jean Scofieldová v bílém plášti kráčela chodbou neurologické kliniky k jednotce intenzivní péče. Pak se najednou obrátila a zamířila k čekárně pro návštěvníky.

V nejvzdálenějším koutě tam seděla Marissa Tatumová. Její manžel stál vedle ní. Odvracela se od něho a on k ní promlouval tak tiše, že mu Jean ani kdokoli jiný nemohl rozumět. Bylo však zřejmé, že ji o něčem přesvědčuje – jak se zdálo bezúspěšně. Když zahlédl Jean ve dveřích, vydal se k ní.

„Vůbec mě nevnímá,“ šeptal zaraženě. „Ať slibuju, co slibuju, neposlouchá. Není už příliš pozdě?“

„Vůbec nic neříká?“

„Jen ‚Bobby… Bobby… Bobby‘.“

Jean se podívala na hodiny na stěně místnosti. Od Bobbyho operace uplynulo sedm hodin. Anestetikum už mělo vyprchat. Pokud se funkce jeho pravé ruky a nohy obnoví, mohlo by to už být trochu znát. Jean v duchu probírala možnost, že se hybnost jeho pravostranných končetin neobnoví. To by mohl být pro Marissu Tatumovou poslední úder.

Forrest neudělal žádnou chybu, to bylo jasné. Existovaly však další faktory, které by mohly zabránit úplnému uzdravení. Musela to riskovat. Přistoupila k Marisse Tatumové a objala ji kolem ramen. Zoufalá žena se odtáhla. Stále ještě se mylně domnívala, že nebýt Jean, odnesla by si své tajemství do hrobu.

„Musíme se podívat za Bobbym.“

Marissa odstrčila pomocnou ruku, vstala a vyrazila ke dveřím. Proběhla kolem manželových rozpjatých paží. Pravdě musela pohlédnout do tváře sama. Vešla do jednotky intenzivní péče a přešla kolem zasklených místnůstek až k té poslední u okna.

Bob Tatum ji chtěl následovat, ale Jean mu naznačila, aby zůstal venku. Zasklenou stěnou mohli vše sledovat.

Chlapec klidně ležel a monitor ukazoval, že jeho životní funkce jsou normální. Měl zavřené oči, ale když vycítil, že někdo vešel, otevřel je. Uviděl matku a usmál se. Marissa Tatumová uchopila jeho levou ruku a přitiskla si ji ke rtům. To něžné gesto ho zmátlo. Natáhl pravou ruku a pohladil ji po tváři.

„Ty jsi ta nejkrásnější maminka, maminko, ta nejkrásnější,“ řekl jí, jak to říkal častokrát.

Rozplakala se. Ne nad těmi slovy, ale nad tím, že se jí dotkl pravou rukou. Hýbal s ní úplně normálně.

„Teď tam můžete jít,“ vybídla Jean Boba Tatuma.

„Co bude dál?“

„Něco vymyslíme. Ale zdá se, že bude v pořádku,“ ujistila ho Jean.

Vrátila se do své pracovny, kde našla tři vzkazy. Jeden od Hanse Benzigera, označený jako naléhavý, druhý od Larryho Brahama. Třetí byl z pohotovostního příjmu. Osmnáctiměsíční dítě se zlomeninou lebky. Matčina výpověd byla podezřelá. Ale to v tu chvíli nebylo tak důležité jako okamžitá léčba. Jean si musela promluvit s lékařem na příjmu. Ignorovala ostatní vzkazy a pospíchala na pohotovost.

Tam ji našel Larry Braham – zrovna dokončovala vyšetření nově přijatého malého pacienta. Nevzala ho na vědomí, dokud neprohovořila další postup se službukonajícím lékařem. Doporučila okamžitou operaci a nechala si zopakovat matčinu historku. Postará se o to, aby dítě zůstalo v nemocnici dlouho poté, co se zlomenina jeho lebky zahojí.

Pak si konečně našla čas pro Larryho. Už si na podobné situace zvykl, ale moc ho to netěšilo.

„Odpovídáte někdy na telefonické vzkazy, doktorko Scofieldová?“ zeptal se.

„Byl to naléhavý případ.“

„Pořád budou nějaké naléhavé případy,“ opáčil Larry. „Bennimu jsi také nezavolala.“

„Vždyť ti to říkám…“

„Já vím, já vím,“ přerušil ji Larry. „Ale ty něco nevíš. Cameron tě navrhne správní radě na místo přednostky neurologické kliniky.“

„Co za to chce?“

„Nic, říkal Benni.“

„Cameron?“ pochybovala Jean.

„Benni mě sice varoval, abych ti jeho důvod neříkal, ale já to stejně udělám. Cameron tě pokládá za vítěze,“ zasmál se Larry. „Ale ty to přesto přijmeš.“

„Záleží na tom,“ zadumala se Jean.

„Na čem?“ divil se Larry.

„Jaký je tvůj názor na vítěze.“

Larry Braham se zatvářil zoufale. „Chceš tím říct, že když přijmeš to šéfování, nemám už žádnou naději, že si mě vezmeš?“

„Znamenalo by to víc práce. Ještě méně společného času,“ zdůraznila.

„Jsem si toho vědom.“

„Nebylo by to fér. A já se k tobě chovám nefér už strašně dlouho.“

„Stěžoval jsem si někdy?“

„Ne,“ přiznala.

„Tak co?“ naléhal.

Zaváhala a pak připustila: „Pořád jsem tě srovnávala s Cliffem.“

„A já to celou dobu věděl.“

„Pokoušela jsem se zjistit, jakou jeho zvláštní vlastnost v tobě nemohu najít.“

„Také mě to zajímalo. Dokonce jsem se na to ptal Benniho,“ zpovídal se Larry. Překvapeně vzhlédla. „Ano,“ pokračoval. „Povídal, že Cliff byl výjimečný muž, skvělý chlap. No, s tím já nic nenadělám, Jeannie. Jsem, jaký jsem. Ale Cliffovi zřejmě nesahám ani po kotníky.“

„Tohle už nikdy neříkej!“ zarazila ho prudce. „V posledních dnech jsem zjistila, že jediný rozdíl mezi Cliffem a tebou je, že jeho jsem ztratila. A proto jsem ho chtěla zpátky. Zoufale. Když jsem si uvědomila, že bych mohla ztratit i tebe, cítila jsem to samé. Že tě chci zpátky. Že chci…“

Zmlkla a po chvíli tiše pokračovala. „Že chci, abys mě v noci objímal. Každou noc. Muž to možná nedokáže pochopit, ale já to jinak neumím říct. Takže, miláčku, pokud nemáš nic proti manželství s ženskou šéfkou…“

„Nikoho jiného bych si nevzal,“ ujistil ji Larry. Už se zase usmíval. „Kdy?“

„Hned jak řeknu Cameronovi, že jeho nabídku přijímám. Pokud ovšem bude souhlasit s mými podmínkami.“

„Ty chceš klást podmínky Cameronovi?“ užasl Larry.

„Přesně tak. Chci mít totiž jasno. On je šéfem InterEelectronics, ale neurologické klinice budu šéfovat já!“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai