Domov pro Kathy

Henry Denker

(2005)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Ostatní

Po manželově tragické smrti si Grace Cameronová vybudovala malou prosperující firmu a veškerý volný čas věnovala dvanáctileté dceři Kathy. Rostoucí únavu přičítala na vrub nedostatku spánku a velkému pracovnímu vytížení. Teprve za nějaký čas se zdráhavě vypravila k lékaři – a výsledky prohlídky byly vskutku šokující. Grace se dozvěděla, že trpí nevyléčitelnou chorobou, a pokud se bude řídit radami odborníka, má naději na rok života. Když odezní počáteční šok a Grace je znovu schopna reálně uvažovat, napře všechny své síly k tomu, aby se postarala o Kathinu budoucnost. Nadále pracuje, protože chce Kathy zajistit finančně, ale především se snaží najít člověka, který by se o osiřelou dívku postaral. Není to snadné, ale přesto se matka ani dcera nechtějí vzdát. Někde přece musí existovat lidé, s nimiž bude Kathy šťastná…

Henry Denker

DOMOV PRO KATHY

Po manželově tragické smrti si Grace Cameronová vybudovala malou prosperující firmu a veškerý volný čas věnovala dvanáctileté dceři Kathy. Rostoucí únavu přičítala na vrub nedostatku spánku a velkému pracovnímu vytížení. Teprve za nějaký čas se zdráhavé vypravila k lékaři − a výsledky prohlídky jsou šokující. Grace trpí nevyléčitelnou chorobou, a pokud se bude řídit radami specialisty, má naději na rok života.

Když odezní počáteční šok a Grace je znovu schopna reálně uvažovat, napře všechny své síly k tomu, aby se postarala o Kathinu budoucnost. Nadále pracuje, protože chce Kathy zajistit finančně, ale především se snaží najít člověka, který by se o osiřelou dívku postaral. Není to snadné, ale přesto se matka ani dcera nechtějí vzdát. Někde přece musí existovat lidé, s nimiž bude Kathy Cameronová šťastná…

Henry Denker

DOMOV PRO KATHY

2004

Copyright © 1997 by Henry Denker

Translation © 2004 by Lenka Lachmanová

Cover design © 2004 by DOMINO

Z anglického originálu A PLACE FOR KATHY CAMERON,

vydaného nakladatelstvím F. A. Thorpe, Anstey 1997,

přeložila Lenka Lachmanová

Odpovědná redaktorka: Lenka Vymazalová

Korektura: Michaela Kontriková

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: Dušan Žárský

Obálka: Radek Urbiš

Vytiskla tiskárna Finidr, Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, 702 00 Ostrava, v roce 2004

ISBN 80-7303-179-5

TUTO KNIHU VĚNUJI SVÉ ŽENĚ EDITH

1

„Panebože, copak se budu muset pořád takhle honit?“ povzdechla si Grace Cameronová. Odemkla dveře svého skromně vyhlížejícího obchůdku, který si zřídila pár měsíců po náhlé manželově smrti a jenž se brzy zařadil mezi nejoblíbenější ve městě.

Ovdověla ve dvaatřiceti a naráz zůstala téměř bez prostředků. Její muž neuzavřel žádnou životní pojistku − pojišťovna ho zařadila mezi žadatele ze zdravotních důvodů nevyhovující. Grace zůstala s dvanáctiletou dcerou v napůl nesplaceném malém domku − naštěstí s nízkým hypotečním úrokem −, čtyři roky starým Chevroletem a skrovnou částkou, kterou se manželovi podařilo z nevelkého platu univerzitního učitele nastřádat.

Z nutnosti se rozhodla živit svými dvěma koníčky − odmala měla velký talent a cit pro malování a vždycky ji bavilo balit dárky, pokaždé dokázala vymyslet nějakou milou drobnost, která obdarovaného potěšila. Lidé si rychle zvykli na „Kouzla dovedných rukou“, jak firmičku nazvala, a zakázky se brzy jen hrnuly.

Teď otevřela v takovém spěchu, že zavadila o práh a málem upadla, naštěstí se jí podařilo získat rovnováhu. Posbírala obálky, které se na podlaze za dveřmi nahromadily během dne, a zběžně prolétla dopisy, aby se ujistila, že v poště nezůstanou nevyřízené účty. Pak mrkla na kalendář, kam zapisovala objednávky. Rozhodně si nemohla dovolit ztratit dobrou pověst tím, že pozdě doručí svatební oznámení s informacemi o obřadu nebo zmešká nějaké důležité datum.

Sedla si k zakázce Woodhouseových − pozvánkám na oslavy zásnub, a ačkoli ji postupně vyrušilo několik zákaznic, které si přály zabalit dárky na počkání, podařilo se jí práci včas dokončit.

Vzala obálky. Doručím je cestou ke Scottymu, rozhodla se. U něj běžná celková prohlídka, snad ale nebude trvat dlouho, uvažovala. Potom před školou vyzvednout Kathy a zavézt ji na balet. No, do večera bych měla mít ještě dost času na přípravu pořádného jídla.

Lékař Robert „Scotty“ MacClune, vysoký tmavovlasý muž atletické postavy, své okolí pozoroval bystrýma šedýma očima přes silná skla brýlí. O zdraví Cameronových se staral od počátku své kariéry. Kit a Scotty prožili společně několik let v jednom pokoji na internátě střední školy. I když se později jejich životní dráhy rozdělily − Scotty začal studovat na lékařské fakultě a Kit nastoupil jako asistent na univerzitě −, zůstali přáteli. S Grace se Kip seznámil právě díky Scottymu, ten mu Grace doporučil jako pomocnou vědeckou sílu.

Právě teď jí měřil krevní tlak. „Nějaké problémy, Grace?“

„Ne, nic zvláštního,“ zavrtěla hlavou.

„Tak proč celková prohlídka?“ zeptal se. Dobře ji znal a věděl, že by nepřišla pro nic za nic.

„Jen…,“ začala a chvíli hledala vhodný obrat, „jen… cítím se trochu unavená. Běžná únava. Může to být něco vážného?“

„Jen unavená?“ Všiml si, že hodnota krevního tlaku je nízká. Samo o sobě nic alarmujícího. Přesto opakoval: „Jistě nemáš žádné potíže?“

„Párkrát v noci… Třeba zrovna předevčírem: probudila jsem se celá zpocená. Poslední dobou vůbec moc dobře nespím. Od té doby, co…“

Nemusela pokračovat, Scotty znal příčinu velmi dobře. Nespavost ji trápila po celé dva roky, od Kipovy smrti. Ale noční pocení je něco jiného.

„Svlékni se, Grace. Halenku i podprsenku,“ vybídl ji.

Maličko zaváhala, jako ostatně pokaždé. Než si vzala Kipa, chodila se Scottym. Ani on se na ni i po těch letech nedokázal dívat úplně stejně jako na ostatní pacienty.

Na střední škole byl o dva ročníky výš, ale seznámili se a spřátelili. Když odešel na lékařskou fakultu, moc často se nevídali, ale obnovili vztah po jeho návratu, nastoupil tehdy jako čerstvý absolvent „U milosrdných“.

Grace si nedokázala v paměti vybavit Scottyho bez brýlí − proto také dobře věděla, že když je sundá a začne mimoděk čistit silná skla, má z něčeho obavy.

Upřeně se na něj zadívala. Všimla si vějířku vrásek kolem očí − následku namáhavé práce a bezpočtu hodin strávených s pacienty. „Prý ještě pořád k nemocným dochází i domů,“ zaslechla onehdy někoho. Opravdu byl stále otrokem svého pageru.

Scotty jí přiložil na záda stetoskop a systematicky přejížděl místo vedle místa, aby mu neunikl jakýkoli šelest, možný příznak nemoci.

„Jestli tě napadla tubera, nekašlu,“ řekla.

Přešel poznámku a zeptal se: „Co žaludek? Nebylo ti poslední dobou špatně?“

„Ne… jenom… Není to možná stoprocentně v pořádku, občas mám křeče, nejspíš ze stresu. Víš, teď se nahrnulo dost práce, někdy je to vyčerpávající.“

„Stoupni si sem na váhu a uvidíme.“

„To je zbytečné. Na kalhotách poznám, že jsem trochu shodila.“

Přesto ji přiměl, aby se zvážila. Úbytek váhy potvrzoval jeho původní odhad. Pro jistotu ještě provedl rentgen plic. Žádné známky TBC však nenašel. Nakonec vzal injekční stříkačku a odebral trochu krve na rozbor. Samozřejmě musí brát v úvahu změny krevního obrazu během menstruace, pokud je Grace mírně anemická, něco jí předepíše. Označil zkumavku se vzorkem. Grace se oblékla a oba odešli do kanceláře vedle ordinace.

Seděl naproti ní a zkoumavě si ji prohlížel. Krásná a přitažlivá, jako bývala, jen trochu jinak, pomyslel si. Dlouhé světlé vlasy s medovým nádechem, upřímné jasně modré oči. Dívčí půvab vystřídala ženská krása. Po Kipově smrti zvážněla, vyzrála.

„Grace, každé jiné bych jednoduše poradil, aby zvolnila tempo. Moc se honíš. Jsi na sebe příliš náročná. Odpočiň si. Vysaď na chvilku. Jenže tě dobře znám a vím, že když se jednou do něčeho zakousneš, nepovolíš…“

„Scotty,“ přerušila ho, „mám dceru, o kterou se musím starat. Ztratila otce právě v tom nejkritičtějším období. Potřebuje mě, chci jí dát všechno, co mají ostatní děti jejího věku.“

„Zrovna tohle mám na jazyku, Grace. Nemůžeš se každý den ničit kvůli ‚všemu, co mají ostatní dětiʻ, jak říkáš.“

Okamžitě jí viděl na očích, že nesouhlasí.

„Počkej, chci jen, aby sis maličko přeorganizovala kalendář. Přestaň s malováním a zkus obchod otevřít o hodinu později. Odpoledne o hodinu dřív skonči. Pak se nebudeš muset tolik štvát, abys stihla odvézt Kathy na balet nebo na trénink. Nic ti neuteče a budeš se cítit líp.“

„Scotty, Kathy má ještě šest let, než půjde na internát. Do té doby školné vyšplhá nejmíň na třicet pětatřicet tisíc za rok. A Kip…“

„Já vím,“ přikývl. „Odešel moc brzy, nestačil našetřit tolik, aby vás obě zabezpečil. Ale nikomu nepomůžeš, když si zničíš zdraví. Takže, můj konečný verdikt zní: zpomal. Slib mi, že se pokusíš. A uvidíme se znovu za dva měsíce.“

„Dobře,“ souhlasila. „Ale žádná Sedativa. Nechci, aby mě uměle uklidnily nějaké chemikálie.“

Usmál se. „Na to tě znám až příliš dobře. Vyplnil bych předpis, ty bys ho poslušně odnesla do lékárny a doma bys prášky spláchla do záchodu.“

„Hlavně že si rozumíme.“ Zvedla se k odchodu.

„Grace…“

Obrátila se.

„Nenašla bys ve svém nabitém programu chvilku na oběd? Oprášili bychom něco ze starých časů…“

„Ještě… ještě je moc brzy, Scotty. Moc brzy.“

Za dva měsíce dorazila do ordinace skoro o hodinu později, celá zpocená. Vlasy na čele se jí slepily a halenku měla také úplně mokrou.

„Promiň, Scotty,“ omlouvala se, sotva popadla dech. „Já vím, že jsi sám na štíru s časem.“

„Grace!“ napomenul ji. „Nejdřív se posad a uklidni se.“ Podal jí pár papírových kapesníčků, aby si osušila pot.

Považovala za nutné vysvětlit, proč se zdržela. „Nejdřív jsem přijela pozdě pro Kathy. Prostě mi vypadlo z paměti, že je úterý. Každé úterý má balet, už jedenapůl roku. Ale já měla dneska v obchodě takovou honičku, že jsem na ni úplně zapomněla. Zavolala mi, tak jsem všeho nechala a hned jela ke škole, abych ji hodila do baletu. Tím pádem mi uteklo pár dalších věcí, málem i schůzka s tebou. Hnala jsem se zpátky do obchodu, teprve tam mrkla na kalendář a zjistila… zbytek znáš. Promiň, prosím tě, opravdu mě to mrzí. Nerada bych… Nikdy bych nechtěla těžit z našeho… našeho přátelství.“

Scotty trpělivě mlčky čekal, dokud neskončila, potom ji chytil za ruku. Na zápěstí nahmatal pulz, tentokrát to však bylo spíše gesto, než nutnost.

„Asi… jako splašený, ne?“ zeptala se.

„Trochu rychlý. Pochopitelně, když jsi tak pospíchala.“ Vážně se na ni zadíval a poznamenal: „Zapomnětlivost mi k tobě nejde, na tebe se člověk vždycky mohl spolehnout. Pamatuju si, jak jsme na střední chodili na výlety: vždycky jsem se pro tebe stavil, a tys pokaždé stála na zápraží, naprosto dokonalá, se svačinou ne pro dva, ale pro tři nebo čtyři.“

„Tahle Grace už je dávno pryč,“ povzdechla si. „Teď jenom lítám, abych stačila včas vyřídit objednávky, nakoupila materiál, něco namalovala, uklidila… Pořád dokola: obchod, škola, dům. A všude se jenom kupí práce. Prostě jsem si nevzpomněla,“ pokrčila rameny. „To se stává, ne? Zločin to snad není.“

Scotty vypadal, že pozorně poslouchá, ale ve skutečnosti v duchu znovu hodnotil projevy a příznaky, které u Grace zaznamenal minule a dnes. Před dvěma měsíci si stěžovala na únavu, noční pocení a občasný průjem. Krevní rozbor prokázal mírný úbytek bílých krvinek, nijak znepokojivý.

Ale nyní − dnes − se objevil další závažný symptom, který v kombinaci s ostatními posílil jeho původní předpoklad. S ohledem na Graceino manželství si byl téměř jist.

Věděl, že zákon lékaři nedovoluje přikročit k některým úkonům bez souhlasu pacienta. Mohl si samozřejmě najít jednoduchou záminku, pořídit nový krevní vzorek, pod vymyšleným jménem ho poslat do laboratoře a získat čas. Zvažoval tuhle možnost, ale protože se Grace nakonec stejně dozví pravdu, zavrhl ji. Pokud se jeho diagnóza potvrdí, bude potřebovat její naprostou důvěru. Těžko by mu prominula, že jí zatajil důležitá fakta.

„Grace, musím vzít další krevní vzorek,“ začal. Její pohled ho přinutil pokračovat. „Tentokrát nejde o běžný rozbor.“ Stále se na něj jen upřeně mlčky dívala. „Potřebuju zjistit, jestli si tvé tělo vytváří obranné látky proti HIV.“

„HIV?“ opakovala udiveně. „HIV? To je ale… Chceš říct, že bych mohla mít… AIDS? To přece nepřipadá v úvahu! Myslíš snad, že jsem po Kipově smrti vystřídala pár chlapů…“

„Grace,“ pokusil se ji přerušit, ale nenechala ho. „Nemůžu tomu věřit!“ vykřikla. „Přece mě nemáš za nějakou… Takhle sis vysvětlil, že jsem poslední dvě léta odmítala tvoje pozvání?“

„Grace, co tě to napadlo? Ani v nejmenším nechci naznačit něco takového.“

„Nač tedy potřebuješ nový rozbor? Proč se bavíme o AIDS?“ namítla, slzy na krajíčku.

„Grace… holčičko, rád bych se mýlil. Ani nevíš, jak moc si přeju, aby se moje domněnka nepotvrdila. Ale zatím, bohužel, všechno souhlasí.“

„Co souhlasí?“

„Tvé symptomy…“

„Když mám chřipku, bývají mnohem horší,“ bránila se zatvrzele.

„Grace… Grace… Únava, noční pocení, průjem − to jsou běžné projevy při nachlazení, souhlasím. Ale když začneš zapomínat, celý obraz se naráz zjeví v úplně jiném světle.“

„Zapomnětlivost…,“ procedila opovržlivě.

„Jeden z takzvaných definujících faktorů. Spolu se zmíněnými projevy ukazuje…, že bys mohla být HIV-pozitivní… Že bys mohla,“ zdůraznil. „Mou profesionální povinností je zjistit, jestli skutečně jsi. Ale než pošlu vzorek na rozbor, potřebuju tvé svolení.“

„Ujišťuju tě… Nepřipadá v úvahu, že bych se nakazila po Kipově smrti,“ prohlásila důrazně.

„Uvažovalas o minulosti?“

„Že jsem mu byla nevěrná předtím, to chceš říct?“

„Snažím se naznačit, že ses možná nakazila od Kipa.“

„Takže on mě podváděl?“ podívala se na něj s nevěřícným výrazem.

Chytil ji za ruce, upřeně se na ni zadíval a vyzval ji: „Grace! Jak Kip zemřel?“

„Víš to přece stejně dobře jako já…“

„Jak zemřel?“ naléhal. „Pověz mi to sama.“

„Vyšli jsme si na túru. Miloval hory, lezl po skalách. Měl rád přírodu, takže se udržoval v kondici a zároveň si užíval výhled na krajinu. Ten den mu na jednom kameni uklouzla noha a přepadl. Narazil na kámen a rozsekl si čelo, ale nekrvácelo to. Než jsme vyrazili, vzal si svoje prášky na srážlivost krve. Přesvědčovala jsem ho, aby polkl další; nechtěl. Šplhali jsme tedy dál, dokud ho nezačala bolet hlava. Na chvíli jsme si sedli a odpočívali, jenže se cítil hůř a hůř. Najednou začal zvracet a nakonec omdlel. Umřel mi v náručí. Pitva prokázala rozsáhlé krvácení do mozku.“

„Kip byl hemofilik, to víš, Grace. Určitě prodělal nesčetně transfúzí. Navíc užíval léky na zvýšení srážlivosti, což znamená spoustu krevních derivátů. Dříve se o AIDS tolik nevědělo, zdravotní opatření nebyla tak přísná, Kip se mohl kdykoli nakazit. Jako manželka hemofilika patříš do rizikové skupiny. Možnost, že jsi HIV pozitivní, je u tebe vyšší než u běžné populace.“

„Ale o tomhle se nikdo předtím ani slovem nezmínil,“ namítla. „Copak jsi mu nedělal pravidelně krevní testy?“

„Mnohokrát,“ přikývl.

„A?“

„Nic. Negativní. Jenže žádný test není stoprocentně spolehlivý. Vždycky musíš počítat s chybou. Navíc je nutné brát v úvahu inkubační dobu, o níž se ale zatím moc neví.“

„Jestli jsi ale nic nezjistil…,“ namítla znovu. Najednou se zarazila a celá ztuhla. „Kathy… Je možné, aby Kathy…?“

„Velmi nepravděpodobné,“ odpověděl. „Jedině že bys v sobě měla virus už tenkrát, než se narodila. Pochybuju. Takže se soustředíme na tebe,“ prohlásil rozhodně.

„Já to pořád nechápu… To není možné! Tisíckrát jsem o HIV četla, slyšela v rádiu i v televizi… Lidé se nejdříve nakazí virem a příznaky AIDS se objeví až po letech.“

„Grace!“ napomenul ji. „Dokud se u nich neobjeví symptomy, doktor nemá důvod provádět specifické testy.“

„Což může být… mohl by být… můj případ,“ poznamenala hořce.

Pomalu si vyhrnula pravý rukáv. Scotty MacClune odebral potřebné množství krve, uzavřel zkumavku se vzorkem a označil štítkem ‚G. Cameronováʻ. Všechny úkony provázelo úzkostlivé ticho, které nakonec přerušila Grace. „Kdy budu znát výsledek?“

„Tenhle vzorek je pro rozbor na důkaz přítomnosti charakteristických protilátek, bude hotový nejdéle za osmačtyřicet hodin.“

„Do dvou dnů,“ poznamenala tiše. Poprvé si uvědomila, že za pár hodin se možná dozví datum své smrti.

2

„Mami!“ zavolala shora z pokoje dvanáctiletá Kathy. „Nevidělas ten modrý svetr?“ Netrpělivá jako všichni dospívající raději přidala nové: „Mami?“

„Je dole v sušárně, miláčku,“ odpověděla Grace.

Jak rychle to utíká, povzdechla si v duchu. Nedávno se učila mluvit, vodila jsem ji za ručičku, a najednou je z ní slečna. Kde vlastně končí dětství a začíná dospívání?

Kathy té hranice dosáhla o něco dříve než její vrstevníci. Vzhledem ke Kipově zdravotnímu stavu a jeho předčasné smrti dospěla rychleji, ve srovnání s ostatními se zdála rozumnější, vyrovnanější a zodpovědnější. Grace si okamžitě vzpomněla, jak Kathy nedávno ve škole při tréninku spadla z provazového žebříku. Hned děvče odvezli na pohotovost a jí obratem nehodu oznámili. Zavřela obchod a vyděšená pospíchala do nemocnice. Dcera ji tehdy přivítala, jako by se nic nestalo, a protože viděla, že se matka celá třese strachy, ještě ji sama uklidňovala.

„Mami, nic se neděje,“ šeptala, „prosím tě, nedělejme zbytečné scény. Všichni na nás koukají.“

Když se Kathy po důkladném lékařském vyšetření vrátila domů, zeptala se přímo: „Mami… Ty se bojíš, že jsem zdědila tu nemoc po taťkovi?“

Taťkova nemoc, říkala vždycky.

„Mami,“ pokračovala, „děvčata nemůžou mít hemofilii.“

Grace na ni udiveně pohlédla. Kathy vysvětlila: „Ptala jsem se doktora Scottyho, když se to stalo.“ Nikdy nemluvili o Kipově smrti, vždycky jenom o tom.

„Jistěže ne, miláčku. Jak tě proboha napadlo, že bych si mohla myslet, že ji máš?“

„Víš, tak ses přiřítila na pohotovost… Vypadalas stejně jako… jako když se občas stalo něco tatínkovi.“

„Jako když se něco stalo tatínkovi?“ zarazila se Grace.

„Chovala ses jinak, pokaždé ses okamžitě změnila. Tvůj výraz, kdykoli jsi vešla do pokoje, kde ležel. Když jsi mu něco přinesla, nebo rovnala polštář… Stálas nad ním a upřeně ses na něj dívala, tak vážně, pořád ses ujišťovala, že dýchá, že je v pořádku. Tak úzkostlivě jsi ho hlídala.“

Panebože, podivila se v duchu, byla tehdy ještě malá, děcko. Nikdy bych nevěřila, že si všimne a bude se trápit.

Se vzpomínkou, která se jí vybavila, chvatně připravila Kathy snídani. Výjimečně by dnes nejraději dceru vyprovodila okamžitě, nedokázala se na nic pořádně soustředit. Zdálo se jí, že zbytečně otálejí. „Kathy, je za deset osm. Pohni kostrou!“

„Mami,“ ozvala se vážným káravým hlasem. „Mám spoustu času. A mimochodem, nezapomeň, že odpoledne jdu se Cindy na trénink. Dneska je řada na tobě, abys nás potom odvezla domů. Ale jestli to nestihneš, nepanikař, prosím tě. Nechci, abys doběhla na hřiště celá zpocená.“

„Ano, máti,“ ujistila ji Grace obřadně. Pokaždé, když si Kathy hrála na dospělou, oslovovala ji stejně.

Konečně dcera vstala, mrkla do zrcadla v koupelně a prohrábla si vlasy. Grace už čekala v hale a podala jí školní batoh.

Kathy neušla matčina nervozita. „Mami, ty už bys mi nejraděj viděla paty, že jo? Chceš se mě rychle zbavit?“

„Zbavit?“ opakovala trochu podrážděně Grace. „Jak jsi prokristapána přišla zase na tohle? Že bych se tě chtěla zbavit − dneska nebo kdykoli jindy?“ Mrzelo ji, že před dcerou něco tají, ale nedokázala se ovládnout.

Vyprovodila ji na chodník a počkala, než nastoupí do autobusu. Naposledy zamávala, a když si byla jistá, že se Kathy nevrátí pro něco zapomenutého, běžela k telefonu. Spěšně vyťukala číslo a netrpělivě čekala na spojení.

„Ordinace doktora MacClunea,“ ozvalo se na druhém konci.

„Dorothy… Grace Cameronová. Můžu s ním mluvit?“

„Malý moment, prosím,“ odpověděla sestra nezvykle úředním tónem. Grace zamrazilo.

„Grace,“ poznala Scottyho. Oslovil ji stejně přátelsky jako pokaždé.

„Scotty, máš moje výsledky?“ přerušila ho nedočkavě.

„Ano, zrovna na stole před sebou. Než si o nich promluvíme, zdůrazňuju, že tenhle test není zdaleka úplně spolehlivý. Podle statistiky je běžná pětiprocentní chyba. To znamená, že pět zdánlivě negativních případů ze sta je pozitivních. A naopak. Pět…“

„Pět procent pozitivních je ve skutečnosti bez nálezu,“ skočila mu do řeči.

„Přesně tak.“

„Takže já jsem… pozitivní,“ řekla pomalu.

„Nesmíme dělat závěry z jediného testu. Potřebuju nový krevní vzorek. Zastav se u mě co nejdříve. Můžeš dnes odpoledne?“

„Přijdu,“ slíbila.

Zavěsila, ale nedokázala se pohnout. Ne. Ne ne ne. To není pravda, křičel zoufale její vnitřní hlas. Nejdřív Kip. Teď já. To nejde! Neměl AIDS. Jak jsem se mohla nakazit? Jistě, nenechal si dělat zvláštní testy, nebyl důvod. Zádně příznaky se u něj neobjevily. Kdybychom to tušili… Nikdy nás nenapadlo…

Grace se nadechla, aby se trochu vzpamatovala. Scotty říkal pětiprocentní chyba. A další testy. Dneska odpoledne.

Teď půjdu do obchodu, uvažovala, pak zaskočím do ordinace. Vzápětí ale změnila plány. Nejdřív ke Scottymu.

Odebral do zkumavky potřebné množství krve a poznamenal: „Tenhle rozbor potrvá o něco déle.“

„Jak dlouho?“

„Týden.“

Celý týden? zhrozila se v duchu. Sedm dní v nejistotě a strachu. Teď jsem čekala osmačtyřicet hodin a zdály se mi nekonečné. Když se na sebe kouknu do zrcadla, stály mě nejmíň půl roku života. Co teprve týden?

„Zavolám ti okamžitě, jakmile je dostanu,“ slíbil. Obvyklý optimismus a jistota, na něž pokaždé spoléhala, se mu z hlasu vytratily.

Vyšla z ordinace. Ať je to jak chce, před Kathy nesmím dát nic najevo, abych ji zbytečně neplašila, umiňovala si cestou do obchodu. Týden nebo měsíc, to je jedno, zvládnu to. Je tak citlivá, bystrá. Musím si pořád opakovat, že pět procent výsledků je chybných, to je důležité. Test není úplně dokonalý, u pěti lidí ze stovky obvykle selže. Ještě nemám žádný důvod k panice!

Přestože se snažila přesvědčit sebe samu, že zůstane klidná, zkazila první čtyři obálky, jak se jí třásly ruce. Nezbývalo než zavolat do tiskárny a objednat nové. Odložila štětec, šla do koupelny a několik minut si oplachovala ruce teplou vodou. Teprve potom se vrátila do dílny a pokračovala v práci. Tentokrát se jí podařilo − byť s velkým úsilím − soustředit se na malování a dokončit zbylé pozvánky obvyklým způsobem.

Během odpoledne se v obchodě také zastavilo pár lidí a nechali si zabalit dárky, stejně se jí ale den nekonečně vlekl. Když konečně zavřela, s úlevou sedla do auta a jela pro Kathy. Hlavně ať nic nepozná. Jsem pořád stejná, nic se neděje, opakovala si cestou. Panebože, první den a já jsem strachy bez sebe, hrůzou spíš, to je přesnější. Ještě šest dní tahle muka, zděsila se.

Počítala dny a později i hodiny a minuty. Sedmého rána celá rozklepaná vytočila Scottyho číslo.

„Je doktor u sebe?“ zeptala se, jakmile se představila.

„Ano, paní Cameronová. Mám vám vyřídit, abyste se tu zastavila. Co nejdříve,“ dodala sestra, což Graceinu úzkost ještě znásobilo.

Seděla ve Scottyho ordinaci a pozorovala, jak usilovně leští dokonale čistá skla brýlí. Známé gesto a lékařův výraz potvrdily všechny obavy.

„Nikomu… nikomu to neříkej, ano?“ začala tiše.

„Ne, samozřejmě že ne,“ ujistil ji.

„Ani Kathy. Slibuješ?“ naléhala.

„Proč bych s ní měl o tobě mluvit?“

„Cítí se dospělá. A ve srovnání s ostatními jejího věku je opravdu o nějaký rok vpředu. Určitě něco tuší. Tohle se musí dozvědět ode mě.“

„Než to uděláš, měli bychom všechno probrat spolu.“

„Co zbývá? Vždyť je to jasné,“ namítla.

„Je potřeba, abych tě důkladně vyšetřil. Musíme podrobně znát tvůj zdravotní stav. Naštěstí tady ve městě pracuje jeden z vyhlášených imunologů, jednička ve svém oboru v celém středozápadu. Naše klinika je výborně vybavená, máme moderní zařízení jako Cleveland nebo Chicago. Dostane se ti nejlepší péče.“

„Jak se jmenuje… ten imunolog?“

„Spence. Norman Spence. Na slovo vzatý odborník, spolehni se.“

Položil před ni lístek se Spenceovou adresou a telefonním číslem. Automaticky se podívala na papír, ale nebyla schopna nic vnímat.

„Kathy…,“ vyhrkla jen.

„Co je s Kathy?“ zeptal se.

„Chci, abyste jí udělali kompletní testy.“

„Grace, ujišťuju tě, prakticky není pravděpodobné, že… Ani jedna k milionu, že by Kathy mohla být HIV pozitivní,“ přesvědčoval ji.

„Musí mít ty testy,“ trvala na svém.

Moc nezbývá a bude hysterická, usoudil.

„Grace, holčičko, chápu, že je to šok. Ale neměla bys ji zbytečně děsit takovou nereálnou hrozbou. I tak chvíli potrvá, než se vyrovná se současnou situací. Neztěžuj jí to. Snaž se jednat klidně, počkej, co ti poradí Spence. Promluv s ním i o Kathy.“

Nespěchal, dopřál jí dost času, aby překonala první otřes. Naštěstí se opravdu pomalu vzpamatovala, viděl, že opět začala pravidelně dýchat. Nakonec se zvedla a sotva slyšitelně ze sebe vypravila: „Díky, Scotty.“

Vykročila ke dveřím z ordinace. Když sahala po klice, zarazil ji. „To pozvání na večeři pořád platí, záleží jen na tobě.“

Obrátila se k němu. Pokusila se o úsměv, ale bez valného úspěchu. „Příliš pozdě, Scotty… Tentokrát je bohužel moc pozdě.“

♦ ♦ ♦

Zpátky jela popaměti, nevnímala směr ani značení. Probrala se až v River Road.

Zvyk, pomyslela si. Pevně zakořeněný od doby, kdy sem po Kipově smrti jezdila téměř pravidelně. Předtím chodívali k řece oba, hlavně v říjnu, kochali se pohledem na podzimní barvy. Když se utišil vítr, pozorovali klidnou hladinu, kde se odrážely mohutné koruny stromů.

Zastavila na obvyklém místě; kdysi se tu pozdě v noci v autě milovali. Kip tenkrát téměř upadl do rozpaků: „Bože,“ usmál se, „v autě jako mí studenti. Není vám hanba, mladá dámo? Doma máme velkou pohodlnou postel − a tady vyvádíme v autě jako dospívající děcka.“

Teď zůstalo místo vedle ní prázdné. Otřásla se chladem a najednou ji napadlo: Stalo se to tenkrát? Může se člověk nakazit jedním milováním? Nebo se to musí opakovat? Tolikrát, jako jsme se milovali my? Kip byl tak vášnivý. Na jinak klidného a vyrovnaného člověka až překvapivě. Nikdy jsme po sobě nepřestali toužit, my žili jeden pro druhého.

Vědět, co přijde, chovali bychom se jinak? ptala se v duchu sebe sama.

Na podobné úvahy je pozdě, nic se nedá vzít zpátky. Jsem ráda, že o tom nevěděl a netrpěl, jenže já se se vším musím vyrovnat sama.

3

Grace Cameronová seděla v čekárně před vchodem do ordinace doktora Spencea. Čas se nekonečně vlekl; nechtěla se opozdit, a tak si teď poočku prohlížela ostatní pacienty.

Většinu tvořili muži, odhadovala ve věku tak dvacet pětadvacet let. Ještě nedávno mohli být pohlední a plní síly, teď měli propadlé tváře, v obličeji uštvaný výraz, vyhublé postavy, mnozí téměř jen kůží potažené kosti. Lidské trosky. Daň novodobému moru, chmurné varování všem, kteří přijdou poprvé.

Výjimku tvořila jediná osoba, kontrast doslova bil do očí − štíhlá vkusně oblečená elegantní žena s postavou a obličejem čtyřicetileté, jen dokonale upravené šedé vlasy Grace mátly. Neznámá s sebou přivedla roztomile vyhlížející děvčátko, holčičku s velkýma oříškovýma očima a hnědými vlasy, které jí v drobných prstýncích spadaly na ramena. Jistě nemá víc než sedm, usoudila Grace. Živé stříbro. Dává své pečovatelce pěkně zabrat. Žena vytáhla knížku a pokusila se obrátit pozornost dítěte k obrázkům a textu; čím více se ale snažila, tím vzdornější reakce se jí dostalo. Malá se za každou cenu chtěla vymanit z jejího dosahu.

Grace se soustředila na neznámou, již patrně stihl stejný osud. Třeba její manžel taky trpěl hemofílií. Nejspíš ano. Určitě. Jak jinak by se tak důstojně vyhlížející dáma nakazila AIDS? Vypadá ale úplně zdravá. Možná jsou projevy u homosexuálů horší, nebo u žen méně patrné. Nebo jsou ženy odolnější. Kdybych si tak s ní mohla promluvit… Mám to zkusit? Tohle je úplně jiné než chřipka nebo nachlazení. Moc… soukromé. Lidé o AIDS neradi hovoří nahlas. Jako dříve o rakovině. Když jsem byla v Kathyině věku, nikdo se o zhoubných nádorech otevřeně nebavil, teprve nedávno tabu víceméně padlo.

Stejně bych ji ráda oslovila. Jak mám začít? Možná by mi poradila, jak všechno zvládnout. Nebo je tu taky poprvé jako já?

Zatímco uvažovala, mladíci se postupně vystřídali ve Spenceově ordinaci. Žádný tam nepobyl déle než pár minut. Nakonec se čekárna vylidnila; Grace s neznámou a dítětem byly poslední na řadě.

Ze dveří vyhlédla sestra. „Další prosím, pan doktor čeká.“ Žena kupodivu zůstala sedět a malá následovala sestru.

Grace se nepodařilo ovládnout šok. Musela vypadat vyděšeně, protože dáma pronesla: „Má vnučka.“

„Chcete říct…,“ začala Grace, ale jen nasucho polkla. Pořád se jí nedostávalo slov.

„Dcera byla moc mladá. Naivní, neopatrná.“ Tři slova postačující k úplnému vysvětlení.

„Promiňte…,“ Grace pobouřila krutost osudu. Taková nespravedlnost. Nevinné děcko! „Nedalo se něco dělat?“

„Bohužel, podle našich platných zákonů ne.“

„Ale když je v sázce život dítěte, tak snad musí předpisy stranou,“ namítala Grace. „Hlavní je přece zachránit člověka.“

„Problém je, že u těhotné ženy není možné provést krevní testy bez jejího souhlasu. Takže nikdo předem neví, jestli je HIV pozitivní, nebo ne.“

„A protože se virus do krve dítěte dostane při porodu, není možné je zachránit,“ uvědomila si Grace.

„Přesně.“

„Krev novorozenců by se tedy měla po narození povinně testovat,“ pokračovala pobouřeně Grace.

„To by nepomohlo. Jak mi doktor Spence vysvětlil, protilátky z těla HIV pozitivní matky přejdou při porodu do krve dítěte.“

„Právě! Kdyby otestovali všechny děti hned, našli by protilátky.“

„Matčiny,“ upřesnila žena. „Trvá osmnáct měsíců, než se jich novorozeně zbaví. Až potom se dá prokázat, jestli jeho organismus produkuje své vlastní. Pokud ano, znamená to, že je infikované virem. Rok a půl,“ zavrtěla neznámá hlavou, „bylo to nejdelší čekání v mém životě. Nikdy nezapomenu na den, kdy mi doktor zavolal, abych si došla pro výsledky. A doporučil provést nový rozbor.“

„Nejdříve ELISA test,“ poznamenala Grace.

„Takže postup znáte,“ kývla žena. „Až dojde na zmnožení DNA.“

„Co to znamená?“

„Jste tu asi prvně, viďte?“

„Ano, dneska poprvé,“ přikývla Grace.

„Všechno se včas dozvíte. Mimochodem, jmenuji se Victoria Sloaneová,“ představila se sousedka. Grace pochopila, že se na téma DNA raději nechce dál bavit.

„Grace Cameronová.“

„Asi se tady budeme setkávat pravidelně… dlouho, doufám,“ řekla Victoria. Grace se zdálo, že poslední slova ji stála hodně úsilí.

Norman Spence seděl za stolem a procházel záznamy v kartě Grace Cameronové. Před dvěma dny podrobně probíral její případ se Scottym MacCluneem, ale vzhledem k vysokému počtu pacientů, kteří se u něj v ordinaci od té doby vystřídali, si potřeboval osvěžit paměť.

Grace upřeně sledovala jeho obličej. S rukama sepjatýma v klíně se snažila zakrýt nejistotu a z doktorova výrazu vyčíst, jak vážný je její stav.

Spence byl štíhlý tmavovlasý čtyřicátník s ostře řezanými rysy. Ani stopa po ochablých lícních svalech, pevná brada, vypadá trochu jako Kip, jen napohled hezčí, zhodnotila první dojem. Takhle prezentují lékaře v televizních reklamách. Všimla si ještě jednoho rozdílu ve srovnání se svým mužem; ten býval vstřícný, reagoval otevřeně, impulzivně. Spence, zdálo se jí, svá gesta až úzkostlivě hlídá. Je opravdu tak dobrý, jak Scotty soudí? napadlo ji.

Neuvědomila si v ten okamžik, že lékař nesmí ani náznakem prozradit skutečné pocity. Všichni jeho pacienti byli odsouzeni k předčasnému odchodu, dříve či později je čekal stejný osud. Právě proto v ordinaci zůstaly pojmy beznaděj a smrt tabu; pokud by lidé vycítili, že Spence přemýšlí o jejich konci anebo je dokonce lituje, zdaleka by nebyli tak sdílní.

Zvedl oči od složky a upřel na ni zkoumavý pohled.

„Tak, paní Cameronová…“

Přerušila ho. „Řekněte mi: ELISA test připouští pětiprocentní chybu. Co ten druhý? Musíte snad mít případy, kdy selhaly oba současně. Aspoň pár?“

Spence zažil podobnou scénu už mnohokrát, věděl, že Grace je zoufalá, připadá si zrazená, bezmocná, plná strachu z budoucnosti. Pocítil lítost; slova mu v takové situaci pokaždé připadala zbytečná. Grace se rozplakala. Trpělivě čekal, až první vlna emocí opadne.

Po chvíli se ovládla a zašeptala: „Promiňte.“

„Být na vašem místě, choval bych se také tak.“

Naklonil se k ní a díval se jí zpříma do očí. „Paní Cameronová, musím vám teď položit několik otázek, některé se vám mohou zdát velmi osobní a nepříjemné. Bohužel, naše právní předpisy je vyžadují.“

„Ano… jistě, chápu.“

Na stole měl připravený formulář. Začal číst. „Jedním ze základních požadovaných údajů je zdroj nákazy.“

„Manžel byl…“

Nenechal ji domluvit. „Promiňte, paní Cameronová, jen odpovězte.“ Mlčky přikývla. Pokračoval. „Vy sama nebo váš muž − užívali jste někdy drogy? Brali jste něco?“

„Jistěže ne!“

„Počet osob, s nimiž jste během posledních pěti let měla pohlavní styk?“

„Jedna. Můj muž.“

„Střídala jste předtím partnery častěji?“

„Ne!“ ohradila se rezolutně. Dotazy jí připadaly urážlivé. „Příčinu mé nemoci přece znáte. Všechno tohle vyptávání je zbytečné,“ namítla. „Nemusíme probírat…“

Jeho přísný pohled ji umlčel v půli věty. Stáhla se zpět a napjatě očekávala další otázky.

„Praktikovali jste orální sex?“

„Ne.“

„Anální sex?“

„Ne.“

„Měla jste pohlavní styk během menstruace?“

„Ne.“

„Potřebovala jste v minulosti transfúzi nebo jste přijala nějaké krevní deriváty?“

„Ne. Ale manžel ano.“

„Paní Cameronová, zajímalo by mě… Nepotřebuji ten údaj do formuláře, jsem jen zvědavý. Než jste se vdala,“ nahlédl do záznamů, „než jste si vzala Kipa,“ pokračoval, „věděla jste, že je hemofilik?“

„Ano. Můj muž mě miloval. Neměl ve zvyku něco tajit před lidmi, na kterých mu záleželo.“

„A vy jste se za něj vdala, přestože jste znala jeho zdravotní stav,“ řekl Spence.

„Chápu,“ kývl pak. „Tak,“ nadechl se, „určitě máte sama na jazyku spoustu otázek. A já vám toho také potřebuji hodně říci. Raději začnu hned.“

Pozorovala ho.

„Nevíme, jak dlouho jste infikovaná virem, pravděpodobně léta, aniž se projevil. Jediný způsob, jak zjistit jeho přítomnost, jsou obranné látky, které proti němu vytváří vaše tělo. Jestliže se virus v organismu nevyskytuje, imunitní systém neprodukuje příslušné protilátky. Bohužel, ve většině případů začneme o protilátkách uvažovat, až když se objeví první příznaky AIDS − horečka, únava, noční pocení…“

„Zapomnětlivost,“ doplnila.

„Ano. A jiné typické projevy. Pneumocystóza, tuberkulóza, kvasinková infekce jícnu například. Vaše testy jsou pozitivní. Zaměříme se tedy na vývoj choroby a budeme se snažit, aby se váš životní styl změnil co nejméně. Nemohu zaručit stoprocentní úspěch, ale slibuji, že udělám, co budu moci. Věřte mi.“ Na chvíli se odmlčel. „Každý měsíc přijdete na kontrolu, abychom měli přehled o vašem zdravotním stavu.“

„Spíše o mém blížícím se konci,“ neudržela se.

„Pokud si přejete, můžeme používat i tento termín,“ připustil.

Uvědomila si, že podobný vzdor nic nevyřeší.

„Promiňte, ale ještě pořád jsem si nezvykla. Je těžké se s tou skutečností smířit.“

Přikývl.

„Jak jsem říkal, budete tedy docházet na kontrolu. Každý třetí měsíc nechám udělat krevní testy. Mezitím budete brát třikrát denně azidothymidin. Kdyby u vás vyvolal nežádoucí vedlejší účinky, hned mi zavoláte. Teď vás prohlédnu, zvážím a zjistím, jestli netrpíte pneumonií − plíce je potřeba hlídat. Pneumocystis carinii by vyvolal nebezpečné komplikace.“ Nadechl se a pokračoval: „Víte, zní to divně, ale pro pacienta s AIDS není nebezpečný virus samotný, ale choroby, které napadnou organismus s oslabeným imunitním systémem. Musíte se držet několika základních pravidel, abyste omezila riziko nákazy na minimum. Každou zeleninu je potřeba pečlivě umýt a jezte ji nejraději uvařenou, ne syrovou. Mléko do kávy také jen převařené. Nesprchujte se. Koupejte se ve vaně. Růžice sprchy je také možným zdrojem infekcí.“

„Ale to trvá mnohem déle,“ namítla.

„Doporučuji vám koupel,“ opakoval.

Kývla.

Prováděl vyšetření, které jí připadalo mnohem důkladnější, než všechna předchozí, nepřestal ji ale poučovat.

„Při pohlavním styku buďte velmi opatrná, abyste nenakazila partnera.“

„S tím si nemusím dělat starosti,“ poznamenala.

„Paní Cameronová, je mou povinností poučit vás jako všechny ostatní pacienty, mohla byste se stát zdrojem nákazy,“ napomenul ji. „V žádném případě nesmíte dávat krev. Upozorněte také svého zubního lékaře, aby provedl nutná preventivní opatření. Před jakýmkoli chirurgickým zákrokem je také nutné uvědomit lékaře i sestry.“

„Jistě. Chápu,“ odpověděla. Cítila se najednou jako vyvržená z lidské společnosti. Hlavně Katky, pomyslela si, na ní mi záleží nejvíc, ji musím uchránit.

„Tak. Chcete se teď, paní Cameronová, na něco zeptat?“ vytrhl ji ze zamyšlení Spenceův hlas.

„Ano. Zaslechla jsem termín… větvená DNA. Co to znamená?“

Doufal, že na podobnou otázku dojde později, až po prvním krevním testu, ale zkušenost ho poučila, že nemá smysl vysvětlení odkládat, pokud se pacient o problém zajímá dříve. Byl citlivý a taktní, zároveň však upřímný.

„Používáme ji ke stanovení koncentrace viru v krvi. Víte, vaše T-lymfocyty − obranné buňky − vedou neustálý boj s virem. DNA nám pomáhá zjistit, jak úspěšné vaše bílé krvinky jsou.“

Záměrně se neomezil jen na vědecké termíny, ale Grace se ptala dál: „Pane doktore, v té bitvě, o níž se zmiňujete… Stane se někdy, že T-lymfocyty zvítězí?“

Spence pomalu zavrtěl hlavou a tiše řekl: „Nakonec ne.“

„Takže testem ověřujete, jak rychle se stav pacienta zhoršuje.“

„V podstatě ano.“

„Kolik času mi zbývá?“ zeptala se najednou.

„Kolik času?“ opakoval.

„Mám dvanáctiletou dceru. Potřebuju vědět, jak dlouho budu naživu. Musím si udělat plán, jak všechno stihnout. Tolik toho zbývá udělat…“ Zmlkla na chvilku, aby se nadechla a potlačila pláč. Když se ovládla, pokračovala. „Manžel zemřel, moje dcera nemá otce, který by se o ni postaral. Až tu nebudu, zůstane sama. Nemohu odejít, dokud… dokud tohle nevyřídím.“

„Chápu, paní Cameronová. Ale dnes je na odpověď příliš brzy, teprve za čas budu moci vyslovit prognózu.“

„Jenže já nemůžu čekat. Musím to vědět,“ naléhala znovu. „Musím.“

„Slibuji, že vám své závěry sdělím co nejdříve. Tak rychle, jak jen to půjde,“ ujistil ji.

Kývla. „Spoléhám na vás. Udělejte to prosím.“

„Paní Cameronová, už jste mluvila s dcerou?“

„Ne, ještě ne.“

„Měla byste jí všechno říci,“ nabádal ji.

„Ano, samozřejmě. Teď, když je to definitivní…“ Potom dodala. „Chtěla bych jí nechat udělat krevní testy.“

„Paní Cameronová, kdybych měl sebemenší podezření, že může být infikovaná, trval bych na tom sám. Nedělejte si starosti.“

Přece by mi nelhal, usoudila. Na chvíli se uklidnila. Zvedla se k odchodu.

Díval se za ní a na okamžik znovu pocítil lítost, ještě silnější než obvykle. Ani po letech praxe nedokázal být naprosto odolný vůči emocím, občas si vyčítal, že se kdysi rozhodl pro imunologii. Tenkrát se mu zvolený obor jevil jako obrovské dobrodružství vědy, pole, na němž se dosahuje pokroku každým dnem. Později mu zvolená specializace přinášela spíše rozčarování nebo smutek. Mnozí z jeho pacientů podstupovali riziko nákazy vědomě, užívali života bez ohledu na následky. Jejich osud nebyl veselý, ale daleko hůř na Spencea působila setkání s lidmi jako Grace Cameronová nebo malá Sara Sloaneová. Nevinné oběti. Tehdy na něj deprese doléhala mnohem silněji.

Azidothymidin, přípravek podávaný všem lidem s AIDS, kteří jej snesli, není lékem; nikdy se o něm jako o léku ani neuvažovalo. Má pouze preventivní účinek, organismus pacientů trpících selháním imunitního systému chrání před nemocemi − v jejich případě smrtelnými. V očích většiny infikovaných však AZT představuje zázračný všelék. I Spenceovi pacienti k němu vzhlíželi s nadějí, protože vzdát se znamenalo předčasný konec. Nakonec ovšem smrt stihla všechny, právě proto nemohla práce přinést Spenceovi úplné uspokojení. Sara a Grace mu opět připomněly stinné stránky jeho specializace.

Naštěstí neměl čas zaobírat se podobnými myšlenkami; čekalo ho pravidelné „kolečko“ v nemocnici a návštěva v centru pro dlouhodobě nemocné, kde vedle seniorů pobývala řada jeho pacientů.

4

Měla byste jí všechno říci.

Když kdysi kráčela chodbou katedry jazyků ke Kipově kanceláři, nikdy by jí nepřišlo na mysl, že jednoho dne bude muset jejich dceři oznámit: „Mám AIDS.“

Scotty MacClune, obrýlený mladík, se kterým chodila od střední školy, se před ní tenkrát zmínil o kamarádovi, jemuž se zrovna podařilo získat místo odborného asistenta na fakultě, kde studovala. Hledal pomocnou vědeckou sílu. Grace se v té době hodil každý dolar, takže o případné brigádě uvažovala.

Dalo jí práci najít Kipův kabinet. Nakonec zjistila, že sídlí v malé, trochu ošumělé místnůstce vedle knihovny. Když vešla, zastihla ho u stolu zabraného do nějakého velmi starého spisu; listy knihy držely pohromadě jen díky širokému pruhu izolepy. Než stačila otevřít pusu, otočil se na ni s přísným podrážděným výrazem, který však vzápětí zmizel. Kip na ni chvíli zíral a potom ji požádal: „Nestoupla byste si kousek blíž k oknu? Sem… ano, to je ono,“ kývl spokojeně hlavou. „Vaše vlasy mohou úspěšně konkurovat i samotnému slunci. Máte tak jemné rysy, že by byl hřích nechat vás ve stínu. Tak, do které skupiny patříte?“ předpokládal samozřejmě, že je jednou z jeho budoucích studentek.

„Do žádné,“ odpověděla.

„Proč jste tedy přišla?“ podivil se.

Až později zjistila, že všechno hrál. Věděl, že ho navštíví, a stejně dobře znal i důvod; Scotty s ním celou záležitost předem probral. Teď ho zajímalo: „Řekněte mi, vy a Scotty… Tedy, nevykládejte si to špatně, ale…“

„Jsme přátelé,“ ušetřila ho dalších rozpaků, „velmi dobří přátelé.“

„Jak − dobří?“

„Jenom… přátelé.“

S tímto vysvětlením se spokojil.

Takový byl začátek jejich společného života. Zamiloval se do ní okamžitě a jí netrvalo příliš dlouho, aby pochopila, že on je ten pravý. Když se jí poprvé zmínil o své nemoci, pomyslela si, že ji zkouší.

„Hemofílie?“ opakovala nevěřícně. „To snad bývala nemoc králů. Počkej, v rodu Bourbonů, ne?“

Jenže on nežertoval. Vysvětlil jí, nač si musí denně dávat pozor, čeho se vyvarovat. Situace, nad nimiž se člověk běžně nepozastaví, mohou hemofilikům vážně zkomplikovat život. Tehdy pochopila, proč bývá vždycky tak důkladný, pečlivý a přehnaně opatrný.

Zašla do univerzitní knihovny a v sekci odborné lékařské literatury pročetla materiály pojednávající o této nemoci. Potom se vrátila k němu do kabinetu a s předstíranou vážností pronesla: „Kipe Camerone. Zjistila jsem, že se vymlouváte na zdraví, abyste se se mnou nemusel oženit! Jenže, mladíku, mě se tak snadno nezbavíte. Chci vás za muže − a taky si vás vezmu!“ Nadechla se a s úsměvem lehkým tónem pokračovala. „Ráda se naučím, jak vyjít s učitelským platem. Budu se o tebe starat, už se těším. Dohlídnu, aby se ti nic nestalo, ale kdyby náhodou, budu vědět, jak ti pomoct. Všechno jsem nastudovala; vím, že to spolu zvládneme.“

Smáli se oba, potom se objali. „Miláčku,“ zašeptal jí po chvíli do ucha, „jen doufám, že opravdu víš, co děláš.“

„Vím, lásko. A vím, že jsem se rozhodla správně. Na všechno jsem připravená.“

Tehdy ji ovšem ve snu nenapadlo, že bude nucena vysvětlit dvanáctileté dceři něco, s čím se zatím sama nevyrovnala. Jak vůbec může porozumět? A jak moc jí tím ublížím? Když se na druhý den dala do malování a psaní pozvánek, pořád jí v uších zněl Spenceův hlas. Znovu a znovu se jí vracel jejich včerejší rozhovor. Nadepisovala obálky, ale myšlenkami zůstala v ordinaci.

Dneska jí to určitě řeknu, umiňovala si. Ještě zabalím dárky pro Malloryovic děťátko a půjdu domů. Všechno jí povím. Jenže když se večer z dílny vrátila, našla si rychle několik důvodů, aby vysvětlování odložila. Dnes ne. Později. Proč bych ji měla děsit hned? Beztak už tolik zkusila, když Kip umřel. Jen ať má pár bezstarostných dní navíc. Komu to ublíží? přesvědčovala sebe samu.

Panebože, jak jí to ale mám povědět? Dá se vůbec taková věc oznámit vlastnímu dítěti a čekat, že pochopí? Jak se dá zmírnit šok a trápení? Koho se mám zeptat? Existuje snad nějaký návod? Tak dlouho trvalo, než mi Kathy tehdy odpustila! Pokaždé, když jsem jí přišla dát dobrou noc, vyčítavě se na mě dívala. Tatínek umřel kvůli tobě, stálo v jejích očích. Odešli jste spolu, a když ses vrátila, byl mrtvý.

Až po několika týdnech a mnoha konzultacích s dětským psychiatrem a psychologem dokázala Kathy vyjádřit své pocity slovy. „Kvůli tobě ho už nikdy neuvidím, nikdy si spolu nebudeme hrát, už mě neobejme, nedá mi pusu. Vyhazoval mě do vzduchu, a když mě chytil, pokaždé přitiskl tvář k mojí, tolik jsme se nasmáli, bylo nám tak dobře. A tys mi všechno vzala! Je to tvoje vina, že s námi není!“ Grace se zděsila, dceřina slova ji ranila jako nic předtím; tak bídně jí nebylo ani po Kipově smrti.

Její vztah s Kathy se zlepšil, teprve když dcera náhle onemocněla. Ležela v horečkách se zápalem mozkových blan. Grace trpělivě bděla u její postele, otírala zpocené čelo a ošetřovala ji. Kathy se na ni dívala skelným pohledem. Najednou se zeptala: „Mami, žes mu nic neudělala?“

„Komu, Kathy? Co jsem měla udělat?“ nechápala Grace.

„Tatínkovi… Že ne?“

„Jistěže ne, miláčku. Tatínkovi jsem nikdy neublížila.“

Nato jí Kathy pevně stiskla ruku a Grace si uvědomila, že jí dcera konečně odpustila.

Když se tenkrát měsíce nemohla vyrovnat s Kipovou smrtí, jak asi zareaguje teď? A kolik času zbývá, než odejdu i já? Bude to chápat jako zradu? Křivdu? Zůstane sama… Vyčte mi, že jsem se nakazila? Přestane se mnou mluvit až do úplného konce? Osud je tak nespravedlivý! Život jí už připravil tolik trápení. Život? Anebo já? napadlo ji. Neměla jsem tohle předvídat, když jsem si Kipa vzala?

Tehdy po jeho smrti ji objala a slíbila jí: „Holčičko moje, nikdy tě neopustím. Zůstanu pořád s tebou, dokud mě budeš potřebovat. Na mě se můžeš spolehnout. Máma se o tebe postará, ničeho se neboj.“ Ano, slyším se jako dnes. Nikdy tě neopustím. A teď…

Mučila se vzpomínkami a úvahami, které posílily rozhodnutí vysvětlení odložit. Hned ale slyšela Spenceův hlas: „Měla byste jí všechno říci.“

Celý večer si lámala hlavu, neschopná soustředit se na cokoli jiného. Nakonec zvolila víkend. Budou mít dost času, aby si promluvily. Obchod zůstane zavřený. Snad se Grace podaří zmírnit Kathyin počáteční šok.

Ano, víkend bude nejlepší řešení.

Dcera na ni čekala před Přírodovědeckým klubem. Cestou zvažovaly, kde se naobědvají. Kathy navrhovala malou čínskou restauraci − nedávno se totiž naučila jíst hůlkami a byla na své umění náležitě hrdá. Grace naopak hůlky považovala za spolehlivý prostředek na zhubnutí, jednoduchou asijskou obdobu nákladných redukčních diet. Shodly se na čině.

Objednaly si první chod, malé knedlíčky v lahodné omáčce. Grace cítila, že ji Kathy pozoruje. Nejprve na sobě nedala nic znát a nabodla sousto vidličkou. „Miláčku, taky si klidně vezmi příbor.“

Kathy se jen dál dívala. Nakonec Grace přestala žvýkat a odložila vidličku: „Kath?“

„Mami, můžu se tě na něco zeptat?“

„Holčičko, odkdypak ty potřebuješ pro své otázky povolení?“

„Ne, mamko, myslím to vážně. Jde o něco jiného.“

„Kathy, mám dojem, že už jsme to spolu probraly. Zdá se mi, že na ten výlet do Washingtonu máš ještě čas. Já vím, je to jen jedna noc a slečna Kinneyová pojede také, ale stejně si…“

Když viděla, jak se dcera tváří, změnila tón. „Kathy, jen mi nepovídej, že se o tebe moc bojím a pořád tě považuju za malou holku. Ano, jsi o dva roky starší než tehdy, ale samotnou tě na noc do Washingtonu nepustím. Na takový výlet máš opravdu ještě dost času.“

„Mami… mamko, tohle se netýká výletu.“

„A čeho tedy?“

„No, jen jsem chtěla říct…“ Kathy zaváhala. „Mami, co se děje?“

„Co by se mělo dít?“ Grace se na ni nechápavě dívala.

„Co je to… Co je s tebou?“

Kathy občas rozebírala otázky, které mohly ještě dva tři roky počkat, to Grace věděla. Také jí neušlo, že od Kipovy smrti se dcera někdy vyjadřovala a chovala jako mnohem starší, rozumově vyspělejší dívky. Právě teď na ni vážně upírala oči.

„Co se mnou má být, Kath?“

„Minulý týden… spíš dva týdny. Děláš pořád totéž, říkáš to samé, jako vždycky, ale… jsi jiná.“

Ach bože, co všechno tuší? Pozorovala mě celou dobu a já byla tak zabraná do sebe, že jsem si ničeho nevšimla? Prozradila jsem se nějak? Co mám dělat, bože, co mám dělat? Všechno jí povědět hned? Anebo už to ví? Jenže v restauraci? Vždyť je kolem tolik lidí… Uslyší nás. Chtěla jsem o víkendu, až budeme mít víc času. Nepůjde do školy a já taky zůstanu doma. Ne, teď ne, jenže co jí řeknu? Čeká na vysvětlení. Ano, má právo to vědět. Musí. Ale tady ne. Ne, rozhodně ne.

„Holčičko, najíme se a doma si v klidu promluvíme, ano?“

„Mami, o co jde?“ naléhala znovu.

„Kathy! Přestaň se ptát. Prostě se jenom najez!“

Dcera sklonila hlavu a pustila se do své porce. Nezarazil ji matčin přísný hlas, ale výraz v jejích očích. Máma se bojí, uvědomila si Kathy. Zápasila s knedlíčky, které najednou ztratily chuť.

Domů jely mlčky, tísnivé ticho připadalo Grace nesnesitelné. Kathy z ní nespustila zrak. Přinutila se soustředit jen na řízení a provoz na silnici před sebou. Konečně zacouvala do garáže, vypnula motor a obě vystoupily.

Zašly do pracovny, kde obvykle vedly své vážné rozhovory. Kathy se usadila na Kipově otomanu, Grace v křesle. Ve spáncích jí napětím bušila krev a v duchu si pořád opakovala: tohle není vhodné místo ani nejlepší čas. Ne. Musím začít.

„Kathy, miláčku, minulý týden jsem se dozvěděla… dost špatnou zprávu.“

„Něco s babičkou?“

„Ne, holčičko, babička je v pořádku.“

„Strýček Harry…,“ uvažovala dcera, „když se tu naposled zastavil, nic mu nebylo… Ne, strýček Harry ne, že ne?“

„Ne, Kathy. Týká se to mě.“

Chvíli trvalo, než se odvážila zeptat. „Tebe, mami?“ zašeptala. „Ale tobě přece nic není. Nestni být.“ Jak ráda by slyšela, není. „Jak… špatná… je ta zpráva?“

Tak. Teď, nebo nikdy. Ale jak, proboha? Vždyť jsem to vlastně nahlas ještě nevyslovila. Ani před sebou.

„Kathy, holčičko, máma… má AIDS.“

„AIDS?“ opakovala dcera nechápavě. „Ale to přece není možné! Učíme se o tom ve škole. Nejsi ten typ. Spletli se! Mami, určitě se spletli. Dali ti špatnou kartu. Udělali chybu,“ vychrlila.

„Kathy, lásko, všechny testy jsou pozitivní, bohužel,“ řekla mírně Grace.

„Půjdeš znovu za doktorem Scottym. Aby ti udělal nové!“ Oči jí zrudly, slzy na krajíčku.

„Kath… Kathy,“ pokračovala Grace tiše, „opakovali ten rozbor. Všechny jsou pozitivní.“

„Ale… ale proč? Jak?“ Nedokázala se dál ovládat a rozplakala se.

„Víš, tatínek…“

„Tatínek? To je nesmysl! Taťka přece AIDS nikdy neměl!“

„Nezjistili, jestli se nakazil, protože ho netestovali. Ale několikrát dostal transfúzi a také párkrát potřeboval krevní deriváty. Doktoři tenkrát o AIDS nevěděli tolik jako dneska. Musel se nakazit už tehdy, jen jsme to netušili.

„Taťka… Měl si dát pozor! Proč nebyl opatrnější? Neměl právo tě…“

Nový záchvat pláče jí nedovolil pokračovat. Kathy vzlykala, Grace ji hladila. Dobrou hodinu jen seděly a objímaly se, potom Kathy zašeptala: „Mami, můžu si dneska lehnout k tobě?“

„Jistě, holčičko moje, jistěže můžeš.“

Usnuly ve vzájemném objetí.

V půl páté se Grace probudila s pocitem, že ji někdo pozoruje. Otevřela oči. Kathy se na ni upřeně dívala.

Na okamžik si vybavila podobnou scénu, sama takhle probděla řadu nocí u Kathyiny postele, kdykoli malá onemocněla.

„Kathy?“ zašeptala.

Neodpověděla hned. Po chvíli tiše řekla: „Nevěřím tomu. Nevypadáš nemocná. V televizi jsem viděla spoustu lidí s AIDS, ty jsi úplně jiná. Určitě se spletli.“

„Kathy… holčičko.“ Grace natáhla ruku a dcera se vrátila do postele. „Kéž bys měla pravdu. Ale bohužel to není omyl. Obě si musíme zvyknout. Třeba to se mnou není tak hrozné, jak si představuješ.“

„Lidé s AIDS umřou,“ namítla.

„Někdy až po letech,“ utěšovala ji Grace. „Doktor, ke kterému teď chodím…“

„Ke Scottymu ne?“

„Scotty mi ho doporučil a sjednal mi schůzku. Jmenuje se Norman Spence, specializuje se na AIDS. Moc sympatický, myslím, že mu můžu věřit. Zatím prý nechce dělat předčasné závěry, ale řekl…“ Grace cítila, že malá lež neuškodí, „… říkal, že se nedá určit, jak dlouho budu žít. Takže záleží, jak se se vším vyrovnáme. Já budu užívat léky a držet se jeho rad. Každý měsíc chodit na kontroly. A ty se musíš dál učit, cvičit, pokračovat s baletem a fotbalem, nic nezanedbávat. Zvládnem to, uvidíš. Jsme přece velké holky.“

Kathy jen poslouchala, ale neozvala se. Grace strávila časné ráno úvahami, nakolik se jí podařilo − pokud vůbec − dceru přesvědčit. Všeho si všimne, nic jí neuteče. Uvěřila mi?

5

MUDr. Norman Spence, imunolog, hlásala bronzová tabulka na dveřích.

Kathy Cameronová se chvíli dívala na jméno i titul, jako by se potřebovala ujistit, že obojí souhlasí s nápisem na štítku lékovky, kterou našla v maminčině skříňce v koupelně. Párkrát se zhluboka nadechla, aby si dodala odvahy, a bez klepání otevřela.

Rozhlédla se kolem. Srovnávala čekárnu imunologie s prostorami před ordinací doktora Scottyho, jediného lékaře, kterého zatím znala. Okamžitě ji zarazila skladba pacientů − většinu tvořili vyhublí mladíci, očividně chatrného zdraví. Jen v rohu seděl starší muž. Schovává se schválně? napadlo ji. Proč se tak krčí, vypadá, jako by mu byla zima, a tady je zatím příjemně teplo.

Z dalších úvah ji vyrušil hlas z okénka recepce: „Holčičko?“

Kathy si stoupla na špičky, aby dosáhla až k oválnému otvoru a mikrofonu. „Jdu za panem doktorem Spenceem,“ prohlásila.

„Ano? A kdo tě sem poslal?“ vyptávala se sestra.

„Nikdo,“ odpověděla Kathy popravdě.

„Je mi líto, slečno, ale doktor Spence přijímá jen na doporučení. Požádej svého lékaře.“

Kathy se nevzdala. „Chodím k panu Robertu MacCluneovi.“

„A on ti poradil, abys navštívila pana Spencea?“

„Uznává ho jako specialistu v oboru,“ tvrdila Kathy. Jistě musí, když mu svěřil do péče mamku.

„Doktor MacClune…,“ zabručela sestra. Zavřela okénko, sáhla po telefonu a naťukala číslo.

„Pane doktore, je tu nějaké děvčátko, tak dvanáct, ale snaží se vystupovat jako dospělá. Odvolává se na doktora MacClunea.“

„Scotty se mi o žádném dítěti nezmiňoval. Jak se jmenuje?“

Sestra vytáhla okénko. „Jak se jmenuješ, slečno?“

„Cameronová.“

„Pane doktore, prý Cameronová. Nemohla by to být…?“

„Ano, určitě dcera té nové pacientky. Ať počká.“

Téměř dvě hodiny na sobě cítila kradmé pohledy všech přítomných, jimž vrtalo hlavou, co mladá, hezoučká, očividně zdravá dívka pohledává na takovém místě. Žádný si ji ale netroufl oslovit, protože se tvářila příliš vážně; Kathy se ze všech sil snažila budit dojem, že je nemocná stejně jako oni, a má tedy plné právo sedět tu s nimi.

Jeden po druhém se pacienti střídali v ordinaci. Každého čekala prohlídka, potom mu sestra odebrala krev na testy, doktor Spence předepsal potřebnou dávku léků a dohodl se s nemocným na datu příští návštěvy. Nakonec se čekárna vyprázdnila, zůstala jen Kathy, které se po odchodu posledního vyhublého muže trochu ulevilo.

Otevřel jí sám Spence.

„Slečno Cameronová, pojďte dál,“ vyzval ji.

„Děkuji, pane doktore,“ řekla trochu upjatě, stále ještě v roli dospělé. Podržel dveře. „Jděte rovně až na konec chodby, moje ordinace je poslední nalevo,“ nasměroval ji a následoval.

Místnost byla hezky vymalovaná a vkusně zařízená. Kathy chvíli nemohla odtrhnout oči od stěny za kancelářským stolem, ohromila ji řada diplomů, uznání a certifikátů, které dokládaly doktorovy úspěchy. Tím spíš mě pochopí. Určitě mi poradí. Zbytek nejistoty byl ten tam.

„Posaďte se, slečno Cameronová.“ Sám obešel stůl a sedl si naproti ní.

Pozoroval ji. Světlé vlasy svázaně do ohonu, jasné modré oči, hezký pihovatý obličejík… Bude stejně přitažlivá jako její matka. Jen ať má větší štěstí! pomyslel si.

„Takže vás, slečno, jestli jsem to správně pochopil, ke mně poslal doktor MacClune?“

„No, to jsem přímo netvrdila. Řekla jsem, že pan MacClune je můj lékař. To taky je. A že vás doktor doporučuje, protože vás uznává jako kapacitu. To je taky pravda, vždyť vám svěřil do péče mou mamku.“

„Ano, to udělal,“ přikývl Spence. Její odhodlání ho pobavilo a zároveň dojalo. Je trochu vyplašená, ale na druhé straně se nehodlá vzdát. „Slečno Cameronová, pročpak jste tedy přišla? Asi byste teď měla sedět ve škole, ne?“

„Já… myslím, že návštěva u vás je důležitější než pár hodin vyučování.“

„Jistě? A jak jste se k nám dostala?“ vyptával se dál.

Zaváhala. „No… stopem,“ přiznala nakonec.

„Hmmm,“ zavrtěl hlavou. „Tak stopem,“ opakoval nesouhlasně. „Copak nevíte, že je to nebezpečné? Tohle vám neříkali?“

„Ale ano. Ve škole každou chvíli. A doma mamka.“

„A vy jste ji neposlechla,“ pronesl káravě.

„Musela jsem přijet. Ale maminka se nesmí nic dozvědět. Co mi zbývalo?“

„No, když už jste tady, co ode mě potřebujete?“ obrátil list.

„Chci vědět pravdu,“ téměř vykřikla.

Hned se polekala, jestli není moc hrubá. Co když ji doktor vyhodí?

Ten se k ní naklonil přes stůl. „Milá slečno Cameronová… Jak se vlastně jmenujete?“

„Katherine,“ odpověděla tišeji.

„Budu ti tykat, ano, Katherine?“

Přikývla.

„Proč tě napadlo, že bych ti nepověděl pravdu?“

„Mamka mi ji taky neřekla. Tak moc se snažila, abych si ničeho nevšimla…“

„Aha. A jakou pravdu chceš slyšet? Zajímá tě, jestli se od ní můžeš nakazit? Bojíš se, že když tě hladí nebo políbí, tak ti zároveň předá ten hrozný virus? Ksakru! Mezi lidmi koluje tolik báchorek o téhle nemoci, že nakonec propadnou hysterii. Takové nesmysly!“ nadechl se. „Máš mé slovo, že žádné nebezpečí nehrozí, když matce dáš pusu nebo se necháš obejmout. AIDS se přenáší krví nebo jinými tělními tekutinami. Jistě, kdyby se matka řízla, když ti chystá svačinu, mohla by tě nakazit. Ale troufám si tvrdit, že by takové jídlo okamžitě vyhodila. Moc dobře ví, jaká preventivní opatření musí dodržovat. O své zdraví se nemusíš bát. Matka tě miluje, možná víc, než si sama myslíš. Tak co, spokojená? Je tohle pravda, kterou sis přála slyšet?“

Nebylo jí nejlíp, ale sebrala odvahu. „Ne, pane doktore. Chci vědět, jakou má naději. Jak dlouho bude žít? Jste jediný, kdo zná odpověď. Kolik času zbývá?“

Teď už měla oči plné slz.

„Pokusím se to vysvětlit. Tvá matka je opravdu vážně nemocná. Udělám, co bude v mých silách, abych jí pomohl. Bohužel, postupně jí bude hůř. Zatím se nenašel vhodný lék.“

„Tak kolik?“

„Katherine, jsi inteligentní dívka. Poslouchej. Doktoři jako já žijí nadějí, že zítra či pozítří se přece jen nějaká účinná látka najde. Úplná ztráta imunity končí smrtí, AIDS je velmi zákeřná choroba, protože její původce existuje v mnoha podobách a navíc se jeho vlastnosti rychle mění. Takže člověk může mít v krvi několik různých typů viru současně. Proto se také těžko hledá lék. Kdoví,“ pokrčil rameny, „kdy očekávaný zítřek přijde. Možná nikdy. Z toho důvodu je moje čekárna denně plná. Doktor si zvykne na své pacienty a potom zjistí, že je postupně ztrácí. Ubývá známých tváří, nahrazují je jiné. Je jich dokonce stále víc a víc. A bude, dokud to nezmění náš vytoužený zítřek.“

„Maminka… patří taky k těm tvářím, viďte?“

„Bohužel. Pokud se nestane nějaký zázrak.“ Podíval se na ni. „Vyplač se, jestli se ti uleví. Já bych asi musel.“

Kathy se napřímila a zeptala se: „Mohla…“

Nenechal ji domluvit. „Katherine. Pokouším se ti vysvětlit, že se bohužel nedá nic změnit.“

„Jenom jsem chtěla vědět − co pro ni můžu udělat já?“

„Buďte na sebe hodné, radujte se z každého dne, který strávíte spolu. Občas budeš muset leccos nepříjemného překousnout, být trpělivá, až přijdou horší dny. Nezapomeň, že někdy stačí maličkost.“

„Myslela jsem spíš… V televizi jsem viděla, jak rodiče zachránili své děti, nebo sourozenci pomohli jeden druhému, protože darovali ledvinu, nebo třeba kostní dřeň. Nepomohlo by mamce, kdyby dostala novou krev? Dala bych jí svou zdravou.“

„Katherine, vážím si tvé nabídky, opravdu. Bohužel to není řešení. Je mi to moc líto, ale zatím žádná pomoc neexistuje.“

Strnula a potom se roztřásla. Hraná dospělost byla ta tam. Spence obešel stůl, sklonil se k ní a objal ji. Když přestala vzlykat, trochu se vzchopila a zeptala se znovu:

„Pane doktore, kolik času nám tedy zbývá?“

„Opravdu nevím, Kathy… Můžu ti říkat Kathy?“

„Hmm-mmm,“ souhlasila.

„Teď se raději vrať do školy, Kathy.“

„Dneska už skončili.“

„Jedu do nemocnice, vezmu tě domů, mám to při cestě.“

Kývla, ale nejspíš ho ani neslyšela.

„Pane doktore…“

„Ano?“

„Mohla bych sem jezdit s mamkou? Je to jen jednou měsíčně. Škola mi chybět nebude, den bez problémů doženu, učím se snadno,“ dodala rychle, než stačil něco namítnout.

Podíval se na ni. Jistě patří k nejlepším, pomyslel si. „Dobrá,“ ustoupil. „Jestli si nezhoršíš známky a maminka bude souhlasit, budiž.“

6

Kathy Cameronová potřetí doprovázela matku na kontrolu u doktora Spencea. Grace si už zvykla na všechna preventivní opatření a všechna pravidla poslušně dodržovala. Dávno z jídelníčku vyřadila čerstvé zeleninové saláty, také mléko převařovala pokaždé, než je přikápla do kávy. Vanu si nezamilovala, ale přesto jednou provždy vyměnila sprchu za koupel.

V čekárně jako obvykle převažovali mladí muži. Někteří si šeptali a občas se dokonce rozesmáli; Grace věděla, že se snaží zahnat nervozitu a strach šibeničními vtipy.

Pokusila se spočítat, kolik známých tváří dnes chybí. Jistě, lidé si mohli dohodnout kontrolu na jiný den nebo změnit hodinu, ale někteří určitě docházejí pravidelně jako ona. Jednou měsíčně prohlídka, při každé třetí krevní testy.

Grace očekávala výsledky druhého rozboru. Co mi řeknou? Jak se můj stav zhoršil?

Z úvah ji vytrhl příchod Victorie Sloaneové a její malé vnučky. Grace si okamžitě všimla, že Sara zhubla. Byla velmi bledá, v tmavých očích chyběla jiskra. Tiše si sedla; prázdný pohled prozrazoval, že ztratila zájem o okolní svět.

Nejspíš i o vlastní život, zamrazilo Grace.

„Mami, můžu s ní promluvit? Je tak smutná,“ pošeptala jí Kathy. Grace zlehka přikývla.

Kathy vstala a posadila se vedle Sary. „Taky jsem přišla s maminkou,“ začala.

„Moje máma umřela,“ odpověděla holčička bezbarvým hlasem.

Kathy strnula. Nečekala podobnou odpověď, ale ještě víc ji zarazil způsob, jakým malá promluvila.

„To je mi líto. Promiň.“

Sara neřekla nic. Kathy se zdálo, že nemůže jen tak odejít. Pokusila se znovu: „Jak se jmenuješ?“

Holčička se zavrtěla, neměla chuť do hovoru. „Sara.“

„Já jsem Katherine. Ale můžeš mi říkat Kathy. Jako ostatní.“

„Nejsem jako ostatní,“ vyhrkla Sara.

Kathy znejistěla. Zalétla očima k matce, která neznatelně kývla. Zeptala se tedy:

„Jak − nejsi jako ostatní?“

Holčička se chtěla otočit, aby se na Kathy nemusela dívat, ale Victoria ji vybídla: „Saro, vysvětli Kathy, jak to myslíš.“

Sara se podívala na Kathy. „Asi by ses se mnou raději neměla vůbec bavit.“

„Ale proč ne?“

„Když se mnou začneš mluvit, všichni se přestanou bavit s tebou. Nikdo s tebou nebude kamarádit.“

Kathy se zatvářila tak nechápavě, že se do hovoru vložila Victoria. „Sara proti tobě nic nemá, nevykládej si to špatně. Ale prožila si svoje ve škole. Možná už chápeš. Nakonec, tvoje maminka chodí k doktoru Spenceovi, tak asi víš, o čem mluvím.“

„Promiňte, nerozumím vám. Chcete říct, protože má Sara…“

„Ano. Sara má AIDS a škola se pro ni stala utrpením. Zachovali se k ní hrozně.“

„To je mi líto.“

„Jen kdyby to dokázali i ostatní. Kéž by lidi nebyli tak nedůvěřiví a ustrašení. Když jsem se dozvěděla, že Sara má pozitivní nález, považovala jsem za samozřejmé promluvit o ní se školní sestrou. Náš rozhovor měl zůstat přísně důvěrný, jenže…“

„Vy jste to přece musela říct,“ namítla Kathy. „Kvůli spolužákům i učitelům.“

„Ano. Ale brzy se všechno rozneslo a rodiče si začali stěžovat. Někteří zpanikařili natolik, že vystrašili i své děti, takže vedle Sary nechtěl nikdo sedět. Mnozí si s ní přestali hrát, dokonce se s ní báli i bavit. Ti, kteří vydrželi, dostali časem strach z ostatních. Kdo kamarádil se Sárou, toho nepustili mezi sebe. Nediv se tedy, že moje vnučka takhle reaguje. Všichni jí ublížili, moc ublížili. Víš, nezlobí se na tebe. Zdá se jí, že ji zradil celý svět.“

„To je taková nespravedlnost,“ zavrtěla Kathy hlavou.

„Každý se tolik bojí. A nikoho nenapadlo zamyslet se, jak musí být Sáře. Přitom doktor Spence zavolal do školy a vysvětlil jim, že postačí dodržovat pár pravidel. Trochu pozornosti a dobré vůle.“

Ze dveří vykoukla sestra. „Paní Cameronová.“

„Musím s mamkou,“ omluvila se Kathy.

Grace se svlékala. „Nějaké změny, paní Cameronová?“ zeptal se Spence, jako obvykle příjemným přátelským tónem, který lidem dával na chvíli zapomenout na tvrdou realitu.

„Ani ne. Občas mě přepadne slabost, ale myslím, že to je normální.“

„To může být i následkem stresu, když se člověk snaží vyrovnat s nemocí a trochu mění své návyky,“ poznamenal lékař. Chtěl ji nejdříve prohlédnout; měl na stole výsledky testů, popravdě řečeno, trochu ho překvapily.

Provedl obvyklé vyšetření. Ztratila asi půl kila, takže neměl důvod k obavám, znal spousty žen, které zhubly rychleji. Zatím jí zůstala i zdravá barva v obličeji, všiml si, že je jen lehce nalíčená.

Nejvíce ho potěšilo, že pacientka nemá nález na plicích. Pneumocystis carinii představoval vážné nebezpečí, takže se mu viditelně ulevilo; pro Grace to znamená další měsíc bez komplikací.

„Oblékněte se a přijďte vedle do kanceláře.“

Kathy celé vyšetření se zájmem sledovala, vlastně se spíš soustředila na Spenceův obličej. Z jeho výrazu se pokoušela odhadnout skutečný stav věcí. Co se týká matčiny nemoci − rozhodla se spoléhat na vlastní úsudek.

Spence už čekal s otevřenou složkou.

„Paní Cameronová… Nemohl bych vám říkat Grace? Tak o vás se Scottym mluvíme, když probíráme váš případ.“

„Ale jistě,“ souhlasila.

„Tedy… Grace, mám tu výsledky druhého testu DNA.“

„Jsem na tom špatně, že?“ ptala se.

„Ne, to je právě zvláštní. V prvním vzorku byla koncentrace viru čtrnáct tisíc na mililitr krve. A v nové zprávě,“ podal jí vyplněný formulář, „uvádějí jen deset tisíc.“

„To je úžasné!“ vykřikla Kathy. „Mami, to znamená, že tvoje léky zabraly!“

„Kathy,“ krotila ji Grace, „počkej, nech pana doktora, ať nám to vysvětlí.“

„Grace, je to dobrá zpráva. Nemluvím o vyléčení, znamená to plus v boji s ostatními přídatnými nemocemi. Momentálně si vaše tělo vede dobře. Zvýšil se vám dokonce i počet obranných lymfocytů.“

„Jsem moc ráda, čekala jsem horší zvěsti,“ přiznala Grace.

„Pokračujte tedy ve všem, jak jste zvyklá, v práci i doma. A nezapomeňte na AZT.“

Vstali a Spence je doprovodil ke dveřím. Než otevřel, Kathy se trochu váhavě zeptala: „Ta holčička v čekárně, Sara…, je hodně nemocná?“

„Kathy!“ napomenula ji Grace.

„Kathy, jsem její lékař. Nesmím se s nikým bavit o svých pacientech.“

„Jistě. Já vím. Promiňte. Ale… vypadala dneska dost špatně.“

Neřekl nic, jen se rozloučili.

Když se vrátily do čekárny, Victoria je uvítala s úsměvem. „Dobré zprávy, viďte?“

„Ano, velice dobré,“ zářila Grace.

„To je báječné.“ Chtěla se o radost podělit se svou zamlklou vnučkou. „To je skvělé, viď, Saro?“ otočila se k malé.

Holčička neodpověděla. Dál apaticky seděla s rukama v klíně, oči upřené někam do dálky.

Grace viděla, jak Victoria pohasla. „Na shledanou za měsíc,“ řekla jen.

Hned ji napadlo, pro kolik lidí asi zůstalo takové rozloučení jen zbožným přáním. Příští měsíc − tolik naděje, měsíc života. Někteří skončili v pečovatelském ústavu, jiní zemřeli dříve, než Spence čekal; občas bývala příčinou nemoc, někdy si pacienti sami sáhli na život ze strachu před zdlouhavým utrpením a bolestí před koncem.

Grace a Kathy už seděly v autě, když doktor Spence zvedl sluchátko a zavolal Scottymu MacCluneovi. Přečetl mu výsledky testu. Scotty ho nenechal domluvit. „To je senzační!“ zajásal.

„Snad. Může a nemusí,“ poznamenal Spence zamyšleně.

„Proč, Norme?“

„Někdy jsou výsledky z nevysvětlitelných důvodů až příliš dobré. Mohlo by jít o anomálii, to se stává. No, počkáme a uvidíme.“

7

Když se vrátily domů, Grace se hned dala do přípravy večeře. Kathy vyběhla nahoru do pokoje. Za chvíli netrpělivě volala: „Mami, kde mám svoje knížky?“

„Ve školním batohu nebo na stole.“

„Ale ne, ty ne.“

„Jaké knížky, Kathy? Co sháníš?“ Grace naskládala nakrájenou zeleninu do pekáčku a otevřela troubu.

„Však víš… Ty, co jsem tenkrát dostala ještě jako malá.“

Tenkrát ještě jako malá. Tenkrát tak strašně dávno… Táhne jí na třináctý a považuje se za dospělou.

„Jak se jmenovaly? A nač je potřebuješ?“

Dcera sešla dolů.

„Však víš, mami. Malá čarodějnice… Cvoci… Nevzpomínáš si?“

„Ale ano, Kathy, mělas je ráda. Proč je hledáš?“

„Potřebuju je.“

„Na co? Máte nějaký úkol? Píšete kompozici na téma Knihy mého dětství?“

„Ale ne… Ta holčička dneska… Ta smutná, tichá…“

„Smutná, tichá? Sara?“

„Ano, Sara! Připadalo mi, že neumře na svou nemoc, spíš se utrápí. Je mi jí líto, mami. V té škole jsou pěkně nespravedliví. Krutí!“

„Máš pravdu. Přitom je to úplně zbytečné. Jenže lidi ze strachu občas přestanou myslet.“

„Chtěla bych jí nějak pomoct. Víš, napadlo mě, že bych mohla zavolat její babičce a sem tam k ní zajít na návštěvu.“

„To je hezké, Kathy, ale kdy? Už tak máš nabitý rozvrh a lítáš z jednoho kroužku do druhého…“

„Když vynechám přírodovědný kroužek, budu mít jedno odpoledne úplně volné.“

„Ale chodíš tam ráda,“ namítla Grace.

„Mami,“ řekla tiše, „není to natrvalo. Do klubu se můžu vrátit vždycky.“

„To je pravda.“

Objaly se. „Podívej se do telefonního seznamu a najdi paní Sloaneovou. Zavolej jí a domluvte se spolu.“

Nazítří v půl čtvrté odpoledne zazvonila Kathy u branky honosně vyhlížejícího domu na kraji města. Dveře se brzy otevřely a Victoria Sloaneová pozvala Kathy dál.

„Katherine, jsem ráda, že jsi přišla,“ vítala ji. „Sara je v pokoji, ten nalevo vedle schodiště.“ Ještě tiše dodala: „Dnes není ve své kůži.“

„Bolí ji něco?“

„To ne, ale je čtvrtek a její třída jde bruslit. Tak ráda bruslí. Tedy, dřív bruslila.“

Kathy vyšla po schodech. Přitiskla ucho na dveře, ale nic nezaslechla. Zaklepala. Uvnitř bylo ticho. Zkusila to znovu.

„Nechci žádné léky. Už nikdy!“ ozvalo se z pokoje.

„Saro…, to jsem já, Kathy. Vzpomínáš? Potkaly jsme se v čekárně u doktora Spencea.“

Sara neodpověděla. Kathy vzala za kliku a otevřela.

„Můžu?“ nakoukla dovnitř.

„Když chceš,“ řekla holčička vzdorně.

Ležela na posteli a dívala se do stropu. Kathy přistoupila blíž.

Je tak bledá. Možná ještě víc než minule.

„Přišla jsem za tebou. Nechceš si hrát?“

Sara se skrčila, ale neodpověděla. Ještě pořád se na Kathy ani nepodívala.

„Nebo si budeme jenom povídat.“

„Nechci mluvit.“

„Máš tolik hraček. Takových panenek.“

„Babička mi koupí novou pokaždé, když si neví rady. Nestojím o ně.“

Teprve teď se otočila a všimla si knih, které Kathy přinesla.

„Co je to?“

„Knížky.“

„To vidím. Ale jaké? O čem?“

„Četla jsem je, když…“ Včas se zarazila. Nehodilo se přece říct: když jsem byla malé děcko, „… když mi bylo tolik, co tobě.“

Sara natáhla ruku.

„Cvoci? Není to divný název? Legrační.“

„Je to legrační knížka.“

„A Malá čarodejnice,“ přečetla Sara další titul.

„Ta se ti bude líbit. Určitě ji neodložíš, dokud ji nedočteš.“

Sara se zamyslela a po chvíli prohodila: „Hmm, vsadím se, že ona AIDS neměla.“

„Nechceš si kousek poslechnout?“ navrhla Kathy.

„Ne! Nechci! A číst taky nebudu. Nech mě být!“

„Saro, určitě je něco, co nás bude bavit obě.“

„Ne! Dej mi pokoj a běž pryč!“

„Dobře,“ vzdala se Kathy nakonec. „Ty knížky si nech, třeba se na ně podíváš později.“

„Klidně je sem polož, ale já je číst nebudu. Ani dneska, ani jindy. Vůbec se na ně nepodívám.“ Otočila se ke stěně.

Kathy naskládala knížky na kraj postele. Jakmile se za ní zavřely dveře, Sara se rozplakala.

Kathy sešla pomalu dolů. Victoria už čekala. „Tak jak to dopadlo? Má trochu lepší náladu?“

„Ne,“ zavrtěla Kathy hlavou. „Nechtěla se se mnou bavit.“

„Díky, že ses aspoň pokusila.“

Později, doma u prostřeného stolu, se Kathy nimrala v jídle, myšlenkami očividně jinde.

„Jak dopadla tvoje návštěva u Sary?“

Kathy se rozpovídala a nakonec dodala: „Ve škole jí museli moc ublížit. Proto je taková.“

„Nemůžeš čekat, že se všechno obratem změní k lepšímu. To bude nějakou chvíli trvat.“

„Jenže ona nechce ani mluvit,“ namítla dcera.

„Kathy, vzpomeň si na sebe, na první dny po tatínkově smrti…“

„Ale to je něco jiného! Stalo se to tak najednou!“ bránila se.

„Pár dní jsi na mě vůbec nemluvila. A po kolika měsících jsi mě přestala nenávidět? Dávalas mi vinu, že jsem tatínka přemluvila k výletu do hor, odkud se nikdy nevrátil. Nevzpomínáš si?“

„Já vím, pamatuju si to,“ přiznala Kathy.

„Když jsou děti smutné nebo se zlobí, dávají to najevo různým způsobem. A Sara má důvod zlobit se nebo vztekat. Cítí, že se jí stala křivda.“

„Pozítří bych mohla vynechat balet a zajít k ní znovu.“

„Balet…,“ pokusila se Grace něco namítnout, ale Kathy ji nenechala domluvit. „Mami, kdybys ji viděla. Tak se trápí. A ty její smutné oči…“

Obě si uvědomily, že nejde jen o Saru. Co bude s Grace? Ceká ji jednou něco podobného?

„Myslím, že když jednou nepůjdeš do baletu, svět se nezboří.“

O dva dny později nastoupila Kathy do autobusu a dojela do čtvrti na okraji města, kde bydlela Victoria s vnučkou. Tentokrát otevřela žena v zástěře. Kathy vysvětlila: „Přišla jsem za Sárou.“

Neznámá si ji nedůvěřivě změřila; za Sárou kamarádky dávno chodit přestaly. Váhala, jestli má Kathy pustit do domu. Mezitím se ozvala Victoria: „Kdo je tam, Herry?“

„Nějaká dívka tvrdí, že jde za Sárou.“

Za okamžik se Victoria objevila ve dveřích. „Kdo to jen… To jsi ty, Kathy! Nevěděla jsem, že se dnes zastavíš. Pojď dál, drahoušku.“

Doprovodila Kathy ke schodům. „Je to pořád stejné,“ povzdechla si. „Kdyby se ti ji podařilo přesvědčit, aby si vzala pilulku, určitě by jí bylo líp.“

„Zkusím to,“ slíbila Kathy.

Vyšla nahoru a u dveří se zastavila. Mám zaklepat? uvažovala. Nakonec jen vešla.

„Ahoj, Saro!“

Holčička ji nečekala, a tak sebou škubla a přitom jí vypadla kniha, kterou držela. Kathy ihned poznala Malou čarodějnici.

„Jen jsem s dívala na obrázky,“ vysvětlovala rychle Sara, aby si Kathy náhodou nemyslela, že ji snad knížka tolik zajímá.

„A nepřečteme si kousek?“ navrhla opatrně Kathy.

Sara nemohla připustit porážku. „Ne!“ prohlásila rozhodně.

„A nebavilo by tě něco jiného? Mohly bychom se projít… Něco si zahrát… Já jsem vždycky česala pannám vlasy.“

„Ne,“ odmítla Sara, ale už to neznělo tak přesvědčivě.

„Přece musí existovat něco, co bychom mohly dělat spolu. Víš co? Pojď válet sudy. Tenhle koberec je perfektně měkký!“

Holčička zavrtěla hlavou. Ne.

„Tak si vyber sama. Nic tě nenapadá? Cokoli. Všechno,“ nevzdávala se Kathy.

„To říkáš jen tak, že všechno,“ zaváhala Sara.

„Ne, myslím to úplně vážně. Přísahám,“ ujistila ji Kathy.

„Tak pojď bruslit,“ zašeptala Sara. „Moc ráda bych šla bruslit.“

„Tak jo, jde se.“

„Stejně nemůžeme,“ namítla Sara.

„Ale jistěže můžeme.“

„Nedovolí ti to.“

„Ale kdo mi to nedovolí?“ ptala se Kathy. Posadila se na kraj postele. Byla ráda, že se jí podařilo Saru vyprovokovat k hovoru. „Promluvím s babičkou. Když půjdeme spolu, určitě tě pustí.“

„Nemluvím o babičce,“ opravila ji Sara. „Ve škole budou proti. Maminky ostatních… Řeknou, že kdybych upadla a odřela se, poteče mi krev. A z mojí krve mají všichni strach. Nepustí mě na kluziště.“

„A když půjdeme samy? Ne se školou?“

„Ty bys chtěla?“ ožila Sara.

„Jistě, bruslím ráda.“

Chvíli trvalo, než se Kathy podařilo přesvědčit Victorii, také se bála. Nakonec souhlasila, ale vymínila si, že Sara vezme předepsané léky a nechá babičku, aby je doprovodila.

Kluziště bylo tmavé a opuštěné. Škola skončila a dospělí měli ještě čas. Pomohla Victoria. Přemluvila − a hlavně přeplatila − správce, aby rozsvítil světla v hale a pustil holky na led.

Obě nadšeně vyjely a kroužily na obrovském oválu. Kathy zvolnila, aby ji Sara dohnala a předjela. Victoria je pozorovala. Sara vypadala jako baletka, pohybovala se tak přirozeně a lehce, až Kathy žasla.

Holčička zajela do středu kluziště a začala vytáčet piruetu. Kathy se polekala. Co kdyby upadla a poranila se? Ale Sara se předváděla v plné parádě, s jistotou kroužila kolem středu, a tak se i Kathy uvolnila a jen se dívala. Najednou Sara trochu vybočila hranou levé brusle, zabalancovala a spadla. Klouzala po ledě až k mantinelu. Kathy se okamžitě rozjela za ní. Prudce zastavila vedle holčičky. „Saro, bolí tě něco?“ Victoria se rozběhla za nimi. „Saro! Miláčku, jsi v pořádku?“

Kathy se sklonila, ale Sara vykřikla: „Nesahej na mě! Nedotýkej se mě!“

„Jen ti chci pomoct,“ ohradila se Kathy.

„Nesahej na mě, teče mi krev.“ Sara byla vyděšená, jako by právě spáchala smrtelný hřích.

Kathy ji zlehka vzala za bradu, aby viděla, co se stalo. Holčička se kousla do rtu. Kathy jí podala kapesník. To už přiběhla i Victoria. Naklonila se přes mantinel.

„Saro, holčičko moje, není ti nic?“

„Nedovolila jsem, aby se Kathy zašpinila mou krví. Že ne, Kathy?“ řekla malá hrdě.

„Opravdu ne. Jsi skvělá, Saro. Statečná.“

„Můžeme ještě jezdit?“ podívala se holčička na Kathy a potom na babičku.

Prosím, říkala Kathy očima.

„Ještě chvíli,“ kývla Victoria, „ale opatrně.“

Bruslily skoro hodinu, pomalu kroužily po ledě a Sara se každou chvíli na Kathy blaženě usmála. Ta, celá rozzářená, úsměvy opětovala.

Cestou domů Sara ustavičně mluvila; takovou ji babička už dávno nepamatovala. Domluvily se s Kathy, že spolu postupně přečtou všechny knihy, které zůstaly v pokojíku. Nejdříve Malou čarodějnici.

Než však Kathy obrátila první list, Sara usnula. Držela ji přitom za ruku a usmívala se. Kathy opatrně vstala a tiše vyklouzla z pokojíku.

Victoria čekala v hale.

„Usnula. To bruslení ji zmohlo.“

„Tohle je zdravá únava,“ kývla spokojeně Victoria. „Už dlouho jsem ji neviděla tak šťastnou. Je taková… plná života… taková…“ Victoria měla v očích slzy. „Milovala… miluje bruslení. Odmalička snila o tom, že bude závodit. Chodila na hodiny krasobruslení, i když jsem věděla, že… že to musí skončit dřív.“

„Je vážně skvělá,“ řekla Kathy.

„Tohle je nejlepší den od chvíle, kdy se ve škole dozvěděli o její nemoci. Lidé dokážou tolik ublížit! Já vím, že to nedělají schválně, jen se snaží ochránit vlastní děti. Kathy, moc ti děkuju. Jsi hodná.“

U večeře se Kathy podělila o dojmy ze stadionu. Popsala barvitě i moment, kdy Sara upadla.

„Bylo to hrozné, mami. Oni ji ve škole tak vystrašili! Mělas vidět ten její výraz. Byla zoufalá a vyděšená. Jako by někoho zabila. Pořád volala: Nesahej na mě! V tu chvíli se tak nenáviděla. Bylo to příšerné a zároveň jsem ji obdivovala. Potom začala bruslit znova, celá šťastná. Mamko, jsem tak ráda!“

„Udělalas dobře, že ses k nim vrátila. Moc dobře.“

„Víš, mami, v autobuse jsem o tom přemýšlela… Myslím, že bych mohla balet vynechat. Jen na čas, samozřejmě,“ dodala rychle. „To znamená každý týden dvě odpoledne se Sarou.“

8

„Kathy! Kathy…“ Honily se venku na trávníku u domu Sloaneových. Kathy trochu zpomalila, aby jí Sara stačila. Vyběhly do mírného svahu a skutálely se dolů. Paní Sloaneová už čekala před vchodem.

„Děvčata! Máme nejvyšší čas, abychom to stihly k doktoru Spenceovi.“

Umyly se, napily a za chvíli už seděly v autě. S Grace Cameronovou se setkaly v čekárně. Dnes se tolik nebála, poslední prohlídka jí dodala odvahy.

Kathy se Sárou se usadily v rohu a dávaly si hádanky. Chvílemi vybuchly v záchvatu smíchu. Grace a Victoria si zatím povídaly.

„Sara má v sobě tolik energie,“ řekla Grace.

„Připadá mi to jako zázrak,“ přiznala Victoria. „Těší se na každé úterý a čtvrtek.“

„I Kathy se maličko změnila. I dříve se chovala, jako by jí bylo spíš patnáct než dvanáct, ale teď je ještě zodpovědnější.“ Zaváhala. „Myslím, že se líp vyrovnává s mým osudem.“

„Začínám věřit, že se ta nemoc dá překonat. Něco přece musí existovat. Třeba záleží na vůli člověka. Všechny ty testy a různá měření jen dokládají, jak moc se člověku chce žít. Když večer ukládám Saru do postele, vidím jí na očích, že to odhodlání má.“

Grace měla jiný názor, ale nechtěla jí kazit radost.

Když byla Sara na řadě, vstala a se smíchem zmizela za dveřmi. Victoria ji následovala. Kathy přisedla k matce.

„Mami, s ní je taková legrace! Děckám u ní ve třídě snad přeskočilo, že se jí začaly vyhýbat.“

„Bojí se, holčičko. To s lidmi dělá strach a nedostatek správných informací.“

Doktor Spence Saru prohlédl a odebral vzorek na nové krevní testy.

„My jsme dneska v dobré náladě,“ zažertoval.

„Vyhrála jsem,“ zářila Sara. „Porazila jsem Kathy. Dávaly jsme si hádanky.“

„Opravu? No výborně!“

Označil zkumavky štítkem a kývl na Victorii, aby se chvíli zdržela, až malou propustí. Jakmile holčička zmizela za dveřmi, řekl: „Jsem upřímně zvědavý, jaké hodnoty DNA naměří tentokrát.“

„Řekněte mi, pane doktore, je možné, aby člověk tu nemoc přemohl? Víte, kdyby někomu tolik záleželo na životě, dokázal by ji potlačit? Od té doby, co Sara kamarádí s Kathy, se úplně změnila. Je plná života, čilá, o všechno se zajímá. Baví ji žít! Žádné deprese, je šťastná.“

„Paní Sloaneová, právě o tom jsem si s vámi chtěl promluvit. Sara zhubla a má pomalejší reakce. Koncentrace viru je mnohem vyšší. Víte, nechci, abyste omezovala její nadšení, ale… neměla byste podléhat falešným představám.“

Victoria se na něj zadívala a potom několikrát zamrkala, aby se nerozplakala. Na okamžik cítila silné nutkání vstát a vykřiknout: Copak jste slepý? Nepokoušejte se mi namluvit, že to, co vidím na vlastní oči, není pravda! Ale ovládla se. Pokud by Sara měla naději, nezrazoval by ji.

„Kolik času jí zbývá?“ zeptala se.

„Nevím. Musím počkat na rozbor dnešního vzorku. Jsem ale rád, že se Sara cítí tak dobře. Nadšených pacientů se tu moc nevystřídá,“ přiznal popravdě.

Victoria a Sara se rozloučily s Grace a Kathy. „Tak ve čtvrtek,“ zamávala holčička ještě jednou ve dveřích.

Cameronovy vešly do ordinace. Spence Grace vyšetřil, ujistil se, že i dnes má plíce čisté, provedl několik neurologických testů a důkladně prohlédl kůži. Reagovala bez problémů, nestěžovala si ani na bolesti hlavy, ani na únavu. Nenašel žádné známky infekční choroby. Za daných podmínek mohl být se stavem Garce Cameronová spokojen. Odebral ještě krev na rozbor, předepsal novou dávku AZT a popřál oběma šťastnou cestu domů.

Ve čtvrtek po vyučování pospíchala Kathy na autobus. Musela jet jedenadvacítkou. Domluvily se, že zajedou do ZOO; Sara tam byla naposledy loni a ona sama se také těšila.

Když ale dorazila ke Sloanovým a otevřela dveře Sařina pokojíku, zjistila, že holčička na zvířata úplně zapomněla. Jen si postěžovala na únavu. Neměla ani chuť si hrát. Lehla si na postel a zavřela oči. Kathy tedy vzala knihu a tiše začala předčítat. Za chvíli už slyšela, jak Sara pravidelně oddechuje. Malá usnula.

Kathy si dítě pozorně prohlížela. Najednou zahlédla skvrnu na předloktí. Sklonila se, aby se přesvědčila, jestli se nemýlí. Nebylo pochyb.

Tiše sešla dolů. Našla Victorii v pracovně, kontrolovala účty a podepisovala šeky.

„Kathy? Stalo se něco?“ zeptala se překvapeně.

„Paní Sloaneová… všimla jste si… Sara má na levém předloktí skvrnu. Minule ji tam určitě neměla.“

Victoria rychle vstala a spěchala nahoru. Kathy vyběhla za ní. Obě se dívaly na spící dítě. Nad zápěstím viděly nepravidelný, lehce fialový ostrůvek.

„Ach můj bože,“ zašeptala Victoria, „musím zavolat doktoru Spenceovi.“

Zřejmě předpokládal, že se brzy ozve. Sestra ji okamžitě přepojila přímo do ordinace. Jakmile mu popsala nález, poznamenal: „Kaposiho sarkom.“ Ač nerad, pokračoval: „Čekal jsem, kdy k tomu dojde. Victorie, právě mi poslali výsledky Sařina posledního krevního testu. Koncentrace viru dosáhla hodnoty milion dvě stě padesát tisíc na mililitr.“

„Co to znamená? Je to hodně zlé?“

„Je mi líto, že to říkám, už se o moc nezvýší. Jestli vám to jen trochu pomůže, ujišťuji vás, že jste udělala maximum.“

Chvíli stála jako opařená. Pak pomalu položila sluchátko.

„Paní Sloaneová?“ zašeptala Kathy.

„Ty skvrny jsou Kaposiho sarkom. Upozornil mě na ně asi před půl rokem. Nazývají to konečným stadiem. Chudinka Sara…“

„Nemůžeme jí nějak pomoct?“

„Jen tím, co děláme. Přesněji, co děláš ty, Kathy. Aby byla šťastná až do konce.“

Kathy už neplánovala výlety ani honičky nebo procházky na zahradě. Většinu času trávily v Sařině pokoji. Bavily se spolu nebo znovu a znovu četly vybrané pasáže z knih, které si Sara zamilovala stejně jako před léty Kathy.

O dva týdny později, ve čtvrtek odpoledne, zazvonila Kathy u Sloaneových jako obvykle a šla nahoru za Sárou. Holčička odpočívala na posteli, poslední dobou proležela většinu dne. Ráno si oblékla župan, přesto Kathy zahlédla několik nafialovělých skvrn, které teď měla malá po celém těle.

Kathy se pokusila vykouzlit ten nejveselejší úsměv. „Saro, hádej, co mám!“

Přestože holčička nejevila tolik nadšení jako dřív, Kathy pokračovala: „Víš co? Našla jsem další knížku, která se ti určitě zalíbí. Jmenuje se Iggie a jeho domeček.“

Kathy se mírně uklonila a ukázala Sáře knihu, kterou schovávala za zády. Holčička se chvíli dívala na obálku, ale myšlenkami byla jinde. Kathy nalistovala první kapitolu a začala číst.

Sara tiše ležela, občas zavřela oči. Když je dlouho neotvírala, Kathy zmlkla a poslouchala, jestli malá pacientka usnula. Ta se občas ozvala, aniž vzhlédla: „Kathy?“

„Jsem u tebe, Saro,“ ujistila ji kamarádka tiše a znovu se dala do čtení.

„Kathy,“ přerušila ji najednou Sara, „Kathy, pověz mi, jaké to tam je.“

„Kde, Saro?“

„Tam… na onom světě.“

„Saro… ten je pro tebe daleko. Ještě máš před sebou spoustu let, než o něm budeš muset přemýšlet. Léta,“ opakovala. Věděla, že lže, ale najednou se jí nedostávalo slov.

Četla dál a přála si, aby se Sara zeptala na cokoli kromě smrti. Když odcházela, cítila se jako zpráskaný pes. Mohla si nalhávat cokoli, ale v hloubi duše věděla, že Sařin boj je u konce. Holčička už neměla sílu nemoci vzdorovat. Nepotrvá to dlouho a podlehne.

Obvykle se vracela domů autobusem, ale když Grace zaslechla hlášení o pohřešovaném dítěti, trvala na tom, že bude dceru vozit sama. Ta jí většinou cestou sdělovala své dojmy z návštěvy. Dnes ale seděla mlčky.

Grace věděla, že je lepší nevyptávat se. Kathy jí později všechno řekne, ale potřebuje čas. Když čekaly na zelenou, překvapila Kathy matku stejnou otázkou, jakou jí položila Sara: „Mami, napadlo tě někdy, jaké je to na druhé straně?“

„Na druhé straně?“ nechápala Grace.

„Na onom světě,“ upřesnila Kathy.

„Víš, holčičko, chci, aby běžel obchod, vedu domácnost, vařím, vypravuju tě do školy, jezdím pro tebe ke Sloanovým, k tomu všemu každou chvíli léky… Nemám čas přemýšlet o jiném životě. Žiju teď a tady a starostí mám nad hlavu.“

„Mamko, neříkáš to jen tak, abys mě uklidnila, přísahej.“

Grace zajela k chodníku a zastavila.

„Kathy. Výsledky mých krevních testů jsou víc než dobré. Koncentrace viru se dokonce snížila. Nejsem tak unavená a se zapomínáním to taky není tak zlé. Nemá cenu uvažovat o onom světě, ještě máme spoustu času. Pusť z hlavy podobné nápady. Jasné, dcero?“

„OK,“ přikývla. „Nemluvila bych o tom, ale Sara se mě odpoledne ptala.“

„Sara… A opravdu říkala onen svět?“

„Ano. Chtěla vědět, jak vypadá.“

„Ach bože. Zmínila ses o tom paní Sloaneové?“

„Nevěděla jsem, co mám dělat. Nechtěla jsem ji vylekat. Tak jsem nic neřekla.“

„Chudinka Sara,“ vzdychla Grace.

♦ ♦ ♦

Kathy se navečeřela, udělala úkoly a šla si lehnout. Grace si vzala poslední denní dávku léků a také se chystala do postele.

Měla za sebou nabitý den, ale nemohla usnout. Pořád musela myslet na Saru, jak se trápí představami o onom světě. Ji samotnou úvahy o smrti nepronásledovaly, naopak, výsledky testů posílily její sebevědomí i optimismus. Konec konců, předepsané léky bere pravidelně a rady doktora Spencea jsou pro ni přímo posvátné.

Grace opravdu netížilo, co ji čeká na druhé straně. Jedinou starost měla o Kathy; doufala, že spolu ještě pár let zůstanou. Snad odejdu, až se úplně osamostatní. Určitě to stihneme.

Za chvíli už pravidelně oddechovala.

Probudila se nezvykle brzy. Mrkla na budík: dvacet minut po půlnoci. Spala sotva dvě hodiny.

Zničehonic se jí znovu vybavila otázka: Jaké je to na onom světě? Teď jí připadala mnohem závažnější. Optimismus a jistota byly ty tam.

Odhrnula přikrývku a šla do koupelny. Popaměti rozsvítila. Stoupla si před zrcadlo nad umyvadlem a pozorně si prohlížela svůj obraz. Pátrala po sebemenším náznaku skvrn, o kterých se večer zmiňovala Kathy. Svlékla i župan a zkoumala kůži na těle centimetr po centimetru; neobjevila však žádnou změnu. Mateřské znaménko na levém rameni jí připomnělo Kipa, vždycky je líbal.

Uklidnila se. Znovu vklouzla do županu a po špičkách se vrátila do postele. Přitáhla si peřinu až k bradě a schoulila se do klubíčka. Musím se vyspat, abych nebyla ráno unavená a všechno zvládla, říkala si. A výsledky dopadly dobře.

9

Od rána drobně mžilo a mlha padala i ve chvíli, když Grace s Kathy vcházely do kostela.

Vzduch byl prosycen těžkou květinovou vůní a z kůru k nim doléhaly tlumené tóny varhan. Kathy a Grace usedly na vyhrazená místa. „A paní Sloaneová?“ zašeptala Kathy. „Nikde ji nevidím.“

„Ta přijde jako poslední,“ odpověděla Grace.

Kathy jí stiskla dlaň. Mlčely, ale obě myslely na totéž: Sara umřela zbytečně. Tak malá, nevinné děcko. Přitom stačilo, aby si matka nechala udělat testy na AIDS. Proč neexistuje zákon, který by to nařídil?

Ode dveří se ozvaly hlasy. Kathy se ohlédla. Uličkou prošlo k oltáři asi dvacet děvčátek Sařina věku. Holčičky se tiše posadily na lavice ozdobené po bocích rudou sametovou stuhou a ruce poslušně složily do klína. Všechny na sobě měly bílé šaty a bílé rukavice, na levém rameni malý hedvábný šáteček.

Varhany utichly. Tu a tam někdo z přítomných tlumeně zakašlal. Potom předstoupil farář a ze dveří vedle oltáře vyšla paní Sloaneová. Uvedli ji na místo; zdálo se, že se každou chvíli zhroutí.

Jakmile dosedla, znovu se ozvala tichá hudba. Když varhany dohrály, vstala děvčátka v bílém. Školní sbor se se Sárou rozloučí několika žalmy, oznámil farář. Mladé jasné hlásky se nesly chrámovou lodí. Po druhé skladbě odrecitovala jedna dívenka krátký proslov, který jí nepochybně sepsala učitelka.

„Saru Sloanovou jsme měli všichni rádi a po jejím odchodu zůstane v našich srdcích navždy prázdné místo. Sbohem, Saro. Sbohem a odpočívej v pokoji,“ zarecitovala malá, jak měla nacvičeno, a vrátila se na své místo.

Kathy měla pocit, že to déle nevydrží. Už během zpěvu se vrtěla, a když skončil proslov, zašeptala: „Pokrytci! Takoví pokrytci!“

Poté promluvil farář. I on vzdal Sáře poslední hold a proložil svou řeč několika citáty z bible.

Konečně bylo po všem. Čtyři muži pomalu vynášeli malou rakev, Victoria je následovala v doprovodu několika dalších lidí. Grace a Kathy se s ní pozdravily a objaly u východu z kostela.

„Půjdete s námi na hřbitov?“ ptala se. „Pojďte, prosím. Sara by si to jistě přála. Odvezeme vás limuzínou.“

Drobný déšť neustal, ani když vystoupili u hřbitovních vrat. Victoria mlčela. Měla strach, že se rozpláče. Jen poznamenala: „Je hezké, že poslali školní sbor.“

Kathy už už měla na jazyku, co si o tom myslí, ale všimla si matčina přísného pohledu a raději zavřela pusu.

Na hřbitově pochopily, proč Victoria tolik naléhala, aby jely s ní. Kolem čerstvě vykopaného hrobu stálo jen pár lidí, mezi nimiž Kathy poznala i dvě pomocnice v domácnosti Sloanových.

Jakmile obřad skončil, Kathy zašeptala: „Mami, můžeme?“

„Jistě, Kathy.“

Omluvily se paní Sloanové a ruku v ruce odešly k šedému žulovému pomníčku opodál. Rodina Cameronova, stálo na něm. Menším písmem o řádek níže pak Kip Cameron, 1962 − 1994.

Chvíli stály mlčky, každá se svými vzpomínkami. Grace si všimla, že Kathy upřeně hledí na prázdné místo vedle otcova jména. Pobídla ji tedy: „Ještě se rychle pomodlíme. Victoria čeká.“

Vracely se úzkým chodníkem, vysypaným drobnou žulovou drtí. Kathy se ohlédla. Grace jí rychle připomněla: „Pospěš, Kathy.“

V domě Sloanových byla připravena malá smuteční hostina s chlebíčky, zákusky a kávou. Potom se lidé postupně loučili a odcházeli. Když se zvedly i Grace s Kathy, Victoria je na chvilku zdržela.

„Kathy, slíbila jsem, že ti něco předám.“

Vzala ji za ruku a vedla nahoru do Sařina pokoje. Od poslední návštěvy se nic nezměnilo, jen na ustlané posteli ležel balíček převázaný zlatou stuhou.

„Tohle je pro tebe.“

Kathy se na Victorii tázavě podívala.

„Sara si to přála. Nebyla spokojená, dokud jsme dárek spolu nezabalily. Chtěla sama uvázat stuhu, ale… už to nedokázala… Byla tak slabá.“ Victoria zmlkla.

Kathy si vzala balíček. Váhala, jestli je slušné rozbalit ho hned, nebo až doma. Victoria jí pomohla z nesnází. „Vezmi si to, Kathy, a rozbal, až se ti bude zdát, že je ta nejvhodnější chvíle.“

Na schodech se míjely s paní, která ke Sloanovým chodila uklízet. Nesla náruč prostěradel. Kathy se naposledy ohlédla; žena zakrývala každý kus nábytku zářivě bílými plachtami.

Vrátily se do obývacího pokoje, kde čekala Grace.

„Victorie, doufám, že tohle není konec našeho přátelství. Když ti bude smutno, nebo si budeš chtít jenom popovídat, jít na procházku…, zavolej. Taky můžeme zajít někam na oběd. Anebo nás navštívíš, vždycky tě rády uvidíme.“

„Díky,“ řekla tiše. „Vážím si vašeho pozvání, ale asi je nebudu moci přijmout.“

Kathy s Grace si vyměnily tázavé pohledy.

„V tomhle domě na mě všechno padá. Pořád vidím Saru, i její matku. Osud by neměl dovolit, aby rodiče přežili své děti. Je to tak… tak nepřirozené. Chystám se odjet,“ vysvětlila. „Vrátím se do Evropy. Máme…, bože, musím si zvyknout na mám… Mám domek ve Francii. S Fredem, mým mužem, jsme tam jezdívali na léto. Teď tam půjdu hledat azyl. Já vím, utíkám odsud, ale schází mi odvaha. Nechci další smutek a trápení, už jsem si vytrpěla dost.“

Objala a políbila nejdříve Kathy. „Děkuju ti za všechno, děvenko moje. Jsi moc hodná, moc laskavá.“

Potom si padly do náruče s Grace.

♦ ♦ ♦

Limuzína paní Sloanové odvezla Grace i Kathy zpátky na parkoviště u kostela, kde Grace před obřadem nechala své auto. Zpátky jely pomalu; z celého dne padl na Grace smutek a beznaděj.

„Jestli se se mnou něco stane…“

„Mamko! Nic se nestane,“ zarazila ji Kathy. Po krátké pauze už klidněji pokračovala: „Do té doby něco objeví, uvidíš. Denně se ve zprávách mluví o nových lécích. Vezmi si interleukin, například. Ten zabraňuje množení viru.“

„Ne tak docela, Kathy.“

„Mami! Sama jsem slyšela, jak říkali, že lidem, kteří ho brali, se zvýšilo množství bílých krvinek.“ Zrudly jí oči. Zoufale se snažila přesvědčit matku i sebe samu, že pomoc existuje.

Grace si uvědomila, že dcera sleduje všechny dostupné novinky týkající se AIDS a upíná se s nadějí ke všem byť jen trochu optimistickým zprávám. Nechtěla ji zbytečně deptat, ale věděla, že její zklamání bude horší, když slepě uvěří iluzím. Kathy se jako klíště držela představy, že lékaři brzy objeví způsob, jak zhoubnou nemoc zastavit a snad i vyléčit.

Grace usoudila, že oběma prospěje zabývat se na chvíli všedními problémy. „V baletu budeš mít co dohánět, co říkáš?“

„Nejspíš jo.“

„A v přírodovědném kroužku taky.“

„Hm-mm,“ přikývla.

„Co tam asi je?“ podívala se Grace na balíček, který dcera svírala v klíně.

„Mám se kouknout?“

„Záleží jen na tobě, Kathy. Nejsi zvědavá?“

„Já nevím,“ pokrčila rameny. „Víš, připadá mi, že když to rozbalím, bude Sara opravdu úplně mrtvá. To nechci.“

„Kathy, ona skutečně umřela, i když se s tím těžko smiřuješ. Myslím, že by ses na ten dárek měla podívat.“

„Teď hned?“

„Teď hned.“

Kathy opatrně rozvázala zlatou stužku a pečlivě ji složila. Potom pomaličku vybalila malou bílou saténovou krabičku. Prohlédla si ji a nakonec odklopila víčko.

Na hedvábné podušce ležel zlatý prstýnek a psaníčko. Otevřela miniaturní obálku a chvíli se jen dívala na roztřesené řádky psané nejistou dětskou rukou − pravděpodobně Sařin poslední vzkaz. Pak tiše přečetla:

Milá Kathy,

ten prstýnek patřil mé mamince. Dala mi ho a já moc chci, abys ho teď mela Ty. Vezmi si ho ode mě na památku. Tvá věrná kamarádka

Sara

Zbytek cesty jely mlčky zabrané do vlastních úvah.

10

„Kathy?“ oslovila ji učitelka v hodině dějepisu. Kroužila kolem třídy a vybírala „oběť“, kterou si vyvolá. Před dvěma dny žákyním zadala látku k opakování a dnes se chystala zkoušet.

Když Kathy nezareagovala okamžitě, slečna Forsythová opakovala důrazněji: „Kathy Cameronová! Proč patří Rosa Parksová k výrazným osobnostem v historii Spojených států amerických?“

Kathy vstala, ale najednou měla úplné okno. Nedokázala si ani vzpomenout, na co se vlastně učitelka ptala. Sklopila hlavu, v obličeji jen hořela hanbou. Dívala se na podlahu, ale nebyla schopna ze sebe vypravit ani slovo.

„Po zvonění tu zůstaň!“ řekla slečna Forsythová přísně a vybrala si žákyni z vedlejší řady.

Poslední hodina skončila. Třída si vydechla a dvaadvacet zdravých, energií nabitých děvčat se vyřítilo ven.

Jen Kathy Cameronová seděla dál ve své lavici a pomalu si skládala věci do batohu. Zahlédla Cindy Personsovou, svou nejlepší kamarádku. Přešlapovala na chodbě a pokukovala po Kathy.

Učitelka vstala a zavřela dveře. Potom se obrátila na žákyni.

„Pojď sem, mladá dámo.“

Vlekla se jako na popravu.

„Tak, Kathy,“ začala vlídně slečna Forsythová, „co se s tebou děje?“

„Nic, slečno Forsythová.“ Pohled upírala na podlahu. Neměla odvahu zvednout oči.

„Celé pololetí jsi patřila k nejlepším. Pokaždé ses mohla přetrhnout, jen abych tě vyvolala první. Vždycky ses hlásila ze všech nejdřív a všechno jsi věděla. Ale posledních čtrnáct dní jsi jako vyměněná, ruku nezvedneš… Zdá se mi, že někdy nemáš ponětí, o čem mluvíme. Takže se, Kathy, musím zeptat: Proč?“

„Protože neumím odpovědět. Proto.“

„Kathy. Podívej se na mě. Ne na zem. Na mě se dívej.“

Jakmile se jejich oči setkaly, učitelka řekla: „Kathy…, jestli máš nějaké problémy… cokoli…, pověz mi to. Probereme to spolu a určitě najdeme řešení. Nesmíš se takhle trápit. Když se přestaneš učit, protože máš starosti, nijak si život neulehčíš. Přece nechceš zahodit celý půlrok! Jsi moc dobrá žákyně a předpokládám, že budeš studovat dál. Jestli si ale zhoršíš známky, všechno si zkomplikuješ. Kathy, ono to snad nebude tak horké. Nech si poradit. Co se děje?“

„Nic… Vůbec nic. Možná… možná nejsem tak chytrá, jak si myslíte.“

Učitelka přešla poslední poznámku bez komentáře, ale naléhala dál: „Kathy… Nic nebude tak vážné, abys kvůli tomu přestala studovat. Pověz, co ti leží v hlavě?“

„Už jsem vám říkala: nic!“ Měla slzy na krajíčku.

„Někdy se děvčata zbytečně trápí a dělají spoustu hloupostí, jen aby byly ‚inʻ anebo se zalíbily klukům, ale může to mít následky na celý život. Uleví se ti, když se vypovídáš.“

Kathy mlčela.

„Dobrá,“ rezignovala učitelka nakonec. „Jak myslíš.“

Za dveřmi čekala věrná Cindy. „Co ti chtěla?“ vyptávala se. „Proč tě tam držela tak dlouho?“

„Jednou v hodině neodpovím a ona tak vypění! Ty učitelky… Vždyť je znáš. Pohni kostrou, Cindy, nebo nestihnem fotbal!“

O čtyři dny později musela Grace Cameronová zavřít obchod už před čtvrtou, ačkoli měla tolik zakázek, jako už dlouho ne. Čekala ji ovšem schůzka s ředitelkou školy.

Mrzel ji ztracený čas, ale mnohem víc si lámala hlavu, proč s ní chce Hazel Thomová mluvit. Kathy chodila do školy už čtvrtý rok a učení jí nikdy nedělalo problémy. Právě naopak, patřila ve třídě k nejlepším v prospěchu i chování, vyučující ji chválili a Grace na ni byla ve skrytu duše náležitě hrdá.

A dneska poprvé… poprvé se Kathy nějak provinila? Jistě, občas je až moc kurážná. Odmalička musela být všude první, všechno chtěla dokázat sama. Jako malé dítě i později na tréninku. Nejrychleji vyběhnout schody nebo sjet kopec. Vyšplhat nejvýš. A taky jako první spadla a jely jsme na pohotovost.

Stalo se jí teď snad něco ve cvičení? hrklo v Grace. Nebo učitelce odsekla? Pohádala se s někým? Proč si mě dneska pozvali?

Ředitelka nečekala sama. Když Grace zaklepala a vešla do kanceláře, seděli tam dva další vyučující, Glenda Forsythová, která měla Kathy na dějepis, a Joseph Curtis, matematik. Grace si okamžitě připadala jako v soudní síni.

Hazel Thomová jí nabídla židli a hned přešla k věci. „Paní Cameronová, Kathy není poslední dobou ve své kůži. Něco jiného je průměrná nebo slabá studentka, u takové nás zhoršené výsledky tolik nepřekvapí. Vaše dcera měla vždycky výborný prospěch. Teď ale úplně vysadila. Když vynikající žákyně spadne mezi podprůměrné, něco není v pořádku. Měly bychom zasáhnout, dokud je čas. Paní Cameronová, má Kathy osobní problémy? Napadá vás nějaký důvod, proč se ve škole tak zhoršila?“

Než stačila Grace zareagovat, ozval se Joe Curtis. „Paní Cameronová, na Kathy se člověk vždycky mohl spolehnout. Vrtá mi hlavou, co se s ní děje. Prošel jsem její studijní výsledky a zjistil, že podobná situace už jednou nastala; i tehdy se Kathyiny známky rapidně zhoršily. Ptal jsem se kolegů; bylo to bezprostředně po smrti vašeho manžela. Kathy si potom rychle průměr zlepšila, brzy se znovu zařadila mezi výborné žákyně a po celou dobu nezakolísala. Až během posledních dvou tří týdnů. Víte, přemýšlel jsem, jakou příčinu má její výpadek teď, ale musím přiznat, že mě žádné odpovídající vysvětlení nenapadá.“

„Všechny nás to znepokojuje,“ poznamenala slečna Forythová. „Studentek nadaných jako Kathy zas tolik není.“

„Paní Cameronová, stalo se něco závažného, kvůli čemu se Kathy nemůže soustředit na studium?“

Grace na sobě cítila jejich upřené pohledy a v duchu zvažovala, jak se zachovat. Nakolik jsem povinna se jim zpovídat? O tomhle jsme s doktorem Spenceem nemluvili. Řekněte o svém zdravotním stavu zubaři, sestrám, ošetřujícímu lékaři… Ale škola? Moje nemoc poznamenala Kathy víc, než jsem si byla schopná přiznat. Asi jim to budu muset říct. Kvůli ní. Aby ji pochopili a pomohli. Ale jak? Taková věc se nevysvětluje snadno.

Grace sbírala odvahu a hledala vhodná slova. Nakonec se rozhodla mluvit stručně a přímo k věci.

„Paní Thomová, vážím si vašeho zájmu o mou dceru a cením si pochopení, kterého se jí dostalo po Kipově… po smrti jejího otce. Vím, co Kathy trápí tentokrát; přemýšlela jsem, jestli bychom neměly vyhledat dětského psychologa.“

„Citový problém… Tak proto,“ poznamenal Curtis.

„Ne, pane Curtisi,“ opravila ho Grace, „tou příčinou jsem já. Kvůli mně se dcera nesoustředí na studium.“

Na chvíli se odmlčela. „Víte, Kathy se nedávno dozvěděla… Chtěla bych, aby to zůstalo jen mezi námi, dáte mi své slovo?“

Všichni tři, ředitelka, dějepisářka i matematik, okamžitě souhlasili.

Grace se nadechla. „Mám AIDS.“

Zavládlo hrobové ticho. Graceino přiznání je šokovalo, jejich zděšení bylo téměř hmatatelné. Cítila, jak jsou otřeseni, jak ji litují, jak se bojí.

„Ach bože,“ hlesla nakonec paní Thomová.

Slečna Forsythová uvažovala nahlas: „Tak proto tedy… Každé citlivé dítě by asi reagovalo podobně. Kathy by se nám nikdy nesvěřila, raději by vzala vinu na sebe, než by promluvila o vás.“

„Ano, máte pravdu,“ souhlasila Grace. Ulevilo se jí, ale na druhé straně ji přepadly pochyby. Udělala dobře? Jaký dopad bude mít takové šokující přiznání na Kathyino další studium?

„Chci vás ještě jednou požádat, abyste náš rozhovor považovali za naprosto důvěrný.“

„Spolehněte se,“ ujistila ji ředitelka.

♦ ♦ ♦

Nazítří odpoledne vyzvedla Grace po tréninku Cindy a Kathy u stadionu. Cindy bydlela blíž, když vystoupila, usoudila Grace, že je vhodná chvíle k rozhovoru s dcerou. Žádné telefony, spolužáci, objednávky… S rukama na volantu a očima upřenýma před sebe začala:

„Kathy… Víš, že jsem včera byla u vás ve škole? Odpoledne.“

„Ve škole?“ podivila se dcera. „A proč? Za kým?“

„Sešla jsem se s paní Thomovou, se slečnou Forsythovou a…“

„Forsythová,“ opakovala Kathy okamžitě, ani matku nenechala dokončit větu. „Forsythová. To mě vůbec nepřekvapuje. Jednou jsem nedokázala obratem odpovědět a ona takhle vyvádí. Já vím, kdo byla Rosa Parksová! I to, jak ovlivnila hnutí za lidská práva. Člověk nemusí být génius, aby se o ní dočetl v dějepise. S tatínkem jsme o ní mluvili už dávno. Jen jsem… nevzpomněla jsem si, když mě Forsytheová vyvolala. Copak se ti to nikdy nestalo? Jí určitě taky. A kvůli tomu tě vláčeli do školy? Taková blbost!“

„Kathy,“ napomenula ji Grace. „Nejde jen o dějepis. V ředitelně byl i pan Curtis, také si všiml, že se s tebou něco děje. Všem tvé výsledky vrtají hlavou. Jestli se chceš dostat dál na školu, nestačí ti jen dvojky trojky. Konkurence je velká. Když si letos pokazíš průměr, potáhne se to s tebou v papírech pořád. Nedostaneš doporučení. Taky by tě nemuseli na kolej přijmout vůbec.“

„Škola. Průměr. Hlouposti, mamko!“

„Známky, miláčku!“ napomenula ji Grace přísně. „Může na nich záležet tvá budoucnost. Fakulta, lidé, které poznáš, práce, kterou chceš nebo budeš muset dělat. To nejsou hlouposti, Kathy.“

Dcera chvíli mlčela, ale potom vybuchla. Všechen strach, smutek a zklamání posledních týdnů najednou musely ven: „Škola, studium, práce, kariéra… Vždyť to nakonec k ničemu není! A ty to sama víš!“

„Kathy? O čem mluvíš?“

„Od té doby… od…,“ chyběla jí slova, zdálo se těžší říci nahlas, co ji dlouho trápilo. „Od… od té doby, co Sara… Však víš…“

„Myslíš od Sařina pohřbu.“

„Ano. Proto se tak bojíš o moje známky ve škole.“

„Holčičko moje, já ti opravdu nerozumím.“

„Chceš, abych se dobře učila. Když budu mít dobré vysvědčení, budou mě chtít.“

„Chtít? A kdo? Proč?“

„Kdybys… Až jednou… Až to přijde, co se se mnou stane? Kam půjdu? Kde budu bydlet? Proto chceš, abych se snažila ve škole. Lidi si mě spíš budou chtít adoptovat.“

„Ale Kathy, miláčku, holčičko moje drahá, jak tě tohle napadlo? To tě trápí? Vždyť si vzpomeň na moje testy. Pamatuješ? I doktor Spence byl spokojený. Člověk se může virem nakazit, a přesto žije dál. Vůbec se neboj, ještě spolu pár let zůstaneme. Pěkných pár let!“

Dál jely mlčky. Grace věděla, že Sařina smrt dceru citelné zasáhla, ale přece jen netušila, že ji poznamenala tak silně. Nenapadlo ji, že Kathy vyvede z míry natolik, aby přemýšlela i o jejím, Graceině, konci. Také si uvědomila, kolik nadějí v ní samotné vyvolaly poslední krevní testy. Čeká mě řada dalších, jistě nebudou všechny tak příznivé. Musím zůstat nohama na zemi.

Dcera ji přiměla podívat se na budoucnost z jiného úhlu a nahlas vyslovila, co si ona sama prozatím vytrvale odmítala přiznat. Jednou se o Kathy budou muset postarat jiní, ozval se vnitřní hlas. Ne. S něčím takovým se Grace nechtěla smířit.

Celou noc se v posteli jen převalovala. Teprve k ránu usnula s předsevzetím: Počkám na příští prohlídku a nový rozbor. Moje DNA rozhodne, co mám udělat dál.

11

Grace Cameronová se nemohla dočkat další prohlídky. Netrpělivě počítala dny. Uprostřed noci se budila a v uších jí zněl Kathyin hlas: „Co bude se mnou?“ Otázka ji pronásledovala i ve dne, když v dílně malovala nebo psala, připomněla se pokaždé, když si Grace brala dávku léku.

Nakonec se rozhodla promluvit s kamarádkou. Stoprocentně důvěřovala jediné − Cindyině matce. Kathy a Cindy si byly stejně blízké, jako sestry.

Hannah Personsová, drobná tmavovlasá žena, se starala o domácnost a navíc čtyřikrát týdně pomáhala odpoledne na základní škole v jedné chudinské čtvrti jako učitelka a vychovatelka. Děti i stálí zaměstnanci si vážili její práce a uznávali ji.

S Grace se dohodly na obědě v malé restauraci, kde si mohly v klidu promluvit nad šálkem kávy. „Naštěstí mám dost času,“ řekla Grace nakonec. „Poslední testy dopadly opravdu dobře, takže stihnu vybrat ty nejvhodnější lidi, kteří se o Kathy postarají.“

„Měla bys začít v rodině,“ mínila Hannah.

„To je právě ten problém. Tatínek pracoval ve státních službách, jako diplomata ho posílali každou chvíli jinam. Nikde jsme nebydleli tak dlouho, abych se sžila s bratranci nebo sestřenicemi. Když řekneš příbuzní, vybaví se mi kupa pohlednic a vánočních přání. Jen abys měla představu, jak to vypadalo: teta Marion, maminčina sestra, mi poslala krásný hedvábný šátek. Jenže než jsem ho dostala, už jsme se mezitím odstěhovali do Milána. A já rozbalila dárek a na štítku stálo: vyrobeno v Itálii. Tehdy mě to rozesmálo.“

„No, aspoň jste neseděli na zadku za pecí, řekla bych. Komu ses tenkrát mohla svěřit?“

„Sestřenici Carole… Bydlela u nás v Londýně. Chodila tehdy na univerzitu.“

„Kde je teď?“

„Vdala se, potom od manžela odešla a žila s nějakým obchodníkem s uměleckými předměty. V Santa Fe. Nikdy jsem ho neviděla. Jak mám vědět, jestli by chtěli Kathy adoptovat?“

„A Kipova rodina? Kathy je má ráda, ne?“

„To je právě problém. Kipovy sestry, Hortensie a Louise, jsou jako noc a den. A dodnes na sebe žárlí. Když půjdu nejdřív za Hortensií, Louise se urazí a do smrti na mě nepromluví. A pokud požádám Louise jako první, Hortensie mi to nikdy neodpustí.“

„Kathy se kdysi zmínila o strýci,“ vzpomněla si Hannah.

„A, to bude Ed. Cestuje po světě, vydělává si jako rockový zpěvák a hudebník. Asi by nebyl nejvhodnějším rodičem pro dospívající děvče. Ani bych nechtěla.“ Zamyslela se: „Ještě mě napadla… Ale to by taky nešlo. Ne, určitě ne.“

„Kdo, Grace?“

„Kipova sestřenice Amanda. O Vánocích nám posílala pohlednice a dárky z Paříže a New Yorku. Ale poslední dobou se neozvala. Vypracovala se. Ve světě módy patří mezi špičku.“

„Počkej… Amanda? Amanda Cameronová? To je Kipova sestřenice? Viděla jsem ji v několika časopisech a párkrát v televizi. Kathy se o ní nikdy nebavila.“

„V životě se neviděly.“

„Aha. Asi by opravdu nebyla ta pravá,“ uznala Hannah. „Takže zbývají Hortensie s Louisou. Musíš to risknout. Pokud… Proč ne strýček Harry? Jaký je?“

„Kip mu říkal diktátor Cameronovy rodiny.“

„Aha.“

„Tvrdil, že strýček žije ve špatném století. Měl se narodit před občanskou válkou, nejlíp aby mu patřily plantáže bavlny a houf otroků. Chce ovládat lidi. Zasahovat do jejich života a linkovat jim budoucnost. Dávej si na Harryho pozor, varoval mě Kip často.“

„Myslíš, že on by ti mohl poradit, na koho z Cameronů se obrátit nejdřív?“

„Asi s ním budu muset promluvit,“ připustila ne příliš nadšeně Grace. „Díky bohu, že mám dost času, aby se Kathy na zkoušku s rodinou sžila. Kdyby to neklapalo, budeme hledat dál. Ale…“ Na chvíli zaváhala, „…víš, pořád věřím, že když se moje DNA nezačne rychle měnit, Kathy zatím vyroste, dokončí školu i univerzitu a potom už se postará sama o sebe.“

Podívala se na Hannah. „Čas. Čas je něco tak úžasného, jako mít velké peníze v bance. Nebo solidní pojištění. Připadá mi jako dar od Boha. Přečetla jsem teď hodně studií o AIDS, ve všech se píše, že lidé s HIV už žijí v průměru o pět i víc let déle.“

Jen doufám, že se nemýlí, říkala si v duchu Hannah. Spoléhá na čas, stal se pro ni symbolem života, spojencem, přítelem. Bože, ať má pravdu.

Netrpělivě vyhlížela paní Brightonovou, která si měla vyzvednout oznámení o zásnubách své dcery. Dnes byla řada na Grace, aby odvezla Cindy a Kathy z tréninku; nechtěla se opozdit. Minule je nechala čekat a holky si nakonec zavolaly taxi, což vyšlo přinejmenším dvakrát dráž, než kdyby pro ně včas zajela autem.

Paní Brightonová se objevila s více než půlhodinovým zpožděním. Grace obvykle se zákaznicemi prohodila pár slov, dnes však pospíchala, tak omezila všechny zdvořilosti a laskavosti na nezbytné minimum a vyrazila.

Všechna děvčata kromě Kathy a Cindy už byla pryč. Grace chtěla vysvětlit, proč nedorazila dřív, ale ony se bavily a smály a její zdržení jim vůbec nevadilo.

Když pak Cindy vystoupila, Kathy zamávala jí i Hannah, která stála u branky.

Cestou domů se rozesmátá dcera uklidnila. „Jak se ti dneska hrálo?“ zeptala se Grace.

„Ale jo, dobře.“

„A ve škole? Co ten test z fyziky?“

„Mám lepší dvojku.“

„Šikovná. Tak se snad konečně vracíme do starých kolejí,“ pochválila ji Grace. Automaticky přitom rozsvítila přední světla.

„Proč svítíme, mami?“ podivila se Kathy.

„Vždyť je šero,“ namítla Grace.

„Šero? Ostatní ale nesvítí. Nikdo.“

Grace se zadívala do vedlejšího pruhu na protijedoucí auta. Kathy měla pravdu. Jenže jí se skutečně zdálo, že se kolem stmívá. Navíc přestala vidět ostře. Zpomalila a soustředila se na cestu. I bílou čáru uprostřed rozeznala jen s velkým úsilím. Polekala se. Levým okem najednou vnímala obraz přes gejzír barevných skvrn. Zajela k okraji silnice a zastavila.

„Mami?“

„Musím si chvilku odpočinout. Nějak se mi zamžily oči.“

„Zamžily?“ opakovala nejistě Kathy. „Proč?“

„Já nevím… Najednou vidím skvrny.“

„Nemám pro někoho skočit? Potřebuješ pomoc?“

„Ne! To přejde. Pár minut počkáme.“

Ani po čtvrthodině mžitky nezmizely, ale Grace nastartovala a auto se pomalu rozjelo. Až před domem si oddechla.

Okamžitě zavolala Scottymu MacCluneovi. Popsala příznaky, ale namísto doporučení očního lékaře Scotty rozhodl: „Bude lepší, když nejdřív promluvíme s Normem. Ozvu se tak za deset minut.“

Scotty dohodl schůzku se Spencem ještě týž den. Zatavil se pro Grace. Nebyl nijak nadšený přítomností Kathy, ale ta se nedala odbýt, takže nakonec svolil.

Spence jí pečlivě prohlížel levé oko. „Co vidíte teď, Grace?“

„Tečky… mžitky… ale hodně.“

„Jaké přesně? Jsou to světlé kruhy? Záblesky?“

„Ne, jen tečky a mžitky, které se míhají všemi směry.“

„Zánět sítnice,“ řekl Spence.

Kathy vyskočila a postavila se k oběma lékařům. Trochu nervózně se na ni podívali, ale nechali ji v ordinaci.

„Co navrhuješ?“ obrátil se Scotty na Spencea.

„Gancyclovir by měl zabrat.“

„Co je to?“

„Kathy!“ napomenula ji matka.

Za léta praxe viděl doktor Spence tisíce tváří zvědavých, zoufalých i doufajících pacientů, příbuzných i přátel. Pochopil, že Kathy je inteligentní, a rozhodl se jednat s ní jako s dospělými. Vysvětlil: „Gancyclovir se používá při retinitidě − zánětu sítnice; mírní její průběh a někdy se podaří pacienty úplně vyléčit.“

„A když se nevyléčí?“

„Milá slečno, jsem si jistý, že když bude maminka dostávat dvakrát denně nitrožilně dávku gancycloviru, bude za pár týdnů zase v pořádku.“

„Nitrožilně… dvakát denně…,“ opakovala zamyšleně Kathy.

Spenceovi se pobaveně zablýskalo v očích: „A co dávkování? Na to nejsi zvědavá?“

„Věřím vám, doktore,“ odpověděla vážně.

„No, díky. Ale abys byla úplně klidná, vzhledem k maminčině hmotnosti, momentálně sedmapadesát kilo, by měla dostat v každé dávce dvě stě padesát miligramů.“

„Kdy začne?“

„Kathy! Kroť se,“ zasáhla znovu Grace.

Ale Spence odpověděl: „Zítra ráno. Bude tu sestra.“

Kathy opět vážně kývla hlavou. „Dobrá. Přijedeme zítra ráno.“

„A ty nejspíš budeš řídit,“ poznamenal Spence.

Kathy došlo, že si ji dobírá. „Vezmeme si taxíka, doktore,“ oznámila důstojně.

Matka s dcerou čekaly za dveřmi ordinace, než se Scotty a Spence dohodnou, jak postupovat dál.

„Jak na tom je?“ ptal se Scotty.

„Tohle je jen dílčí komplikace. Přijdou další, vážnější.“

„Jaké má vyhlídky?“

„U pětaosmdesáti ze sta se stav během léčby zlepší, za čas se ale problémy objeví znovu. Měl jsem spoustu pacientů v mnohem horším stavu a všechno zvládli. Jen…“ Odmlčel se.

„Jen… co?“

„Stejně musíš myslet na souvislosti. Hlavní příčiny se nezbavíš, jedeš podle předepsaného scénáře. Ale pokud bychom zánět nepodchytili včas, mohl by se rozšířit a poškodit játra, střeva nebo nervový systém.“

„Zasahuje i mozek?“

„V některých případech.“

Scotty zachmuřeně zavrtěl hlavou.

„Buď opatrný, až spolu budete mluvit. Mnohé takové vyhlídky vylekají a nedokážou se s nimi vyrovnat.“

„Řeknu jí jen to, nač si musí dát každý den pozor. A pokud jde o Kathy… Poraď si, jak umíš, ale tohle by vědět neměla. Aspoň zatím ne.“

MacClune přikývl. Už sahal po klice, když Spence zavolal: „Scotty…“

„Ano?“

„Má nějakou rodinu, příbuzné, doufám.“ Scotty se na něj zaraženě obrátil a Spence vysvětlil: „Víš, nečekal jsem, že se retinitida objeví tak brzy. To znamená, že virus se množí hodně rychle. Tak mě napadlo, co potom bude s malou.“

„Myslíš, že o tom máme promluvit už teď?“

„Zavolám ti, až dostanu nové výsledky testů. Minule byly hodnoty tak nezvykle nízké, že se úplně děsím, jaká bude laboratorní zpráva tentokrát.“

12

„Kathy! Kath! Ještě nejsi hotová? Přijdeš pozdě a já s tebou!“ volala Grace.

„Už letím,“ odpověděla dcera, jak sbíhala po schodišti.

„Kde máš batoh? Jednou zapomeneš hlavu,“ vytýkala jí matka.

Kathy se ale do pokoje nevrátila.

„Kath?“

„Nepůjdu do školy,“ oznámila rozhodně.

„Cože? Nejdeš do školy? Jak to myslíš? Proč bys nešla?“

„Doprovodím tě k doktoru Spenceovi.“

„Ne, Kathy, to tedy ne. Uděláme to přesně tak, jak jsem ti včera řekla. Odvezu tě ke škole, potom si nechám píchnout gancyclovir a zajedu do obchodu. Mám tam haldu obálek a kupu dalších věcí, které musím dokončit. Tak, slečno, šup! Pohni kostrou; skoč si pro knížky, ať můžeme vyrazit. Honem!“

Grace byla sama nervózní; nevěděla, jak bude gancyclovir snášet, trochu se bála.

„Chci jít s tebou, mami,“ přemlouvala ji Kathy.

„Jen bys jim překážela, Kathy.“

„Jako tenkrát, když umřel tatínek?“

„Kathy! To bylo něco jiného! To nemůžeš srovnávat.“

„Tehdy jste mě taky nevzali s sebou,“ namítla vyčítavě.

„Bylas ještě moc malá, abys šplhala po horách. Tak,“ obrátila Grace list, „běž už pro ten batoh. Nejvyšší čas, abychom jely. Už jsme měly být pryč!“

„Nemělas ho pustit,“ pokračovala Kathy.

„Když si tatínek vzal něco do hlavy, nedal si to vymluvit. Neposlechl mě − a doktory už vůbec ne. A kdybych ho přesvědčila, aby zůstal doma, jen by se trápil. Musel jet.“

Chytila Kathy za ruku. Obě si sedly na schody.

„Holčičko, tvůj tatínek měl povahu dobrodruha. Bohužel, tělo ho zradilo a on se za to občas nenáviděl. Někdy mě dokonce napadlo, jestli se nechce zranit schválně, aby zkusil zastavit krvácení jenom silou vůle. Bohužel to nešlo. Nahoře v horách mu potom nebylo pomoci.“ Povzdechla si. „Jestli se, kočičko moje, bojíš, že mi dají injekci a já umřu, pusť takové myšlenky z hlavy. Na umírání mám ještě spoustu času. Sama jsi slyšela doktora Spencea: dvakrát denně mi píchnou léky a za pár týdnů budu v pořádku. A teď, Kathy, opravdu musíme jet. Čeká mě spousta práce, nemůžu si dovolit lidem odříct a zrušit objednávky.“

Kathy ji pohladila po ruce a potom políbila. „Dobře, mamko,“ vzdala se nakonec.

„Lehněte si, paní Cameronová,“ vyzvala ji sestra. „Chvíli to bude trvat, ale jen v klidu ležte. Teď to trochu štípne − zavedu vám kapačku. Tak.“

Za okamžik nahlédl dovnitř Spence. „Jak se cítíte?“

„Jde to, díky. Nic mě nebolí.“

„Výborně,“ pochvaloval si. „Grace, ještě vám potřebuji odebrat trochu krve na rozbor, ano?“

„Myslela jsem, že jeden vzorek už máte,“ namítla.

Usmál se. „Snad byste nebyla tak skoupá? Pro pár kapek…“

Natáhl potřebné množství, uzavřel zkumavku a označil ji štítkem. „Skočte s tím do laboratoře, sestři. Hned.“

Grace vrtalo hlavou, proč se Spence najednou odchýlil od běžné praxe. Dříve stačil jeden odběr každý třetí měsíc, proč ta změna? Je zánět sítnice nebezpečnější? Proč mi nic neřeknou?

Konečně byl průhledný zásobník s roztokem prázdný. Grace ještě chvíli odpočívala, když se znovu objevil Spence. Přistihl ji, jak mrká levým okem. „To víte, Grace, zázraky na počkání ještě neumíme,“ usmál se přátelsky. „Nějaký čas to potrvá. Teď jděte klidně do práce a odpoledne se vraťte pro další dávku.“

Jela pomalu a spoléhala na své pravé oko. Chvílemi mrkla levým, aby zjistila, jestli mžitky zmizely. Žádná změna k lepšímu.

Netroufla si přidat plyn, takže potřebovala nejméně dvakrát tolik času než jindy.

Když přede dveřmi lovila v kabelce klíče, ozval se uvnitř telefon. Chvatně odemkla; některá zákaznice se nejspíš chce ujistit, jestli je objednávka hotová, napadlo ji okamžitě.

„Grace Cameronová, Kouzla dovedných rukou,“ představila se.

„Tak co? Jsi v pořádku?“

„Kathy! Odkud voláš? Vždyť máš hodinu, ne?“

„Jen jsem chtěla vědět, jak ti je. Zkouším to už potřetí, předtím jsi to nebrala.“

„Kathy, hned se vrať do třídy. Ale počkej − nejdřív mi řekni, kde vlastně jsi.“

„Paní Thomová mi dovolila zatelefonovat z ředitelny.“

„Aha. No dobře, teď víš, že mi nic není, tak uháněj zpátky. Rozumíš?“ Grace nasadila přísnější tón.

„Rozkaz, mamko.“

Odpoledne se Grace zastavila pro dceru ve škole a obě pokračovaly na kliniku k doktoru Spenceovi. Kathy ji doprovázela i do ordinace a trpělivě čekala, dokud nebyl zásobník s gancyclovirem prázdný.

Cestou domů se Kathy každou chvíli ptala: „Jak se cítíš? Není ti špatně? Neomdlíš?“

„Je mi dobře, Kath, opravdu,“ přesvědčovala ji Grace, ačkoli se jí trochu točila hlava. To bude tou kapačkou, usoudila. Pravou příčinou však bylo velké rozčilení a napětí. Aniž si to sama uvědomila, rozrušila ji ráno Kathy svými vzpomínkami na otce.

Po osmé Graceině návštěvě chtěl doktor Spence promluvit se Scottym. Nezastihl ho v ordinaci, a tak nechal jen vzkaz na záznamníku. Asi za hodinu se MacClune ohlásil.

„Norme? Co se děje? Něco s Grace? Vedlejší příznaky?“

„Ne, ale dostal jsem nové výsledky z laboratoře.“

„A?“ pobídl ho Scotty.

„Nejdřív koncentrace viru. Nejprve čtrnáct tisíc. Potom prudký pokles na deset. A teď najednou skok nahoru − třicet tisíc!“

„To přece není tak závažná hodnota, ne?“

„Sama o sobě ne, ale bojím se, že jen podtrhuje směr vývoje. Víc mě ovšem děsí T-lymfocyty. Při prvním měření dva osmdesát, ve druhém vzorku tři deset a dnes zarážející úbytek. Ze tří deseti…“

„Na kolik?“

„Dva dvacet.“

„To tedy je rozdíl,“ připustil Scotty zamyšleně.

„Druhý vzorek byl naprostá výjimka, ale teď, bohužel, půjde všechno mnohem rychleji. T-lymfocytů začne rapidně ubývat a koncentrace viru se zvedne přinejmenším o deset tisíc.“

„Jak rychle, Norme?“

„Určitě je nemocná mnohem déle, než jsem odhadoval. Takže jí zbývá zhruba devět měsíců, snad rok.“

„Ach, pane bože,“ zašeptal Scotty. „Co se dá dělat? Jen čekat?“

„Pokračovat v tom, co jsme začali, nic víc.“

„Mám s ní promluvit?“

„Ne, Scotty, to je moje práce. Mám víc zkušeností. Učím své pacienty zvykat si na smrt. Řeknu jí to.“

13

Grace vešla do Spenceovy ordinace; překvapilo ji, že vidí i Scottyho. Strnula. Takže je to pravda. Museli něco najít. Strachem se jí málem zastavilo srdce. Jistě, očekávala vážný rozhovor, vždyť Spence vzkázal, aby tentokrát nechala Kathy doma, ale po celou dobu se utěšovala, že snad nebude tak zle. Teď, při pohledu na oba lékaře, se jí roztřásla kolena.

„Grace,“ pozdravil ji Scotty. Vycítila, jak je napjatý.

„Scotty…“

Oběma se nedostávalo slov, promluvil tedy Spence.

„Grace, včera jsem dostal výsledky rozborů vašeho posledního vzorku. Ve srovnání s velmi optimistickými hodnotami před dvěma měsíci jsou dnešní mnohem méně potěšující. Koncentrace viru se podstatně zvýšila a zároveň výrazně ubylo T-lymfocytů. To znamená, že vaše obranné buňky začínají ztrácet…“

Grace ho přerušila: „Kolik mi zbývá času?“

Scotty se ji snažil mírnit: „Grace, poslechni si, co Norm říká.“

„Není potřeba chodit kolem horké kaše. Nepotřebuju znát čísla. Nač? Aby později doktor prohlásil: Udělal jsem, co jsem mohl. Byl jsem upřímný, slyšela ode mě všechno. Ale virus ji přemohl. Tohle je konzultace? Aby se lékaři zbavili pocitu viny? Postupovali profesionálně, v souladu s etickými principy. Pane Spence, opravdu to nemusím slyšet, chápu. Jenom mi povězte: kolik času mi zbývá?“

„Grace, prosím…,“ oslovil ji znovu tiše Scotty, jako by se omlouval Spenceovi.

Spence se k němu otočil. „Vím, jak se Grace cítí. A nemám jí za zlé, co říká − vyslechl jsem podobná slova od stovek jiných.

Když je nevyslovili, přečetl jsem si je v jejich očích: Selhali jste, zklamali jste nás. Není to naše ani jejich vina. Jako by se viry shromáždily někde v mimozemských sférách a zaútočily. Jak se dá zničit lidská rasa? trápilo je dříve. Proč se nám nedaří lidi vyhubit? Pokaždé nad námi zvítězí… To ten jejich zatracený imunitní systém. Naše řady řídnou, protože nás kosí T-lymfocyty, obranné bílé krvinky. A tak zformovaly nové šiky a zaútočily tentokrát na celý imunitní systém. Svou schopností měnit podobu i vlastnosti během boje dokonale matou lidský organismus a nakonec vždycky zvítězí. Přes veškerou snahu lékařů ještě nějaký čas potrvá, než se dokážeme bránit a vyhrávat. Zatím se nám nepodařilo připravit účinný lék, těžko říct, jestli někdy uspějeme; nezbývá nám než vysvětlovat lidem, jak se téhle hrozné nemoci vyhýbat.

Takže: neulehčuju svému svědomí. Jen chci, abyste pochopila, že ve vašem případě bitvu prohráváme. Rychleji, než jsem na základě prvních výsledků předpokládal.“

„Myslela jsem si to,“ odtušila Grace. „Kolik mám času?“ opakovala znovu.

„Nedokážu dobu stanovit přesně. Asi devět měsíců. Přibližně.“

„Možná méně?“

Spence zalétl pohledem ke Scottymu a teprve potom pokračoval: „Nejdůležitější je DNA, na té záleží. Ano, všechno by mohlo postupovat i rychleji.“

„Díky, že jste se mnou mluvil tak otevřeně.“

„Grace, nechtěla bys, abych…,“ začal Scotty, ale nenechala ho domluvit.

„Ne, díky, nějak… Počítala jsem s tím. Jen jsem nevěděla… jak brzy,“ řekla tiše.

„Takhle si nemůžeš sednout za volant. Odvezu tě domů,“ nabídl se Scotty.

„Domů?“ opáčila. „Musím dokončit dvě objednávky a ještě odpoledne je doručit. Jistě se zastaví i pár lidí, aby si nechali zabalit dárky.“

„Asi by sis měla vzít dnes volno a všechno si v klidu promyslet.“

„Scotty, hochu, pochop: nemám čas! Tolik mi toho zbývá udělat. A naplánovat.“

Vstala: „Ještě jednou vám děkuju, pane doktore, že jste mi všechno řekl přímo. Moc si toho cením.“

Jakmile za sebou zavřela dveře, Spence poznamenal: „Bál jsem se, že to bude horší, ale držela se. Zareagovala mnohem líp, než jsem čekal.“

„Nezapomeň, že jí vlastní muž umřel před očima. A nepoddala se, dokázala se postarat o sebe i o dítě. Kdyby se tak tahle nemoc dala zastavit odvahou… Ona by se uzdravila.“

„I spousta jiných, Scotty. Bohužel, život takovou šanci nedává.“

Grace měla v úmyslu vrátit se do obchodu, ale po několika kilometrech musela zajet k chodníku a zastavit. Měla pocit, že bude zvracet; žaludek jí svíral strach.

Znala tu ostrou bolest; cítila ji ve dne v noci po Kipově smrti. Během prvních týdnů dokonce uvažovala o sebevraždě, ale byla tu Kathy, o kterou se musela postarat. Jedině kvůli ní se postupně vzchopila a začala znovu.

Kathy. I kdybych počítala s nejoptimističtější variantou, pořád jí bude teprve třináct. Třináct. Anebo míň… Co dál? A jak jí to řeknu? Kdy? Ať zvolím jakákoli slova, stejně nakonec zbude jen holá krutá pravda: Kathy, za necelý rok odejdu. Ne. Ne! Nejdřív se musím postarat, aby se měla kam přestěhovat. Ale ke komu? Pane bože… nevím, nevím! A přitom zbývá tak málo času. Aby s nimi zůstala o prázdninách, vyzkoušela, jestli vyberu správné lidi. Aby je měla ráda − a oni ji.

Na koho se mám obrátit? Harry. Kipovi nikdy do oka nepadl, ale je hlavou rodiny, snad mi poradí. Ano, nejdříve strýček Harry. Potom promluvím s Kathy.

Když si naplánovala první krok, ulevilo se jí. Pokračovala v cestě k obchodu.

Z dálky viděla, že u dveří kdosi čeká. Když vystoupila, ženina tvář se jí nezdála nijak povědomá, ale příchozí se představila sama:

„Paní Cameronová, jmenuji se Evelyn Forrestová, možná si vzpomenete, setkaly jsme u Burrisových na svatbě. Tak se mi líbila vaše oznámení, že jsem se hned rozhodla. Až se naše Melanie bude vdávat, musí mi pozvánky na obřad napsat jedině paní Cameronová, řekla jsem si tenkrát. A teď…“

Evelyn Forrestová švitořila o sto šest, rozplývala se nad dcerou a budoucím zetěm, zmínila se o jeho rodině, přidala něco neškodných klepů a do detailu Grace popsala, jak s Melánií naplánovaly svatbu. Potom konečně objednala pozvánky. Dohodly se s Grace na velikosti a vzhledu obálek, paní nadiktovala místo a čas obřadu i svatební hostiny. Maličko ji překvapila cena, ale nakonec mávla rukou: „Ale co, vždyť se vdává jednou v životě, ne? Jestli mi namalujte tak krásná oznámení jako Burrisovým, ráda zaplatím.“ Maličko ztišila hlas a důvěrně se naklonila ke Grace: „Víte, moc mi na všem záleží, kvůli jeho rodině. Jsou tak… tak povýšení, hrdí. Kdybyste jen viděla, jak dlouho trvalo sestavit zasedací pořádek.“ Zavrtěla hlavou. „Ale stejně, hostinu i obřad platíme my.“

Když paní konečně odešla, Grace zůstal v ruce papír s poznámkami, dívala se však někam skrze něj. Pane bože, nemá nejmenší ponětí… Jen pořád dokola mluvila o své Melanii. Jeho rodina, seznamy hostí, zasedací pořádek. Nemohla tušit, že já… a Kathy…, že spolu nikdy něco podobného nezažijeme. Nepůjdeme vybírat látku na šaty ani sepisovat seznam hostí nebo sestavovat jídelníček… Nepoznám svého zetě… Neuvidím její děti. Nikdy… Srdce jí sevřela chladná ruka. Nikdy.

Rozplakala se. Dlouho vzlykala, slzy jí stékaly po tváři. Nakonec se vzchopila, nadechla se, otřela oči a vzala svazek obálek. Bradleyovi pořádají křtiny. Pomalu se dala do psaní adres.

Umínila si, že na sobě nedá nic znát a s Kathy promluví až později. Nejdříve je třeba navštívit Harryho.

14

Grace cítila, že jí gancyclovir na zánět sítnice pomáhá; výsledky ji povzbudily a dodaly chuť do další léčby. Dvakrát denně docházela do Spenceovy ordinace pro předepsanou dávku. Po několika dnech si troufla vyrazit za strýcem Harrym.

Než se vypravila na cestu, požádala Hannah, aby se místo ní zastavila po tréninku pro děvčata a odvezla je domů. Nemít Hannah…, pomyslela si. Kamarádka jí tolik pomohla, hlavně po Kipově smrti. Jaké štěstí, že ji mám. Jsem moc ráda, že spolu Kathy a Cindy tak dobře vycházejí.

Hannah za ni ovšem nemohla udělat práci − namalovat přání a nadepsat obálky. Zůstala v dílně až do večera, aby měla příští odpoledne volné.

Harry byl vysoký robustní muž s bílými vlasy. Barva tváří prozrazovala, že tráví hodně času venku. Trochu napadal na jednu nohu. „To jsem si přinesl z války,“ říkával. Sloužil v Pacifiku a zranila ho kulka při přestřelce na ostrově Tarawa. Doma ho se slávou přivítali; hrdě vypínal hruď s medailemi a řádem za statečnost v boji. Od té doby řídil rodinu Cameronových.

Místní Harryho znali, takže pro něj, veterána se specializací na elektroniku, nebylo příliš obtížné vypůjčit si nějaké peníze a vybudovat firmu. Vyráběl, zdokonaloval a nakonec i úspěšně prodával antény. V době, kdy se televize stala oblíbeným zdrojem domácí zábavy, měl Harry úspěch − a také nadprůměrný zisk. Téměř všechen zisk vložil do nové farmy. Pustil se do chovu loveckých psů, zbytek financí uvážlivě investoval. Příbuzenstvo mělo Harryho za několikanásobného milionáře.

Ať už to byla pravda, nebo ne, pověst jen posílila jeho postavení patriarchy. Jediný, kdo se mu kdy vzepřel, byl Kip.

Harry ostře nesouhlasil s jeho volbou studovat čtyři roky humanitní obor. Po tragické smrti vlastního syna Justina se Kipa snažil přesvědčit, aby si vybral nějaký „užitečný“ směr − právo, ekonomiku, nebo management, jinak − podle jeho mínění − jen ztrácí čas.

„Kipe, hochu, až se staneš učitelem nebo profesorem, co tím získáš?“ říkával. „Budeš se trápit s bandou ignorantů, z nichž většina nemá na fakultě co dělat. Dej na mě, mí psi jsou inteligentnější než většina těch blbečků, které dnes přijímají na studia. Budeš jen házet pověstné perly. To chceš vážně marnit život mezi nimi? Obchod, chlapče, podnikání má budoucnost. Anebo se vrhni na práva, nebuď blázen.“

Grace zůstalo navždy v paměti první setkání s Kipovou rodinou. Než ji vzal na návštěvu k Harrymu, prohodil Kip: „I kdyby mlčel jako ryba, poznáš, co si myslí. Pokud by měl mít erb, pravděpodobně by mu na něm vyobrazili psa a latinský nápis: Já vám to říkal.“

Jeho slova i návštěva se jí vybavily ve vzpomínkách cestou na Harryho farmu. Sjela z dálnice a po třech mílích ji úzká silnice dovedla k plotu a bráně s tabulkou: CAMERONOVI, soukromý majetek. Jednoduché, výstižné, praktické.

Grace si všimla půdy − úrodné černozemě, potom otevřela bránu a jela dál po asfaltové cestě. Rozlehlý Harryho dům už měla na dohled. Byla zhruba v polovině, když se rozštěkali psi. Rozhlédla se a všimla si Harryho, který venku cvičil mladého setra. I strýc ji zahlédl. Nechal psa a vydal se pomalou chůzí k ní.

Zastavila kousek od vchodu. Původně tu jistě stávalo hospodářské stavení, ale Harry je postupně přestavěl a rozšířil na nynější sídlo Cameronů, přesněji Harryho rezidenci.

Otevřel jí dveře a pomohl vystoupit, pak ji políbil na přivítanou. Očividně ho zaskočilo, jak je hubená a bledá, ale nahlas neřekl nic. Položil jí ruku kolem ramen a vedl do domu. Měla jsem ho varovat, pomyslela si. Vždy t už je to rok, co mě viděl naposledy.

„Lízo!“ zavolal. „Lízo, máme návštěvu!“

Líza byla záhadou pro celý Cameronův klan. Před léty jako mladé děvče přišla dělat společnici a pomáhat Harryho ženě, která roky trpěla svalovou dystrofií a nakonec zemřela ve věku dvaačtyřiceti let. Harry věděl, že k tomu jednou dojde; netruchlil příliš dlouho, jen ještě víc zvážněl a mnohem intenzivněji začal sledovat zájmy rodiny. A Líza jednoduše zůstala. Tiše a poslušně se stala součástí Harryho života. On sám nikdy nemluvil o sňatku, ale rodina ji mlčky uznávala jako jeho družku a paní domu. Když měl Harry o něčem důležitém rozhodnout, vždycky čekal na Lízin souhlas.

Líza i Grace viděly jedna v druhé spřízněnou duši: nebyly místní.

Posadili se v prosklené verandě; Grace do vypolstrovaného proutěného křesla a Harry naproti ní. Líza se také při ohledu na Grace zarazila, ale objala ji a přivítala.

„Dáš si kávu? A zrovna jsem vytáhla z trouby jablkový koláč. Určitě ti po takové cestě přijde k chuti, Grace.“

Přikývla, spíš proto, aby Lízu neurazila. Na jídlo neměla ani pomyšlení.

„Než mi tě poprvé představil Kip, vždycky říkal: Strýčku Harry, ona má tak nádherné modré oči, nejkrásnější a nejmodřejší na světě. Kdybych měl nadání, opěvoval bych je v básních. To byla jeho slova.“

Chtěl ji potěšit, ale dosáhl pravého opaku. Vyložila si je po svém: její oči už dávno ztratily zdravou barvu a lesk.

„Grace, drahoušku, volalas mi…“

Líza vešla s obrovským podnosem, položila jej na stolek a oběma naservírovala šálek horké kávy a kus čerstvého voňavého koláče. Grace se na ni zadívala a na okamžik pocítila, jak jí závidí zdraví i pěknou postavu. Vůbec se nemění, napadlo ji, pořád má hebkou pleť, husté tmavé vlasy, nikde ani stopy po šedivých pramíncích.

Líza nachystala kávu i pro sebe a posadila se na pohovku, odkud viděla do tváře Grace i Harrymu.

Grace si ze slušnosti ulomila kousek koláče, ale sousto jí rostlo v ústech, nebyla schopná je požvýkat. Sáhla po šálku s kávou, aby se alespoň napila, ale ruka se jí třásla tak, že jej musela postavit zpátky. Nakonec se jí přece jen podařilo sousto polknout.

„Děvče, děvče, nebuď nervózní, vždyť jsi mezi svými. Jsme jedna rodina,“ snažil se ji uklidnit. „Nemáme před sebou žádné tajnosti.“

V Grace na hrklo. Ví něco? Odkud? Jak by mohl?

„Když se člověk dívá kolem sebe, nic ho nepřekvapí,“ pokračoval strýček Harry. Vždycky jsem bratrovi domlouval, aby si nebral Kipovu matku. Nede, opakoval jsem mu několikrát, je krásná a jemná, ale nakazí celý rod. Její rodina si nese prokletí a ona je má v sobě také. Její synové je mohou zdědit. Polovina se jich narodí s hemofílií, to bys jim přece nepřál. Ale neposlechl. Stejně jako ty.“ Díval se na ni a pokračoval. „Nemůžeš mi vyčítat, že jsem tě nevaroval. Už když tě sem Kip přivedl poprvé, tehdy jsme uspořádali malou oslavu, pamatuješ? Už tenkrát jsem se ti snažil naznačit, jak se věci mají. Pochopilas, ale jen jsi řekla…, do smrti na to nezapomenu, slyším tě jako dnes… Strýčku Harry, postarám se o Kipa, aby se mu nic nestalo. Je to moje povinnost. Vzpomínáš, Grace?“

Upil trochu kávy a odsunul talířek s koláčem stranou.

„Takže mě teď nepřekvapuje, žes přijela.“

„Strýčku Harry, jak to můžeš…“

Přerušil ji. „Věděl jsem, jak to dopadne. Už tenkrát jsem to tušil. Všechna čest, obdivuji tvou vytrvalost, houževnatost. Jak ses vyrovnala s jeho smrtí, zařídila obchod, postavila ses na vlastní nohy. Ale taky vidím, kolik sil tě to stálo. Pane bože, dítě, jsi tak hubená…“

„Strýčku Harry, vysvětlím ti…“

„Děvče, neříkej ani slovo. Nechci, aby ses ptala nebo dokonce prosila. Dalo se předvídat, že Kip buď brzy zemře, anebo bude jako těžce nemocný potřebovat pomoc. Dával jsem čas od času stranou nějaké peníze a také investoval, takže se za ta léta nashromáždila slušná sumička. Je tvoje. Ročně dostaneš vyplaceno deset tisíc dolarů. Kdyby byla částka vyšší, okamžitě po ní skočí daňový úřad, těm nedám nic! Takže deset tisíc. Ale… mohl bych dát deset tobě a deset Kathy. Dopřeješ si víc volna, občas v obchodě vysadíš. Anebo, jestli chceš, necháš prodeje úplně. Jestli potřebuješ hotovost hned, jen mi řekni. Nakonec, i s daní to nějak půjde. Lízo?“

Žena souhlasně pokývala hlavou.

„Tak,“ považoval Harry vážný rozhovor za skončený. Problém, jak se domníval, už vyřešili.

Udivilo ho, dokonce nepříjemně překvapilo, když se Grace ozvala: „Strýčku Harry, nejde o peníze.“

„Nejde o peníze?“ nechápal. „Kip přece nemohl nijak moc našetřit. Rozhodně ne tím svým učitelováním.“

„Víš… To, jak vypadám…, že jsem zhubla… To není únava z práce.“

Harry a Líza si vyměnili tázavé pohledy.

„Mám AIDS.“

„Cože?“ vyhrkl Harry.

„Harry!“ napomenula ho Líza.

Grace vysvětlila příčiny, stručně jim popsala své návštěvy ve Spenceově ordinaci a nakonec dodala: „Nedávají mi moc času, nejvýš rok, pravděpodobně méně. Musím se postarat o Kathy, najít jí rodinu, která se jí ujme.“

„Místo… rodinu…,“ opakoval Harry.

Podíval se na Lízu, maličko kývla hlavou, a tak pokračoval.

„Rodinu. Tohle je překvapení. Víš, děvče, nečekal jsem, že se Kip dožije vysokého věku, ale ty… Nikdy bych… Promiň, holčičko. No, to je život. Občas dokáže člověka zaskočit. Kdybys mě tak tenkrát poslechla!“

„Harry!“ Líza promluvila jako matka kárající syna.

„Ale nedalas na mé rady. Takže teď musíme vzít rozum do hrsti. Jsme jedna rodina. Když jde do tuhého, Cameronové dokážou podržet jeden druhého, vždycky táhnou za jeden provaz. Neboj se, Grace. Máme velký dům, patro ani nepoužíváme. Nedá takovou práci trochu ho přestavět a zařídit nahoře útulný dívčí pokoj.“

„Ušiju pěkné záclony a barevné závěsy,“ usmála se Líza. „Pestré povlečení, aby ladilo. To bude krása! Jsou tam dvě skříně, dost velké. A zařízená koupelna, sice jen s vanou, ale klidně bychom mohli dostavět i sprchový kout. Bude tam mít klid, svoje království. Harry?“

„Určitě pořídíme matrace a postel, ale ne takovou tu moderní krabici. Ve městě je šikovný truhlář, dokáže upravit starší nábytek tak, že je mnohem lepší a bytelnější než ty skládačky, co nabízejí v katalogu.“

„Strýčku…, Lízo, je to od vás obou moc hezké, ale…“

Jenže Harry se tak vžil do své role, že ji ani neslyšel. Zařizoval dál celé patro. „Vedle ložnice je další pokoj, s oknem do dvora, tam bude pracovna. Může tam mít telefon, svoje soukromí, televizi, počítač − to je ono! Dneska to mladí berou jako samozřejmost. Na počítačích jsem vydělal pěkné peníze na burze.“

Grace se ho znovu pokusila zastavit. „Strýčku! Nepřišla jsem žádat o peníze a…“

Marně. Ani tentokrát neuspěla. Harry se mezitím dostal od nábytku mnohem dál.

„Je zvláštní, jak se všechno jednou vrátí. Kip byl tak umíněný, nedovolil mi, abych mu pomohl. A teď? Mám možnost postarat se o jeho dceru. Je taková bystrá. Šikovná holka. Mohla by z ní ještě být pravá Cameronová. Určitě se jí daří, nač sáhne. Má dobrou hlavu, měla by studovat. A nejlíp něco praktického. Víš, Lízo, je to vlastně velká příležitost. Když měl Justin tu nehodu, chtěl jsem pomoct Kipovi, jenže on si postavil hlavu… Tenkrát se mi zdálo, že jsem přišel o poslední šanci. A najednou je tu Kathy. Bože, kam jen to může dotáhnout, když mě poslechne.“

Grace znovu blesklo hlavou Kipovo: Harry chce ovládat lidi. Sebrala odvahu a skočila mu do řeči. „Strýčku, mýlíš se.“

„Nesmysl. Vím, za kým jít a s kým se poradit. Když promluvím se svým právníkem… Hraje čas nějakou roli? Tedy, řekl ti doktor… Víš, co myslím.“

„Prokrista, Harry!“

„Lízo, dneska si člověk musí dát pozor. Vláda, sociálka, zákony… Když chceš adoptovat dítě, není to jen tak. Musíme všechno probrat s právníkem.“

„Strýčku Harry!“ Grace skoro vykřikla. Rozhořčeně se podíval nejdřív na Lízu a potom na ni. Ale zmlkl, takže pokračovala. „Strýčku Harry, nepřišla jsem vás prosit, abyste si vzali Kathy sem. Nebo ji adoptovali.“

Teď se ozvala Líza. „Jestli máš strach kvůli škole, neboj se, Grace. Ve městě je jedna velice dobrá, patří k nejlepším v zemi.“

„Ne, Lízo, o školu nejde, ani o vlastní pokoj s telefonem,“ začala Grace.

„Děvče, když tedy nepotřebuješ peníze a nehledáš u nás místo pro Kathy, proč jsi tedy přijela?“ nechápal Harry.

„Chtěla jsem od tebe radu.“

„Radu? Jakou radu?“ Byl zjevně rozladěný.

„Chci, aby Kathy patřila do rodiny.“

„Ach tak, chápu. Líza a já nemáme po svatbě. Já ti povím jedno, holčičko: my žijeme víc jako rodina, než − neřeknu jména, i když bych mohl − než někteří s manželským slibem. Navíc, teď je doba natolik bláznivá, že svěřují děti i lesbickým párům, dokonce i gayům. Myslím, že by nám u soudu neměli dělat problémy. Ale nejdřív se poradím se svým právníkem.“

„Grace, drahoušku,“ vložila se do hovoru Líza. Grace na ní viděla, jak ožila při pomyšlení, že by se k nim Kathy přestěhovala. „Jestli se ti zdá, že žijeme daleko od lidí, nemusíš se bát. Při škole je spousta kroužků i klub pro žáky, občas diskotéky nebo sportovní odpoledne. Našla by si určitě hodně přátel. A tady bude vždycky doma, neměj strach.“

Grace věděla, že strýce i Lízu její slova zamrzí, přesto ale řekla: „Strýčku Harry, přišla jsem, protože vlastní rodinu požádat nemohu; jsem jedináček. Tatínek pracoval pro vládu, nikdy jsme nežili dlouho na jednom místě; navíc jsme nějaký čas bydleli v Evropě. S příbuzenstvem jsme si posílali pozdravy k Vánocům, občas pár dopisů, ani se neznáme… Proto se obracím na Cameronovy.“

„Vždyť jsme ti už…,“ začal Harry, ale přerušila ho. „Hledám místo pro Kathy, novou rodinu a nový domov pro dvanáctileté děvče. Koho byste mi doporučili? Kdo by se o ni dokázal nejlépe postarat?“

Harry pomalu pokýval hlavou: „Jsme moc staří… Asi si myslíš, že už jsme moc staří.“

„Ne, to jsem nechtěla říct,“ namítla.

„Máš pravdu,“ posmutněla Líza, „tohle možná není nejlepší místo pro dítě. Máme své zvyky, zaběhnutý denní rituál, brzy vstáváme a brzy si chodíme lehnout, asi by ji nebavilo sedět s námi u televize nebo u kanasty. Je mladá a chce se bavit. Jistě má ráda hudbu − ta dnešní muzika nám trhá uši. A přátelé nebo kamarádi, k nám by se jim třeba nechtělo. Harry, Grace má pravdu. Tohle není vhodný domov pro dvanáctileté děvče. I když,“ povzdechla si, „moc bych si přála, aby tu s námi bydlela. Dům by s ní omládl − a my také. Pekla bych sušenky a cukroví a věděla bych, že se na ně těší. Ráno bych ji slyšela sbíhat ze schodů a sotva by se najedla, popadla by knížky a utíkala na autobus. Odpoledne by se vrátila. Bylo by to tak pěkné…“

Jenže Harry by jí nutil svou vlastní představu o životě, to už by tak pěkné nebylo. Ani Kipovi by se takové řešení nelíbilo, mně samotné taky ne, pomyslela si Grace.

Harry mezitím probíral další možnosti. „Tak, co může rod Cameronů nabídnout? Jsou tu Kipovy sestry, Louise a Hortensie. Obě mají slušné bydlení, jsou šťastně vdané, zajištěné. Promluvil bych nejdřív s Hortensií. Nemá děti. Ale na druhé straně, Louise také není marná volba, dcery už jsou na fakultě… Ještě je tu Kipův bratr Ed a sestřenice Eloise. O té moc nevím, přesněji, jejího muže Gerarda moc neznám, těžko říct, jak by se zachoval.“ Na chvíli se odmlčel. „Já bych vsadil na Hortensii. A je to rodina. Kathy by zůstala Cameronová.“

Hned dodal. „Rozhodni se podle svého, ale určitě trvej na příjmení Cameronová. Nedovol nikomu, aby se tvá dcera jmenovala jinak. I když zůstane u Hortensie. Kathy Cameronová, ne Windustová. Cameronová,“ zdůraznil znovu.

Nejdůležitější si pověděli, a tak vzal strýček Harry Grace do zahrady, aby se podívala na psy. Ukazoval jí pyšně vítěze několika soutěží. Mezitím si našel čas, aby ji trochu poučil.

„Musíš být opatrná. Dvanáctileté dítě se snadno může dostat do státní péče, pokud se celá věc právně včas neošetří… Sežeň pro ni domov. Co nejdříve.“

Doprovodil ji k autu. Posadila se za volant a stáhla okénko. Ještě se naklonil dovnitř a řekl: „Kdybys něco potřebovala… cokoli…, napiš nebo zavolej. Já vím, jsi taková samostatná, nezávislá. Tenkrát po Kipově smrti mě Líza přemlouvala, abych ti pomohl. Řekl jsem tehdy: Ne, ještě ne, počkáme, jestli si dokáže poradit sama. Musím přiznat, že jsem na tebe pyšný. Udělalas mi velkou radost, když sis otevřela obchod, zařídila dílničku a měla takový úspěch. Jen prosím tě nebuď tak moc hrdá; včas dej vědět, pamatuj, že jsem tu já a Líza a že se k tobě neotočíme zády.“

Na chvíli zaváhal, ale ne na dlouho. Neměl v povaze obcházet kolem horké kaše. „Později, kdybys chtěla… kdybys potřebovala rodinu, která by se postarala o tebe, nemyslím nemocnici nebo ústav, u nás je místa dost. Nejsem tak neschopný, pomáhal jsem Pat, a Líza je zkušená a spolehlivá. Jsme jedna rodina, jsme Cameroni. Dokážeme táhnout za jeden provaz.“

„Díky, strýčku Harry, děkuju.“

„Zavoláš mi, až se domluvíš s Hortensií? Rád bych věděl, jak to dopadne.“

„Určitě se ozvu,“ slíbila.

Díval se za ní, dokud nezmizela v ohybu cesty. Pak se pomalu vrátil do domu.

„Bylo by to hezké,“ povzdechla si Líza.

„Ano, taky si myslím,“ přikývl.

Šel k telefonu a vyťukal známé číslo.

„Pana Herkimera. Harry Cameron,“ ohlásil se asistentce.

„Herkimer? Voláš právníkovi?“ podivila se Líza.

„Joshi, to jsem já, Harry. Děláš ještě pořád adopce, poručnictví, osvojení a tyhle záležitosti? Ne, ne, nic naléhavého, jen jsem to chtěl vědět najisto. Možná tě budu časem potřebovat.“

Jakmile zavěsil, Líza se na něj obrátila: „Harry?“

„Jen pro jistotu, Lízo.“ Po chvíli zamyšleně dodal: „Pod mým vedením by to ta malá určitě mohla někam dotáhnout.“

15

Grace celou cestu kontrolovala hodinky; musela se zastavit pro Kathy a nechtěla se opozdit. Zároveň si nedovolila jet příliš rychle, protože levé oko neměla ještě úplně v pořádku.

Také si stále dokola přehrávala v mysli návštěvu u Harryho a Lízy. Nechtěla je urazit, hlavně ne hodnou a laskavou Lízu, která měla vždycky pochopení pro jiné. Grace také spoléhala, že Líza Harrymu vysvětlí, proč je lepší najít pro Kathy jinou rodinu. Kip by také nesouhlasil, aby jeho dcera zůstala závislá na pomoci strýčka Harryho. Jak se okamžitě chytil představy, že by si Kathy vychoval k obrazu svému. Hned se vytasil s právníky a začal přemýšlet o adopci. Jistě, Kathy by měla realizovat jeho plán, který v případě Justina a později i Kipa selhal. Ne, díky, strýčku Harry. Dceru ti nedám.

Harry měl ale pravdu, pokud šlo o Hortensii. Kip se s ní posledních pár let svého života moc často nestýkal, ale jak také mohl? Hortensie ustavičně někde cestovala. Jakmile Carter odešel napůl na odpočinek, většinu času trávili na cestách. Jednou, před léty, pozvali o Vánocích Kip a Grace celé příbuzenstvo na návštěvu. Grace si vzpomněla, že Carter tenkrát Kipovi řekl: „Jestli si budu moci dovolit nechat práce dříve, zahraju si na všech golfových hřištích v Americe i ve Skotsku. Na stejné trávě jako Varden, Jones, Sarazen, Hogan, Palmer nebo Nicklaus. Srovnám si jejich skóre se svým, to je můj sen.“

Carter Windust byl typ muže, který žije proto, aby uskutečnil svá předsevzetí. Grace si více cenila aktivit svého muže: obdivoval přírodu a chodil ven tak často, jak mu práce umožňovala; doma sáhl po dobré knížce a hrál si s Kathy. Ti dva se spolu tolik nasmáli!

Grace měla dojem, že Carter pohlíží na Kipa malinko svrchu. Sám sice mluvil o potížích na burze, ale pochopila, že je schopen vydělat spoustu peněz. Teď už mu stačilo jednou dvakrát zvednout telefon a zbytek dne se mohl věnovat golfu, později přibyl rybolov a potápění. Kip zemřel tak náhle, že se Carter a Hortensie museli tehdy vrátit odněkud ze západního pobřeží Jižní Ameriky, kde se věnovali právě těmto koníčkům.

Snad by se mohli usadit, přemítala Grace. Konečně, Carter už si zahrál ve Skotsku i v Pebbel Beach v Atlantě, kromě toho na stovkách jiných hřišť ve Státech, ve Francii i ve Španělsku. Dokonce i v Japonsku; Grace ho tehdy po návratu zaslechla, jak se chlubí, že si ten výlet odpíše z daní − jako důvod uváděl setkání s potenciálními partnery, průzkum trhu.

Snad Hortensie a Carter uvítají možnost vzít Kathy k sobě. Dítě dá životu nový rozměr, smysl. A Hortensie má pro Kathy slabost. Nikdy nezapomíná na její narozeniny, ať už cestuje s manželem kamkoli.

Ano, Hortensie Kathy miluje a Kathy má velmi ráda ji. Harry potvrdil můj odhad − nejdříve promluvím s Hortensií. Hned večer jí zavolám; snad je ve městě.

Když odbočila na výjezd z dálnice, najednou ji něco napadlo. Prudce zpomalila, což jí vyneslo několik šťavnatých kritických poznámek od řidiče, který jel za ní. Dost hrubě na ni houkl, co si myslí o ženách za volantem a o ní konkrétně.

Sjela na zpevněný okraj silnice a zastavila. Jak to mám udělat? Bude rozumnější nejdříve promluvit s Hortensií, nebo s Kathy? A když budou Hortensie a Carter souhlasit − určitě řeknou ano, proč by byli proti −? co potom? Jenže kdyby se k nim Kathy nechtělo? Kdyby odmítla, co by řekli ostatní Cameronově? Že je to moje vina? Že jsem ji poštvala proti nim? A strýček Harry? On mi přece sám Hortensii doporučil, a jestli Kathy nepůjde, už slyším, jak kritizuje Kipa i mě. Možná Kathy vyčte, že je stejně vzpurná a umíněná jako Kip; ani Líza by ho asi neuklidnila.

Nejprve promluvím s Kathy a potom teprve s Hortensií.

♦ ♦ ♦

Kathy čekala čerstvě vysprchovaná, mokrá ofina jí padala do čela, oči zářily. Jistě se jí dnes hrálo dobře, pomyslela si Grace. Brzy se dozvěděla, že Kathyino družstvo zvítězilo; dcera jí nadšeně popisovala nejdůležitější okamžiky zápasu − hlavně gól, kterým se jí podařilo zabodovat.

Grace jí nedokázala zkazit radost hovorem o případné náhradní rodině. Nechala Kathy, aby si úplně vychutnala dnešní triumf. U jídla budeme mít dost času všechno v klidu probrat, usoudila. Ale zkazím večeři, napadlo ji okamžitě. Tak později? Než si Kathy napíše úkoly? Ne, nejlíp až se připraví do školy, nemohla by se soustředit. Až si lehne. Půjdu jí dát pusu na dobrou noc a přitom s ní promluvím. Snad pak dokáže usnout.

Večer odešla Kathy do svého pokoje. Grace na ni zdola zavolala: „Jsi v posteli, Kath?“

„Už skoro spím!“ ozvala se dcera.

Grace vešla a posadila se k ní. Nejdříve ji objala a políbila na tvář. „Kath, musím si s tebou popovídat. Poradit se.“

„Já vím,“ přikývla.

„Víš? Jak bys mohla?“ podivila se Grace. V první chvíli ji napadlo, že Kathy vyslechla telefonní hovor s Harrym. Ale to se přece jen domlouvali na návštěvě. I kdyby mě slyšela, neznala přece důvod. S nikým jsem o ní nemluvila po telefonu.

„Já jsem…“

„Co?“

„Ukážu ti to.“ Vyskočila z postele a ze stolu vytáhla velký list papíru. Grace by ho sama nenašla. Kathy se posadila vedle ní a rozložila arch, na němž měla narýsovaný nějaký graf: dvě čáry, které začínaly vlevo jako rovnoběžky poměrně daleko od sebe, se postupně sbíhaly a v jednom bodě blízko středu protínaly.

„Co to máš, Kathy? Úkol z matematiky?“

„Ne… Já myslela, žes to zahlédla na stole…,“ zarazila se. „To není ono, o čem si chceš promluvit?“

Udiveně si matku změřila, zatímco Grace se nechápavě dívala na ni.

„Nic jsem nenašla, Kathy, ten diagram vidím poprvé. Co je to?“

Kathy ztichla. Obvykle měla na všechno spousty odpovědí, ale teď jí vyhrkly slzy.

„Kathy… Kathy?“ Grace ji pohladila po vlasech. Potom si, tentokrát mnohem pozorněji, prohlédla graf znovu. Číselné hodnoty jí byly povědomé; nakonec pochopila: Kathy znázornila průběh její nemoci. Horní křivka zobrazovala počet T-lymfocytů, dolní vzestupná koncentraci viru. Někde, a nebude to trvat dlouho, se obě křivky protnou. Potom…

Kathy si domyslela, co se Grace honí hlavou.

„Mami, je mi to moc líto, promiň…,“ zašeptala. „My jsme… ve škole… probírali jsme grafy. A pan Curtis nám řekl, že si můžeme vybrat jakýkoli příklad. Tak jsem udělala úkol a doma jsem si potom narýsovala druhý, s hodnotami, které ti naměřil doktor Spence. Mami… nezlob se, maminko. Ach, mamko!“ Objala ji a přitiskla tvář k její.

Chvíli se jen mlčky tiskly k sobě. Potom se Grace nadechla a řekla tiše: „Kathy, o tom si právě musíme promluvit. Co dál, až se křivky protnou.“

„Ne!“ vykřikla Kathy prudce.

Ale Grace pokračovala. „Až se to stane, mohli by o tvé budoucnosti rozhodovat úplně cizí lidé. Potřebuju mít jistotu, že budeš žít s těmi, které máš ráda. Co bys řekla tetě Hortensii a strýčkovi Carterovi? Líbilo by se ti u nich?“

„Ale já nechci k nikomu jinému!“

„Kathy, drahoušku, poslouchej. Přijde čas a budeš muset… Kathy,“ Grace opatrně volila slova, která by bolela co nejméně. „Holčičko, jen si představ, že bych odešla a neměla tušení, co tě čeká. Pomůžeš mi? Tím mě nezradíš, naopak; uleví se mi, když budu vědět, že bydlíš s lidmi, které sis vybrala a se kterými je ti dobře.“

Kathy se na chvíli otočila a uvažovala. Aniž vzhlédla, zeptala se: „Můžeš mi ale nejdřív něco slíbit, mami?“

„Jestli to půjde,“ přikývla Grace.

„Kdyby… když se pro někoho rozhodnu, neublíží ti to, že ne?“

„Jistěže ne, Kathy. Já vím, že chceš zůstat se mnou, ale až to nebude možné, nedá se nic dělat.“

„Takhle jsem to nemyslela.“

„Tak jak? Nerozumím,“ zavrtěla hlavou Grace.

„Víš, jestli si vybereme…, nebude to znamenat, že… že potom už můžeš umřít, že ne?“

„Kathy, miláčku, nezáleží přece na tom, co řekneme. Důležitá jsou čísla, máš je v grafu. Nemoc se nezastaví, když se nebudeš chtít rozhodnout. Ale všechno bude mnohem snazší, jestli se o to pokusíš. Pro mě opravdu moc znamená vědět, že se dostaneš do dobrých rukou, že budeš mít ráda svou novou rodinu a oni budou milovat tebe.“

„To budu muset tetu Hortensii oslovovat mami?“ napadlo Kathy.

„Nikdo tě nebude nutit, holčičko. Ne, nikomu jinému už nemusíš říkat mami,“ uklidňovala ji Grace.

Znovu zmlkly. Kathy zadumaně přejížděla prstem po křivkách grafu a nakonec pomalu pronesla: „Tetu Hortensii mám ráda. A ona má jistě ráda mě. Posílá mi dárky. A když k ní jdeme na návštěvu, to ale nebývá moc často, pokaždé si se mnou povídá. Ptá se na fotbal, na školu… Mluvíme spolu o všem možném. Strýček Carter je taky fajn, jenom se neumí bavit s holkama. Ale pomohla bych mu, to zvládne. Jednou mi slíbil, že mě naučí hrát golf. Strýček Carter není špatný.“ Po kratičké pauze dodala: „Myslím, že oba jsou prima.“

„Nenutím tě, aby ses rozhodla hned. Měla by ses k nim na nějaký čas přestěhovat, jen na zkoušku. A potom uvidíme.“

„To bych… Zůstala bys tady sama?“

„Jen na čas, třeba o prázdninách. Abys zjistila, jestli se ti u nich bude líbit.“

„Ale ne na moc dlouho, že ne… Jenom na zkoušku. Dobře,“ souhlasila nakonec.

Grace ji znovu přitiskla k sobě a políbila. Potom vstala, aby zhasla lampičku. Všimla si, že arch s grafem se svezl na zem. Zvedla list a potmě ho položila na Kathyin pracovní stůl, pod podložku, odkud ho dcera předtím vytáhla.

Moje budoucnost. Moje jízda smrti.

16

Grace sešla dolů a chystala se zavolat Hortensii. Zvedla sluchátko a ještě si v duchu opakovala pár úvodních slov, ale ozval se jí jen Carterův hlas ze záznamníku: „Bohužel nejsme právě doma; po zaznění tónu můžete nechat krátký vzkaz a my se vám co nejdříve ozveme. Díky za zavolání.“

Grace se představila a dodala, že bude vzhůru do půl dvanácté.

Ležela už v posteli, když telefon zazvonil. Rychle se k němu natáhla. „Prosím?“

„Grace, to jsem já, Hortensie. Stalo se něco?“

„Ne, nic se neděje.“

„Víš, slyšela jsem tvůj vzkaz a zdálo se mi, že jde o něco vážného. Jsem ráda, že je všechno v pořádku.“

„Jen, Hortensie, mohly bychom se spolu někde sejít? Potřebovala bych s tebou mluvit, co nejdřív.“

„Takže není všechno v pořádku,“ odtušila Hortensie.

„Ne, ne, neboj se, prostě si sedneme někam na oběd nebo na večeři. Měla bys čas?“

„Co nejdřív,“ uvažovala nahlas Hortensie. „Ve středu? Hodila by se ti středa?“

„Dobře, ve středu. Nemám tu diář, ale myslím, že středa se hodí.“

„Vynikající! Dostali jsme se s Carterem do semifinále, manželské páry, víš, začínáme v osm, počítám, že kolem poledne už budu mít volno. Přijela bys za námi?“

„Dobře, to bude nejlepší,“ souhlasila Grace.

„Je to v Lakeland Country klubu, pamatuješ, Carter tam pořádal slavnostní večeři, tys tenkrát byla těhotná s Kathy, myslela jsem, že porodíš přímo u stolu, vzpomínáš?“

„Vím, kde to je. Takže ve středu v jednu.“ Popřály si dobrou noc a Grace zavěsila. Ulevilo se jí, že má první krok za sebou, ale přesto nemohla usnout. Ležela s očima upřenýma do tmy a přemýšlela o přijatelném způsobu, jakým Hortensii vysvětlit, oč běží.

Převalovala se do tří hodin, pořád skládala počáteční věty hovoru. Představovala si, jak obě sedí u stolu a čekají, než číšník přinese objednané jídlo. Hortensie bude jistě zvědavá na Kathy, zeptá se na obchod, prohodí pár slov o Carterovi i o sobě. A potom? Grace by měla vysvětlit, proč tolik stála o schůzku. Jenže co má říct?

Nakonec usnula, aniž došla k nějakému závěru. Utěšovala se, že zbývá dost času; je teprve pondělí a s Hortensií se sejde ve středu. Do té doby určitě něco rozumného vymyslí.

Ani ve středu v poledne však neměla žádný konkrétní plán. Uvažovala dokonce o tom, že zavolá do klubu a schůzku zruší, ale uvědomovala si, že by nic nevyřešila. Doufala, že ji v pravou chvíli vhodná slova napadnou, že si nakonec poradí.

Zavěsila na dveře obchodu tabulku „Přijdu ve tři hodiny“, sedla do auta a vyrazila.

Celou cestu si opakovala argumenty, kterými chtěla Hortensii přesvědčit, kdyby bylo potřeba. Je čas, aby se Windustovi usadili a žili jako rodina. Carter si splnil svá přání, hrál na různých místech světa. Teď by měli přemýšlet o rodinném životě. Nemají vlastní děti a Kathy je samostatná, nevyžaduje nepřetržitý dohled jako malé dítě, je inteligentní, citlivá, vyspělá na svůj věk. Hortensie i Carter jí vždycky věnovali pozornost, všímali si jí, mluvili s ní. Určitě je to logické řešení, přesvědčovala samu sebe.

Dorazila na místo mnohem jistější. U brány se představila vrátnému. Vzal do ruky dlouhý seznam jmen, a než našel to pravé, Grace znovu přepadly pochybnosti. Hortensie zapomněla, nenahlásila mě jako návštěvu.

„Paní Cameronová, tady to mám. Paní Windustová vás očekává. Jeďte pořád po téhle cestě, stáčí se doleva, restauraci uvidíte.“

Projela krátkou alejí dobře udržovaných stromů, potom zahnula doleva a zastavila u klubu. Uvedli ji ke stolu. „Paní Windustová se omlouvá,“ řekl číšník, „hra se bohužel protáhla. Posaďte se prosím. Mohu nabídnout něco k pití?“

Grace si sedla a okamžitě začala přemýšlet o práci. Kohlerovi, svatební oznámení. Ale ta nehoří. Potom Levinovi; výročí zlaté svatby klidně do zítřka počká. Kathy… Počítá, že se pro ni po baletu zastavím. Mohla bych zavolat Hannah, aby ji vzala se Cindy. Proboha, musí Hortensie hrát zrovna dneska? Nebo je to moje vina? Spěchám? Vždyť mám dost času. Ale přesto se každou chvíli netrpělivě dívala na hodinky.

Nakonec vstala. Ne, tohle není správné prostředí, v němž by měla rozhodnout o dceřině budoucnosti. Nevhodné místo, nevhodná doba. Vstala. Cestou se málem srazila s jednou z hostesek. „Paní Cameronová?“

„Vyřiďte prosím paní Windustové, že nemůžu čekat. Zavolám jí později. Na shledanou.“

Grace se vrátila do obchodu a sotva odložila kabelku, zazvonil telefon.

„Hortensie…?“

„Grace, proboha, co tě to popadlo? Přišla jsem asi o deset minut později. I Carter, tolik se těšil, že se konečně uvidíme.“

„Já… víš… Jenom se mi zdálo, že klub není to pravé místo, kde bychom si v klidu promluvily.“

„Grace? Jestli je to tak důležité,“ zvážněla Hortensie, „vyber si sama. Kdy máš čas?“

„Zítra? Šla bys na oběd?“

„A, zapomněla jsem ti říct, vyhráli jsme. Sice tak tak, ale postoupili jsme do finále − zítra. Hodilo by se ti to pozítří?“

„Dobře,“ souhlasila Grace, „pozítří.“

„Znáš Versailles?“ převzala znovu iniciativu Hortensie. „Tu malou francouzskou restauraci kousek od Rosedale? Tiché posezení, útulné místečko, kde si můžeme nerušeně popovídat. A obstojně tam vaří.“

„Výborně,“ snažila se Grace o optimistický tón; v duchu už přemýšlela, jak dožene ztracené odpoledne a kde vezme čas na páteční zakázky.

17

V pátek před polednem znovu vyvěsila tabulku „Přijdu ve tři hodiny“ a pospíchala na schůzku.

Tentokrát už na ni Hortensie čekala; vybrala stůl v rohu u okna, kde mohou nerušeně mluvit, a objednala si sklenku červeného vína. Jakmile se Grace objevila ve dveřích, vstala, aby ji přivítala. Grace ji v duchu obdivovala: švagrová si oblékla na míru šitý kostýmek, který podtrhl půvab její štíhlé postavy, modrá hedvábná halenka ladila s barvou očí. Hezkou tváří se podobala Kipovi; když byli malí, lidé je považovali za dvojčata, ačkoli on byl o dva roky starší. Stejně jako bratr měla Hortensie blond vlasy, posledních pár let je pravidelně zesvětlovala přelivem.

Obě ženy se pozdravily a přátelsky políbily na tvář. Hortensie hned oslovila číšníka: „Fernande, sklenku Cabernetu pro paní Cameronovou.“

„Ne, díky,“ odmítla Grace.

„Bílé?“

„Nic, děkuji.“ Co nejdříve chtěla začít.

Posadily se. Hortensie si Grace pátravě prohlédla. Na podobný stav si vzpomínám, uvědomila si. Kruhy pod očima, nervózní, nevyspalá… Ale dnes to není úplně stejné. Grace je jiná. Je mnohem hubenější.

„Grace…, uklidni se. Není se čeho bát. Všechno jsme s Carterem probrali včera večer.“

„Ty a Carter jste všechno probrali?“ opakovala udiveně. „Jak to myslíš?“

„Carter je perfektní, má pro takové situace šestý smysl. Sám mi to navrhl. Řekl: Možná jsme Grace a Kathy nevěnovali dost pozornosti. Měli jsme jí sami zavolat, ne aby ona musela shánět nás. Pověz jí zítra, ať mi napíše příslušnou částku; druhý den ráno bude mít peníze na účtu. Ani jsem nestačila otevřít pusu.“ Hortensie podala Grace malý blok a zlaté pero, které před třemi lety vyhrála na golfovém přeboru v Hongkongu.

Grace se nejdřív mlčky zadívala na papír a potom na Hortensii. Stejné oči, jako měl Kip, stejné jako Kathyiny.

„Hortensie, některé problémy se penězi vyřešit nedají.“

Švagrová se zarazila. Kolem úst se jí objevily drobné vrásky.

„Hortensie… Když Kip umřel, nikdo z nás netušil, že měl virus AIDS.“

„Jak tohle můžeš říct o mém bratrovi!“ neudržela se a téměř vykřikla.

Grace se ji gestem pokusila uklidnit.

„Nejenže byl sám HIV pozitivní, ale také ho předal dál.“

„Předal dál? Předal dál…,“ opakovala Hortensie mechanicky. Po chvíli bezbarvým hlasem pokračovala: „Grace…, to snad ne… Přece nejsi… Ne, to ne…“

„Ano.“

„Musíme hned něco podniknout,“ vzpamatovala se Hortensie. „Carter byl investorem několika farmaceutických firem. Všechny se orientovaly na boj s AIDS. Opatří nejnovější léky. I když nejsou v prodeji, sežene je, stačí mu pár telefonátů, má styky.“

„Hortensie… Hortensie, ne, počkej. Nechápeš to.“

„Co nechápu? Potřebuješ pomoc a Carter ti ji může zajistit.“

„Pro mě už je pozdě. Kvůli sobě jsem nepřišla.“

„Proč tedy?“

„Kathy… Jde o Kathy. Musím se o ni postarat, dokud je ještě čas.“

„Vždyť jsem ti říkala, Carter všechno zařídí, stačí, když mu napíšeš kolik.“

Grace ji znovu přerušila: „Hortensie! Nemluvím o penězích, ale o své dceři. O Kathy. O její budoucnosti. Co se s ní stane, až… až tu nebudu.“

„Co bude s Kathy…“

Grace dopřála Hortensii čas, aby si uvědomila plný dosah jejích slov. Ta sáhla po sklence, jako by v ní hledala oporu. Dopila zbytek vína a kývla na číšníka, aby jí dolil další.

„To znamená… Chceš, abychom s Carterem adoptovali Kathy,“ uvažovala nahlas.

„Zdálo se mi to nejlogičtější,“ vysvětlila Grace stručně.

Číšník přinesl víno. Hortensie sáhla po sklence a Grace neušlo, jak se jí třese ruka. Pokračovala dál: „Je to rozumné řešení, strýček Harry si myslí totéž. Ty a Carter máte všechno, až na jedno: schází vám dítě, které by završilo vaše štěstí. Kathy si už odbyla dětské nemoci; je zdravá, chytrá, je s ní legrace. Poznáte život z jiné stránky. Ty nevíš, jak dítě rodinu změní. Kathy…“

Najednou se Garce zarazila: „Co to dělám, proboha? Nabízím vám vlastní dítě jako na trhu, copak je auto, nebo dům? Je to dítě a bude potřebovat ochrannou ruku. Střechu nad hlavou, domov, rodinu. Teď jste ty a Carter jedinou vhodnou rodinou, to je všechno, co jsem měla říct. Ještě snad… Kathy je Kipova dcera. Dítě tvého bratra. Znamená to pro tebe něco?“

Namísto odpovědi se Hortensii zamžily oči a za chvíli jí po tváři stékaly slzy.

„Promiň, Hortensie, nechtěla jsem se tě dotknout; snažila jsem se jen mluvit upřímně.“

„Grace, prosím tě, už nic neříkej.“ Hortensie osušila slzy.

„Hortensie?“

Maličko zavrtěla hlavou; Grace pochopila, že potřebuje chvilku času, aby sebrala odvahu a pokračovala.

„Kipova sestra… Ano, Grace, jsem jeho sestra. Odmala jsem každý den slyšela: Tohle Kipovi nesmíš dělat… Dávej pozor, buď na Kipa opatrná… Nedivoč tolik, aby se Kip neporanil. Mohl by vykrvácet. Těžko pochopíš, jaké to bylo. Život mých rodičů se zúžil na starost a péči o Kipa.“

„Hortensie, chápu, žes na Kipa žárlila, protože rodiče se točili jen kolem něj. Ale za to přece nemohl, to nebyla jeho vina. Nemůžeš to vyčítat jeho dceři.“

„Pane bože, Grace, buď na chvíli zticha! Jestli teď neřeknu všechno tobě, tak už nikdy nikomu.“

„Promiň, Hortensie,“ zašeptala Grace. „Nechceš se raději projít?“ navrhla.

Hortensie na okamžik zaváhala a potom souhlasila: „Máš pravdu. Potřebuju na vzduch. Půjdeme ven.“

Dala znamení číšníkovi, a ten téměř neznatelně kývl; seděly v jednom z podniků, kde měl Carter otevřený účet, takže s placením si nemusely dělat starosti.

Vyjely Hortensiiným vozem. Grace čekala, až se švagrová začne zpovídat, ale ta mlčky upírala oči před sebe. Restaurace jim brzy zmizela z dohledu a auto vyšplhalo na rozcestí na kopci. Hortensie zastavila a stáhla střechu. Teprve potom se vrátila ke své výpovědi.

„Možná si domyslíš, jak vypadal náš vztah. Co jsem ke Kipovi cítila.“

„Asi ano. Žárlilas, protože se všichni točili jen kolem něj. To chápu, to je normální.“

„Nerozumíš mi,“ ohradila se Hortensie. „Nejde o žárlivost. Vůbec ne.“

„Když ne žárlivost, tak co tedy?“

„Kip se mi vždycky líbil, měla jsem ho ráda. Skvělý bratr, báječný člověk, jak ses jistě přesvědčila sama. Že se o něj rodiče starali a hlídali ho jako oko v hlavě, to mi nevadilo. Bála jsem se.“

„Bála?“ podivila se Grace.

„Copak to nechápeš? Odmalička jsem denně měla před očima vlastní budoucnost.“

„Jak to myslíš?“

„Stejně by dopadl můj syn, kdybych ho někdy přivedla na svět: starost, péče − a pocit viny.“

„Proč vina?“

„Dlouho jsem žila v domnění, že matka je opatrná a tolik se Kipovi věnuje prostě z lásky. Později mi došlo, že má i jiný důvod.“

„A ty jsi přesvědčená, že ji trápily výčitky,“ řekla pomalu pochybovačně Grace.

„Proč se Kip narodil jako hemofilik? Kvůli ní. Ať mluvíme o nemoci, nebo prokletí, matka je přenašečka a syn může krvácivost zdědit. Ona byla příčinou všech Kipových problémů. Nikdy se ani slovem nezmínila, ale časem jsem pochopila, viděla jsem to na ní. Ano, cítila se vinna.“ Hortensie se nadechla. „Už když jsme spolu mluvily o ženských záležitostech, o menstruaci, o těhotenství, o dětech, rozhodla jsem se, že nechci žít jako ona: plná strachu o syna, který může kdykoli umřít, stačí drobné poranění. Nechci se do smrti jen bát, neunesu takové břemeno. A hlavně ne ten vyčerpávající pocit viny.“

Otočila hlavu, aby se nedívala Grace do očí. Chvíli váhala; nikomu se ještě se svým tajemstvím nesvěřila, žádný netušil, k čemu ji zkušenost z dětství dohnala.

„Grace, já… Děsila mě představa, že bych otěhotněla. Nakonec… Vůbec to nebylo jednoduché, ale nakonec jsem se rozhodla… Nechala jsem si podvázat vejcovody.“

„Ach, Hortensie…,“ uklouzlo Grace.

„Doktor mě tenkrát ujistil, že se všechno dá velice rychle upravit, kdybych náhodou změnila názor a dítě chtěla, podle statistiky je osmdesátiprocentní pravděpodobnost, že bych otěhotněla. Před svatbou jsem všechno řekla Carterovi. Probral naši situaci se svým lékařem, a když zjistil, že bychom mohli mít úplně zdravé dítě − šance je padesát na padesát − navrhl: Riskneme to. A tak jsme se pokusili. Bohužel, ukázalo se, že patřím mezi těch dvacet procent žen, u nichž je zákrok nevratný.“

„Hortensie, promiň, nevěděla jsem…“

„Nikdo to neví. A Carter, i když si dítě… děti… přál, mi moc pomohl. Zachoval se skvěle. Byl tak ohleduplný. Nesmíš se trápit, miláčku, řekl mi tehdy, i tak můžeme prožít báječný život. Budeme cestovat. Jen si představ: když se nám zachce, prostě se sbalíme a odletíme. Acapulco, Madrid, Paříž nebo Havaj, kam nás napadne. Nemusíme brát ohled na prázdniny, aby Carter junior nezameškal školu, anebo se Susie čekat na Vánoce. Susie,“ opakovala Hortensie zadumaně. „Kdybychom měli dceru, Carter si přál Susii. Ne Suzanne, ani Susan. Susie. Máme svobodu, snažil se mě povzbudit. Ale já viděla jeho oči. Trpěl. Optimistický tón měl zmírnit mou bolest a zklamání, snad i jeho. A tak jsme se vrhli na cestování a golf. Zvykli jsme si na život ve dvou, můžeme si dovolit to, o čem většina párů jen sní. Postupně se role obrátily: začali jsme cestovat, abych zapomněla, ale Carter brzy přišel novému stylu na chuť. Pracuje, když má náladu, a pokud zatouží po změně, jezdíme po světě. Miluje svou svobodu. Jistě chápeš, že já jsem ten poslední člověk, který by ho o ni měl připravit.“

„Co kdyby ses mu o Kathy jenom zmínila?“

„Grace, on by možná i souhlasil; kvůli mně. Ale já vím, že jsme se změnili. Nebyla by z nás dobrá rodina. Zůstali by tři nešťastní lidé donucení okolnostmi žít pod jednou střechou. Myslím, že takovou budoucnost si pro Kathy nepředstavuješ. O peníze samozřejmě strach neměj, Carter se jistě postará.“

„Hortensie, nechci, aby Kathy někomu překážela, anebo byla jen položkou v účetních knihách. Musím vědět, že se dostane do rodiny, která s ní bude nakládat, jako by v ní vyrůstala odjakživa.“

„Chápu, Grace… Přála bych si, abych ti mohla odpovědět jinak, jenže… Víš, o tomhle s nikým nemluv, prosím tě, hlavně ne s našimi příbuznými. Všichni nám závidí. Ale uznej, mají proč? Myslíš, že miluju takový život? Že bych se raději neusadila na jednom místě? Klidně bych se vzdala svého členství v klubu i všech těch turnajů. Jenže Carter je na mě hrdý, těší ho, jak hraju. Jsem nejlepší nejen v místním klubu, ale patřím ke špičkám ženského golfu na celostátní úrovni. Někdy mám chuť se vším seknout. Ale vím, že je to jediné, co můžu pro Cartera udělat, oplatit mu jeho pochopení. Tolik mu dlužím! Je zvláštní, jak se věci semelou. Utíkala jsem před pocitem viny, a teď… Carter se tohle nikdy nesmí dozvědět. Ať je šťastný!“ Po krátké odmlce ještě dodala: „Takže − nevedu tak báječný život, jaký všichni vidí − snadná bezstarostná existence, pohodlí, zábava. Ne, skutečnost je trochu jiná.“

Ne, usoudila Grace, i kdyby souhlasili, nechtěla bych, aby Kathy žila v takovém prostředí, to není rodina podle mých představ.

Cestou zpátky na ni padla stejná deprese, jako po poslední návštěvě v nemocnici. Hortensie a Carter jí připadali jako rodiče tak skvělí. Dítě, Kathy, by dalo jejich životu novou náplň, završilo jejich rodinné štěstí. Mají velký dům, Kathy by jim jistě nepřekážela. A o prázdninách a svátcích by mohla cestovat po turnajích s nimi, je dost rozumná a samostatná. A kdyby museli odjet mimo volné dny, Hannah by ji určitě nechala pár dnů bydlet s Cindy. Nikdy jí nevadilo, že měla na čas místo jedné dcery dvě.

Jak krásně jsem si všechno vysnila. Hortensie i Carter budou nadšení, myslela jsem si. Jak jsem mohla vědět, že skutečnost není tak růžová? Netušila jsem, co se skrývá pod pozlátkem.

Vrátila se do obchodu úplně zničená. Když ji odmítla Kipova vlastní sestra, na koho jiného se má obrátit? A jak to říct Kathy? I když jí všechno vysvětlí, v hloubi duše věděla, že pro Kathy to bude znamenat jediné: teta Hortensie ji do rodiny nechce.

18

Grace tak tak stihla dojet včas do ordinace doktora Spencea. Potřebovala svou odpolední dávku gancycloviru, ale rozhovor s Hortensií ji natolik rozrušil, že se opozdila a dorazila na poslední chvíli; celá zpocená sotva popadala dech.

Sestra ji uvedla do ordinace a opět vyšla ven. Grace si lehla na stůl a čekala. Nikdo nepřicházel. Po chvíli znervózněla a o několik minut později začala propadat panice. Jako každý pacient, který znejistí, když se bez předchozího upozornění změní pravidelný rituál, i Grace okamžitě napadlo několik možných vysvětlení. Třeba Spence dodatečné objevil něco závažného. Gancyclovir nezabírá. Co když oslepnu? Anebo jiná komplikace? Zánět sítnice jí připadal jako malicherná záležitost ve srovnání s ostatními problémy. Kruci, mám toho tolik na starost! Nemůžu tady ležet a čekat, musím zajet pro Kathy a říct jí, jak jsem dopadla u Hortensie.

Čím dál víc dostávala chuť zavolat: „Sestro! Pojďte sem! Co se děje?!“

Nakonec jí ticho připadalo nesnesitelné. Vstala a zamířila ke dveřím, ale než stačila otevřít, někdo vzal zvenčí za kliku.

„Sestro…,“ začala. Do ordinace vešel sám doktor Spence.

Ach, pomyslela si, tak přece. Jde mi oznámit, že mám mnohem méně času, než původně předpokládal. Vrátila se ke stolu. Spence řekl: „Musíme si popovídat.“

Usmívá se, všimla si až nyní. Určitě je to zlé, proto se tváří mile.

Chtěl ji uklidnit, protože ho hned zarazil její ustaraný výraz, takovou ji neznal.

„Grace, ode dneška už nebude potřeba, abyste sem docházela dvakrát denně.“

„Takže gancyclovir nezabírá,“ odtušila tiše.

„Naopak. Ale musíme vyzkoušet, jestli to teď nepůjde zjednodušit.“

„Není to na úkor… na úkor času, který mi zbývá?“

„Ne, rozhodně ho nezkrátíme. Možná se nám ho podaří i prodloužit. Grace, jeden můj kolega… Peter Adamson, po škole jsme spolu praktikovali v New Yorku, zkouší teď nový způsob léčby. Aplikuje roztok gancycloviru přímo do oka. Zjistil, že u většiny pacientů stačí jedna dávka na osm týdnů.“

„Místo kapačky dvakrát denně?“

„Přesně. Po dvou měsících dostane člověk další dávku. Peter mi navrhl, abych jeho novou metodu nabídl některým svým pacientům. Grace, nemusíte se rozhodnout hned, všechno si klidně nechte projít hlavou a za dva tři dny mi řeknete, jestli to chcete vyzkoušet. Teď můžeme pokračovat jako obvykle.“

Grace se zničeho nic rozplakala. Nedokázala se ovládnout, ramena se jí otřásala prudkými vzlyky. Spencer jí podal papírový kapesníček; za chvíli sáhla po dalším.

Teprve po několika minutách se pomalu utišila a vypravila ze sebe: „Omlouvám se… Promiňte, nechtěla jsem, ale nešlo to zastavit. Já… dneska toho na mě bylo moc…, když sestra nepřišla, vylekala jsem se, čekala jsem něco mnohem horšího.“

Spence chápavě přikývl. „Každý pacient takovým obdobím projde. No, zvažte můj návrh, Grace. Lehněte si, Rita se o vás postará jako obvykle.“

Obrátila se k němu. „Ten nový způsob − opravdu nepřijdu o čas, který mi ještě zbývá?“

„U nikoho z Peterových pacientů se žádné nežádoucí účinky neprojevily.“

„Zkusím to,“ rozhodla se.

„Výborně, Grace!“

Pečlivě si umyl ruce, otřel dosucha a potom si natáhl tenké chirurgické rukavice. Namočil vatový tampón do lidokainu a jemně jí potřel levé oko. Zatímco čekal, než anestetikum zapůsobí, sledoval její pulz; krev v krční tepně proudila o něco rychleji, než by za daných podmínek předpokládal. Uchopil injekční stříkačku s gancyclovirem a opatrně vpíchl dávku přímo do sklivce. Podobně jako u ostatních by i Graceina sítnice měla lék absorbovat, v optimálním případě potlačí droga zánět na dva měsíce. Ošetřil stejně i pravé oko, pak se napřímil a poznamenal: „Nebylo to tak hrozné, že?“

„Nic jsem necítila,“ přiznala.

„Tak, Grace, teď se posaďte na půl hodiny do čekárny a pak už ode mě budete mít na čas pokoj,“ usmál se.

Grace si ulehčené vydechla a vyšla z ordinace.

Doktor Spence se vrátil do své kanceláře a požádal asistentku, aby mu po telefonu sehnala doktora MacClunea.

„Scotty, viděl jsi poslední dobou Grace Cameronovou?“

„Ne. Občas prohodíme pár slov po telefonu; zdálo se mi, že všechno zvládá.“

„Právě odešla z ordinace, ještě sedí v čekárně. Zkouším u ní novou metodu aplikace gancycloviru, ale kvůli tomu ti nevolám. Dnes byla úplně vyvedená z míry, ještě nikdy nepřišla tak nervózní, vystrašená. Promluv s ní. Najdi si nějakou záminku a snaž se zjistit, co se děje. Zdá se mi, že prožívá silnou krizi.“

„Změnil jsi léčebný postup? Nemohlo ji vyvést z míry tohle? Zvykla si na rutinu…“

„Jde jen o ten zánět sítnice, tenhle způsob jí ušetří spoustu komplikací. Rád bych věděl, proč je tak vynervovaná, ale netroufl jsem si vyptávat se. Tobě by se snad svěřit mohla, Scotty.“

„Pokusím se,“ slíbil MacClune.

Slib mu ležel v hlavě celý den. Odpoledne zavolal do Graceina obchodu. I po telefonu cítil, jak je napjatá.

Nejdříve se pozměněným hlasem zeptal: „Kouzla dovedných rukou? Zabýváte se i pozvánkami?“

„Ano, jistě. Můžete si objednat ručně psané pozvánky podle vlastního výběru nebo z nabízeného vzorníku.“

„Mohu text nadiktovat po telefonu?“

„Vhodnější by bylo, kdybyste se dostavil osobně, ale samozřejmě, možné to je.“

„Tak si prosím vezměte tužku a pište. Připravena?“

„Ano. Ale mluvte zřetelně a pomalu.“

„Dobrá. Tak. MUDr. Scotty MacClune si dovoluje pozvat váženou paní Grace Cameronovou na večeři…“

„Scotty! co to má znamenat!?“

„… na večeři, nejlépe dnes, popřípadě zítra nebo pozítří. Odpovězte obratem.“

„Scotty!“ napomenula ho. „Mám tolik práce, nemůžu si s tebou hrát po telefonu.“

„Udělej si jednou trochu volna na večeři.“

„Scotty, snažím se být co nejvíc s Kathy. A přes týden se vidíme právě jenom večer.“

„Tak ji vezmi s sebou,“ navrhl.

„Jenže to je cesta tam a zpátky, tolik ztraceného času.“

„A byl by to opravdu úplně ztracený čas?“ zeptal se.

„Scotty, když mi zbývá jen pár měsíců, chci si užít své dcery co nejvíc. Ostatní je vždycky ztráta času.“

Zčásti už věděl, co ji trápí. Ale zdaleka ne všechno. Navrhl: „Grace, myslíš, že by u vás večer zbylo něco i pro hosta?“

„Ty bys…?“

„Jestli nemáš nic proti, rád bych se na dnešek pozval. Přinesu zákusek,“ sliboval.

Zaváhala na okamžik a potom souhlasila: „Dobře. V sedm. Ale přesně,“ připomněla mu ještě.

Držela se striktně pokynů doktora Spencea; zvykla si na večer připravovat čerstvý salát pro Kathy a teplé jídlo pro sebe i pro dceru. Dnes tedy dvojitou porci zeleniny a zapékaný bramborový nákyp s jehněčím.

Scotty s chutí vyprázdnil svůj talíř a požádal o přídavek. Když se najedli, uvařila Grace jemu i sobě kávu. Před Kathy postavila sklenici mléka a pěkný díl dortu, který přinesl Scotty.

Když dcera odešla nahoru do pokoje, Scotty pomohl sklidit ze stolu. Pochvalně se zmínil o Kathy, jak vyrostla, potom prohodili pár nezávazných vět.

Teprve v obývacím pokoji se Garce zatvářila vážně. „Tak, Scotty, proč jsi mi zrovna dneska zavolal? Není to náhoda, viď? Mluvil jsi se Spenceem, že?“

Přikývl.

„Víš, dost jsi ho vystrašila. Takže se ptal, co se děje, a já neměl nejmenší ponětí. Celý den mi to leží v hlavě. Grace, mně se můžeš svěřit se vším.“

„Já vím. Máš pravdu, Scotty, musím to někomu říct.“

Popsala mu své setkání s Hortensií.

„Tak tohle tě trápí,“ odtušil.

Chudák Grace, uvědomil si, je zoufalá, když vidí, jak málo času jí zbývá. Děsí se pomyšlení na Kathy, která za rok zůstane sama. A dny opravdu utíkají…

„Grace, známe se tak dlouho,“ začal tiše, „proč jsi nepřišla za mnou?“

„My… Se strýčkem Harrym jsme se shodli, že to bude někdo z rodiny. Nikoho z Cameronových neznáš,“ namítla.

„Nemyslel jsem, abych ti někoho doporučil.“

Zadívala se na něj.

„Že bys… Že by sis k sobě vzal Kathy?“

„Jistě. Nejsem pokrevní příbuzný, ale když se to tak vezme, skoro jsme byli jako rodina. Znám tě dost dlouho a s Kipem jsem chodil do školy, bydleli jsme spolu na koleji.“

„Scotty… To mě nikdy nenapadlo…,“ přiznala váhavě.

„Tak přemýšlej. Navíc, usnadnilo by… víš, potom… Ksakru, Grace, budu mluvit přímo. Nejsi hloupá, naopak. Časem se to zhorší. Kdybych tu byl, mohl bych ti usnadnit…“

„Poslední dny?“ ozvala se.

„Ano. A kdybys souhlasila, hned bych se s tebou oženil.“

„Oženil,“ hlesla. „To bys udělal,“ zašeptala. Zadržovala slzy.

„Grace?“

Rozplakala se. Potom lehce zavrtěla hlavou.

„A Kathy?“

„Scotty, léta žiješ sám, jsi mužský… Jak by ses dokázal postarat o dospívající děvče?“

„Všechno zvládnu, neboj se. Dokončí školu, bude chodit do kroužků, které ji baví, pohlídám ji, aby se nechytila špatné party, aby řádně jedla… Jsem doktor, to taky není k zahození.“

„Doktor vytížený od rána do večera,“ namítla. „Kde by vzal čas na dvanáctiletou dceru?“

„Emmaline mi pomůže. Vede mi domácnost už čtrnáct let. Pořád si stěžuje, že nemá dost práce. Potěšilo by ji, kdyby mohla vařit pro někoho, kdo ocení její skvělou kuchyni. A kdo si sedne ke stolu včas. Každou chvíli mi opakuje: Doktůrku, jídlo chutná nejlíp, když je čerstvé, ne když vám je musím podruhé ohřát. Určitě by si s Kathy rozuměly. Emmaline by ji jistě trochu rozmazlovala − jedině z toho bys mohla mít obavy.“

Mlčela, a tak ji tázavě oslovil znovu: „Grace?“

„Jen si to zkouším představit. Večeře je na stole, ale doktor ještě nepřišel. Anebo když tě někdo zavolá, odpoledne, večer… Kathy zůstane sama. S kým si sedne ke stolu? Komu bude vyprávět, jaký měla den? Potřebuje s někým mluvit o baletu, o tréninku, o škole… Divil by ses, co ji někdy napadne. Kolikrát něco probírají ve škole a ji zajímá tvůj názor. Nebo si něco přečte v novinách… Víš, Scotty, nestačí dát jí najíst a postarat se, aby měla střechu nad hlavou. Potřebuje kolem sebe lidi.“

„Grace, přizpůsobím se. Upravím ordinační dobu, budu dodržovat pravidelný režim…“

„Tak zaneprázdněný doktor − a pravidelný režim?“ zapochybovala nahlas. „Scotty, tomu přece sám nevěříš.“

Schlíple pokrčil rameny. Dobrá, říkal tím gestem, pokusil jsem se − a neuspěl.

„Grace, aspoň se Kathy zmiň o mé nabídce. Ať ví, že kdyby bylo nejhůř, má se na koho obrátit.“

„Teď pořád ještě počítá s Hortensií a Carterem. Musím jí říct, jak jsem dopadla.“

„Měla bys. Co nejdřív.“

„Já vím.“

„Až s ní budeš mluvit, pověz, o čem jsme se bavili spolu. Ať mě má na seznamu.“

„Tebe nebo Emmalinu?“

Nepřel se, věděl, že má pravdu.

V celém domě bylo ticho, Kathy už dávno oddechovala v posteli. Grace se převalovala, hlavu plnou starostí a zároveň povzbuzená novým způsobem léčby, který jí ušetří každý den spoustu času. Zasnila se. V novinách a v televizi pořád mluví jen o neúspěšných pokusech v souvislosti s AIDS, ale dnes se doktoru Spenceovi podařil malý zázrak: místo každodenních dvou kapaček stačí jedna injekce na osm týdnů. Není tohle úspěch? A třeba to nebude dlouho trvat, přijdu do ordinace a on mi oznámí: Jednomu mému kolegovi se podařilo vyvinout nový lék. Tvrdí, že jím vyléčil několik případů AIDS ve stadiu podobném vašemu, Grace. Risknete to? Ano, něco takového se určitě stane.

Potom ji ale napadlo: všechno je jenom zoufalá naděje.

Scotty mi dnes nabídl, že se se mnou ožení. Jenom proto, aby mi ulehčil poslední dny života, aby se o mě mohl postarat. Jak byl nervózní. Poznám to, vždycky si začne čistit skla brýlí. Nebylo by fér, kdybych využila jeho rozpoložení a souhlasila. A Kathy? Ano, mohla bych se spolehnout na Emmaline, je jistě dobrosrdečná žena a výborná hospodyně, jenže také už moc stará, aby byla pro Kathy matkou. Scotty, můj milý Scotty, musela jsem tvou nabídku odmítnout.

Znovu se otočila na bok a přetáhla si pokrývku přes hlavu, jako by se chtěla schovat před celým světem. Čas. Za kým mám jít? Kolik dní mi zbývá? Najednou ji úplně píchlo u srdce, zdálo se jí, že zaslechla Scottyho hlas: Měla bys to Kathy říct. Čím dřív, tím líp. Ano, Scotty, vím, že máš pravdu.

Umínila si: začnu znova. Ale tentokrát z jiného konce. Vyberu novou rodinu, potom teprve půjdu za Kathy a řeknu: Miláčku, tohle bude tvůj domov. A nechám ji, aby se sama rozhodla. Aspoň se nebude zbytečně trápit. Musí se učit − jak se může soustředit na školu, když má hlavu plnou starostí?

Jenže nejdříve jí musím povědět, jak jsem dopadla dnes. Že mě Hortensie odmítla. Ach, Kathy… Zítra. Zítra si spolu promluvíme.

19

„Kathy… Kathy,“ začala Grace, když spolu skládaly a třídily čerstvě vyprané usušené prádlo.

Kathy trvala na tom, že jí bude pomáhat. Prostírala, starala se o nádobí, mnohem důkladněji si uklízela pokoj a bez odmlouvání každé ráno vzorně stlala postel. Grace občas přemítala, jestli je to správné. Děti jsou děti, snad by ani neměly být takhle vzorné. Neokrádám ji o nejlepší bezstarostné roky života?

Konečně se odhodlala a nevinně začala: „Kathy, nedávno jsem mluvila s tetou Hortensií…“

„Přemýšlela jsem o tom, mami,“ nenechala ji dcera domluvit. „Asi by bylo nejlepší počkat, až po zkouškách. Víš, abych se nemusela učit, až k nim půjdu na čas bydlet, co říkáš?“

„Miláčku, s tím si teď nedělej starosti.“ Než ale mohla pokračovat a uvést věci na pravou míru, Kathy ji předběhla: „Já vím. Všechno jsem naplánovala. Strejda Cart je zblázněný do golfu; určitě bude chtít, abych s nimi chodila do klubu. Už kdysi mi nabízel, že mě naučí hrát. Pamatuješ, jak jsme slavili Den díkůvzdání u tety Louise? Předtím, než šly holky na vysokou, každá jinam…“

Jako Kip, pomyslela si Grace. Jakmile o něčem začne uvažovat, nic ji nezastaví.

„Kathy,“ pokusila se ji přerušit. Ale dcera se nedala. „Mami, napadlo tě někdy, proč asi dvojčata chtějí na vysokou tak daleko od domova? A navíc každé jinam? Někdy o tom přemýšlím. Ty ne?“

„Ne, ne Kathy. Víš…“

„O čem jsem to mluvila… Aha, o golfu. Strejda Carter. Tenkrát na oslavě si prohlédl mé dlaně a povídá: Máš pěkné ruce, Kathy. Mohla bys trénovat golf a vypracovat se jako teta Hortensie. Pomohl bych ti. Tak mě napadlo, když u nich budu bydlet…, tedy na zkoušku…, zkusila bych hrát. Bude to lepší o prázdninách, abych nemusela říkat: Promiň, strýčku, ale nemám čas, musím se učit. Aby se neurazil… Řekni tetě Hortensii, víš, nějak opatrně, nechci se jí dotknout, že u nich teď nemůžu zůstat, ale přijdu, až skončí škola. Ano, mami?“

Opravdu to nebere na lehkou váhu, uvědomila si Grace. Tím hůř pro mě.

„Kathy, holčičko, vůbec si s žádným stěhováním na zkoušku nedělej starosti.“

„Ale jak jinak poznám, jestli se mi u nich líbí, nebo ne?“ zeptala se nevinně. „Nemůžu přece říct: ano, chci u vás bydlet, a potom za pár dnů zjistit, že se k sobě nehodíme. A jestli oni žádnou zkušební dobu nepotřebují, my dvě jsme se dohodly, ne? Mamko? Abych si taky mohla vybrat.“

„Kathy, drahoušku, pokouším se ti vysvětlit, že… Že s tetou a strýčkem bydlet nemůžeš.“

„Nemůžu? Jak to víš? Proč ne?“ Kathy se zarazila. „Co se stalo?“

„Holčičko, je to moc komplikované. Teta Hortensie… Všechno je složitější, než jsem si myslela. Až budeš starší, pochopíš.“

„Mami! Velká jsem dost. A vůbec ne hloupá. Pověz mi: proč ne?“

„Ne, Kathy. Slíbila jsem, že to nikomu nepovím. Je to tajemství mezi tetou Hortensií a mnou. Poprosila mě, abych mlčela. Ty a Cindy máte taky tajnosti.“ Grace se snažila trochu zlehčit vážnost situace.

Kathy chvíli mlčela. Potom se podívala na Grace a pomalu řekla: „Nechtějí mě. To je pravý důvod. Nechtějí.“

„Kočičko, takhle to není,“ přesvědčovala ji Grace.

„Prostě o mě vůbec nestojí. Ani mi nenabídli, abych s nimi zůstala na víkend. Nemají zájem. A já jsem si myslela… Strýček Carter a já, zdálo se mi, že mě má docela rád. Že to bude podobné jako s tatínkem. Nikdy by to nebylo stejné, ale… Říkala jsem si, že budeme přátelé. Proč ne? Vadí jim děti, nebo jenom já?“ zeptala se nakonec přímo.

„Kathy, prosím…“

„Mami, jak je to? Vždycky jsi opakovala, že matka a dcera k sobě mají být upřímné. Pověz mi pravdu.“

„Kathy, není to tak, jak si myslíš.“

„Mami, tetě nebo strýčkovi se na mně něco nelíbí? A co?“

Grace jí položila ruce na ramena a podívala se jí do očí.

„Kathy, holčičko moje, oba tě mají rádi. Ale jejich vlastní problémy a závazky jim nedovolí změnit způsob života.“

„Já bych jim snad nepřekážela,“ namítla Kathy. „Dokážu se o sebe postarat. Vím, že i dospělí musí být někdy sami, neotravovala bych je. Vždyť víš, že vydržím v pokoji. Poslouchám písničky, připravuju se do školy, čtu si, nebo si povídám se Cindy. Nepotřebuju mít společnost v jednom kuse.“

„Kathy, věř mi, přísahám, že tě oba milují, strýček Carter tvrdí, že jsi hezká a moc chytrá, teta Hortensie říká to samé.“

„Ale stejně mě nechtějí.“

„Rádi by tě vzali do rodiny, ale jsou v situaci…“

„Mami, je úplně jedno, jak to vysvětluješ. Prostě mě nechtějí,“ opakovala Kathy znovu. S náručí ponožek a prádla zmizela ve svém pokoji.

O hodinu později stála Grace za dveřmi dceřiny ložnice. Uvnitř bylo ticho. Spí? Nebo pláče do polštáře?

Opatrně pootevřela. Kathy ležela na posteli a upírala pohled do stropu.

„Mami?“

„Ano, holčičko moje?“

„Když o mě nestojí teta Hortensie, ke komu půjdu?“

„Kathy, opravdu to není proto, že by tě nechtěla.“

„Jenže řekla, že u nich nemůžu bydlet,“ namítla dcera.

„Takhle přesně to není. Má tě ráda, a kdyby mohla, vzala by si tě. Ale prostě to nejde.“

Grace ji objala. „Neboj se, miláčku, budeme hledat dál. Určitě někoho najdeme.“

Kathy neodpověděla a Grace vycítila, že se jí nepodařilo dceru přesvědčit.

♦ ♦ ♦

Procházela záznamy v účetní knize. Vyrušil ji telefon. Takhle pozdě? napadlo ji. Kdo to může být? Zvedla sluchátko.

„Grace, drahoušku…,“ poznala strýce Harryho. „Snad jsem tě nevzbudil?“

„Ne, strýčku,“ uklidnila ho.

„Mluvili jsme o tobě s Lízou. A ona naznačila.

Proč to dělá? Jsou to jeho nápady, proč se pokaždé odvolává na někoho jiného? pomyslela si podrážděně Grace.

„… Ta mladá žena je jistě dost hrdá, než aby sama požádala o pomoc, i když ji možná potřebuje. A já na to: Jak to myslíš? A Líza vysvětlila: Musí se přece starat o obchod a o dceru, taky udržovat domácnost; třeba by se jí hodila pomocnice. Jen na pár dní v týdnu, paní na úklid, která by občas i uvařila. Zvážil jsem ten nápad a − není to sice moc, co nabízíme − určitě bychom ti takovou pomocnou sílu zaplatili. Šikovný pár rukou navíc se hodí, ne? Co tomu říkáš?“

Okamžitě se jí vybavila Kipova slova. „Drž si Harryho dál od těla. Je jako velbloud: když strčí hlavu do stanu, za chvíli je uvnitř celý a brzy se tam zabydlí jako doma. Než se naděješ, začne tě ovládat. Tohle mu nikdy nedovol.“ A tak velice zdvořile odpověděla: „Díky, strýčku Harry, ale zatím na všechno stačíme samy. Navíc,“ dodala pro jistotu, „doktor Spence je toho názoru, že mi pohyb prospěje. Děkuju ti. Kdybych potřebovala pomoc, ozvu se.“

„Dobře, beru tě za slovo, Grace. Opravdu nám dej vědět.“

„Ano, strýčku. Díky.“ Zavěsila a vrátila se k účtování, ovšem po chvíli shledala, že se na cifry nedokáže soustředit. Co má Harry za luhem? A proč volal takhle pozdě? A byl to tentokrát skutečně ten velbloudí nos ve stanu, před kterým ji Kip varoval?

20

Strýček Harry měl opravdu nový plán; ani ne za týden se Grace dozvěděla víc.

„Grace, drahoušku, trpělivě jsme čekali, jestli se ozveš. Ale ty nezavoláš,“ vytkl jí mírně. „Mrzí mě to. Musíme si promluvit. Hned.“

Grace seděla v prosklené verandě jeho rozlehlého domu naproti Líze; vyčetla jí z očí, jak ráda by vstala a odešla, aby nemusela vyslechnout rozhovor, který má následovat. Nesouhlasila s Harryho plány, ale těžko mu mohla poručit.

„Myslel jsem,“ spustil, „doufal jsem, že k něčemu podobnému nedojde. Ale asi jsem se nevyjádřil dost jasně. Možná je to moje vina. Naše rodina není velká a nemůžeme si dovolit žádné chyby. Ztráty.“

„Prosím?“

„Každé dítě, které se narodí jako Cameron nebo Cameronová, ponese své příjmení pořád. Jistě, děvče si jednou najde manžela, i když by třeba nemuselo, ale… Řekněme, že se opravdu vdá. Věřím, že i potom bude mít dost hrdosti a nezavrhne úplně své příjmení, i když je spojí se jménem svého muže. Viděl jsem spousty svatebních oznámení, hodně žen si nechává své rodné jméno. Potěšilo by mě, kdyby se i Kathy takhle rozhodla.“

Střelil po Líze pohledem, aby ji náhodou nenapadlo projevit vlastní názor. Buď zticha.

„Každé dítě v naší rodině je poklad. Nerad bych, aby se už teď Kathy dostala k někomu cizímu a přijala jiné příjmení.“

„Vždyť i dál může zůstat Cameronová.“

„Ano?“ opáčil. „Jak by to asi vypadalo, kdyby ji představovali: ‚Tohle je naše dcera Kathy Cameronová.ʻ A každému na potkání vysvětlovali, za jakých okolností k nim přišla a proč má jiné příjmení.“

Líza se nadechla, ovšem Harry ji předešel: „Já vím, nejsme možná ideální rodina. Ale která je? My, Cameronová, jsme vždycky drželi spolu. A uvažovali jsme prakticky. Tedy až do chvíle, kdy se můj bratr oženil s Kipovou matkou. Varoval jsem ho. Vysvětloval jsem mu, jakou dělá chybu. Hemofílie. Osudný omyl. Poznamenal generace Cameronových. To ti nemusím připomínat, viď?“

Grace si vzpomněla na horu prázdných obálek, které na ni čekají v obchodě. Pobídla Harryho: „Strýčku, oč jde?“

„Probíral jsem rod Cameronů a zjistil, že bys neměla předem zavrhnout ani jednu rodinu. Každé musíš dát šanci.“

„Dát jakou šanci?“

„Dovolit, aby se Kathy na zkoušku přestěhovala postupně ke všem. Aby poznala, jací ti lidé doopravdy jsou. Třeba má vůči někomu zbytečné předsudky.“

„Strýčku Harry, už jsem mluvila s Hortensií. Vysvětlila mi, že ona a Carter nejsou pro Kathy vhodnou dvojicí. Nepovažuji za nutné zacházet do podrobností.“

„A,“ mávl rukou, „čekal jsem něco podobného. Už jako dítě byla sobecká, odjakživa na Kipa žárlila. Popravdě řečeno, nijak moc ji v lásce nemám. Jak povídám: je sobecká a rozmazlená.“

„Ne, to není pravda, strýčku,“ bránila švagrovou Grace.

„Neznáš ji tak dobře jako já,“ trval Harry na svém.

Grace mlčela; nemohla prozradit Hortensiino tajemství a jinak ji bránit nedokázala.

„Takže zbývají další.“

„Louise?“

„A Kipův bratr Ed,“ přikývl Harry nepříliš nadšeně. „Tolik nadějí jsem do kluka vkládal. Zvlášť když se Kip rozhodl být učitelem,“ poznamenal kysele. „Ed to také mohl někam dotáhnout. Kdyby mu ale bratr nekoupil tu zatracenou kytaru; to byl konec. Začal hrát v nějaké rockové kapele, říkají tomu rámusu hudba; po nocích vystupoval, vsadil bych se, že taky kouřil marihuanu. Možná i něco horšího.“ Po krátké pauze pokračoval: „Taky jsem jednou mluvil s psychologem. Řekl mi, že Ed možná v dětství těžce nesl nedostatek pozornosti − všichni se točili kolem Kipa − a jeho divoké hraní je vlastně protestem. No, ať je to, jak chce, já bych Edovi nikdy dceru nesvěřil, ale rozmysli se sama.“

„O Edovi jsem neuvažovala,“ přiznala.

„Takže jsme se znovu dostali k Louise,“ řekl spokojeně. „Pořádná žena. Přísná, ale vzorná matka. Vychovala dvě skvělé dcery.“

Které se nemohly dočkat, až jim bude osmnáct, odstěhují se z domu a vymaní z jejího vlivu, dodala v duchu Grace. Obě si vybraly univerzitu co nejdál od rodného města v naději, že se tak vyhnou případným matčiným návštěvám. Už předtím několikrát přijely za Kipem, jen aby si na chvíli volně vydechly.

„Já vím, co si o Louise myslel Kip, a do jisté míry chápu, proč obě dcery zůstaly tak daleko. Ale považuji to za dobrou životní zkušenost. Třeba je teď Louise mírnější. Snad si i přeje dostat ještě jednu možnost, vychovat třetí dítě a vyvarovat se chyb, kterých se dopustila na dvojčatech.“

„Jinými slovy, strýčku, Kathy by měla být něco jako pokusný králík? Abychom se přesvědčili, že teta Louise se poučila?“

„Co to říkáš?“ zrudl Harry. Líza sebou polekaně trhla.

„Jen tě žádám, abys u ní nechala Kathy na čas bydlet. Na pár dní. Ať poznáme, jestli si porozumí. Chci tak hodně?“

„Vzhledem k tomu, co už moje dcera prožila, bych ji nerada vystavovala novým stresům.“

„Má drahá,“ procedil mezi zuby tak, že oslovení vyznělo skoro hanlivě, „jen se snažím najít rozumné východisko. Kathy by se měla na týden na dva odstěhovat k Louise a Jimovi. Trochu se rozkouká, zvykne si na ně a oni dva se naopak jistě pokusí brát ji jako vlastní dceru. Aby se cítila jako doma.“

„Budou ji mít rádi?“

„Grace, poslouchej, nemůžeš čekat, že někdo jiný může dítě milovat tak jako jeho vlastní máma. Ale nezapomeň, že se musíme rozhodnout. Přijde čas, kdy tu milující matka nebude.“

„Harry!“ Líza se neudržela a napomenula ho.

„Promiň, Lízo, nechtěl jsem být takhle tvrdý, ale nevidím jiné východisko, Grace mě k tomu sama dohání.“

„Strýčku Harry, nemůžu své dítě do ničeho nutit.“ Za normálních okolností by hovor skončil, ovšem Harryho její slova vyprovokovala.

„Grace, celou tu dobu jsem byl trpělivý, ale všechno má své meze. Jednou jsem hlava Cameronova rodu a veškerá odpovědnost padá na mě. Mám své povinnosti, proto jsem se také předběžně radil s právníkem.“

„S právníkem?“ vybuchla Grace. „Co mají ksakru právníci společného s mým rozhodnutím? Já si vyberu, kdo bude vychovávat mou dceru!“

„Má milá, když jsou ohrožena práva dítěte, kdokoli z příbuzenstva je oprávněný žádat u soudu, aby mu přidělil statut zákonného zástupce.“ Odmlčel se na chvíli, aby si Grace uvědomila dosah jeho slov.

„Ještě jsem celou věc neprojednával oficiálně, ale stačí jeden telefonát, aby se celý proces rozběhl. Pokud samozřejmě nepromýšlíš všechno ještě jednou. Třeba se ti nakonec bude zdát docela rozumné poslat Kathy na pár dní k Louise a Jimovi. Co takhle prodloužený víkend?“

Cestou zpátky Grace zvažovala všechna pro a proti. Harry mi vlastně dal ultimatum, říkala si. Louise a Jim.

Louise jí vždycky bylo trochu líto. Kip a Hortensie se podobali matce, byli pohlední, vysocí a štíhlí se světlými vlasy. Lousie zdědila postavu po otci; malá a nevýrazná připomínala pověstné ošklivé káčátko. Musela se jistě trápit, když denně vídala svou přitažlivou sestru.

Snažila se alespoň zalíbit otci, všechny povinnosti plnila precizně, žádný jí nikdy nemohl nic vytknout. Později, když dospěla a vdala se, starala se stejně úzkostlivě i o vlastní domácnost. „Na Louise je vždycky spolehnutí,“ chválil ji otec. Brala jeho slova jako nejvyšší poctu, které lze dosáhnout.

I po svatbě pracovala jako sekretářka, výkonná a bezchybná; za nějaký rok zůstala doma, aby se stejně pečlivě starala o své dcery − dvojčata. Tolik se snažila být dokonalou matkou, že je málem zadusila svou láskou − a křečovitým úsilím vychovat z nich ideální dívky podle vlastních představ. Jim ji nechal v domě vládnout; opravdu ji miloval, a navíc se čas od času vytratil s partou na ryby. Na takových výletech býval tím nejnepořádnějším chlapíkem, vracel se špinavý, odpočatý a šťastný. Doma pak dál poslušně plnil přání a pokyny své čistotné, pilné a dokonalé ženy.

Kdyby Kathy bydlela s Louise a Jimem, dospívala by v útulném domě, dostala by pravidelně najíst, bylo by o ni dobře postaráno. Ale není to přece jen málo? ptala se Grace sama sebe. Anebo, když pomyslela na Louise, spíš příliš moc?

No, zkusíme to. Strýček Harry ve mně budí obavy mnohem větší.

„Nezapomeň si sbalit knížky, které budeš potřebovat o víkendu,“ připomněla Grace Kathy.

„Mami, musím k nim jet?“

„Víš, holčičko, možná neuškodí, když poznáš tetu a strýčka trochu blíž.“

Kathy se na ni pozorně podívala: „Mamko, opravdu si myslíš, že je to takhle správně?“

Grace se na okamžik zarazila, ale ovládla se. Mám jí říct pravdu − a vydat ji Harryho právníkům −, anebo se tvářit, že je všechno v pořádku? Rozhodla se pro divadlo.

„Návštěva u tety ti jistě neublíží. A tatínek by měl určitě radost.“

„Mamko,“ napomenula ji, „vy dospělí jste přesvědčení, že děti neslyší. Taťka nebyl z tety Louise nikdy dvakrát nadšený. Pamatuju se, jak se pokaždé zatvářil, když jsi mu řekla, že k nim jedeme. Anebo když ona měla přijet o svátcích k nám.“

„Kathy! Zabal si věci. A nezapomeň na ten silný vlněný svetr, ráno a večer bude chladno. Zvlášť na venkově,“ snažila se vyhnout dalším úvahám.

Dcera si připravila kalhoty, svetr, pyžamo, prádlo i ponožky, přidala pár oblíbených nahrávek, dvě knihy a nakonec i poznámkový blok. Když strýček Jim zaparkoval u vchodu, už čekala s taškou přes rameno.

Jim zavřel kufr. Kathy políbila Grace na rozloučenou a ještě jí stačila pošeptat: „Dávej na sebe pozor, mamko.“ Potom se posadila vedle Jima a motor naskočil. Grace mávala, dokud jí nezmizeli z dohledu, teprve potom propukla v pláč. Za chvíli se ovládla. Vrátila se do domu, vzala si tabletu azidothymidinu a rozjela se do obchodu.

♦ ♦ ♦

Jim upíral oči na dálnici, ale vycítil Kathyinu nejistotu. Seděla tiše, také se dívala před sebe, ale byla napjatá jako struna. Pokusil se prolomit ticho:

„Kathy, jen tak mezi námi, co maminka? Jak se jí daří?“

Odhodlaná nezakolísat hlasem odpověděla: „Dobře, děkuju. Docela dobře.“

„Tak všechno zvládá, viď?“

„Hmmm,“ přikývla. „Vzhledem k okolnostem…, když je vlastně nemocná,“ dodala. „Mamka je úžasná.“

„To jsem moc rád. Vystrašila mě. Víš, vlastně máme dost společného.“

Kathy se na něj tázavě podívala; aniž odlepil oči od silnice, vysvětlil:

„Tvoje maminka se do rodiny Cameronových přivdala a já se přiženil. I kdybych se dožil stovky let, pro ně pořád zůstanu do jisté míry cizí. Vlastně, Kip, tedy tvůj tatínek, byl jediný, který mi to nedával najevo. V jeho přítomnosti jsem měl pocit, že sem patřím. O dovolené jsme se někdy spolu uklidili k němu do pracovny, dali si malý drink a mluvili o všem možném. V mnohém jsme si rozuměli.“

„Opravdu?“ ptala se Kathy.

„Ano, opravdu,“ kývl.

Znovu seděli mlčky. Teprve za hodnou chvíli se Jim ozval znovu: „Kathy…, víš, teta Louise je moc hodná. A myslí to s lidmi dobře. Jen… Člověk potřebuje trochu času, aby si na ni zvykl. Na její způsob jednání…, ale věř mi, myslí to dobře.“

„Ano,“ řekla Kathy.

„Kdyby… kdyby se ti něco nelíbilo, Kathy, přijď nejdřív za mnou, ano? Ne za ní, všechno si moc bere, je tak citlivá.“

„Dobře, strýčku Jime,“ slíbila.

„Ještě… Nikdy se úplně nepřenesla přes to, co se stalo tvému tatínkovi. Čím méně o tom budeme mluvit, tím líp.“

„Ano, strýčku.“

Znovu pokračovali mlčky.

21

Kathy vystoupila z auta, vzala své věci a zamířila po chodníčku vysypaném oblázky k domku Mitchellových. Ve dveřích už stála teta Louise. Kathy se v duchu obrnila v očekávání vlhkého polibku a důvěrného objetí; teta Louise byla v příbuzenstvu pověstná svým uvítacím rituálem. Mimoděk se jí vybavila představa chobotnice. Ovládla se: maminka říkala zůstat na víkend. Budu se snažit.

Teta ji mile překvapila. Zlehka ji políbila na tvář a namísto zničujícího objetí jí vzala tašku. Kathy ji následovala do domu.

„Jak se vám jelo, drahoušku?“

„Dobře. Taky jsme si cestou hezky popovídali,“ dodala. Snad to stačí, jen ať se mě teta na nic dál nevyptává.

„Říkala jsem tvému strýci Jimovi: Jed opatrně s tak vzácnou návštěvou.“ Potom se zasmála: „Ne. Jen jsem mu připomněla: Jime, ještě jednou dostaneš pokutu a seberou ti řidičský průkaz. To zabere pokaždé, potom si opravdu dá pozor na rychlost. Tak, teď ti ukážu, kde budeš spát. Pojď.“

V pokoji se Kathy rozhlédla kolem sebe. Tady bydlela Charlotte, než v druhém ročníku přerušila studium a vdala se. Kathy bylo tenkrát sedm a nikdo jí nic nevysvětlil, i tak už ale tehdy věděla, proč sestřenice nechala školy.

Louise položila Kathyin kufřík na postel. „Udělej si pohodlí, drahoušku. A až si trochu odpočineš a vybalíš věci, přijď dolů na oběd.“

„Před chvilkou jsem snídala,“ namítla Kathy, „nemám hlad.“

„Nemáš hlad?“ Tetu viditelně zklamala, snad i trochu rozzlobila.

„Maminka nevěděla, jestli tu budu dneska i obědvat.“

„Copak si maminka myslela? Že tě tu nechám hlady?“ zavrtěla Louise hlavou. „Malý Oliver Twist v dívčí podobě?“

„Já… já přijdu ke stolu. Možná toho nesním hodně, ale přijdu,“ slíbila Kathy.

„Dobře. Počkáme na tebe,“ pokusila se Louise ne příliš úspěšně o laskavý a přátelský tón.

Ani oběd se moc nevydařil. Všichni tři seděli nejdříve mlčky, u stolu vládla napjatá atmosféra. Strýček Jim se snažil obě rozptýlit; nejdříve vyprávěl, co se mu přihodilo u holiče a potom v tenisovém klubu, ale ani Louise ani Kathy mu nepomohly. Přidal tedy pár vtipů, které vyslechl den předtím v nějakém zábavném programu.

Louise pozorovala Kathy, jak pomalu žvýká zeleninu.

„Můj doktor vždycky říká, že salátu není nikdy dost. Nejlepší prevence proti rakovině.“

„Louise…,“ ozval se mírně Jim.

Na chvilku se zarazila, pokrčila rameny a věnovala pozornost vlastní porci. Ale dlouho zticha nevydržela, to neměla teta Louise v povaze. „Maminka si snad myslela, že tě tu necháme trpět hladem,“ poznamenala.

„Louise!“ napomenul ji Jim tentokrát důrazněji.

Dojedli mlčky. Kathy, jak byla zvyklá z domova, vstala a začala sklízet ze stolu. Ale Louise ji zarazila: „To nemusíš, Kathy. Raději běž do pokoje a udělej si úkoly. Slíbila jsem to mamince. Nedělej si starosti, Grace, povídám, Kathy bude mít čas připravit se do školy. Můžeš psát u sebe nahoře, anebo tady v pracovně. Strýček Jim má počítač. Já tvrdím, dneska děti neumějí pořádně číst, ale odmala se vyznají v počítačích.“

„Děkuju, teto, já ani doma počítač nepoužívám.“ Vykročila nahoru, šťastná, že se jí na chvíli podařilo uniknout před tetinou násilnou laskavostí.

Rozložila knihy na Charlottině psacím stole. Než se začetla do kapitoly o občanské válce, vyndala své oblíbené cédéčko a pustila přehrávač. Ozvala se hlasitá rytmická hudba.

Netrvalo dlouho a zaslechla klepání na dveře. „Kathy?“

Teta.

„Ano? Já to ztiším.“

Dveře se otevřely. Louise nakoukla dovnitř. „Jak se proboha můžeš soustředit v takovém randálu? Nebylo by lepší, kdybys to rádio úplně zavřela?“

„Ale já se doma taky takhle učím,“ namítla Kathy.

„A to ti maminka dovolí? Takový rámus?“

„Mamka mě nechá pracovat, jak chci, ale nesmím se zhoršit. Dokud mám dobré známky a všechno stíhám, nic nenamítá.“

„Jsi jako naše Charlotte,“ poznamenala. „Taky musela mít rádio na celé kolo.“

Kathy čekala, že teta sama dodá: „A dobře víš, jak dopadla.“ Naštěstí Louise nepokračovala, a tak Kathy tiše řekla: „Dobře, teto, já to vypnu.“

„To bude nejlepší,“ souhlasila Louise.

Asi za hodinu měla Kathy kapitolu přečtenou a v bloku několik poznámek. Zítra bez problémů vypracuje referát. Vstala, narovnala záda a šla se opláchnout. Chvilku si prohlížela v zrcadle vlastní tvář. Vzpomněla si na maminku. „Kathy, je to jen na jeden víkend. Zkus to.“

„Na tak strašně dlouho,“ bránila se.

„Než se naděješ, bude neděle odpoledne a vrátíš se domů.“

„Mamko, musím jet zrovna k nim?“

„Kathy, víš přece, že ti hledáme novou rodinu.“

„Ale proč zrovna teta Louise?“

„Je… je tatínkova sestra. Naše blízká příbuzná.“

Kathy pochopila, že nejspíš existuje i jiný důvod, o němž se maminka nechce bavit. Nenaléhala už.

Teď si tedy osušila obličej a sešla dolů. Zjistila, že teta Louise má na zbytek odpoledne i na večer velké plány. Nejdříve odpolední představení, kreslená verze filmu Zvoník od Matky Boží. Kathy ho viděla dvakrát, podruhé představení zhodnotila jako dobré pro děti, chtěla ale tetě udělat radost, a tak se zatvářila nadšeně.

Seděla v temném sále mezi tetou a strýcem. Oba ji poočku pozorovali, takže z nich za chvíli byla celá nesvá.

Když se konečně vrátili, zeptala se teta: „Vzala sis nějaké pěkné šaty? Říkala jsem mamince, aby sis je přinesla.“

„Ano, tetičko, mám sváteční šaty.“

„To je dobře. Dnes povečeříme v klubu. Nejvyšší čas, abychom se oblékly! V sobotu večer je tam vždycky zábava.“

Na místě Kathy shledala, že kromě jednoho chlapce přibližně jejího věku jsou u stolů samí dospělí. A staří! Okamžitě se v duchu okřikla. Nikdy ne staří. Lidé středního veku, ve zralém věku, postarší. Ach jo, to bude zábava.

Skutečnost předčila očekávání − bylo to ještě horší, než si dokázala představit. U jejich stolu se postupně vystřídali snad všichni dospělí a každý z nich kýval hlavou: „Velmi hezká. Šikovné děvče. Jak jí to sluší. Roztomilá. Jaké krásné dítě.“

Brzy si uvědomila, že ti lidé jsou víc než zdvořilí. Až příliš slušní. V tom si vzpomněla: je to podobné, jako po tatínkově pohřbu. Chovají se tak, protože mě litují. Potom ji napadlo, jestli teta Louise všechno nezorganizovala záměrně. Co jim asi napovídala? Co o mně vědí? A o mamce?

Malý orchestr hrál během večeře tiché poklidné melodie. Když přítomní dojedli, hudebníci změnili rytmus a spustili taneční skladby.

Jim a Louise odešli na parket. Kathy u stolu osaměla, pozorovala lidi kolem. Některé dvojice zůstaly sedět a jen si povídaly, jiné se pouštěly do více či méně odvážných kreací uprostřed sálu. Kathy zabloudila pohledem ke stolu, kde seděl neznámý chlapec. Nepochybně byl ve společnosti nejmladší; matka mu právě cosi vyprávěla, anebo, jak Kathy za chvíli pochopila, spíše něco nakazovala. Nepříliš nadšeně se zvedl a kráčel směrem ke Kathyinu stolu.

Jde sem, uvědomila si. Ne proto, že si se mnou chce zatancovat, ale proto, že mu to matka nakázala.

„Ahoj,“ oslovil ji.

„Nazdar,“ odpověděla chladně.

„Já jsem Tim. Tim Brawner,“ představil se.

„Já se jmenuju…“

„Já vím,“ předešel ji. „Kathy.“

Tak i jemu o mně řekli předem.

„Maminka se ptá, jestli by sis chtěla zatancovat.“

„Vyřiď jí, že nechtěla. Díky.“

„Teda… zatančit se mnou,“ upřesnil.

„Aha.“

Konečně mu došlo, že Kathy jen žertuje. Usmál se.

„Tak zatancujeme si?“

„Tvoje maminka se na nás dívá,“ všimla si. „Asi bychom měli.“

„To jo,“ souhlasil. Podal jí ruku a odvedl na parket. Hudba ani vzdáleně nepřipomínala klipy na MTV, ale snažili se. Vpluli mezi tančící dvojice, většinou lidi středního věku a starší. Když je míjeli, zaslechla Kathy několikrát: „Jak jim to spolu sluší! To je ale hezký pár.“

Louise je se zalíbením pozorovala, dokonce se na ně povzbudivě usmála. Najednou Kathy zjistila, že kolem nich ostatní utvořili kroužek a ona tančí s Timem sólo uprostřed.

„To je ale divadlo!“ zlobila se polohlasně.

„Přesně. Připadám si jako cvok. Poslouchej, už ses vytancovala?“

„Myslím, že jo. Ale víš co?“ napadlo ji. „Ať se koukají. Budeme tak úžasní a roztomilí, že jim vypadnou oči z důlků. Vydrž!“

„Klidně. Malé děti jsou roztomilé. Když to říkají o mně, taky dostávám vyrážku.“

Vytáčeli se dál a sotva popadali dech. Přesto se snažili dozvědět jeden o druhém trochu víc.

„Tys přijela jenom na víkend?“ ptal se.

„Hmmm. V neděli odpoledne se vracím.“

„A kam?“

„Domů,“ odpověděla stručně.

„Domů?“ opakoval udiveně.

„Kam jinam bych šla?“

„Já nevím. Ale myslel jsem si, když je tvoje maminka tak nemocná…“

Kathy se zastavila. Chytila Tima za ramena a zatřásla s ním. „Co všechno víš o mé mamce?“

„Jen… napadlo mě, že jsi tady, protože je hodně nemocná. A že budeš brzy bydlet u Mitchellových.“

Kathy ho pustila a otočila se ke stolu, kde seděla teta Louise s Jimem. Louise jí zamávala. Kathy rázně vykročila k nim.

„Tak co?“ usmívala se teta, „nebylo to tak hrozné, viď že ne? Hezky jste tančili, moc vám to slušelo.“

„Strýčku, nemohli bychom jet zpátky?“ zeptala se.

Úsměvy ztuhly. „Jistě, Kathy,“ vzpamatoval se první. „Jestli ti není dobře…“

„Ano, není mi dobře,“ řekla pomalu.

Vrátili se a teta se hned ptala: „Kathy, co ti dává maminka, když se ti udělá špatně? Máme všechny běžné tablety: acylpyrín, paralen, brufen, anacid… Snědla jsi něco, nač nejsi zvyklá? V klubu mají vždycky všechno čerstvé a kvalitní, jejich kuchyně je vyhlášená po celém městě.“

„Ne, to není z jídla, teto.“

Louise se bezradně podívala na Jima.

„Cos jim pověděla?“ zeptala se Kathy přímo.

„Pověděla komu?“

„Těm lidem. Všem, kteří se střídali u našeho stolu a říkali něco, co ve skutečnosti necítili. A ten chlapec. Přivedli ho tam kvůli mně. Věděl o mé mamce úplně všechno. O čem jsi s nimi mluvila? Že budu sirotek? Aby mě litovali? I ten chlapec − určitě je to dobrý kluk − měl se mnou tancovat jenom proto, že mu mě bylo líto? A o mamince? Slyšel, že má AIDS? I to jsi jim prozradila?“ vybuchla Kathy a rozplakala se. Vyběhla nahoru do pokoje.

„Ale já… já přece…,“ otevřela pusu Louise.

„Louise!“ zarazil ji Jim.

Zmlkla, ale jen na chvilku. Sotva se nadechla, bránila se: „Snažila jsem se ze všech sil. Myslela jsem to s ní dobře. Sám víš, Jime, nechtěla jsem se nikoho dotknout. Musela jsem se svěřit několika lidem, Margo Brawnerové, například, aby přivedla Timmyho. A domluvila mu, aby s Kathy tancoval. A tohle je vděk? Ta malá je stejná jako její matka: umíněná. Chce mít všechno po svém. Pořád. Kdyby aspoň trvala na správných věcech. Můj bratr mohl být ještě dnes naživu!“

Shora se ozvalo nesouhlasné: „Takhle o mé mamince nemluv!“

„Tenkrát jsem jim ten výlet rozmlouvala,“ vzhlédla Louise. „Ale tvoje maminka stála na svém: Jestli chce Kip na túru do hor, pojedeme na hory. Vezme si s sebou léky. Ale když se potom zranil, jak to dopadlo? Mohla ho zabít rovnou!“

„Lhářko!“ zaječela Kathy a vběhla do pokoje. Zabouchla dveře tak prudce, že zadrnčelo i zábradlí.

Ležela na posteli a chvílemi plakala. Asi za hodinu se ozvalo tiché zaklepání.

„Ano?“ zeptala se.

„To jsem já, Jim,“ zaslechla. Uvědomila si, že strýček za ní přišel tajně. Otevřel, vstoupil do pokoje a posadil se na kraj postele.

„Kathy, mrzí mě, co se stalo. Ale teta… Nechtěla ti ublížit. Nemyslela to tak.“

Skytla a vzdorně řekla: „Myslela.“

„Víš, Kathy, v rodině Cameronových byl Kip vždycky středem pozornosti. Matka na něm visela, sestry se kolem něj ustavičně točily. Bože chraň, aby si ublížil. Když umřel, Louise… Všechna žárlivost, kterou v sobě celá léta dusila, naráz musela ven. Ale nemohla ji obrátit proti němu, to by nebylo hezké ani slušné. A tak si vybrala tvou maminku. Asi tomu teď neporozumíš, ale za pár let, až budeš dospělá, doufám, že pochopíš.“

Kathy mlčky přikývla.

„Strýčku Jime, já u vás nezůstanu. Nedokázala bych tady žít.“

„Já vím. Škoda, Kath. Je mi to moc líto.“

„Kath… Tak mi říkal tatínek,“ poznamenala tiše.

„Ano.“ Pohladil ji po vlasech. „Zkus usnout. Zítra ráno tě odvezu domů.“

V neděli, sotva se za Kathy a Jimem zavřely dveře, zavolala Louise Harrymu Cameronovi. „Strýčku Harry, udělala jsem, co se dalo, ale… ta ženská…, ta Grace…, prostě dceru naočkovala proti mně. Vzali jsme s Jimem malou do klubu, představili ji všem našim známým. Margo Brawnerová dokonce přivedla svého syna, je přibližně stejně starý jako Kathy, aby s ní tancoval − a jak to dopadlo?! Dočkala jsem se od toho děvčete nějakého vděku? Vůbec ne! Vyčetla mi tolik věcí! Strýčku Harry, chci ti říct jedno: pokusili jsme se splnit tvé přání. Ale, bohužel, nevyšlo to. To dítě… ta holka…“

„Nepřekvapuje mě to. Ale jestli si ta žena myslí, že se jí podaří izolovat dceru od rodiny, brzy pozná, jak se mýlí. Budu ji muset poučit.“

22

Grace využila volného dne a dceřiny nepřítomnosti k praní a úklidu. Domácí práce, které dříve bez větší námahy rychle zvládala, ji poslední dobou vyčerpávaly. Nechtěla, aby Kathy viděla, jak se lopotí; vždycky se snažila Grace pomáhat, někdy dokonce na úkor školy.

Zrovna vytahovala z pračky vlhké povlečení, aby je rozvěsila v sušárně, když ji vyrušil telefon. Hned pospíchala k aparátu v očekávání, že jí Kathy sdělí nejčerstvější dojmy.

„Kath?“ oslovila dceru nedočkavě.

„To není Kath,“ ozvalo se ze sluchátka stroze.

„Ach… Strýčku Harry,“ vydechla zklamaně. „Dobré ráno. Jak se máš? A Líza?“

„Dobře, díky,“ vybafl úsečně. „Volám kvůli tvé dceři.“

„Kathy! Stalo se jí něco?“ polekala se.

„Ne, jí se nestalo nic. Ale rád bych si s ní popovídal.“

„Proč? O čem?“

„Vzhledem k tomu, jak rychle se situace mění, vezmu-li v úvahu i výsledky tvých posledních krevních testů…“

„Jak ses dozvěděl o mé laboratorní zprávě?“ skočila mu do řeči. „Kdes ji četl?“

„Nečetl. Ale díky, žes potvrdila mé předpoklady. Ačkoli, člověk nemusí mít zázračné schopnosti, aby odhadl další vývoj tvé nemoci. Grace, je na čase, abychom začali uvažovat realisticky.“

„Hledám pro Kathy vhodný domov,“ ohradila se. „Od včerejška je u tety Louise, vrátí se odpoledne nebo večer.“

„Ne. Kathy je na cestě domů už teď,“ oznámil káravě.

„Prosím? Co se stalo?“

„To chci právě zjistit. Mluvil jsem s Louise; je celá vyvedená z míry. Vypadá to tak, že se snažila ze všech sil, aby se víkend vydařil, ale Kathy si nejspíš postavila hlavu.“

„Asi si ty dvě vzájemně nepadly do oka. Budu se muset porozhlédnout jinde.“

„Řekl bych, že i tohle je část problému: užíváš slůvko já i tam, kam by podle mého patřilo my. Zkus se na celou věc podívat z jiného úhlu − jako na problém celé rodiny, nejen tvůj vlastní.“

„Kathy je moje dcera, a dokud…“ Uvědomila si, že mu sama nahrála na smeč.

„Přesně tak, má drahá. Dokud. To je to klíčové slůvko. Co potom? Jistě ti nemůžu mít za zlé, že se snažíš zůstat s ní co nejdéle. Jenže kam to povede? Kip umřel tak náhle… Nehodlám se znovu k té tragédii vracet, ale tehdy měla Kathy tebe. Ty ses o ni dokázala postarat. Ke komu se obrátí tentokrát?“ zaútočil Harry.

„Udělám všechno, abych jí včas zajistila dobrý domov a rodinu, která ji přijme.“

„Rád bych si s Kathy promluvil,“ trval na svém.

„Proč?“ ptala se znovu.

„Abych slyšel přímo od ní, z jakého důvodu by neměla vycházet s tetou Louise.“

„Třeba se Louise nedokáže domluvit s Kathy,“ namítla Grace.

„Přestaň se slovíčkařením,“ napomenul ji. „Chci si popovídat s Kathy, to je snad dostatečný důvod. Tak. Zařídila bys to?“ Byl to spíš příkaz než otázka.

„Promiň, Harry, ale to nepůjde.“ Intonací dala najevo, že rozhovor skončil.

„V takovém případě okamžitě volám svému právníkovi,“ pohrozil jí. Zavěsil.

Grace ještě chvíli stála se sluchátkem v ruce, na jedné straně rozzlobená, na druhé vystrašená. Chtěla se vrátit k praní, ale najednou ji napadlo zavolat jednomu z Kipových známých; s Bertem Adamsem pracoval její muž na fakultě. Přednášel Úvod do teorie práva a po Kipově smrti pomohl Grace vyřídit všechny právní formality.

„Berte… Ach tak. Vero, tady Grace Cameronvá. Je Bert doma? Mohla bys mi ho na chvíli dát k telefonu?“

„Co se stalo, Grace?“

„Jen bych potřebovala poradit. Je tam?“

Slyšela Veru, jak volá: „Berte! Berte, Grace… Grace Cameronová!“ Grace si ji živě představila, jak se otočila a oddálila sluchátko; přesto ještě zachytila: „Zdá se mi, že je to něco vážnějšího; zjisti, jestli jí dokážeš pomoct.“

„Grace? Zdravím tě,“ zahlaholil Bert. „Co se děje?“

„Berte, když se jeden z rodičů, vdovec či vdova, snaží najít náhradní rodinu pro vlastní dceru, je možné, aby se kdokoli z příbuzenstva obrátil na soud a požádal, aby mu bylo svěřeno poručnictví? Dovolují naše zákony něco takového?“

„Ano, Grace. Proč to chceš vědět?“

„Znamená to, že kdokoli z rodiny.

Bert ji přerušil. „Nejen příbuzný. Když zůstane dítě samo, bez rodičů, bez domova, pak se jeho zákonným zástupcem může stát prakticky každý, kdo prokáže nějaký vztah k němu. Přátelé, například. Stačí přesvědčit soud, že ona osoba jedná v zájmu dítěte.“

„A kdyby se mělo rozhodnout mezi příbuzným a přítelem, kdo má větší naději?“

„Soud se zpravidla snaží udržet rodinu pohromadě. Pokud se ale vyskytnou určité závažné okolnosti, může soudce v konkrétním případě pověřit poručnictvím i jinou osobu.“

„Aha.“ Grace se na chvilku zamyslela a Bert pokračoval: „Neznamená to však, že se poručníkem stane kdokoli automaticky; každý má ale právo podat si žádost.“

„Díky, Berte.“ Uvědomila si, že Harryho hrozba nabyla konkrétních rozměrů.

„Grace, můžu ti být nějak užitečný?“

„Ne, děkuju, ne, Berte. Ještě jednou díky.“

Když Jim přivezl Kathy, Grace se nijak neulevilo. „Mrzí mě to, Grace. Moc mě to mrzí.“ Stručně jí popsal průběh sobotního večera; i kdyby mlčel, jeho výraz byl dostatečně výmluvný. Ještě horší pro ni bylo setkání s Kathy. Dcera se k ní vrhla a pověsila se jí na krk, sotva otevřela dveře. Grace dojal takový projev lásky, ale zároveň si uvědomila, že jí musí najít nový domov co nejdřív. A hlavně někoho, kdo v Kathyině životě zaujme její místo.

Nezmínila se Kathy o strýčku Harrym, ani o jeho plánech. Zatímco si dcera vybalovala věci, zeptala se jí Grace na dojmy z návštěvy; doufala, že se Kathy potřebuje vymluvit, aby se jí ulevilo.

„Ten Tim, mamko, není špatný kluk. V klubu se mu nelíbilo, zrovna jako mně. A navíc musel tancovat − poslali ho. Bylo mi ho líto.“ Zamyslela se. „Nejhorší mi připadalo, že všechno věděl: proč jsem přijela, ty že jsi nemocná a že budu…“ Polkla slovo sirotek. „To mě nejvíc mrzelo. Věděl a litoval mě. Nechci, aby mě lidi litovali. Já ne… nechci… ne… já…“

Rozplakala se a objala Grace, zabořila obličej do matčina svetru. Grace ji pevněji přitiskla k sobě. Musím vyzkoušet všechny možnosti, než ji vydám strýci Harrimu, umínila si.

„Kath…, Kathy…“

Zvedla hlavu a uslzenýma očima se na ni podívala.

„Kathy… Pamatuješ si ještě, kde jsme bydleli před šesti lety?“

Přikývla.

„A vzpomínáš na sousedy? Na Conlonovy?“

„Měli dvě děti, Bečky a Paula,“ odpověděla Kathy okamžitě.

„Přesně tak. Co bys řekla, kdybys…,“ zaváhala na chvíli, „… kdybys bydlela u nich? V Kalifornii. V Santa Barbaře. Nikdy jsem tam nebyla, ale všichni tvrdí, že je to hezké místo. Podnebí je skvělé. A školy dobré. A…“

„Myslíš, abych se k nim odstěhovala hned?“

„Ne, to víš, že ne. Ale mohla bys je navštívit, třeba o prázdninách. Za pár týdnů byste se trochu poznali a potom by ses rozhodla. Co ty na to?“

„Nevím, mami. Říkala jsem si, že v létě budeme mít víc času pro sebe. Chtěla jsem ti doma víc pomáhat.“ Uvažovala nahlas: „Santa Barbara… Na jeden dva týdny…“

„Jen abys zjistila, jestli byste si s Bečky a Paulem rozuměli jako dřív. A také s Conlonovými.“

„Na týden dva… Dobře,“ souhlasila nakonec. „Ale pak se hned vrátím zpátky,“ vymínila si.

Vzhledem k rozdílným časovým zónám mohla Grace klidně počkat, až se Kathy uloží do postele a usne. Odpoledne probírala v duchu všechny známé; na Conlonovy bylo vždycky spolehnutí. Věděla, že pochopí. Spřátelili se před léty. V Clover Hill byli tenkrát všichni stejně mladí, měli krátce po svatbě. Zřizovali dům, plánovali budoucnost. Když přišly děti, mladé maminky se dělily o zkušenosti a vzájemně si pomáhaly. I čerství otcové se podporovali v nové roli. Většina rodin spolu slavila svátky; k příbuzným měli daleko a do začátků potřebovali každý dolar.

Grace vzpomínala na dlouhé letní dny. K večeru chystaly s kamarádkami jídlo a děti si zatím hrály na trávníku o pár kroků dál. Občas se střídaly v hlídání, aby si dvojice mohly vyjít do kina nebo do restaurace. Někdy bylo potřeba uvařit i pro sousedy, když žena zůstala s dítětem v nemocnici nebo musela odjet.

Časem se všichni rozešli a rodiny se usadily na různých místech Států. Muže lákalo výhodnější zaměstnání, nebo je firma vyslala do nově otevřené pobočky a ženy s dětmi je samozřejmě následovaly. Přesto si dál zůstali blízcí jako příbuzní, možná dokonce bližší. Občas se navštěvovali, když se naskytla příležitost. Psali si, přáli k Velikonocům, posílali dárečky k Vánocům a květiny nebo pozdravy k narozeninám. Někdy spolu trávili dovolenou, na pár dnů se sjeli na jedno vybrané místo jako za starých časů. A samozřejmě si často telefonovali.

Cameronovi si po celá ta léta nejvíc rozuměli s Conlonovými. Cheri a Jerry, jména jako z dětské říkanky, smáli se kdysi. Jerry dostal brzy dobré místo na západním pobřeží. Se slzami v očích se tehdy rozloučili, ale přátelství neskončilo. I když se neviděly skoro šest let, Grace a Cheri zůstaly jako sestry. Grace si vztahu cenila o to víc, že vyrůstala bez sourozenců.

Když se před léty Jerry dozvěděl o Kipově smrti, uvolnil se dokonce z důležité konference, aby se mohl zúčastnit pohřbu.

Grace se v dopisech sice Cheri zmínila, že se poslední dobou necítí zrovna nejlépe, ale nikdy jí neprozradila pravou příčinu. Pojmenovat ji se jí zdálo jako podepsat ortel smrti.

Jenže dál se vyhýbat nemůže, musí se postarat o Kathy. Nezbývá než se Cheri svěřit, upřímně a se vším.

Zvedla sluchátko, navolila číslo a netrpělivě čekala na spojení. Doufala, že se ohlásí sama Cheri; dnes neměla náladu na společenskou konverzaci. Trochu ji znervózňovala představa dětí, které jistě ještě nespí a mohou být na doslech.

Slyšela, jak telefon na druhém konci marně vyzvání. Po chvíli se ozval záznamník. Zavěsila.

Celou následující hodinu si lámala hlavu, proč Conlonovy nezastihla doma. Šli se někam pobavit? Na večeři? Anebo si vyjeli na chatu? Jerry miloval rodinné výlety.

Zkusila zavolat znovu, bohužel se stejným výsledkem. Do jedenácti místního času se totéž opakovalo ještě několikrát. Raději položila sluchátko už po třetím zazvonění, aby nemusela poslouchat záznamník.

Postupně ji také opouštělo počáteční nadšení a pevné sebevědomí. Má vůbec právo Conlonovy o něco takového žádat? Vzpomněla si ale na strýce Harryho a jeho hrozbu. Ano, musím to udělat, utvrzovala se. Conlonovy jsme s Kipem znali nejdřív, byli jsme jako jedna rodina, naše děti spolu vyrůstaly. Můj právník dokáže, že žili spořádaně. Budou schopni zajistit Kathy odpovídající péči; Jerrymu se v podnikání daří, jsou dobře zaopatření. Ve prospěch Kathy mluví i její věk, navíc se před několika roky dobře znali, tohle Harry nemůže popřít. Conlonovi navíc žijí v Kalifornii, nevztahují se na ně místní zákony.

Za půl hodiny zkusila znovu zavolat a opět slyšela, jak na druhé straně vyzvání. Jednou, dvakrát, třikrát. Už už málem zavěsila, když se ozvala Cheri.

„Prosím?“

„Cher… To jsem já…“

Téměř okamžitě si vzpomněla: „Grace! Grace, jak se máš?“

Nechtěla lhát, a tak otázku raději přešla. „Cher, máš čas?“

„Čas?“ podivila se.

„Čas. Zrovna teď. Potřebuju si s tebou vážně promluvit.“

„Děcka už jsou v posteli, nikdo tu není. Povídej,“ vybídla kamarádku.

Grace postřehla změnu, vycítila mírné napětí − Cher zpozorněla. Zjištění ji nijak nenadchlo, ale už nemohla couvnout.

„Cher… Pamatuješ, jak jsem ti jednou psala, že jsem nemocná?“

„Samozřejmě. Ale nikdy ses nezmínila, jestli je to něco vážného.“

„Nechtěla jsem tě tím zatěžovat.“

„Myslím, Grace, že vím, o čem mluvíš.“

„Víš?“ zarazila se Grace. Odkud? Od koho? Cheri, jak bys jen mohla tušit…?

„Máš rakovinu prsu, vid? Jsi už šestá v okruhu mých přátel a známých. Síří se to jako epidemie. Je to vážné? Kdys to zjistila? A jak tě léčí? Chodíš na chemoterapii?“

Grace se konečně dokázala nadechnout a otevřít pusu: „Cheri…, Cheri…,“ pokusila se kamarádku zastavit, ale příval slov pokračoval.

„Víš, co ti řeknu? Většina holek, které znám, dopadla dobře. Hlavně se tomu nepoddávej. Když to zjistí včas… Grace? Grace, přišli na to včas, že? Grace? Jsi tam?“

„Ano, Cheri. Poslouchám.“

„A?“

„Cheri, já nemám rakovinu prsu.“

„Tak vaječníky?“

„Ne.“

„Naštěstí. Rakovina vaječníků je mnohem horší. Ale jedna moje kamarádka…“

„Cheri! Nemám rakovinu.“

„Tak co tedy?“

Grace se na okamžik odmlčela a potom pronesla jediné slovo: „AIDS.“

„Cože?“

„AIDS.“

„Grace… To není možné. Ty přece… ne, to nejde…“

Grace jí stručně vysvětlila příčiny nemoci.

„Bože,“ hlesla Cheri. „A teď? Co to znamená?“

„Chodím na testy. Postupně se to zhoršuje.“

„Ach, Grace, holčičko… Kdybych ti mohla nějak pomoct.“

„Můžeš, Cheri.“

„Jak? Udělám všechno, jen mi řekni co.“

„Kathy, Cheri. Musím vědět, že má… že má kam jít, až tu nebudu.“

„Kam jít… Aha, hledáš někoho, kdo by ji adoptoval.“

„Cheri, chtěla bych, abys o tom popřemýšlela. Kathy by k vám potom v létě mohla přijet na týden dva na prázdniny. Všechno si nech projít hlavou a potom zavolej. Pochopím, ať už se rozhodneš jakkoli.“

Na druhém konci zavládlo ticho.

„Cheri? Cheri, jsi tam?“

„Ano. Slyším tě, Grace.“

„Já vím, Cheri, asi jsem ti vyrazila dech, ale sama nemám sourozence a z Kipovy strany taky moc příbuzných není. Jestli po vás žádám příliš, řekni mi to hned, na našem přátelství se nic nezmění. Nikdy nezapomenu, jak Jerry vážil celou cestu ze Spokane na Kipův pohřeb.“

„Grace…, Grace, poslouchej. Za jiných okolností bych byla nadšená, že mi Kathy svěříš; je skvělá. Ale… Víš, za tu dobu se mezi mnou a Jerrym dost změnilo. O ničem jsem se ti nezmínila, protože jsem myslela, že se všechno srovná. Ale on si postavil hlavu. Nemohla jsem nic dělat.“

„Cheri, vy jste se rozvedli?“ zeptala se Grace ohromeně.

„Rozvádíme. Dovedeš si představit, jak těžko si děti budou zvykat. Netroufnu si zkomplikovat jim život ještě víc. Bečky se s tím pořád nedokáže vyrovnat.“

„Chápu, Cheri,“ ujistila ji Grace.

„Tak vidíš… Grace, je mi to strašně líto.“

„Neomlouvej se. Já… Mrzí mě, že ty a Jerry… máte problémy. To by mě nikdy nenapadlo,“ přiznala.

„Zavoláme si, Grace.“

„Určitě, Cher, ještě si zavoláme.“

Grace zavěsila. Připadala si, jako by ji někdo znenadání praštil přes hlavu. Teprve za chvíli dokázala škrtnout další jméno v seznamu. Utěšovalo ji jediné: o tomhle nezdaru se strýček Harry nedozví.

23

Kathy už dávno ležela v posteli a Grace se svlékala. Pomalu odkládala prádlo, aby oddálila chvíli, kdy se bude muset uložit ke spánku. Ani po dvou letech si nezvykla na prázdnou ložnici a opuštěné místo po své levici. Stýskalo se jí po Kipovi.

Přejde mě někdy tenhle pocit? napadlo ji. Hned si ale uvědomila: Ano, přejde. A nebude to dlouho trvat. Stejně tak se zbavím i všech starostí. A radostí. Dřív, než bych si přála.

Věděla, že v tmavém pokoji na ni čeká ještě jedna noční můra: výčitky, že nedokáže najít nový domov pro Kathy.

I kdyby na trápení zapomněla, nemohla se mu vyhnout v koupelně. Stačil pohled do zrcadla. Zadívala se na vlastní hubenou bledou tvář. Čas tak rychle utíká, napadlo ji.

Během půl roku jí doktor Spence nechal udělat dva testy na koncentraci viru. Podle očekávání se při prvním měření hodnota zvýšila a počet T-lymfocytů klesl. Nová zpráva však vyzněla mnohem pesimističtěji. Mohla si chvíli něco namlouvat; Scottyho poslední telefonát ji nenechal na pochybách. Občas se ozval, aby ji pozdravil a opakoval svou nabídku − postará se o Kathy, pokud bude Grace souhlasit. Tentokrát ji utěšoval a Grace si domyslela, že se její stav opět zhoršil.

Scotty byl taktní, pokud šlo o Kathyinu budoucnost − na rozdíl od strýce Harryho, který volal nejméně jednou týdně. Pokaždé se Grace vyptával na zdraví, chtěl vědět, jak se cítí, co říkali lékaři. Několikrát jí nabídl, aby se nechala vyšetřit u specialistů v New Yorku, Chicagu nebo v Minnesotě. Grace mu pokaždé zdvořile poděkovala, ale zároveň dala najevo, že o žádné jiné kliniky nestojí.

Minule se objevila nová písnička. „Grace, drahoušku, neměla bys přestat s tím svým obchodem? Odpočiň si. Nehoň se tolik. Zbude ti víc času na Kathy. Máš právo trochu vysadit, máš za sebou pár pěkně vyčerpávajících let. Na peníze nemysli, to je moje starost.“

„Ne, díky, strýčku Harry. Je hezké, že mi nabízíš pomoc, ale já svůj obchod potřebuju. Drží mě nad vodou; kdybych měla víc času, probírala bych pořád dokola své problémy a nejspíš bych se z nich zbláznila.“

„No, pokud bys změnila názor…“

„Dala bych ti vědět,“ ujistila ho.

Teď přišla Harryho chvíle, nejdůležitější část rozhovoru. „Grace? Něco nového ohledně Kathy?“

„Zatím ne, strýčku Harry. Ale pracuju na tom.“

Pokaždé končil slovy: „Vždycky se můžeš obrátit na nás. Ještě pořád máte mě a Lízu.“

Poslední hovor, který následoval po nepříjemné laboratorní zprávě, ji rozrušil víc než jindy. I když se Harry snažil o laskavý přátelský tón, nedokázala se zbavit pocitu, že jí pečlivě odečítá zbývající dny.

Vklouzla do postele a zhasla lampičku. Chvíli se snažila přesvědčit sama sebe, že Harry a Líza nebudou tak špatný kompromis. Konec konců, oba jsou docela milí. A Harry je praktický a podnikavý člověk.

Nepovažovala za důležité, že Líza není Harryho zákonná manželka; on však měl jiný názor. Grace si vzpomněla na nedávný rozhovor s Lízou. Překvapilo ji, že zavolala. „Grace, drahoušku, zítra odpoledne musím do města. Nemohly bychom spolu zajít na oběd? Jen na chvilku, třeba blízko tvého obchodu.“

Grace okamžitě napadlo, že se nápad zrodil v Harryho hlavě. Nikdy předtím s Lízou o samotě nemluvila. Měla ji ale ráda, a tak souhlasila.

Sešly se v malém bistru poblíž Graceina krámku. Objednaly si lehké jídlo a prohodily pár nezávazných vět. Potom se Líza zeptala na Graceino zdraví. Tak tady je pravý důvod, tohle chtěl Harry vědět, pomyslela si Grace. Nad šálkem kávy začala Líza sama: „Víš, drahoušku, možná tě trápí, že já a Harry nejsme oficiálně manželé. Pokud by se naším sňatkem pro Kathy situace zjednodušila, můžeme se s Harrym vzít.“

Grace si později její slova vyložila jako důkaz, že se strýček Harry snaží ze všech sil Kathy získat, aby z ní něco kloudného udělal, když už mu nevyšly plány s Kipem. Jestli nepřestane naléhat, bude nucena mu otevřeně říct: „Strýčku Harry, moje dcera − Kipova dcera − je inteligentní citlivé dítě. Ve snaze vychovat z ní, jak říkáte, něco pořádného, byste jí mohl ublížit. To nedovolím; ani Kip by nesouhlasil.“ Když nebude vyhnutí, vyslechne si to přímo ode mě, bez ohledů na následky. Jen ať zavolá právníky. Najdu Kathy jiné rodiče, které soud uzná. Mladší. Ohleduplné. I kdyby se Harry nechoval tak panovačně, zbývá pořád velký věkový rozdíl; mohl by být Kathyiným dědečkem. Ne, moje dcera si zaslouží prostředí, v němž se bude cítit jako doma. Jenže − kde?

Stále dokola v duchu probírala všechny známé a srovnávala, jakou šanci by měli ve sporu s Harrym, nejbližším pokrevním příbuzným. Vzpomínala na bývalé spolužáky, studentky, se kterými bydlela na koleji nebo je alespoň kdysi znala, potom i spolupracovníky a kolegyně z práce. Znovu procházela v duchu čtvrtí Clover Hill. Kromě Conlonových připadaly v úvahu ještě dvě rodiny, v každé měli dítě Kathyina stáří. Tenkrát v Clover Hill si byli hodně blízcí. Peněz jim rozhodně nepřebývalo, ale navzájem si rozuměli, mladí, nadšení, šťastní.

Marge a Gary, uvažovala. Nebo Enid a Dave. Když Kip zemřel, poslali kytice květů; od té doby Grace pravidelně volali a nabízeli pomoc. Možná Naomi Gormanová, rozšířila seznam o spolubydlící z koleje. Prožily spolu tři roky studia. Naomi se sice odstěhovala do Houstonu, ale často si psaly nebo telefonovaly.

Nato vystřízlivěla. Uvědomila si, jak dlouho své bývalé přátele neviděla. Něco jiného je popovídat si po telefonu, a něco jiného žádat, aby přijali Kathy natrvalo mezi sebe. Stavěla na minulosti, ale zkušenost s Cheri ji poučila: vzpomínky se nemění, lidé ano.

Obrátila se na bok a pokusila se usnout.

Když ráno otevřela oči, první myšlenka byla stejná jako v noci: místo pro Kathy. Domov pro mou milovanou, chytrou dvanáctiletou holčičku. Najednou ji napadlo: ať se to stane, Kathy už bude třináct. Úplně jsem zapomněla na její narozeniny, vždyť je to za pár dní.

Vstala a šla se umýt. Umínila si, že dceřiny třináctiny připraví tak, jako nikdy předtím. Nachystáme tu největší oslavu, na kterou bude vzpomínat celý život. Aby o ní po letech mohla vyprávět i svým vlastním dětem.

Hned se dala do plánování. Jestli vydrží počasí, zůstaneme venku na zahradě. Pro jistotu ale vyzdobíme i dům. Bude to báječné odpoledne se spoustou párků v rohlíku, hamburgerů, jednohubek a chlebíčků, nachystám taky kuřecí řezy a pomazánky − a hlavně nesmím zapomenout na zmrzlinu. A samozřejmě dort. A hudba: tentokrát dovolím, aby si Kathy i hosté pouštěli písničky tak hlasitě, jak se jim zachce. Ať si jdou třeba sousedi stěžovat. Jen ať pobouřeně říkají: To byla oslava u Kathy Cameronové. Nemusí vědět, že bude naše poslední.

Oznámení! To už stála před vchodem do obchodu. Tentokrát je namaluju sama. Narozeniny mé dcery jsou tou nejvýznamnější příležitostí, pro kterou kdy budu vyrábět pozvánky.

A co seznam hostí? Grace znala Kathyiny přítelkyně, ale nebyla si jista chlapci. Určitě se s několika kamarádí, vždyť si se Cindy pořád o někom povídají a hihňají se − o kom jiném než o klucích by si vydržely tak dlouho telefonovat? Jenže o kterých?

Ke Cameronovým chlapci na návštěvu nechodili, ale Hannah jí jistě poradí. Když bylo Cindy deset, pořádala pro ni velkou oslavu. Grace si seznam půjčí, snad nebude úplně k ničemu.

Kolik děvčat mám pozvat? A kluků? Třináct, rozhodla se nakonec. Třinácté narozeniny, takže třináct chlapců třináct děvčátek. Sedla si ke stolu a začala pracovat. Šestadvacátá obálka bude pro Kathy, aby si ji založila do nového alba, které pro ni Grace chystala. Oslavenkyně i hosté se budou fotografovat. Škoda, že nevypadám jako před časem, povzdechla si v duchu, zdravá, hezká a sebevědomá. Vložím do alba pár svých snímků z dřívějška, řekla si, a také nějaký, kde jsme spolu s Kipem. Bude to přece jen dárek na rozloučenou.

Zabrala se do malování, vyrušila ji až paní Albrittonová, která si přišla vyzvednout objednávku. Patřila k zákaznicím, které Graceinu práci vyloženě milovaly. S hlavou skloněnou, když vypisovala šek, se zeptala: „Paní Cameronová, jak se máte? Cítíte se dobře?“

„Ano, jistě,“ odpověděla Grace. Poslední dobou se často zadýchala a bývala unavená, ale věřila, že je to jen přechodná slabost.

Jakmile zákaznice vyšla na ulici, spěchala Grace k zrcadlu v koupelně. Opravdu jsem se tak změnila, že si všimnou i cizí?

Za chvíli se vrátila k pozvánkám pro Kathy a s novou vervou se pustila do malování, jako by jí paní Albrittonová připomněla, že se čas krátí.

Zavolala Hannah Personsové. Chtěla ji požádat o seznam Cindyiných kamarádů a také o pomoc při přípravě oslavy, ale Hannah ji předešla a nabídla se sama.

„Hannah… Nejdřív bych potřebovala jména nějakých chlapců, které mám pozvat. Kdo přišel tehdy popřát Cindy?“

„Hmm, kluci…,“ vzpomínala Hannah, „určitě jich tu pár bylo. Počkej, snad si vzpomenu.“

„Víš, mám už napsané pozvánky, schází mi jenom jména. Chtěla jsem, když jsou to poslední narozeniny…, tedy poslední se mnou…, snažila jsem se o něco trochu výjimečného. A pozvánky budou přímo se jmény, je to důvěrnější. Poslouchej: Paní Grace Cameronová si dovoluje pozvat Josepha Smithe na oslavu třináctých narozenin své dcery Kathy Cameronové. Každý bude mít svoji vlastní pozvánku. Jen nevím, komu je poslat. Doufám, že…“ Odmlčela se, protože se jí Hannah najednou zdála nezvykle tichá. Ta chvilku váhala a potom opatrně řekla:

„Grace, nebylo by lepší, kdybys jim nejdřív zavolala?“

„Zavolala?“ opakovala Grace. „A teprve pak je pozvala? Ale proč?“

„Sama víš, kluci v tomhle věku jsou stydliví. Být tebou, raději bych nejdřív zavolala a zeptala se matek.“

„Dobrá, udělám to, Hannah. Nadiktuj mi ten seznam.“

S poznámkami v ruce vytočila první číslo.

„Paní Carrollová? Grace Cameronová, dobrý den. Dobře, díky, a vy? To ráda slyším. Moje Kathy má za tři týdny narozeniny, třináct. Chystám oslavu a ráda bych pozvala vašeho Robbieho. Pokud…“

Paní Carrollová slíbila, že se zeptá, jestli už si Robbie něco nenaplánoval, a také raději nahlédne do manželova diáře. Za chvíli se vrátila k telefonu.

„Bohužel,“ začala vysvětlovat, „Pete zorganizoval výlet s rybařením. Je mi líto, ale Robbie jede s ním.“

Rozloučily se. Grace vyškrtla první jméno ze seznamu a znovu zvedla sluchátko.

„Paní Wardová? Jane? Tady Grace Cameronová. Jak se daří? Výborně. Mně? Jde to, docela dobře, díky. Volám, protože Kathy má za necelý měsíc třináct. Od soboty za tři týdny plánujeme oslavu. Myslela jsem, že by Wesley mohl přijít… Aha, budete mít návštěvu, rodinná sešlost… No, kdyby se Wesley na nějakou hodinku omluvil, Kathy by jistě… hmmmm, dědeček to nerad vidí. Chápu. Jistě, moc si vnuka neužije.“

Ostatní telefonáty proběhly podobně. Zkusila sedm jmen a sedmkrát slyšela v různých obměnách ne. Pochopila, že něco nehraje. Tři týdny předem − a všichni už mají víkend plný? Grace se trápila po zbytek dne, a než odpoledne zamkla krámek, znovu zavolala kamarádce.

„Hannah, mluvila jsem se sedmi matkami a sedmkrát jsem slyšela: bohužel, ne. Z různých důvodů to nejde. Už… Bojím se zvát někoho dalšího. Co se děje?“

„Grace,“ začala Hannah hlasem, jakým obvykle rozmlouvá lékař s pacienty, „měla jsem ti to říct přímo. Proto jsem ti radila, abys každému nejdřív zatelefonovala.“

„Co bych měla vědět?“

„Grace, prosím tě, nedělej si z toho hlavu, ale poslouchej. Nemáš čas zajít mezi lidi, nic netušíš. Spousta matek ve městě by k vám děti nepustila, protože se bojí. Nedovolily by jim u tebe jíst, nebo se v domě dotýkat něčeho, co používáš ty.“

„Chceš říct…, bojí se? Mají ze mě strach? Ale Kathy nemá žádné problémy ani ve škole, ani u nikoho na návštěvě,“ namítla.

„Protože Kathy nemá AIDS,“ snažila se Hannah mluvit co nejmírněji. „Grace, já vím, jak ti je. Hádala jsem se s nimi, pokoušela jsem se jim všechno vysvětlit. Jenže když si matka myslí, že dětem hrozí nebezpečí, rozum jde stranou. Byly jako lvice. Moc mě mrzí, že se to stalo, ale je to tak. Promiň, Grace.“

„Takže nemá cenu zvát ani děvčata. Chápu. Díky, Hanny.“ Zavěsila.

Odkud se to jen dozvěděli? Došlo jí to teprve po chvíli. Ve škole mi slíbili, že všechno zůstane jen mezi námi. A bohužel, nezůstalo. Někoho ta novina pálila natolik, že se o ni musel podělit s ostatními.

Grace uchopila první pozvánku a pomalu, velmi pečlivě, ji roztrhala. Pak brala jednu za druhou, jen dvacátou šestou nechala nedotčenou. Vloží ji Kathy do alba a přidá fotografie, přesně jak si naplánovala.

24

V zadní části obchodu, kam zákazníci neměli přístup, si Grace brala druhou pravidelnou dávku léků. Vyrušila ji zvonkohra u vchodu − další zákazník. Občas si přála, aby byla méně úspěšná, nebo alespoň ne tak oblíbená, a mohla si tu a tam oddechnout. Zrovna dnes by pauzu ocenila, měla pocit, že jí nohy za chvíli vypovědí službu. S vědomím, že nesmí lidi nechat čekat, se nadechla a vyšla do prodejny.

Příchozí se jí zdála povědomá, ale nedokázala si vybavit, při jaké příležitosti se setkaly. Pak si uvědomila, že před ní stojí Amanda Cameronová, Kipova sestřenice. Mluvily spolu jen jednou, přijela se tenkrát podívat na svatbu. Nezdržela se na recepci dlouho, ale po celou dobu se chovala příjemně, nenucené se smála a zřejmě ji těšilo setkání s rodinou.

Kip se o ní Grace párkrát zmínil. Podle něj byla Amanda velmi chytrá a ambiciózní, vystudovala s vynikajícími výsledky. Jen se s příbuznými moc nestýkala, nechtěla prozradit své plány. Protože se dokázala postarat sama o sebe a navíc získat pro své zájmy i okolí, rodina o ní mnohdy mluvila jako o „tetě Harry“, ženské obdobě strýce Harryho.

Po studiích se odstěhovala do New Yorku. Začala v reklamě a vypracovala se až na špičku; jméno Amanda Cameronová se stalo uznávaným pojmem ve světě módy. S žádostí o radu se na ni obracely známé kosmetické a návrhářské firmy, když se chystaly prorazit na trh s novými výrobky.

V příbuzenstvu byla postrachem i inspirací pro děti. Čas od času musely vyslechnout pobídku: „Jestli chceš v životě něčeho dosáhnout, podívej se na tetu Amandu. A uč se stejně pilně jako ona, aby tě přijali na Harvard.“

Protože ji téměř žádné nevidělo na vlastní oči, teta Amanda představovala ideální vzor. Když se s ní děti přece jen setkaly, splnilo se jejich očekávání: vysoká, štíhlá, s výraznými rysy a černými havraními vlasy vypadala jako modelka. Dospělí ji znali ze stránek módních časopisů, hlavně ženy.

Dostávala nesčetně nabídek, aby se nechala fotografovat jako zaměstnaná žena nebo hospodyňka, která je nejen výjimečně krásná, ale zároveň velmi inteligentní. Omítala už z principu, byla spokojená sama se sebou a nepotřebovala role. V hloubi duše většinu manekýnek zčásti litovala a částečně jimi pohrdala; obvykle to byly mladičké, ne příliš bystré dívenky, jejichž jedinou starostí bylo hlídat si váhu a přemýšlet, zda jejich drobné či naopak bujné poprsí vyhovuje požadavkům módního návrháře. Když zevšedněly a krása povadla, odcházely; vystřídaly je nové. Amandina hvězda zářila dál, nejspíš navždy.

Teď v Graceině obchůdku měla na sobě jednoduchý kostýmek od Armaniho a bílou halenku. Nalíčila se jen nenápadně, stejně tak vlasy měla pouze hladce sčesané. Nezvykle umírněná verze, napadlo Grace.

„Amando? Jsi to ty?“ oslovila ji.

„Já, naprosto reálná, drahoušku,“ ujistila ji návštěvnice. Zlehka políbila Grace na tvář, jak bylo v jejích kruzích obvyklé.

Amanda nečekala, až se jí Grace zeptá na důvod. Vždycky se ujímala vedení, tak začala sama i teď.

„Dovedu si představit, co si asi myslíš. Nejspíš se divíš, proč jsem přijela. No, řekněme, v rodinné záležitosti. Nemám ovšem zdání, kolik toho o mně od Kipa víš. Jako malí jsme si byli dost blízcí. Připadalo mi, že Kip a já jsme černé ovce. Nebo spíš výjimečné bílé ovce, tenhle obrat se mi líbí víc. Oba jsme měli své ambice a šli za svým cílem. Nenechali jsme se nikým odradit, ani strýček Harry to nedokázal. Nakonec jsme dosáhli všeho, oč jsme usilovali.

Mimochodem, dostalas tehdy můj vzkaz? Nemohla jsem přijet na pohřeb, musela jsem zůstat v New Yorku, protože šlo o obchod, kosmetika, padesát milionů v sázce… Drahoušku, v tom se mi nikdo nevyrovná: jak jde o peníze, které se dají shrábnout, malá šikovná a dravá Amanda je nejlepší. Takže jsem se nemohla zúčastnit obřadu. Musela jsem podpořit své lidi ve firmě, nakonec jsou na mně závislí, drahoušku.“

„Chápu,“ přikývla Grace. Málem dodala: drahoušku, ale opanovala se. Amandě by sarkasmus neunikl. „Poslalas tenkrát nádhernou kytici. A taky vzkaz. Kipovi by se líbil, na dětství a mládí vzpomínal stejně jako ty.“

„Snad tedy pochopíš, proč jsem.

Do prodejny vešla zákaznice, chtěla objednat pozvánky na svatební obřad a recepci pro dceru. Měla velmi konkrétní představu o kvalitě papíru, provedení i textu. Grace si zapisovala požadavky, celá netrpělivá, ale Amanda jí gestem naznačila, že není třeba pospíchat. Počkám, vyřiď objednávku, porozuměla Grace.

Žena se najednou zarazila. Podívala se na Amandu a vyhrkla: „Ach! Jste to opravdu vy? Královna reklamy, ta žena z časopisů?“

„Ne, musím vás zklamat,“ nasadila Amanda skromnou stydlivou tvář. „Vím, koho máte na mysli, ale ona vypadá mnohem lépe.“

Žena zčervenala, otočila se ke Grace a udělila jí několik dalších pokynů. U dveří se ale ještě jednou podívala na Amandu a zavrtěla hlavou: „Přísahala bych, že…“

Amanda se zářivě usmála. „Je mi líto.“

Když se dveře konečně zavřely, Grace si ulehčeně oddechla. „Promiň,“ omluvila se.

„Promiň? A co? Že si tak dlouho vybírala? Anebo že mě poznala? Toho si nevšímej, to se opakuje každou chvíli. Taky chtějí autogram.“

Zvážněla a vrátila se k původnímu rozhovoru. „Drahoušku, Grace, myslíš, že bys tohle všechno měla dělat?“

„Amando, Kip neměl čas úplně nás zaopatřit.“

„To vím. Ale taky si umím představit, jak je taková nemoc vyčerpávající.“

Grace zamrazilo. Amanda však pokračovala dál, jako by si žádné změny nevšimla. Nebyla zvyklá ustupovat.

„Má drahá, ztratila jsem tolik modelek a viděla odejít návrháře, umělce… Mnohé jsem poznala jako silné svalnaté mladíky, postupně se doslova ztráceli před očima, zůstaly z nich pouhé stíny s třesoucíma se rukama. Vím toho dost o téhle nemoci, jak lidi stravuje, jak je ničí. Měla bys být opatrnější a nepřepínat se tolik. Musíš odpočívat. A tady zkrátit pracovní dobu, nebo vůbec skončit.“

Mluvila s Harrym? Odkud to ví?

„Nemůžu, Amando. Ale i doktor mi říkal, že potřebuju nějakou změnu, pohyb, motivaci.“

„Dobře, to můžeme probrat později. Ale teď proč jsem přijela: určitě ne proto, abych tě poučovala; myslím, že sis vyslechla své od strýčka Harryho.“

Grace přikývla.

„Chci se zeptat: můžu pro tebe a Kathy něco udělat?“

„Udělat… pro mě a pro Kathy?“

„Grace, kdybych chtěla, všechno bych ti naservírovala jinými slovy. Mám praxi, jak jednat jako v rukavičkách. Ale neztrácejme čas řečmi. Raději budu mluvit přímo k věci. Ráda bych si k sobě vzala Kathy.“

„Cože?“ vyhrkla Grace.

„Grace, chápu, co sis musela vytrpět. Potom ta zkušenost s Louise a Hortenzií. Víš, strýc Harry mi volal, to je pravda. Určitě se v noci budíš starostí, co bude s Kathy, až…, prostě co bude dál. Mohla bych ti pomoct. Pořád ještě cítím, že patřím do rodiny. Jsem na to hrdá a zároveň mám…“

„Povinnost?“ předešla ji Grace. „Nechci, aby se Kathy stala něčí povinností.“

„Já to neřekla, Grace. To je tvůj výraz. Měla jsem na jazyku: slabost pro Kathy. Možná proto, že je Kipova dcera, nebo proto, že jsem si rodiny moc neužila, spíš jsem se příbuzným vyhýbala. Už mi není dvaadvacet − čtyřicítka se blíží. Mám postavení ve společnosti, peníze, velké peníze, jak víš. Takže je nejvyšší čas změnit kurz a začít nový život. Stát se ženou, kterou jsem se v sobě celou dobu snažila potlačit.“

Grace jí najednou přišlo líto.

„Možná jsi také slyšela,“ pokračovala Amanda, „že jsem byla dvakrát vdaná. Ani jednou tak dlouho, abych svého muže stihla představit rodině. Myslím, že mi nestačili. Možná jsem od nich čekala moc, vždycky jsem byla silnější. Nejdřív jsem si vzala manekýna. A podruhé muže, který pro mě pracoval. Nebyl špatný, naopak, velmi šikovný. Ale nikdy jsem se neměla provdat za muže, který ve firmě zastával nižší funkci než já. Chyba.“ Nadechla se. „On mi ještě teď občas volá, nedokázal se úplně smířit s rozchodem. A já se poučila. Je čas věnovat se svému životu. Chci být prospěšná někomu, kdo mě nebude chtít využívat. A naopak. Myslím, že bych Kathy mohla být dobrou matkou.“

„Vždyť jsi ji nikdy ani neviděla,“ namítla Grace.

„Strýček Harry mi poslal pár fotografií a z toho, co o ní zatím vím, jsem si jistá, že mě zajímá. Chtěla bych ji poznat blíž, proto jsem tady. Kdybys dovolila, aby se Kathy ke mně na čas nastěhovala, nejdřív třeba na víkend, nebo na týden dva… Třeba i o prázdninách, abychom zkusily, jestli dokážeme žít pod jednou střechou. Kathy by se potom sama rozhodla.“

Grace uvažovala o Amandině návrhu.

Ačkoli se Amanda krotila, nevydržela dlouho mlčet. Ze zkušenosti věděla, že když druhá strana dostane víc času na přemýšlení, obvykle objeví zádrhel.

„Grace, kdybych se předem rozhodla něco ti prodat, určitě by se mi to podařilo. Ale tohle není obchod, já neprodávám a Kathy nekupuje. Chci jednat přímo. Všichni tím můžeme jen získat. Nabízím tvé dceři vzdělání. A příležitost dostat se do světa, o kterém spousta mladých děvčat jen sní. Jestli je tak bystrá, jak jsem slyšela, využije příležitosti a udělá kariéru. Jen si představ, co by mohla dokázat.“

Grace se dívala Amandě do očí. Nezdály se jí chladné a bez citu. Možná se budou potřebovat navzájem, usoudila. Nepřála si, aby Kathy byla pro někoho závazkem, povinností vůči rodině, splacením dluhů.

„Amando, jistě chápeš, že se nemůžu rozhodnout okamžitě. Všechno musím promyslet.“

„Co předběžná krátká návštěva? Kathy by ani nemusela do New Yorku, zůstala bych na pár dnů tady.“

„Nemůžu něco slíbit Kathy za zády. Promluvím si s ní.“

„Brzy? Kdy?“

„Amando, možná to tak vypadá, ale nejsem ještě zralá na odchod.“

„Tak jsem to nemyslela,“ ohradila se Amanda.

„Nespěchej tolik. Popřemýšlím o tvém návrhu a potom promluvím s Kathy. Obě potřebujeme čas.“

„Doufala jsem, že se dohodneme alespoň předběžně na pár dnech,“ přiznala Amanda. „Víš, oslovili mě lidi z časopisu Vogue; plánují na začátek příštího roku sérii nazvanou Žena a kariéra, chtějí celostránkovou fotografii a krátkou úvahu nebo rozhovor. Hledají známé osobnosti, které mají co říci ostatním. Jistě chápeš, jaká je to příležitost, sama jsi zaměstnaná a přitom se staráš o dceru. Je to šance pro mě i pro Kathy.“

„Pro Kathy?“

„Víš, možnost ukázat lidem, že žena v dravém světě obchodu dokáže být stejně tvrdá jako muž, a přitom v soukromém životě zůstat něžná a milující. Bez ohledu na úspěšnou kariéru každá toužíme, třeba podvědomě, stát se matkou. Naše tělo i mysl jsou od přírody uzpůsobené poslání pečovat o rodinu. To bych chtěla ve svém příspěvku uvést.“

„Jistě, článek v časopise,“ přikývla Grace.

„Chtějí také pořídit fotografie našich dětí, nejpozději do začátku léta, proto mě trochu tlačí čas. Prosím tě, až se rozhodneš, dej mi vědět co nejdříve, ano, Grace? Mimochodem, nechám předělat pracovnu na dětský pokoj. Kirk Van Eiver mi už načrtl pár návrhů. Ale záleží samozřejmě na tobě a na Kathy, jestli budete souhlasit.“

„Myslím, že si to opravdu musíme rozmyslet.“

„Ale ozveš se, ano? Čím dřív, tím líp,“ naléhala znovu Amanda. Když Grace váhala s odpovědí, dodala: „Grace, věř mi, kdybych všechno předtím nezvážila, nepřijela bych až z New Yorku.“

„To ti věřím, Amando.“

„Dobrá.“ Znovu Grace zlehka políbila na tvář.

„Grace, drahoušku, vážně ti není špatně?“

„Ne, opravdu je mi dobře.“

„Zdálo se mi, že se třeseš,“ podívala se na ni Amanda.

„Ne, ne, opravdu je mi dobře.“

Jakmile Amanda vyšla na ulici, vyhlédla za ní. Pozorovala ji, jak nasedá do limuzíny a rozjíždí se.

Článek v módním časopise. A Kathy by mela posloužit jako příklad. Úspěšná podnikatelka dokáže vytvořit útulný domov. Jenže ona vůbec neví, jaké to je být matkou. Ano, Amanda má spoustu peněz, vlivné známé a dokonce snad i odhodlání pečovat o dítě, ale to přece nestačí. Pokoj navržený uznávaným architektem. Nejdražší školy a módní šaty. Jenže až bude Kathy ležet s chřipkou nebo třeba zlomenou nohou, jak dokáže konkurovat padesátimilionové nabídce, kterou si malá šikovná Amanda jistě nenechá ujít?

Grace už se rozhodla. Dobrá matka nemusí zveřejňovat svá stanoviska v časopise, prostě žije.

Sedla si ke stolku a chtěla pokračovat v práci, ale nejdříve se potřebovala napít vody. Cítila, jak jí vyschlo v hrdle. Napadlo ji, že jí snad pilulka uvízla v krku. Ani voda nepomohla, musela si několikrát odkašlat, než se znovu chopila štětce.

Amanda jí nešla z hlavy. Po chvíli k ní dokonce začala cítit jisté sympatie, ne však tolik, aby jí svěřila svou milovanou Kathy. Ne. Jestli Amanda potřebuje uspokojit svou nenaplněnou mateřskou touhu, musí hledat někoho jiného, ne mou Kathy.

Zabrala se do práce. Čas od času ji přerušil záchvat suchého kašle, ale nevěnovala mu valnou pozornost.

25

Byl čas navštívit doktora Spencea. Čekala ji pravidelná měsíční prohlídka a navíc testy na zjištění koncentrace DNA. Tentokrát měla strach − necítila se nejlíp a navíc ji dost často trápil suchý kašel. Odůvodňovala si ho klimatizací a prostředím v obchodě, ale jistá si nebyla. Také se rychleji unavila a navíc musela připustit, že poslední dobou nemá výdrž jako dřív. Takové zjištění ji ale naopak podněcovalo k nové aktivitě, takže se octla v začarovaném kruhu.

Jaká ironie, napadlo ji. Když si zřídila dílnu a otevřela krámek, strachovala se, že nesežene zákazníky. A kdyby se přece jen někdo objevil, bála se, že mu její práce třeba nebude dost dobrá. Kaligrafii se věnovala léta, ale nikdy ne profesionálně, vždycky to byl jen zajímavý koníček.

První měsíce skutečně moc zakázek nedostala. Ale lidé, kteří si nechali namalovat pozvánky, přání nebo oznámení byli nadšeni a pochlubili se sousedům. Její firmička se brzy zapsala do povědomí města. „Tohle jsem si nechala dělat u Grace Cameronové. Účtuje si trochu víc, ale maluje skvěle.“ Zakrátko se objednávky jen hrnuly. A zrovna teď, kdy by potřebovala peníze, byla nucena některé odříct. Věděla, že by musela pracovat pětadvacet hodin denně, aby udržela vysoký standard. A na kvalitě ubírat nechtěla.

Poslední dobou jí ale rychle ubývalo sil; vyčerpávalo ji i obvyklé kvantum práce. Cestou do Spenceovy ordinace si nepřála nic jiného než přijatelné výsledky prohlídky.

Jako obyčejně ji doprovázela Kathy. Seděly v přeplněné čekárně a dcera poznamenala: „Dnes je tu mnohem víc lidí než jindy.“

„Ano,“ přitakala Grace. Přehlédla některé známé tváře a neušlo jí, že přibylo žen.

Čekání se jí zdálo nekonečné. V ordinaci ji sestra vyzvala, aby se svlékla do půl těla, a podala jí lehký župan. Zvážila ji, změřila teplotu a zapsala údaje do karty.

Spence otevřel dveře celý udýchaný. „Dobrý den, Grace. A, Kathy, jako obvykle: někdo mě musí zkontrolovat, vid? Tak co říkáte, milá kolegyně, můžeme začít?“ zažertoval.

Postupoval pomaleji a důkladněji, pokud to ještě vůbec bylo možné. Dokázal se tvářit neutrálně, takže ani Kathy ani Grace nepojaly podezření, zda ho současný stav znepokojil. Sestra ho upozornila, že Grace má mírně zvýšenou teplotu.

Během prohlídky si Grace musela několikrát odkašlat. Suchý kašel, jemuž by u zdravého člověka nevěnoval pozornost, Spenceovi neunikl. „Trvá tohle dlouho?“ zeptal se klidně.

„Co?“

„Ten občasný kašel.“

„Bude to asi klimatizací. Anebo jsem trochu alergická na nový druh papíru na pozvánky. Poslední dobou mám často sucho v ústech i v nose.“

„Hmm-mmm,“ přikývl chápavě Spence. „Pro jistotu uděláme snímek.“

„Ale proč?“ ohradila se Grace.

„Grace, je to běžná praxe.“ Obrátil se na Kathy. „Co vy, paní kolegyně, souhlasíte?“

„Ano, pane doktore. Pořiďte pár rentgenových snímků.“

Spence odešel a sestra vedla Grace do jiné místnosti. Za chvíli pořídila dva snímky. „Teď počkejte na pana Spencea, paní Cameronová. Posaďte se,“ vybídla Grace.

Kathy viděla, že matka není ve své kůži. Zaskočilo ji, že musela na rentgen, každé vybočení z rutiny ji vylekalo. „Mamko, tohle se dělá běžně,“ snažila se ji dcera povzbudit. „Vždyť znáš doktora Spencea, je takový puntičkář.“

Spence zrovna otevřel dveře, takže ji zaslechl. „Říkáte puntičkář, milá kolegyně?“ usmál se. „Hmmm, tak se na to podíváme.“

Zhasl a promítl si snímky, které mu podala sestra. Pečlivě prohlížel jeden po druhém. Grace mezitím trnula nejistotou a strachem. Nakonec prohlásil: „Nic. Všechno je dokonale čisté.“

Grace i Kathy si s úlevou vydechly. Spence jejich nadšení nesdílel. Kašel ho znepokojoval a nenechal se ukolébat negativními výsledky rentgenu.

„Teď se vrátíme do ordinace,“ zavelel.

„Tak, Grace, potřebuju vaše sliny a pokud možno i hlen z krku. Tady do téhle zkumavky. Co nejvíc.“

„No, nevím,“ zaváhala. „Pokusím se, ale zase mi úplně vyschlo v krku.“

„Snažte se, Grace,“ pobízel ji. „Odkašlejte si nejdřív. Tak. Pěkně zhluboka. A ještě jednou.“

Horko těžko se jí podařilo zakrýt dno zkumavky.

„Výborně. Hned to pošlu do laboratoře.“

„Jak dlouho to bude trvat?“ zeptala se okamžitě.

„Za pár dní dostanu výsledek,“ odpověděl. „Zavolejte mi, Grace, koncem týdne, ano?“

Kathy i Grace trochu upokojilo, že čas zdánlivě nehraje závažnou roli. Spencer je nechtěl zbytečně strašit, pochybnosti si zatím nechal pro sebe. Dokud se podezření nepotvrdí, není nutné pacienta znepokojovat, to ze zkušenosti dávno věděl.

Jakmile matka s dcerou odešly, označil zkumavku se vzorkem štítkem Spěchá a zavolal do laboratoře.

Z laboratoře se ozvali za dva dny.

„Doktor Spence? Mám tu výsledky paní Cameronové. Pozitivní na Pneumocystis carnii.“

„Obával jsem se toho,“ řekl. Obrátil se na sestru: „Sežeňte mi Grace Cameronovou. Co nejdříve.“

Posadili se ve Spenceově kanceláři, takže Grace opět znejistěla. Když ji nevezme do ordinace, ale přímo sem, něco jistě není v pořádku. Křeslo bylo hluboké, měkké a pohodlné, ale Grace seděla vzpřímeně na samém kraji. Nedokázala se uvolnit, měla strach a čekala.

Držel v ruce zprávu z laboratoře. „Grace, objevila se malá komplikace.“

„Komplikace…,“ opakovala bezbarvým hlasem.

„Jak jsem se obával, máte pneumonii, Grace, zápal. Není to neobvyklé v takovém případě. Předepíšu vám Bactrium. A provedeme několik dalších testů, pro jistotu.“

Mluvil klidně, takže s úlevou souhlasila: „Jistě.“

„V nemocnici,“ dodal za okamžik.

„V nemocnici?“ vyděsila se.

Když v noci nemohla spát, vždycky se utěšovala, že ať se děje cokoli, je pořád s Kathy. A dokud to jde, bude se snažit, aby svou nemocí její život ovlivnila co nejméně.

„Není to nadlouho,“ přesvědčoval ji Spence. „Musím ale provést bronchoskopii a pár dnů si vás na klinice nechat na pozorování.“

„Ale Kathy…,“ chtěla namítnout.

„Jistě znáte někoho, kdo se o ni na chvíli postará. Co třeba kamarádky? U nich by nemohla dvakrát třikrát přespat?“

„Zkusím to domluvit. Uvidíme, co se dá dělat.“

„Výborně,“ přikývl Spence a považoval záležitost za vyřízenou.

„Řekl jste pár dnů. Kolik přesně?“ zeptala se.

„Tři čtyři. Je to tak důležité?“

„V sobotu musím být doma.“

„Jestli se nestane nic výjimečného, vrátíte se domů v pátek odpoledne. Přinejhorším v sobotu ráno.“

Příslib pátečního odpoledne znamenal jistotu, ale zároveň ji znepokojila možnost něčeho výjimečného. Upnula se k sobotě. Tak významný den pro obě, pro Kathy i pro ni.

Vyšla z ordinace doktora Spencea a mířila za Scottym MacCluneem. Už ji očekával. Než se stačila nadechnout a poreferovat o návštěvě u Spencea, Scotty ji předešel. „Grace, nenech se vyvést z míry. Všechno jsme s Normem probrali. Někteří doktoři se přiklánějí k ambulantní léčbě a on je jedním z nich. Jen si musí být jistý, že nehrozí žádné jiné komplikace. Mohla bys mu vytknout, že je moc pečlivý, ale podle mého to není chyba.“

„Dobře, Scotty. Promluvím se známou, nějak to zařídím.“ Teprve teď ji napadlo, že se bude muset svěřit také Kathy.

Hlavně ji nesmím vylekat.

U večeře probíraly obvyklé školní záležitosti: referát do literatury − povedl se Kathy test z matematiky, asi těžký, ale zřejmě ho zvládla, a nakonec vystoupení, které třída plánuje v rámci výuky ekologie. Grace se o návštěvě u Spencea ani nezmínila.

Po jídle Kathy sklidila ze stolu a Grace skládala nádobí do myčky. Dcera se najednou zeptala: „Mami, co je dneska s tebou? Stalo se něco?“

Někdy si přeju, aby nebyla tak všímavá a citlivá, napadlo Grace. Chtěla jsem s ní promluvit, ale později, v klidu. Připravit se.

„Mami?“ naléhala Kathy znovu.

„Tak dobře,“ vzdala se nakonec Grace. „Jen uklidím ty talíře.“

Přestěhovaly se do pracovny. Grace popsala ranní prohlídku a nakonec dodala: „Není to nic vážného, Kathy.“

„Zápal…,“ opakovala zamyšleně Kathy. „A já si myslela, že se ti něco nepovedlo v obchodě.“

„Spence mi říkal, abych si nedělala starosti. I Scotty.“

„Proč tedy musíš do nemocnice?“ namítla Kathy. „Mohla bys zůstat doma, postarala bych se o tebe.“

„Ale holčičko…“

Nenechala ji domluvit. „Já vím, mami, škola. Ale za dva tři dny bych zase tolik nezmeškala. Úkoly bych si napsala a materiály na esej bych si donesla z knihovny. A ty bys vůbec nemusela vstát z postele, všechno bych zařídila.“

„Kath… Kathy. Jde o vyšetření. A to se dá provést jen v nemocnici.“

„Vyšetření,“ opakovala dcera o poznání mírněji. Trochu se uklidnila.

„Takže se chci s tebou domluvit, ke komu by ses na pár dní nastěhovala.“

„K tetě Louise ne!“ ozvala se Kathy okamžitě.

„Ne, jistěže ne. Ale napadlo mě… Co třeba Cindy?“

„Skvělý, mamko!“ zajásala. „Já jí zavolám, můžu?“

„Počkej, počkej,“ krotila ji Grace. „Nejdřív se musím dohodnout já s Hannah.“

Když jí dcera popřála dobrou noc, posadila se k telefonu. Zvedla sluchátko a vytočila číslo Personsových.

„Hannah?“

„Grace, jsi to ty?“ ozval se na druhém konci Steve Persons. „Jak žiješ?“

„Jde to,“ snažila o lehký optimistický tón. „Máš tam někde Hannah?“

„Zavolám ji, počkej moment.“ Slyšela, jak volá: „Hannah! Volá Grace. Vezmi si to.“

Za chvilku se ozvala kamarádka. „Grace, ahoj, jak je?“

„Mně dobře, ale můj doktor si vymýšlí,“ smála se. „Víš, asi jsem se nachladila, ale on si mě chce nechat tak tři dny v nemocnici na pozorování.“

„Doktoři jsou všichni stejní,“ souhlasila Hannah. „Zlaté časy, kdy znali jenom stetoskop. Dnes člověk neví, jestli mají tolik přístrojů, aby tě vyšetřili, anebo tě několikrát vyšetřují, protože mají plno speciálních aparátů. Co ti povídal? Je to něco vážného?“

„Netvářil se tak, ani nemluvil. Ale jde o to, že tam budu muset pár dní zůstat…“

Hannah ji předešla: „Kathy by mohla být u nás, Grace. Cindy bude šťastná a pro mě to není žádný problém. Na kdy jste se domluvili?“

Grace spadl kámen ze srdce, ale přesto nemohla usnout. Třikát ji probudily divoké sny a navíc se začala pozorovat. Opakované záchvaty kašle ji začaly znepokojovat, dokonce uvažovala, jestli nemá požádat Spencea o vyšší dávku léků. Zatím preparát brala třikrát týdně; možná by jí prospělo, kdyby ho užívala denně.

Druhý den jí zavolali z nemocnice: Spence ji očekává ve středu v jedenáct hodin. Pomohla Kathy sbalit věci na tři dny, i učebnice a sešity.

Ve středu ráno ale Kathy prohlásila: „Půjdu tě vyprovodit, mamko. Musím se podívat, co s tebou chtějí udělat.“

„Už jsem ti to povídala, Kathy. Doktor Spence si mě nechá na pár dní pod dohledem. A provede nějaké testy a vyšetření.“

„Jaké testy? Zeptám se ho,“ trvala na svém.

„Kathy…, prosím. Neztěžuj mi to.“

„A kdy se vrátíš?“ hledala dcera alespoň nějakou jistotu.

„Doktor Spence mi slíbil, že nejpozději v sobotu dopoledne.“

„Určitě?“

„Určitě,“ potvrdila Grace.

„A potom půjdeme za tatínkem?“

„Ano, miláčku. Ale teď spěchej do školy, ano?“ Grace přitom vstoupily slzy do očí.

Jakmile dcera odešla, Grace zajela za Hannah. Kamarádka už čekala a uložila Katheiny věci do pokoje k Cindy. Mezitím se pokoušela Grace uklidnit.

„Víš, přes všechnu kritiku, já bych si taky raději vybrala přepečlivého doktora než někoho, kdo je se vším raz dva hotový. Poslední dobou je člověk spíš položka v seznamu, než pacient jako kdysi. Spence je bezvadný, záleží mu na lidech; aspoň jak jsem slyšela.“

Grace se na ni podívala a Hannah vysvětlila: „Moira… Moira Sandersová… Její syn má AIDS. Chodí ke Spenceovi, svěřila se mi.“

Hannah si zřejmě neuvědomila, jak Grace zasáhla: neúmyslně ji zařadila do zvláštní skupiny pacientů, na které ostatní pohlíželi trochu svrchu, někdy s lítostí a mnohdy i s pohrdáním.

Rozloučily se. Hannah Grace objala, políbila na tvář a řekla: „Vrať se a přines dobré zprávy! A když budeš příště něco potřebovat, ozvi se. Slibuješ?“

„Slibuju,“ přikývla Grace.

Před jedenáctou stála s lehkým kufříkem před hlavním vchodem do nemocniční budovy. Na chvíli se zadívala na mramorové sousoší tří lékařů, sklánějících se nad pacientem. Uvědomila si, že tohle je první návštěva z mnoha, které ji čekají.

Nadechla se a vešla.

26

Ležela v posteli. Hlasy v okolních pokojích utichly, návštěvy dávno odešly, jen čas od času zaslechla z chodby rychlé kroky lékaře nebo sester. Nemohla usnout. Sestřička jí po večeři nabídla prášek na spaní, ale Grace odmítla. Teď se převalovala z boku na bok a znovu ji přepadly všechny černé myšlenky.

Proč mě tu Spence nechává? Kvůli obvyklému vyšetření? Nesmysl! Určitě má podezření na něco mnohem vážnějšího, jenže mi to nechce říct, dokud se stoprocentně nepřesvědčí. A proč o mně mluví se Scottym za mými zády? Když jsem ke Scottymu minule přišla, už o prohlídce věděl. Nechci, aby mi něco tajili! Raději slyšet pravdu, když je špatná, než se jen dohadovat. Navíc s touhle nevyzpytatelnou nemocí jeden nikdy neví, na čem opravdu je. Kdybych měla alespoň ponětí o čase! Všechno bych naplánovala.

Co vlastně víme o AIDS? Známe televizní verzi: z obrazovek mluví na kost vyhublí lidé s prořídlými nebo úplně vypadanými vlasy, některé obrázky připomínají filmové scény z koncentračních táborů za druhé světové války. Opravdu mě tohle čeká? Raději umřu než se podobat jim. Ne, ne, nechci umřít. Musím zůstat naživu! Kvůli Kathy budu žít tak dlouho, dokud to půjde.

A vyšetření, pozorování… Proč mi Spence neřekl, co sleduje? Měl mi všechno vysvětlit. Myslela jsem si, že testy na DNA stačí. Jednoduchá rovnice: vyšší koncentrace viru znamená menší počet obranných T-lymfocytů. A méně času, který mi zbývá. Poslední dvě měření ukázala, že koncentrace viru stále stoupá. Koncentrace viru… Mého viru, není to obecný příklad, můj virus žije ve mně. A já nemůžu nic dělat. A nakonec je stejně všechno marné. Léky, čas, práce sester, Spenceovo úsilí… Nebýt Kathy, nejspíš bych řekla: Doktore, zkrátíme to. Jistě existuje nějaký bezbolestný způsob.

Jenže mám Kathy. A zatím se mi nepodařilo najít pro ni nový domov. Napíšu jiný seznam, jistě jsem na někoho zapomněla. Vynechává mi paměť? Četla jsem, že tahle nemoc může poškodit i mozek. Tak proto jsem asi tady! Vezmou mě na snímkování mozku. Ale ne, okřikla se v duchu, jestli jsem si na někoho nevzpomněla, pak proto, že mi nebyl tak blízký.

Pane bože, já se z toho zblázním!

Možná už začínám, vždyť tady uvažuju, že Kathy půjde k tetě Louise, anebo dokonce na farmu k Harrymu a Líze. Kip by tohle nikdy nedovolil. Ještě když jsme spolu jen chodili, varoval mě. Nedej na jeho řeči, strýček Harry je tyran, říkal, nedovol mu, aby ti někdy prokázal laskavost, i když s nějakou jistě vyrukuje. Budeš v rodině nová, dá si zvlášť záležet, aby na tebe zapůsobil. Pokusí se tě přetvořit k obrazu svému; postupně bude uplatňovat svůj vliv − až nakonec zjistíš, že už nejsi sama sebou.

Málem se to opravdu stalo. Při večeři o svatebním dnu pronesl Harry přípitek a předal nám svatební dar − cestu do Evropy. Mně srdce poskočilo radostí, Kip ale pronesl obsáhlou řeč, strýčkovi květnatě poděkoval − a taktně odmítl.

Když jsme se později vraceli ze svatební cesty, čekal nás doma stříbrný čajový servis od Tiffanyho: pozornost strýčka Harryho. Dar mě dojal − a tehdy mi Kip poprvé vyprávěl o Justinovi.

Nikdy předtím se o něm nezmínil, ani ostatní se o něm nebavili. Justin byl strýčkův syn, jedináček. V posledním ročníku na Yale spáchal sebevraždu. Kip řekl, že Harry měl na Justina přehnané nároky, moc na něj tlačil. Justin neměl vůbec chodit na Yale, to za prvé, jenže otec ho donutil. Mladík se snažil ze všech sil, ale neuspěl. Než by se vrátil domů a setkal se s otcem, raději zvolil smrt. Strýček Harry nikdy nepřiznal, že se Justin zabil úmyslně.

A já teď váhám, jestli mu mám svěřit Kathy, Kipovu dceru, jeho jediné dítě. Dokonce jsem se pokoušela přesvědčit sebe samu, že Kathy je dost rozumná a vytrvalá; prožila si svoje po Kipově smrti a vyšla z krize silnější, odolnější. Snad by vydržela i u Harryho a možná by za nějaký rok v životě snáze obstála. Jenže Kathy je nejen chytrá, ale taky citlivá a vnímavá − co když ten nápor nevydrží? Jak bych své rozhodnutí kdy obhájila před Kipem? Nevěřím na řeči o onom světě. Ale stejně by mě pronásledoval pocit, že jsem ho zradila.

Ne, bez ohledu na Harryho hrozby ho musím vyloučit ze hry. Jenže jak? A kde mám hledat dál? A co když si mě tu Spence nechal, protože chce přesně určit, kolik času mi zbývá? Jak dlouho budu ještě naživu? Jak dlouho, doktore?

Kathy ležela na posteli a upírala pohled do stropu. O kousek dál, stočená do klubíčka, spala Cindy. Zvečera spolu živě probíraly školu a balet a také dnešní novinky: jejich nová učitelka matematiky, slečna Garveyová, je možná těhotná − a není vdaná! Dohady se objevily hned poté, když učitelka rychle vyběhla ze třídy a na nejbližším dívčím záchodku zvracela. Oficiálně byly příčinou nevolnosti ryby, které snědla včera k večeři, ale jak by mohly bystré třináctileté dívky uvěřit takové pohádce?

Cindy a Kathy si lámaly hlavu, kdo je případný otec. Pan Jackson? Učil společenské vědy a podle přísných měřítek dospívajících slečen byl velmi přitažlivý. Některé soudily, že je až příliš hezký; není náhodou homosexuál?

Postupně porovnávaly ostatní možnosti a vymýšlely různé pikantní situace, k nimž mohlo dojít, dokud na ně Hannah nezavolala: „Holky, nejvyšší čas zalehnout! Nezapomeňte, že ráno jdete do školy.“

Zhasly lampičky, ale šeptaly si dál. Cindy se najednou odmlčela a za chvilku už pravidelně oddechovala. Kathy zůstala vzhůru, spánek ji přešel.

Mamka… Mamka je teď sama v nemocnici. Měla jsem jet s ní. Proč musela do nemocnice? Mám právo to vědět. Co hledají? Jak ji budou vyšetřovat? Tají přede mnou něco?

Nechci, aby se opakovalo totéž co s tatínkem, aby mi nic neřekli. Když tenkrát odjížděl na dovolenou, smál se. Byl tak šťastný! Těšil se na hory jako kluk.

A potom se to stalo. A oni mlčeli. Jenže já to tušila, hned jak teta Louise položila sluchátko. Vzpomínám si, jak najednou zbledla. Potom si dospělí šeptali, domlouvali se, že mi nic nepoví. Maminka by mi to řekla.

Skoro dva dny jsem bloumala po domě tety Hortensie; všude bylo divné ticho. Několikrát jsem viděla Louise vycházet z pokoje se zarudlýma očima a silně napudrovanou tváří, jak se snažila zakrýt stopy po slzách. Ale pořád ještě mi nic neřekli. Strýček Jim vypadal tak bezmocně, jak se pokoušel tetičku utěšit a povzbudit.

Potom mi opakovali, že se všechno spraví, jen ať počkám, až se maminka vrátí domů. Mysleli, že jsem tak hloupá? Že když stokrát uslyším: Počkej, miláčku, až přijde maminka, tak mi nedojde, že se tatínkovi něco stalo? Proč jenom na maminku, proč bych neměla čekat i na tatínka?

Mamka přijela druhý den. Stačil mi jediný pohled a poznala jsem, co se stalo. Nemusela mluvit, prozradily ji oči. I tvář a chůze. Její obvyklá radost a energie byly naráz pryč. Najednou zmizelo všechno, co jsem u ní tolik obdivovala.

Rozběhla jsem se k ní. Podřepla a objala mě tak pevně, jako ještě nikdy. Rozplakala se, její slzy mi stékaly na krk. Také jsem se dala do pláče.

Za chvilku mě pobídla: „No tak, holčičko moje, musíme jít domů.“ Strýček Jim trval na svém, že nás odveze, ale mamka odmítla: „Ne, díky, musím si zvyknout všechno zvládat sama. Začnu hned.“

Nepochopila jsem úplně, jak to myslí, ale byla jsem na ni za ta slova moc pyšná.

Když jsme seděly v autě, řekla tiše: „Je čas, aby ses dozvěděla, co se stalo. Až přijedeme domů, bude tam spousta lidí.“

Na chvíli se odmlčela. Neušlo mi, že se na mě občas pokradmu dívá, a viděla jsem, jak sbírá odvahu, aby pokračovala. A pak to přišlo. „Holčičko… Miláčku, tatínek umřel.“

„Ne!“ vykřikla jsem. „Ne!“

Rozplakala jsem se. Zkusila jsem si rozepnout bezpečnostní pás, chtěla jsem vyskočit a rozběhnout se, utíkat daleko, co nejdál od ní. I od té příšerné zprávy. Pojistka nepovolila, tak jsem ji nechala být a jen plakala a plakala. A ona byla tak klidná, vidím to jako dneska, nezastavila, jely jsme dál a ona pořád mluvila. „Kathy, stalo se to nahoře při výstupu… Miláčku, nevypravili jsme se nijak daleko…, ani moc vysoko… A schválně jsem se opožďovala, aby musel zpomalit. Jenže znáš tatínka: odmalička ho hlídali, protože se o něj báli. Připadal si jako vězeň. Kdykoli se naskytla příležitost, využil volnosti a riskoval. Tam v horách se mi začal vzdalovat. Volala jsem na něj: Kipe! Kipe! Počkej na mě! Ale nezastavil se. Za chvíli mi zmizel z dohledu. Šplhala jsem teď co nejrychleji, najednou jsem se začala bát. Když jsem se k němu dostala, ležel na zemi a nehýbal se. Obrátila jsem ho, on otevřel oči a tiše řekl: Musel jsem zakopnout, ale nic mi není, opravdu.

Posadil se a já mu hladila tvář v místě, kde se uhodil. Naštěstí mu neteče krev, říkala jsem si, díky Bohu. A on povídá: Jen si trochu oddechnu a potom znovu vyrazíme. Kdyby tohle krvácelo dovnitř, pomohou mé léky.

Já jsem odmítla pokračovat. Trochu jsme se dohadovali, ale nakonec mi dal za pravdu. Obrátili jsme se a sestupovali, jen krok za krokem, hrozně pomalu. Ulevilo se mi, že jdeme nazpátek.

Zbývalo nám necelých dvě stě metrů, když tatínek najednou řekl: Bolí mě hlava… Nevím proč, ale rozbolela mě hlava…

Nezastavili jsme se, jenže mu bylo čím dál hůř. Sešplhali jsme na zem a tam omdlel. Probral se jenom jednou, na chvilku; otevřel oči a zašeptal: Pověz Kathy, že ji miluju.

Už před léty nás lékaři varovali před úrazem hlavy. Může způsobit vnitřní krvácení do mozku, to se také stalo tatínkovi, proto měl bolesti. Krvácel, i když si předtím vzal léky. To ho zabilo.“

To ho zabilo. Kathy věděla, že jí tahle věta nikdy nevymizí z paměti.

Obřad si vybavovala mlhavě, jen tváře viděla jasně: tatínkovi přátelé, několik příbuzných a sousedů ji postupně zlehka políbilo na tvář a politovalo.

Když se mě všichni pokoušeli přesvědčit, abych se nebála, pochopila jsem, že je hodně důvodů k obavám z budoucnosti. Nikdy nezapomenu, jak jsme s mamkou stály u otevřeného hrobu. Levou ruku jsem měla v mamčině dlani, v pravé jsem držela růži, pustila jsem ji dolů na tatínkovu rakev. Pan farář pronesl pár slov a potom začali na rakev házet hlínu. Maminka mě pobídla: Pojďme, a tak jsem se otočila. Vyprovázelo nás bubnování drobných hrudek hlíny, které dopadaly na lakované lesklé víko truhly. Vzpomínám si, že mě tenkrát napadlo: Vždyť je poškrábou.

První dva dny, než jsem se vrátila do školy, jsme s maminkou zůstaly doma. Vystřídala se u nás spousta lidí, nosili zákusky a hezky mluvili o tatínkovi… A mě se snažili povzbudit. Ve skutečnosti jsme ale byly samy, cítila jsem to všude, po celém domě. Kdykoli jsem se rozplakala, i maminka se dala do pláče. Později jsem se pokaždé schovala a plakala tajně.

Co se stane teď? pomyslela si Kathy. Kdo mě chytí za ruku, až budu stát u maminčina hrobu? A kam půjdu ze hřbitova tentokrát? Vždyť nemám ke komu jít, žádnou rodinu, která by se o mě postarala.

Připadám si jako na okraji hluboké tmavé jámy. Dívám se dolů a bojím se, že do mě někdo strčí a já začnu padat do té bezedné propasti. Cítím, jak letím a letím, ale ten pád nekončí, protože chybí náruč, která by mě zachytila − jako když jsem byla malá a tatínek mě vyhazoval do vzduchu. Pokaždé, zrovna ve chvíli, než jsem dostala strach, mě chytil a potom jsme se dlouho jen smáli. Jenže až teď spadnu, nikdo mě nezachrání. Nikdo.

Taky se mi zdává sen, o kterém jsem se žádnému nezmínila, ani mamince, nechci ji děsit. Je noc, procházím neznámými ulicemi, vypadají jako naše, ale vím, že nejsou, kolem rostou vysoké stromy a jejich koruny se klenou i nad cestou. Kolem stojí pěkné domky, mají rozsvícená okna a já jdu od jednoho ke druhému a nakukuju dovnitř. Vidím spokojené lidi, povídají si, smějí se. Všude jsou spolu maminka a tatínek a kupa šťastných dětí. Stojím venku a dívám se na ně a oni netuší, že tam jsem. Tak chodím od domu k domu, ale nikdo z nich si mě nevšimne, jako bych neexistovala. Jenže já jsem skutečná! Žádného to ale nezajímá. Ve snu bloudím dál a doufám, že se některé dveře otevřou, ale ony zůstávají zavřené, a tak jdu a jdu. Někdy se mi zdá, že prochodím celou noc, nemůžu se dočkat svítání, chci, aby můj zlý sen skončil.

Kathy už nevěděla, jak si lehnout. Opatrně, aby neprobudila Cindy, pomalu vyklouzla z postele. Se zatajeným dechem se po špičkách popaměti vydala ke dveřím. Najednou narazila do Cindina psacího stolu. Tužky a pár věcí nahoře zarachotilo. „Hmmmmm?“ zamumlala Cindy, dokonce se posadila, ale za okamžik už zase ležela a spala.

Kathy tichounce sešla po schodech, v kuchyni naštěstí svítila malá noční lampička. Vytáhla telefonní seznam a nalistovala číslo nemocnice. Chvíli váhala, potom se rozhodla pokračovat. Když se ozvala spojovatelka, Kathy se ohlásila a snažila se vystupovat jako dospělá. „Ráda bych získala informace o zdravotním stavu jedné pacientky.“

„Teď − hodinu po půlnoci?“ prohodila udiveně spojovatelka.

„Ano,“ nevzdala se Kathy.

„Dobrá. Jméno pacientky?“

„Grace Cameronová.“

„Jméno lékaře?“

„Norman Spence.“

Ačkoli spojovatelka podle hlasu hned poznala, že mluví s někým velmi mladým, stačilo jí, že volající zná pacientku i lékaře. Přepojila hovor do jiné kanceláře a Kathy opakovala svůj požadavek.

„Paní Cameronové je dobře, je u nás jen na pozorování. Přejete si nechat nějaký vzkaz?“ zeptala se asistentka.

„Hmmm… Jen jí prosím vyřiďte, že… Ne, neříkejte jí nic. Aby se zbytečně nepolekala.“

Zavěsila. Místo nahoru do pokoje šla do pracovny, lehla si na kožený otoman a v momentě usnula.

27

Grace Cameronová se právě vrátila z radiologie. Pokud mohla soudit z výrazu a pohledu technika, ničím ho nepřekvapila. Zjištění ji trochu uklidnilo: kdyby šlo o něco závažného, jistě by projevil profesionální zájem.

Těšila se na Kathy a měla radost, že jí může ohlásit uspokojivý výsledek a hlavně připomenout plány na jejich velkou sobotu.

První den byl pěkně nudný, přiznala Grace v duchu. V novinách nenašla nic zajímavého, dokonce ani knížka, kterou si přinesla z domu, nedokázala nadlouho upoutat její pozornost. Zkusila číst, ale přistihla se, že je myšlenkami úplně jinde.

Od Scottyho, Spencea i z článků v časopisech a v novinách věděla, že lidi nezabíjí AIDS, ale nemoci, které se v těle pacienta rozvinou díky narušenému imunitnímu systému. Čeká mě to teď? leželo jí v hlavě. Vyřídí mě zápal plic se zvláštním latinským názvem? Spence by se snad choval jinak, kdybych byla v bezprostředním nebezpečí života, ne? A Scotty se vůbec o vážné komplikaci nezmínil.

Pokusila se shrnout všechny úvahy a vyvodit logický závěr. Z přemítání ji vyrušilo zaklepání na dveře. „Kathy?“

Nikdo se neozval, ale dveře se pomalu otevřely a do pokoje vstoupil strýček Harry. Jak měl ve zvyku, okamžitě zaútočil.

„Nezavolalas mi,“ vyčítal. „Vůbec jsi nám neřekla, že jdeš do nemocnice. Dělali jsme si s Lízou o tebe starosti. Mohla jsi alespoň zvednout sluchátko a povědět nám to. Takhle jsem se všeho musel dopídit sám; čtyřikrát jsem volal do obchodu a čtyřikrát se mi ozval jenom záznamník. Napadá mě, kam se naše společnost řítí − stroje místo lidí,“ zavrtěl nespokojeně hlavou.

„Když někomu telefonuju… Když kdokoli telefonuje…, má přinejmenším právo slyšet lidský hlas. No, ať to zkrátím: nedovolal jsem se tě, tak jsem zajel do města ke krámku − a zjistil, že je zavřeno. Vrátím se v pondělí ráno, přečetl jsem si na dveřích.

Uvažoval jsem, kam bys na pár dní mohla zmizet. Jela na venkov? napadlo mě nejdřív, ale hned jsem tu myšlenku zavrhl. Nemocnice, nabízelo se další vysvětlení. Sedl jsem si, vypsal všechny podle abecedy a začal je obvolávat. Hned ve čtvrté potvrdili − ano, přijali paní Grace Cameronovou.

Holčičko, tohle už nikdy nedělej. Takhle nás vyděsit! Proběhly mi hlavou nejrůznější myšlenky a většinou ne moc veselé. A taky jsem se ptal, kde asi zůstala Kathy. Sama doma? Nebo u sousedů? Třináctileté děvče… Pro opuštěné dospívající dívenky není venku zrovna bezpečno. Jistě, ještě jí není třináct, má narozeniny až v sobotu… Ale vždyť to sama znáš z novin i z televize, co se děje, každou chvíli vyhlašují pátrání po pohřešovaných dětech. Bohužel, některé potom najdou mrtvé − a nejčastěji dvanáctileté či třináctileté. Hned jsem si pomyslel, co se Kathy mohlo stát.

No, Grace, připravilas mi pár perných okamžiků. Nikdy, už nikdy nám tohle nedělej! Tak, kde je tvá milá bystrá dcera?“

Harry se ani tentokrát neodchýlil od svého obvyklého scénáře: dlouhý proslov ji měl znejistět. Grace se ale nepolekala. Odpověděla: „Kathy je u mé kamarádky, v bezpečí, a ve škole nezamešká ani den. Na učení má celé odpoledne, jen se na chvilku zastaví tady. Opravdu si nedělejte starosti, ani ty, ani Líza.“

„To je dobře,“ musel, ač nerad, připustit. „Teď bychom si měli promluvit o tobě. Proč jsi vlastně v nemocnici? A co říkají doktoři?“

Nebyla nijak nadšená, že by se mu měla zpovídat; věděla, že Harry využije každé příležitosti, aby získal Kathy. A nová komplikace mu jen nahrávala. Nechtěla lhát, ale zároveň mu nehodlala dát žádnou naději.

„Mám lehký zápal.“

„Tak zápal,“ opakoval důrazně.

„Není to neobvyklé, léčba je jednoduchá a rychlá, ani můj doktor v tom nevidí vážnější komplikaci. Ale pro jistotu si mě tu nechali na pozorování.“

„To rád slyším,“ poznamenal Harry, ale nedokázal zakrýt rozčarování.

Grace se celá nesvá občas poočku podívala na hodinky, každou chvíli se měla objevit Kathy. Byla by raději, kdyby se ti dva nesetkali. Bohužel se najednou otevřely dveře a už slyšela: „Mamko!“

Dcera se hrnula do pokoje, ale okamžitě se zarazila při pohledu na Harryho.

„Ach,“ ujelo jí zklamaně. Čekala, že budou samy.

Harry ji vřele pozdravil. „Kathy, holka moje, to je ale překvapení! Rád tě vidím, vždyť je to jednou za uherský rok. Pořád tvé mamince říkám, že bychom se měli navštěvovat častěji. Abych viděl, jak rosteš do krásy. Budeš jako maminka, když mi ji tvůj tatínek poprvé představil. Už jsem ti to někdy vypravoval?“

Kathy zabloudila očima k matce a potom se znovu podívala na strýce. Nechtěla se bavit s nikým jiným než s Grace, ale slušnost jí velela odpovědět: „Ne, strýčku, tos mi ještě nevykládal.“ Jenže to nemusím slyšet zrovna teď. Chci mluvit s maminkou!

„Víš, u nás v rodině se tenkrát proslýchalo, že Kip, tedy tvůj tatínek, má přítelkyni. Samozřejmě jsme věděli o jeho nemoci a nikdo nepředpokládal, že by se oženil. No a najednou taková novina! Všichni jsme byli na jeho slečnu zvědavi. Kdo je to? Jaká je? Ví o jeho nemoci? A jestli ano, přesto si ho chce vzít?“ Harry se zatvářil spiklenecky. „Ani nevíš, děvče, jaké dohady a řeči se v celé rodině vedly. Nakonec jsme dospěli ke konsenzu… Znáš tenhle výraz, Kathy?“

„Ano,“ odpověděla jako ve škole. „Konsenzus. K-o-n-s-e-n– z-u-s. Shoda názorů.“

Harryho tvář se rozzářila. Obrátil se na Grace: „Člověka potěší, když jednou za čas potká někoho, kdo ve třinácti umí správně vyhláskovat cizí slovo. Výborně,“ pochválil Kathy a znovu se vrátil o pár let zpátky. „Jak jsem říkal, Cameronová dospěli ke konsenzu, že ta neznámá mladá dáma musí být posedlá vdavkami. Ale když ji tatínek přivezl, všichni jsme stáli se zatajeným dechem: byla nádherná. Byla.“ Neodpustil si Grace připomenout, jak se během nemoci změnila. „Na první pohled bylo jasné, že je do tvého tatínka zamilovaná. Oddechli jsme si, celá naše rodina. Přivítali jsme ji s otevřenou náručí, stejně jako později tebe, když ses narodila. Rod Cameronů zůstane zachován! Brzy se ukázalo, že budeš krásná po mamince, a taky bystrá − opravdová Cameronová. Jsme na tebe hrdí. Mě i tetu Lízu by potěšilo, kdybychom tě viděli častěji. Já vím, máš vedle školy i spoustu zájmů, chodíš do baletu, že?“

„Ano,“ odpověděla Kathy poslušně. Aby pochopil, jak málo času jí zbývá na zmíněné návštěvy, dodala rychle: „A hraju fotbal, chodím na tréninky. Taky do přírodovědného klubu.“

„Fotbal? U nás ve škole mají děvčata taky svou jedenáctku a nevedou si špatně. Neříkal jsem ti už někdy o nich?“

„Ne,“ hlesla a jen doufala, že ani nebude. Jenže Harry si nemohl nechat ujít příležitost.

„Vyhráli jsme ligu středních škol, obě kategorie. Až přijedeš k nám na farmu, můžeme se na ně zajít podívat. Máme skvěle vybavený atletický stadion. Je pravda, že na ně přispíváme nekřesťansky vysokými částkami, ale já tvrdím: Nelitujte peněz a dopřejte mladým to nejlepší, oni vám to vrátí svými výkony. Určitě se u nás musíš brzy ukázat, Kathy. Když mi zavoláš, vezmu auto a odvezu tě k nám.“

„Ano,“ špitla. „Jenže moc brzy to nebude, máme hodně učení,“ dodala hned. „Za chvíli jsou zkoušky.“

„Chápu. Ale když ne moc brzy, tak aspoň brzy, ano? Domluveno, ju?“

Harry se sklonil ke Grace, políbil ji na čelo a zašeptal: „Opatruj se, děvče. Kvůli nám všem.“ Potom odešel.

Kathy se vrhla Grace kolem krku a pevně ji objala. Chvíli se tiskly k sobě, ale Kathy se najednou lekla: „Nebolí tě to, mami? Neublížila jsem ti nějak?“

„Ne, holčičko moje, ty nikdy,“ ujistila ji Grace. „Počkej, prohlédnu si tě, Kathy.“

Dcera se napřímila a Grace zkontrolovala, co má na sobě. Bílou košili si sice trochu pomačkala, ale ráno byla jistě dokonale vyžehlená. Na tmavé skládané sukni neshledala žádnou vadu, bílé podkolenky a hnědé boty také prošly.

„Výborně, dcero,“ usmála se. „Tak jak ses měla?“

Kathy se rozpovídala o škole. Dvakrát vyvolaná, ze španělštiny a ze společenských věd, dostala za jedna z obou. Jinak se nic zvláštního nedělo… Až na Špindlerovou.

„Kathy!“ napomenula ji Grace. „Slečna Spindlerová.“

„Hm, promiň, mami. Slečna Spindlerová nám dala test, přepadovku, ale myslím, že jsem to napsala dobře. Známky nám řekne v pondělí. Mamko,“ vzpomněla si najednou, „ještě jedna novina, o Garveyové, ale to je fakt bomba!“

„Slečna Garveyová, Kathy,“ připomněla matka důrazně.

„Jo, jo, mami… Poslouchej: Garveyová… tedy slečna Garveyová nebyla těhotná. Odvezli ji do nemocnice na operaci slepého střeva.“ Jen nerada se vzdávala původní verze, a tak dodala: „Tohle nám aspoň paní Thomová řekla.“

„Ředitelka by si něco takového nevymýšlela, určitě je to pravda,“ ujišťovala ji matka.

„Hmm, asi je,“ zalitovala Kathy. Historky o Garveyové a panu Jacksonovi byly mnohem pikantnější, než obyčejný zánět slepého střeva.

Neměla čas o nich dumat, v hlavě jí ležely jiné otázky.

„Mami, co tu dělal?“

„Strýček Harry?“

„Ano. Skoro se nenavštěvujeme − a on se najednou objeví tady v nemocnici a snaží se mluvit co nejlíp o tatínkovi. Když byl taťka naživu, nikdy ho nechválil.“

„Kathy,“ napomenula ji Grace. I tak panovalo v rodině napětí, nechtěla ještě víc jitřit city.

„Je to tak,“ trvala na svém Kathy. „Zaslechla jsem ho, promarněný život, povídal o taťkovi.“

„Kdy, Kathy?“ ptala se Grace. Sama od něj nikdy něco podobného neslyšela.

„Tenkrát po pohřbu. Když jsme se vraceli domů. Pár mužů stálo v rohu, kde teta Louise nalévala pití. Šla jsem tetě Hortensii pro minerálku s citrónem… Mamko, všimla sis, že teta nepije vodu jako ostatní? Jistě to viděla v cizině… Tak jsem stála a čekala, až někdo přede mnou dostane svou sklenku − no a zaslechla jsem strýčka, jak se baví s kýmsi neznámým. Povídal: Je škoda, že někdo umře tak mladý − a navíc aniž by využil své schopnosti. Podle mě promarněný život. Tak to řekl. Slyšela jsem to na vlastní uši. Už nikdy bych ho nedokázala mít ráda. Nikdy!“

„S tím si nedělej starosti, Kathy,“ těšila ji Grace. Doufala, že mluví dost přesvědčivě, ale příliš jistá si nebyla. Vzhledem k úzkému rodinnému kruhu a Harryho známostem se nad nimi pořád vznášela jeho hrozba. Kdyby se stalo něco nepředvídaného − a doktor Spence tuhle možnost nevyloučil −, soud svěří Kathy nejbližšímu pokrevnímu příbuznému, stačí, když projeví zájem.

Projeví zájem? Slabé slovo. Harry si jistě nenechá ujít příležitost nalinkovat Kathy život, který podle jeho mínění nebude promarněný.

Grace si uvědomila, že jeho dnešní návštěva představuje mnohem větší nebezpečí, než se jí původně zdálo. Ověřil si, že Grace − sice pomalu, ale přece jen − ubývá sil. A také ví, že pro Kathy zatím nenašla žádný druhý domov.

28

Byl pátek odpoledne, třetí den Graceina pobytu v nemocnici. Velmi se jí ulevilo, když se mohla převléknout do svých šatů. Podle pokynů sestry čekala na doktora Spencea.

Seděla netrpělivě asi hodinu, ale nikdo se neobjevil. Mám tolik práce! pomyslela si v duchu. Zítra Katheiny narozeniny a v obchodě jsem nechala nedokončené pozvánky, které mají být v pondělí hotové. Doma mě čeká stoh prádla a musím aspoň trochu uklidit.

Uběhlo dalších šedesát minut − a Spence se neukázal. Ani nevzkázal, co se děje. Grace polilo horko: jistě musel něco prokonzultovat se Scottym, určitě spolu procházejí výsledky jejích testů a možná dokonce na něco přišli. Teď se třeba dohadují, který z nich jí má oznámit, jak se její stav zhoršil. Málem zpanikařila. Právě v tom okamžiku se otevřely dveře − nestál v nich Spence, ale Kathy.

Přišla na svou pravidelnou návštěvu, když jí skončila škola. Pustila batoh s učebnicemi na zem a rozběhla se k matce. Divoce ji objala. Po chvíli se na ni Grace podívala: „Tolik se ti stýskalo? Jak ses měla u Cindy?“

„Bylo to fajn, mamko, teta Hannah je prima. Nedovolila mi nic dělat.“

„Hm, ne jako tvoje přísná nelítostná matka, co?“ zažertovala Grace.

„Nemluv takhle,“ napomenula ji dcera. Aniž chtěla, vyhrkly jí do očí slzy.

„Vždyť je to jen legrace, beruško moje,“ pohladila ji Grace. Překvapilo ji, jak je teď Kathy zoufale zranitelná.

„Pokaždé se mě nejdřív ptala, co mi chutná, potom teprve uvařila večeři. A předevčírem jsme šli do restaurace, do Pagody.“

„Pochlubila ses, jak ovládáš hůlky?“

Než Kathy stačila odpovědět, dveře se znovu otevřely a tentokrát se konečně objevil Spence s úsměvem na tváři. Grace okamžitě napadlo, že je to maska, která ji má uklidnit, než jí sdělí nepříjemnou pravdu.

„Grace… A Kathy. Jsem rád, že vás tu mám obě dvě. Pečlivě jsem pročetl všechny laboratorní zprávy a vyhodnotil výsledky. Jsou příznivé. Přiznávám, že jsem měl větší obavy. Takže, Grace, můžete se vrátit domů. Uvidíme se příští měsíc.“

Grace si po přestálém strachu s úlevou oddechla, Kathy se však střízlivě zeptala: „Pane doktore, jak dopadl poslední test na DNA?“

Spence se snažil zachovat optimistický výraz, ale musel připustit: „Koncentrace byla trochu vyšší… Nijak výrazně,“ dodal rychle.

„A T-lymfocyty?“

„Mírný pokles, ale to je za daných okolností přirozené.“

Usmál se a obrátil se na Grace: „Vaše dcera mě má pořád pod kontrolou. Asi by měla schválit tenhle nový lék, pro který jsem se u vás rozhodl.“

„Nový lék?“ zpozorněla. Co když se její stav zhoršil mnohem víc, než jí Spence přiznal?

„Je to jen malá změna, tenhle je silnější, ale rozdíl není velký,“ vysvětlil jí. „No, jak tvrdil náš starý profesor na fakultě, nemocnice je jedno z nejnebezpečnějších míst, takže, milé dámy, máte nejvyšší čas, abyste pospíchaly do bezpečí. Drahá kolegyně,“ oslovil Kathy, „odveďte si maminku domů.“

V autě chtěla Kathy sedět Grace co nejblíž, až ji musela krotit: „Kathy, utáhni si pás.“

Dcera poslechla a Grace prohodila: „Není to se mnou tak špatné, co myslíš?“ Soustředila se, aby jí nezakolísal hlas a aby zároveň vyzněl přirozeně.

„Ne, není,“ ujistila ji Kathy; spíš proto, aby Grace posílila sebevědomí.

„Kath, zítra musíme vyzvednout květiny ze Zahradního centra,“ připomněla, „domluvila jsem…“

„Opravdu?“ přerušila ji Kathy.

„Proč se divíš, Kathy?“ nechápala Grace.

„No, víš, taky jsem je objednala,“ přiznala trochu zahanbeně. „Já… Netušila jsem, že ty… z nemocnice… Myslela jsem… Prostě jsem taky objednala květiny.“

„Sama? A jak ses tam dostala?“ zajímalo Grace.

„Ani nevím. Zkrátka jsem to našla,“ pokrčila rameny dcera.

„Kathy! Nepřeju si, abys jezdila stopem!“ zpřísněla Grace, tentokrát zdaleka ne v žertu. „Jako tenkrát, když jsi jela do ordinace doktora Spencea. Už ať se to nikdy neopakuje. Rozumíš, Kathy?“

„Nechtěla jsem, aby si tatínek myslel, že jsme na něj zapomněly,“ bránila se.

„Rozumíš, Kathy?“ opakovala Grace ještě důrazněji.

„Ano, rozumím,“ kývla nakonec.

„Zajedeme pro kytici a půjdeme za tatínkem.“ Grace se odmlčela a po několika minutách dodala: „Tatínek to ví… Ví, že na něj nikdy nezapomeneme.“

Po Kipově smrti chodily na hřbitov hodně často, ale po roce Grace zavedla rituál, který od té doby dodržovaly stále. Chtěla tehdy přivést Kathy na jiné myšlenky, zdálo se jí, že se příliš oddává smutku. Navykly si nosit na hrob květiny v určité dny:

O Vánocích, na Den díkůvzdání, na „dušičky“, v den, kdy Kip slavíval narozeniny.

Zítra, v sobotu, bude mít Kathy třináct.

Netrpělivě čekaly, až v Zahradním centru otevřou. Přesně v devět vešly do prodejny. Alicia Kerrová, jež firmu vedla odnepaměti, mívala květiny vždycky připravené. I dnes předala Grace nádherné červené muškáty, tentokrát se slovy: „Řezané květiny, které včera objednala vaše dcera, asi chtít nebudete, že?“

„Ne, tyhle bohatě stačí.“

Ale Kathy se ozvala: „Mamko, můžeme se zastavit u Sařina hrobu, není to moc daleko. Nebyly jsme tam od… No však víš.“

„Máš pravdu, holčičko.“ Obrátila se k Alicii: „Vezmeme řezané. Kathy, co pro Saru vybereme?“

„Tyhle tulipány jsou krásné,“ rozhodla Kathy.

S kyticí žlutých a fialových tulipánů, pečlivě zabalenou v hedvábném papíru, vyšly z obchodu, Kathy vpředu, za ní Grace s muškáty.

Cestou na hřbitov mlčely. Grace se soustředila na cestu a Kathy opatrovala květiny, zabraná do vlastních myšlenek.

U Kipova hrobu vytáhla Grace malou lopatku a vyhloubila díru, do které zasadila květináče. Nahrnula okolo hlínu a urovnala povrch, jako by květiny vyrůstaly přímo ze země. Narovnala se a zjistila, že Kathy stojí opodál a upřeně se dívá na šedý žulový pomník s nápisem RODINA CAMERONOVA. Na levé straně bylo vyryto Kip Cameron a pod tím data 1962 − 1994. Pravá polovina, hladká a lesklá, byla rovná jako sklo.

Grace si uvědomila, že dcera upírá pohled na pravou stranu pomníku. Těžko jí mohla něco vymlouvat, pokud nechtěla lhát, a tak ji jen vybídla: „Pojď, pomodlíme se.“

Pokaždé, když sem přišly, postály tiše pár minut a vedly v duchu svůj monolog, nebyla to typická modlitba, promlouvaly ke Kipovi každá po svém.

Taťko, dneska mám narozeniny, je mi třináct. To je, viď? Třináct roků, jsem skoro dospělá! Chci, abys věděl, že jsem v pořádku, mám se dobře, jen se mi samozřejmě často stýská po tobě, chybíš mi. Mamka říká − a nejspíš má pravdu −, že mám udělat to, co bys ode mě asi očekával ty. Vzpomínám si, jak jsi mi povídal, když jsem byla úplně malá holka, že moje mysl je jako pokladnička: vždycky, když se něco naučím, jako bych uložila minci do prasátka. A až tyhle „penízky“ po čase sečtu, budu moc moc bohatá. Zádně dolary nebo libry, ale vědomosti a moudro. Tak si každý den pár penízků ukládám. I na známkách je to vidět, byl bys na mě hrdý, tatínku, určitě ano. Chci, abys věděl, že mi to ve škole jde.

Já vím, bylo by mnohem lepší, kdybys tu zůstal s námi. Když se mi povede test, dostanu třeba jedničku, nebo dokonce jedničku podtrženou, a nesu ho domů ukázat, myslím si: Až to uvidí mamka a taťka! A pak si uvědomím, že tu nejsi. Možná si na to zvyknu, ale… Víš, tati, něco ti povím, to jsem mamince neřekla a ani neřeknu, občas věřím, že se vrátíš. Otevřu dveře a ty budeš sedět v pracovně u stolu. A mamka ti ukáže můj test na jedničku a ty se usměješ, ona taky a všechno bude zase jako zastara. A…

Kathy se úmyslně zarazila. Stanovila si pravidlo, které ještě nikdy neporušila: nezmiňovat se tatínkovi o maminčině nemoci. Ani slovo. Aby se netrápil. Třeba by si dával vinu za něco, zač nemůže, říkala si. Ukončila svou „modlitbu“. Už musíme jít, tatínku. Ještě se zastavíme u Sařina hrobu a položíme jí tam květiny. Opatruj se, tatínku. Miluju tě. Vždycky tě budu mít moc ráda a pořád mi budeš chybět. Tatínku můj, ať už se stane cokoli, vždycky sem za tebou přijdu, každý rok o svých narozeninách. Raději už půjdu. Bůh ti žehnej, tatínku.

Kathy a Grace ještě ostříhaly trávu kolem pomníku, a když skončily, Grace řekla: „Tak, teď zkusíme najít Saru,“ a vykročila.

Po několika krocích si uvědomila, že jde sama. Ohlédla se. Kathy stála před pomníkem a znovu upírala zrak na pravou, dosud nedotčenou polovinu.

Sařin hrob viděly už z dálky. Kathy s náručí tulipánů zrychlila krok, ale když přišla blíž, zjistila, že ji kdosi předběhl: jedna kytice už na desce ležela.

„Mami?“ ukázala na květiny.

„Jsou čerstvě řezané,“ všimla si Grace. „Hezké.“

„Paní Sloaneová se určitě vrátila z Evropy,“ řekla Kathy.

„Zastavíme se u ní cestou zpátky,“ navrhla Grace.

Kathy položila tulipány k ostatním květům a vytrhala trávu kolem kamenného rámu.

„Saro, nezapomněly jsme na tebe. I když jsi tak daleko, vzpomínáme.“

Grace zamířila nejkratším směrem k rezidenci paní Sloaneové. Už z příjezdové cesty viděly, že žaluzie jsou stále spuštěné. Když potom nahlédly úzkou škvírou do pokoje, zjistily, že nábytek je pořád přikrytý bílými plachtami.

Na dveřích visela malá tabulka s oznámením: NA PRODEJ. V případě zájmu volejte Baldridge Realtors. Vedle stálo telefonní číslo a adresa.

„Nevrátila se,“ poznamenala Kathy.

„Možná ano, ale shledala, že nepotřebuje tak velký dům, a rozhodla se ho prodat. Někdo ty květiny objednat musel,“ řekla Grace.

V Zahradním centru jim pověděli, že z jedné newyorské banky chodí každý měsíc částka tak vysoká, aby na Sařině hrobě měnili květy každý týden. Někdy dostanou i přesné pokyny, jaké druhy, ale jindy záleží jen na úsudku květinářky. Víc v obchodě nevěděli.

Grace zavolala do Baldridge Realtors. Zástupkyně realitní kanceláře jí sdělila, že dům Sloanových je stále na prodej; cenu už dvakrát snížili, ale vzhledem ke značné velikosti sídla a vysokým daním bude dost obtížné najít zákazníka. Paní Sloaneová nechala adresu do Aix-en-Provence na jihu Francie.

„Když říkala, že odjíždí navždycky, nejspíš to myslela vážně,“ poznamenala Kathy.

Večer Grace oslavila s dcerou její třinácté narozeniny. Nechala ji, aby vybrala restauraci, kde povečeří − zvolila jejich oblíbenou čínskou.

Grace objednala také malý dort. Po jídle se kolem stolu shromáždili číšníci, stoupli si do půlkruhu a začali zpívat. Kathy nadšeně tleskala a trvala na tom, aby každý dostal kousek dortu.

Když se vrátily domů, Grace předala dceři nejcennější dárek − album. Kathy se uvelebila v křesle, kde sedával Kip. Obracela pomalu stránku za stránkou; nad každou fotografií se zastavila. Zapůsobily na ni hlavně momentky s Grace, tehdy ještě svobodnou. Mamka bývala tak krásná. A jak se na ni tatínek zamilovaně dívá! Grace ji pozorovala; gratulovala si, že poslechla svůj vnitřní hlas a vybrala jen snímky z mládí, na nichž byla zdravá a hezká, plná energie a chuti do života.

Teď jako by se jí nemoc chtěla připomenout: krátce po večeři se ohlásila tupá bolest a postupně sílila. Nechtěla dceři kazit radost, a tak se po celou dobu smála a žertovala.

Konečně Kathy obrátila poslední stránku alba a spatřila malovanou pozvánku na oslavu narozenin. Málem jí vhrkly slzy do očí, když viděla pečlivě vyvedené ornamenty a neobvyklé písmo.

„Mamko,“ řekla tiše, „na tyhle narozeniny nikdy v životě nezapomenu.“ Políbila Grace a dlouho se objímaly. Potom Kathy zašeptala: „Je čas, abys šla do postele, mami. Já zhasnu světla, neboj se.“

Grace si uvědomila, že i přes smích a lehký tón dcera vytušila, jak se cítí.

Krátce nato se Kathy po špičkách zašla podívat do matčiny ložnice. Grace spolkla předepsanou pilulku a tvářila se, že už je všechno v pořádku. Kathy ji políbila na dobrou noc, zhasla lampičku na nočním stolku a odešla do svého pokoje.

Svlékla se a poskládala prádlo a ostatní oblečení na hromádky: některé dá ráno do pračky, ostatní pověsí do skříně. Zvykla si na tenhle rituál hned poté, co se Grace zmínila o své nemoci, šetřila tím matce čas i námahu.

Chtěla pomáhat i jinak, byla ochotná vzdát se odpoledních kroužků ve prospěch běžných domácích prací. Nabízela také pomoc v obchodě, mohla by přece balit dárky, vysvětlovala, ale Grace nesouhlasila. Tak Kathy dál docházela na balet, trénovala fotbal a pracovala v přírodovědném kroužku.

Ležela v posteli a znovu si v duchu promítala večeři v restauraci. Zpívající číšníci − všimla jsem si, dva určitě nerozuměli, ale přidali se k ostatním − připomnělo mi to moje desáté narozeniny, poslední s tatínkem. Za dva dny jeli potom s maminkou na hon, a on už se nevrátil. Mám podobný pocit jako tenkrát…

Mamka se smála, nebo spíš − snažila se. Nechtěla mi zkazit radost, protože bolest znamená, že se čas krátí. Má tak propadlé tváře… Ale pořád je znát, jak byla krásná. Jen hodně zhubla.

Jsem moc ráda, že mi dala ty starší fotografie; takovou si ji chci zapamatovat navždycky. Takovou ji jednou ukážu i svým dětem.

29

„A nezapomeň si vzít ten modrý svetr,“ volala Grace na Kathy, „v noci bude chladno!“

„Ano, mami!“ ozvalo se shora.

Grace by nejraději dceři pomohla balit, anebo ji alespoň zkontrolovala, ale řekla si: ať se učí starat o sebe sama. V hloubi duše si připustila i jiný důvod: poslední dobou jí rychle ubývalo sil, snadno se unavila a občas se jí třásly ruce, i při malování a psaní cítila, jak jsou prsty nejisté. Několik obálek dokonce roztrhala, protože se jí zdálo, že nedosahují obvyklých kvalit. Jak dlouho potrvá, než si lidi všimnou, že mé písmo už není, co bývalo? Zatím ochotně připlatili za originální a pečlivě vyvedená oznámení. Jenže až přestanou být tak dokonalá, co potom?

Poháněná strachem z budoucnosti domluvila Kathy týdenní zkušební pobyt u Osborneových. Kathy neřekla nic, ale nápadně ztichla a její obvyklé nadšení vyprchalo. Plnila dál všechny školní povinnosti a ani doma se jí nedalo nic vytknout, ale všechno spíš mechanicky, radost ji opustila.

Grace napadlo, že se dcera bojí. Možná má strach, že když mě tu týden nechá samotnou, najde mě po návratu v nemocnici.

Snažila se Kathy uklidnit, ale dočkala se jen mlčenlivého pohledu, který v ní probouzel pocity viny. Trápila se při práci i v noci, stále zvažovala pro i proti. S Christine Osborneovou se znala ze školy, tenkrát se ještě kamarádka jmenovala Lammotová. Byly si dost blízké, obě tehdy začaly chodit se svými budoucími manžely. George a Kip měli odlišné zájmy, a tak se Grace a Chris postupně vídaly méně a méně. Přesto na sebe nezapomněly, i po svatbě si psaly.

Christine se přihlásila po Kipově smrti ochotná udělat cokoli, aby Grace usnadnila život; dovedla si představit, jak těžké dny ji čekají. Její pomoc byla opravdu neocenitelná: nejednou se objevila spousta drobných i větších překážek, než se Grace konečně prosadila jako podnikatelka. Změna přišla příliš náhle − ze dne na den se ze spokojené manželky stala mladá vdova, která se musela postarat o dceru, snažila se nesnížit jejich životní standard a zároveň zůstat nezávislá.

George Osborne, účetní, jí pomohl s počáteční organizací obchodu, díky jemu a Chris překonala nejhorší období. Přátelé měli i vzácný dar: uměli se rozloučit v pravý čas. Ani potom se ale úplně nevytratili z Graceina života, dál si dopisovali a telefonovali.

Přesto dlouho váhala, než se odhodlala Christine zavolat. Osborneovi neměli děti, Christine se na tohle téma nikdy nebavila. Zmínila se sice o nějakých testech, ale neřekla nic konkrétního a Grace se pochopitelně nevyptávala. Nakonec kamarádka přiznala, že jim lékaři doporučili adopci.

Christine toužila po dítěti, stejně tak George, on se ale nedokázal vyrovnat s myšlenkou, že si je adoptují. Jednou už měli za sebou potřebné úřední formality a mohli si pro miminko zajet, ale Christine si všimla, jak George všechno těžko nese, a žádost zrušila.

Proto Grace zvažovala, jestli ji může požádat, aby si s Georgem vzali do rodiny Kathy. Rozhodly výsledky testů; Grace slyšela tikot pomyslných hodin, které jí ukrajovaly vyměřený čas. Musím to zkusit, musím jim zavolat.

Domluvily si schůzku v maličké restauraci, kam Grace občas zašla na rychlý oběd. Chvíli trvalo, než se odhodlala přejít k věci. Nechtěla dlouho mluvit o své nemoci, ale Christine byla tak překvapená, že musela vysvětlovat.

„Takže proto… Proto jsi taková…, taková…,“ nedokázala hned najít výstižný výraz, kterým by Grace neranila.

„… hubená? Unavená? Zničená?“ napověděla Grace.

„AIDS… Ne, Grace, to není pravda!“ namítla Christine.

„Je, Chris. Kip se pravděpodobně nakazil krevními deriváty, které mu dávali.“

„Ale to znamená…,“ přemýšlela nahlas Chris, „co říkají doktoři? A jak tě léčí?“

„Snaží se, jak můžou, jenže ono se moc udělat nedá. Proto jsem s tebou chtěla mluvit.“

„Jestli něco potřebuješ, Grace, cokoli, George i já ti pomůžeme. Jen mi pověz jak.“

„Pro mě už se moc zařídit nedá, ale jde o Kathy.“

„Kathy…, jistě,“ uvědomila si Christine.

„Chris, nechci odpověď hned. Všechno si musíš v klidu promyslet. Jen poslouchej.“

„Ach, Grace…“ Christine zvlhly oči. „Grace, to přece nemůže být pravda… Nejdřív Kip…, ne…“

„Chris, prosím tě, neplač; to nám nepomůže. Poslední dobou jsem probrečela tolik nocí − není to k ničemu, věř mi. Jen mě vyslechni, ano?“

Christine přikývla.

„Nevím, kolik času mi zbývá, ani doktoři to ještě s jistotou nedokážou říct, jen cítím, že to nepotrvá moc dlouho. Musím si být jistá, že o Kathy bude postaráno. Napadlo mě… Uvažovala jsem, jestli byste ty a George… Jestli nejsi hned proti, všechno s ním v klidu prober.“

„George…,“ povzdechla si Christine. „Už dlouho jsme spolu o adopci nemluvili. Když jsme se kdysi bavili o osvojení, vždycky uvažoval o chlapci, přál si syna. Netroufám si hádat, jak by se tvářil na děvče, ale Kathy zná a má ji rád. Tvrdí o ní, že je bystrá, pohotová… Obdivoval, jak všechno zvládla, když tenkrát Kip umřel.“

„Promluvíš s ním, Chris?“ podívala se na ni Grace.

„Ano, Grace, řeknu mu to,“ slíbila Christine, ale neznělo to příliš přesvědčivě.

Za týden Christine zavolala. „Grace, George je pro, souhlasí, abychom to zkusili.“

„Díky,“ ulevilo se Grace. „Příští týden jsou prázdniny, hodilo by se vám, kdyby Kathy přijela?“

„Určitě. To bude nejlepší,“ ujistila ji Christine.

Grace položila sluchátko a plná optimismu se vrátila k nedokončeným pozvánkám. Jak čas ubíhal, její nadšení se vytrácelo. Svou náladu přičítala vedlejším účinkům nových tablet.

Když zavřela obchod a rozjela se pro Kathy, cítila, že má nervy jako struny.

Týden u Osborneových je slibná příležitost. Zároveň představuje počátek cesty, po které půjde Kathy sama, bez ní. Je na čase vykročit, aby se Grace přesvědčila, že zvolily správně. Než zavře oči, musí vědět, u koho najde Kathy nový domov.

Je to moc důležitý první krok.

Grace začala cestou domů. Nejdříve Kathy popsala rozhovor s Christine a potom se zmínila o týdenním pobytu u Osborneových. Kathy ji vyslechla a pak rozumně odpověděla: „Myslím, že to musíme zkusit.“

Grace by byla uvítala větší nadšení, ale řekla si, že až se Kathy setká s Christine, jistě bude spokojená. Chris je milá a vstřícná, určitě si s Kathy padnout do oka, doufala.

Pár dní uběhlo a najednou se měla Kathy na týden odstěhovat. Sešla ze schodů, v ruce kufřík. Grace vzhlédla. „Kathy!?“ zvolala užasle. Dcera si oblékla vytahaný červený svetr a džínsy s dírami na kolenou. „Takhle tě z domu nikam nepustím!“

„Proč ne? Když jdu ven se Cindy, vždycky mám tohle,“ ohradila se dcera.

„Jenže teď nejdeš ven se Cindy, ale jedeš na návštěvu ke Christine a Georgeovi. Oblékni se jako do školy: halenku, sukni, podkolenky; šup!“

„Ano, jistě,“ odpověděla Kathy jako ve škole. Otočila se a vrátila nahoru.

Grace ji zdola pobídla: „Pospěš si, miláčku, George tu bude každou chvilku!“

Za pár minut se Kathy předvedla znovu.

„To už vypadá líp,“ uznala matka. „Víš, chci, abys vzbudila dobrý dojem,“ přiznala.

„Samozřejmě, chápu,“ řekla dcera škrobeně.

„Kathy! Přestaň mi takhle odpovídat.“

„Zajisté.“

Grace zadržovala slzy, které se jí draly do očí. „Kathy… Prosím tě, nedělej všechno ještě těžší.“

Podívaly se na sebe a padly si do náručí. Zvenku se ozval klakson. George. Kathy vzala kufřík a obě spěchaly ke dveřím.

George uložil malé zavazadlo do auta, Kathy se zatím usadila na předním sedadle a utáhla si bezpečnostní pás. George nastartoval. Grace stála ve dveřích a s úsměvem oběma statečně mávala, dokud jí nezmizeli z dohledu. Potom se rozplakala.

Vrátila se do opuštěného domu; zdál se jí mnohem větší než kdy předtím. Jistě, Kathy odcházela každé ráno do školy a Grace také zůstávala sama, ještě nikdy však nezažila tak tísnivý pocit. Dokonce ani tehdy, když Kathy spala u Cindy nebo u jiné kamarádky. Utěšovala se jen, že tentokrát všechno určitě vyjde. Konečně našla pro Kathy nový domov, spolehlivou rodinu, lidi, se kterými bude její dcera šťastná. Stejně se ale nezbavila podivné úzkosti.

Rozhodla se raději zajít do obchodu, jinak propadne depresi a propláče celý večer.

V sobotu obvykle nepracovala, ale věděla, že při malování jí nezbude tolik času na přemítání o budoucnosti. Dokončila pondělní objednávky a pár oznámení, která si vyzvednou v úterý. Nejraději by pracovala dál, jenže v pátek jí nedodali papíry a obálky pro Lindstromovy, tak měla spoustu volného času.

Pozdě odpoledne zavřela a zašla na večeři do malého bistra na rohu ulice, nechtělo se jí vařit jen pro sebe. Byla ráda, že se přitom zdrží a vrátí se do prázdného domu později, čím déle, tím líp. Dopřeje si koupel a hned si půjde lehnout. Měla trochu strach z neděle, čekal ji nejspíš dlouhý den; věděla, že se jí bude stýskat.

Namlouvala si alespoň, že i tohle je součást její terapie, krátké odloučení Kathy prospěje, jistě je vhodnější než náhlá změna. Vytrpěla si po otcově smrti své. Ano, nám oběma pár dnů o samotě neuškodí, přesvědčovala se.

Usnula snadno, převalovala se však z boku na bok, trápily ji divné sny a ve všech se objevoval Kip. Naposledy, než se probudila, ji pronásledoval. Utíkala před ním tmavými uličkami, až nakonec zahnula do jedné, která však zničehonic končila. Grace doběhla ke zdi, musela se otočit a pohlédnout na něj. Neřekl ani slovo, jen se na ni vyčítavě díval. Prosila, aby ji pochopil:

„Kipe… Musela jsem to udělat. Kipe, miláčku, věř mi, prosím tě, musela jsem… Chci pro Kathy najít nový domov, kde jí bude líp, než u strýčka Harryho…, líp…“

Mlčky se obrátil a odcházel tou dlouhou úzkou temnou uličkou. Ona zůstala provinile stát na konci.

Probudila se. Ulevilo se jí, když zjistila, že se jí všechno jenom zdálo. Pocit viny však nezmizel.

Připravila si kávu, dala svařit mléko a sešla ke dveřím pro nedělní noviny. V kuchyni pak posnídala topinku a snažila se soustředit na zprávy. Nic ji výrazně nezaujalo, žádné domácí ani mezinárodní události nedokázaly odvést její pozornost od vlastních problémů. Řekla si, že jí snad víc prospěje procházka, nejlépe co nejdelší, usoudila.

Natáhla volné kalhoty, vlněnou košili, pohodlné nízké polobotky a chystala se k odchodu. Na chodbě sundala z věšáku bundu, pro jistotu dala do kapsy kreditní kartu a pár drobných, vzala klíče a otevřela dveře.

Rozhodně nebyla připravená na setkání s dcerou.

„Kathy… Proboha, co tu děláš? Jak ses dostala domů?“

Neodpověděla. Mlčky vešla do domu a zamířila ke schodům. Grace ji pochopitelně následovala a hned se vyptávala: „Kathy? Co se stalo? Kathy, řekni mi to!“

Dcera už stála nahoře. Hned se ztratila ve svém pokoji a pro jistotu zabouchla dveře. Hodila kufřík na postel a začala vybalovat.

Grace tiše otevřela, přišla blíž, chytila Kathy za ruku a přiměla ji podívat se jí do očí. Teprve potom se dcera ozvala. „Nejsem chudák děcko!“ prohlásila vzdorně.

„A kdo ti namluvil, že jsi?“

Kathy dál vytahovala věci z kufříku a skládala je na postel.

„Kathy! Musím vědět, co se stalo. Copak na tebe nebyli hodní? Nezacházeli s tebou hezky?“

„Až moc hezky.“

„Jak to myslíš, Kathy?“

Jen pokrčila rameny, ale mlčela dál. Grace ji přesvědčovala znovu: „Kathy, holčičko moje, je to pro mě důležité, sama víš, že nemám času nazbyt.“

Objala matku, přitiskla se k ní a už se nedokázala ovládat dál. Rozpovídala se.

„Nemůžou za to… Oba, teta Christine i George, se snažili, aby se mi u nich líbilo. Když jsme přijeli, měli naplánováno, co budeme dělat. Christine dokonce připravila spoustu cédéček, všechno možné − i hard rock a metal, ty nejlepší skupiny. Museli koupit i novou televizi do mého pokoje, ale kdybych se nechtěla dívat, navrhli, že můžeme jít do kina. A na oběd. Ještě neodbilo jedenáct a oni už se ptali, jestli nemám hlad. Mysleli to dobře.“

„Pokoušeli se ti vyhovět, Kathy. Nikdy neměli vlastní děti, tak nevědí, jak to v obyčejné rodině chodí,“ vysvětlovala Grace.

„Víš, mamko, připadalo mi, že oba plní předem stanovený úkol nebo studii. Nechci patřit do nějakého projektu a nepotřebuju, aby kolem mě lidi běhali a snažili se mi donést první poslední, jen abych byla spokojená. Chci… Myslím, že teď chci být sama.“

„Tohle jsi jim řekla, než jsi odešla, Kathy?“ zajímalo Grace.

„Neřekla jsem nic,“ přiznala popravdě.

„Ani když tě George vezl domů?“

„Nejela jsem s ním.“

„Tak s tetou Christine?“

„Ne. Šla jsem na autobus.“

„Christine tě pustila samotnou?“ nevěřila Grace.

„Nevědí, že jsem odešla.“

„Kathy! Tys utekla a neřekla jsi ani slovo? Ach, proto jsi tady tak brzy. Ještě spali, vid?“

Dcera přikývla.

„Kathy… Kathy, jak jsi mohla udělat něco takového? Lidem, kteří tě mají rádi?“

„Nejsem chudák děcko,“ zatvrdila se znovu. „Nechci, aby mě lidi litovali.“

„Od koho jsi tohle slyšela?“

„Od George.“

„Litoval tě?“

„Nemluvil přímo se mnou.“

„Jak tedy víš, že prohlásil něco takového?“ Grace už pomalu docházela trpělivost.

Kathy na chvilku zaváhala a potom neochotně pokračovala: „Víš, mamko, mají v celém domě klimatizaci. Spala jsem v pokoji hned vedle jejich ložnice, a když mluvili, bylo to tlumeně slyšet u mě. Když mi došlo, odkud ty zvuky jdou, vstala jsem… Dala jsem ucho k trubce a poslouchala, o čem se baví.“

„A?“ vybídla ji Grace.

„Probírali včerejšek. Snažil jsem se, povídal George. Ano, dokonce víc než poprvé, souhlasila teta Christine. Pochopila jsem, kdy bylo poprvé. Jenže potom George pokračoval: Myslím, že tentokrát všechno zvládnu. Je mi jí opravdu líto, chudák děcko.“

Kathy se trochu odtáhla, aby demonstrovala svou samostatnost. „Nepotřebuju, aby mě litovali.“

„Kathy, miláčku… Kath… George tím nemyslel nic zlého.“

„Ale řekl to. Jsem pro něj chudák děcko.“

„Použil ta slova jen jako příměr, řečnický obrat,“ pokusila se Grace zachránit situaci. Přesvědčivé argumenty jí ovšem chyběly.

„Nechtějí mě. Vzali si mě, protože mě litují. Tak jsem se prostě sbalila a odešla. To je všechno.“

„A neřeklas ani slovo,“ namítla Grace vyčítavě.

„Nechala jsem jim lístek se vzkazem. Napsala jsem, že jsem si z domu nevzala sešit se zadáním na příští týden a že se pro něj musím vrátit, protože budu vyvolaná. Lhala jsem, ale nechtěla jsem, aby se trápili, že někde udělali chybu.“

„No, Kathy, teď přiznáš, jak se věci mají. Není to moc příjemné, ale i tohle patří k dospívání. Zavolej tetě Christine a omluv se jí.“

„Opravdu musím?“ zeptala se nejisté.

„Bude to správné, Kathy.“

Zamyslela se. Potom se nepříliš nadšeně zvedla a šla k telefonu.

„Teto Christine, to jsem já, Kathy. Volám z domu. Promiň, že jsem od vás tak odešla a nic neřekla. Ale… Ale já… Musela jsem…“ Rozplakala se.

Grace vzala sluchátko.

„Chris, je mi to moc líto, ale Kathy je přesvědčená, že by si nezvykla. Udělali jste pro ni, co jste mohli, ale asi… Myslím, že se jí stýskalo, bude to nejspíš chvíli trvat, než se s tím vším smíří.“

„Chápu, Grace, nedělej si s tím hlavu; ber to tak, že jsme se pokusili a nevyšlo to, nemusíš se omlouvat.“

Grace zavěsila. Zdálo se jí, jako by se Christine ulevilo, že celá záležitost skončila.

Její vlastní problém zůstal. S ubývajícím časem navíc vypadal mnohem hrozivěji. Jestli se mi nepodaří najít pro Kathy vhodný domov, co potom? Bude vůbec někde spokojená a šťastná?

„Kathy…“ Podřepla, aby se dceři podívala přímo do očí, a pokračovala: „Kathy…, holčičko moje… Nenapadlo tě někdy… víš, v hloubi duše, když přemýšlíš o tom, co bys nikdy nahlas nevyslovila… ani přede mnou nebo před Cindy, před nikým… Neřekla sis, že když pro tebe nenajdeme nový domov, tak já budu žít déle?… Kathy?“

Neodpověděla, ale sklopila oči ve snaze vyhnout se matčině pohledu.

„Kathy?“

„Ne, to ne.“ Grace pochopila, že se nemýlí.

„Dobře, Kathy. Něco podobného si nechtěj namlouvat ani teď, ani později. Můj čas se krátí a naše přání ho nezdrží. Kathy, slib mi jedno…“

„Co, mami?“

„… až najdeme novou rodinu, slib mi, že to budeš chtít zkusit, ano? Že se pokusíš mít ty lidi ráda, vyzkoušíte, jestli spolu můžete žít.“

„A oni? Oni mě budou chtít?“

„Ano, určitě. Slib mi to, Kathy.“

„Dobře. Slibuju, mami,“ souhlasila nakonec.

„Hodná holka,“ objala ji Grace. „Víš, Kathy, když začneš mít ráda jiné lidi, neznamená to, že bys zradila mě, tohle si nesmíš namlouvat. I mně se uleví, když budu vědět, s kým se rozhodneš žít. Přece jen, čas běží…“

„Ano, mamko, já vím,“ zašeptala Kathy, políbila ji na tvář a znovu se k ní přitiskla.

Krátce po půlnoci Grace nevydržela v posteli. Pronásledovaly ji výčitky, že Kathy vystavila takovému stresu. Po špičkách vešla do pokoje a našla dceru s očima otevřenýma. Ležela na zádech a hleděla do stropu.

„Odpusť, holčičko moje, nechtěla jsem ti ublížit.“

„To nevadí, mami… Ten slib platí, opravdu…“

30

Když se Grace vrátila do pokoje, Kathy zůstala ležet s pohledem upřeným na strop. Jednu chvíli se pokoušela přesvědčit sebe samu, že mamka má dost síly a není tak nemocná, jak vypadá. Hned nato ji polilo horko z pomyšlení, že je jí možná ještě mnohem hůř, jen se ovládá a přemáhá bolest, aby ji zbytečně neděsila.

Výsledky testu na DNA se ovšem změnit nedaly. Spence se je naposledy snažil uklidnit, ale Kathy pochopila, že vlády nad tělem se ujal virus. Když jeho koncentrace dosáhla téměř půl milionu a naopak počet obranných T-lymfocytů klesl na pár set, bitva se chýlí ke konci.

Ani Scotty už se netváří tak optimisticky jako předtím. Stále se sice usmívá, ale z očí mu vyprchala naděje, kterou v nich Kathy viděla na začátku.

A já jí ještě přidávám starosti, vyčítala si. Nechci, nedělám to schválně. Jenom nevím, jak dokážu žít s cizími lidmi. Co mám cítit? Jak jim budu říkat? Mami? Žádná jiná mamka tu nebude. Teto? Strýčku? Ani tohle nesedí, vždyť už žádné další příbuzné nemáme.

Nějaké jméno jistě existuje, jen je neznám. Třeba měla mamka pravdu, možná se ani nesnažím. Přeju si jenom, abychom zůstaly spolu. Ne aby musela zastírat bolest a trpět, ale ať mi neodejde! To nechci, nechci!

Jenže nakonec bude muset. Je mi špatně, když na to pomyslím. Vím, že se to stane. A potom… Co bude se mnou?

Proberu všechny ještě jednou, začnu úplně znova. Kdybych jim dala novou příležitost… Kdyby… Nejdřív strýček Harry a Líza. On poslední dobou dost často volá, to nedělal ani po tatínkově smrti. Začal vlastně až nedávno, co je mamka nemocná. A telefonuje čím dál častěji, jako by čekal… Ne, strýček Harry ne. Je sice můj příbuzný, ale ne. S ním bych bydlet nechtěla.

Teta Hortensie. A teta Louise. První mě odmítla a ke druhé nechci já. Tatínek měl i bratra, nikdo o něm moc nemluví. Asi by se mi taky nelíbil… Neviděla jsem ho, vůbec ho neznám. Edward se jmenuje.

Mamčina sestřenice. Taky se s mamkou nestýkaly, spíš o sobě jen vědí.

V celé rodině není nikdo, u koho bych mohla bydlet.

Přátelé a známí, mamčiny kamarádky, s nimi to taky zatím nevyšlo. Je to moje vina? Myslím, že ne. Opravdu jsem se snažila. Hlavně teď, s Christine a Georgem. Líbilo se mi u nich. Dokud jsem neslyšela, co si povídali. Ani mamka by asi nechtěla, abych žila u lidí, kteří si mě vzali z lítosti.

Jistě nejsem jediná na světě, určitě je spousta dětí, které najednou nemají domov. Co se s nimi stane? Kde vyrostou?

Přečetla jsem pár knížek o opuštěných dětech. Existuje ještě něco takového jako kdysi sirotčince, kam vás pošlou a nikdo se neptá, jestli chcete, nebo ne? Dětský domov? Tohle přece není správné, měli by brát ohled i na děti. A ne je někam šoupnout. Mohla bych si vůbec nechat svoje věci? Všechny, nebo jen některé? Chtěla bych všechny. Hlavně fotografie tatínka, maminky, jejich před svatbou a taky ty se mnou. Určitě album, které mi maminka dala k narozeninám. Chci mít všechny svoje věci! Dovolí mi to?

Co když mi nařídí: Sbal si tohle a tohle a poj d s námi. Vyberou mi potom novou rodinu oni? Dovedou mě k nějakým lidem a jednoduše řeknou: Tady budeš bydlet. Kdyby se mi nelíbili, mohla bych odejít jinam? Co kdyby… Slyšela jsem, že manželé někdy adoptují děti, ale týrají je, dokonce třeba i zabijí. Může se člověk zachránit?

Utekla bych, rozhodla se hned. Ano, utekla. Nezůstala bych u nich. Hned se ale zarazila. Kam bych utekla? Ke komu?

Útěk, to je ono! Musím to nějak vymyslet.

Svým způsobem se jí podařilo uniknout hned − než stačila naplánovat cestu, usnula.

Toho rána se vzbudila nezvykle brzy. Vstala a šla k matčině ložnici. Postála u dveří, ujistila se, že Grace spí, a tiše seběhla dolů.

Zalistovala v telefonním seznamu a nakonec objevila kolonku Právní poradenství − adopce. Prošla dlouhý seznam různých agentur, až se zastavila u jedné, která nabízela zprostředkování adopce a případným zájemcům poskytovala vedle životopisu dítěte i fotografii. Kathy si poznamenala číslo na lístek, pečlivě ho složila a schovala do kapsy. Pak teprve se vypravila do školy jako každý všední den. Posbírala učebnice co nejtišeji, aby matce dopřála pár minut spánku navíc, nasnídala se a chystala k odchodu.

Najednou ji polekaly zvuky shora. Pustila batoh s učebnicemi na zem a běžela do koupelny. Prudce otevřela dveře a zastihla matku skloněnou nad toaletou. Zvracela.

„Mamko!“ vykřikla vyděšeně a chytila ji za ruku, druhou Grace ze strany objala a utěšovala ji: „To nic, mami, jsem tady, neboj se, to přejde.“

Když se Grace trochu vzpamatovala, Kathy ji odvedla zpátky do postele. Když si matka lehla, přikryla ji. Všimla si, jak je zpocená.

„Kathy, nejvyšší čas jít do školy,“ připomněla dceři.

„Ne. Zůstanu u tebe, nikam nepůjdu!“ prohlásila rozhodně.

„Kathy! Nemůžeš vynechat pokaždé, když je mi špatně.“

„Bývá ti často… špatně?“

„Ne tak moc často, ale někdy ano,“ snažila se Grace vyhnout přesné odpovědi. „A teď běž. Už je mi dobře. Není to nic zvláštního, Kathy. Tak šup!“

„Když poslechnu, zůstaneš v posteli?“

„Ano, Kathy, odpočinu si,“ slíbila Grace.

Pár minut po odjezdu školního autobusu se Grace namáhavě zvedla. Ještě se jí maličko točila hlava, ale vykoupala se a oblékla. Dnes má vyřídit dvě objednávky, nemůže si dovolit vylehávat v posteli.

Nečekaná ranní příhoda utvrdila Kathy v přesvědčení, že jedná správně. A že si musí pospíšit. Jakmile skončilo dopolední vyučování, vyběhla ze školy a sedla na autobus. Jestli se nestane něco mimořádného, měla by včas stihnout odpolední hodiny a mamka se nic nedozví.

Zdálo se jí, že se autobus nesnesitelně plouží a staví na každém rohu. Upovídaný řidič s úsměvem zdravil své kolegy na jiných linkách a občas prohodil pár slov o počasí. Takové hlouposti, myslela si Kathy, a já tak spěchám. Několikrát už už měla na jazyku: Pane, přestaňte se vybavovat, čas běží! ale opanovala se.

Přesně podle jízdního řádu městské dopravy dorazili na zastávku, kde Kathy vystupovala. Mrkla na plánek, který si předem připravila, a odvážně vešla do velké budovy s výzdobou v pseudorokokovém stylu.

Na orientační tabuli vyčetla, že „její“ agentura sídlí ve druhém patře. Vyšla po schodech a na chvíli se zastavila přede dveřmi s pozlaceným nápisem. Skleněnou výplní nahlédla dovnitř: v prostorné místnosti viděla několik kancelářských stolů; u každého seděla úřednice, někde právě probíhaly pohovory s klienty. Jenom samí dospělí, uvědomila si Kathy, není tu ani jedno dítě. Možná jsou to právě ti, které názor dětí nezajímá. Nemám raději zajít jinam?

Potom si řekla, že když už obětovala tolik času na jízdu autobusem, zkusí s nimi promluvit. Prohlédla si ženy, které s nikým nehovořily; vybrala nejsympatičtější, otevřela dveře a zamířila k ní. Úřednice právě psala, takže si Kathy hned nevšimla. Teprve po chvíli se otočila: „Prosím?“

„Pam Hannafordová?“ zeptala se Kathy. Jméno si přečetla na kovovém štítku na stole.

„Ano, to jsem já. Co si přeješ?“

„Potřebovala bych poradit, paní Hannafordová.“

Žena se obrátila ke Kathy. Zadívala se na ni. „Poradit? S čím?“

„Chci vědět, jaké existují možnosti.“

„Možnosti?“ opáčila žena udiveně i trochu podrážděně.

„U nás ve škole je… jedna dívka, třináctiletá… Tedy, nedávno jí bylo třináct, ale je chytrá, s učením nemá problémy… Je dobře vychovaná, slušná, samostatná. Jakou by měla naději, že ji někdo adoptuje?“

Pam Hannafordová už jednala s tolika dětmi i mladistvými, že viděla Kathy až do žaludku. Vybídla ji: „Posaď se… Jak se jmenuješ, slečno?“

„Kathy Cameronová,“ zaváhala maličko. „Ale nepovím vám, jak se jmenuje ta kamarádka. Ona ani netuší, že jsem šla za vámi.“

„Jistě,“ přikývla paní Hannafordová. „A co potřebuješ, Kathy?“

„Moje kamarádka se se mnou určitě přijde poradit. Říkáme si všechno, přátelíme se už dlouho. Až se mě zeptá, chtěla bych jí umět poradit. Jakou má šanci, že ji někdo adoptuje? A bude si moct vybrat? Je to pro ni moc důležité.“

„Chápu,“ přikývla žena. „Proč ale uvažuje o adopci?“

„No…, zdá se… Je to takhle: její maminka má AIDS. Tak se moje kamarádka musí brzy rozhodnout. Já chci vědět, jestli někdo může adoptovat třináctileté děvče. Jestli si lidi berou někoho v takovém věku, víte? Není na osvojení stará? Nebo… Už k vám někdy někdo přišel, že chce adoptovat třináctiletou dívku? Tedy… slušní lidé, sympatičtí. Stává se to?“

Pam Hannafordová se namísto odpovědi zeptala: „A ta tvoje kamarádka… Nemá to děvče nějaké příbuzné, u kterých by mohlo bydlet?“

„No… Pokud vím, ona z velké rodiny není. Jedni ji odmítli a k těm, kteří by si ji vzali, nechce. Tak se rozhodla, že se po někom podívá sama.“

„Aha. Víš, Kathy, nejdříve se vždycky uvažuje o příbuzných.“

„A na její názor se také bere ohled?“

„Záleží na soudci. Když má pochopem, potom vezme v úvahu i tvůj… její názor.“

„Dobře, vysvětlím jí to. Ale neodpověděla jste mi. Chtěl někdo někdy adoptovat třináctiletou?“

„Víš, když sem lidé přijdou, většina z nich touží po dětech proto, aby se měli o koho starat, snaží se najít někoho, koho by měli rádi a kdo by miloval je. Někteří si přejí jen miminka, ale je dost párů, které mají zájem o starší děti. Také sem chodí dvojice, kterým na věku nezáleží. A když jde o sympatickou, chytrou třináctiletou blondýnku s modrýma očima, jistě se najde spousta rodin, které by ji rády přijaly za vlastní.“

Z popisu Kathy pochopila, že Pam neoklamala. Roztřásly se jí ruce napětím. Sklopila oči a potom vzhlédla: „Myslíte, že by ji někdo opravdu chtěl? Že by si ji nevzali jen z lítosti?“

„Kathy, k nám chodí lidé, kteří skutečně touží po dítěti. Ne proto, aby je litovali, ale proto, aby mu dali svou lásku.“

„Jak se to dělá?“

„Co jak se dělá?“ nepochopila hned Pam Hannafordová.

„No, mají i děti možnost si vybrat? Anebo jen rodiče?“ upřesnila Kathy.

„Aha. No, domluvíme se a budoucí adoptivní rodiče si dítě na nějakou dobu vezmou domů na zkoušku. Takových pobytů je postupně několik, aby se obě strany dobře poznaly. Vyzkouší si, jestli by mohly trvale žít pod jednou střechou.“

„Kdyby se jí náhodou noví rodiče nelíbili, může se někomu svěřit?“

„Jistě. Rodina, v níž se někdo trápí, není šťastná.“

Kathy se zamyslela a nakonec poznamenala: „Takže to jde.“

„Ano, Kathy. Nedívej se na všechno tak pesimisticky. Určitě se objeví někdo, kdo se ti zalíbí. A jestli ne ve vlastní rodině, pak přijď sem a podíváme se spolu.“

„Děkuju, moc vám děkuju, paní Hannafordová. Musím se vrátit do školy, máme ještě odpolední.“

„Jistě. Pozdravuj maminku, držím jí palce, aby s tebou byla co nejdéle.“

„To nemůžu,“ přiznala Kathy. „Nechci, aby věděla, že jsem šla k vám.“

„Dobře, Kathy. Zůstane to jenom mezi námi,“ slíbila Pam Hannafordová.

31

Více než rok už Grace Cameronová vstávala a uléhala s vědomím, že má AIDS. Od okamžiku, kdy jí Scotty oznámil výsledky krevního testu, vnímala i období jinak: zima se jí zdála chladnější, léto příliš horké a jaro i podzim ztratily své kouzlo. Těšila se na volné dny a svátky, i když prostší ve srovnání s dřívějšími, vážila si každé chvíle v přítomnosti Kathy. Často zůstávaly samy, dávaly přednost soukromí, i když dostávaly pozvání od příbuzných a známých.

Návštěvy v ordinaci doktora Spencea se staly pravidelnou součástí života. Grace vnímala běh času právě jejich prostřednictvím. Každý třetí měsíc dostala výsledky testů DNA; poslední dobou už nevyhnutelně převládly viry.

Právě teď seděla ve Spenceově kanceláři s Kathy po boku. Lékař ji vyšetřil, jako obvykle na sobě nedal hned znát, k jakému závěru dospěl. Požádal však obě, aby za ním přišly do kanceláře. Pochopily, že se stalo něco závažného.

Spence se posadil naproti nim. Viděl, jak jsou napjaté.

„Grace, zatím jste si vedla velmi dobře. Dokázala jste navíc pořád pracovat, zachovala jste si své návyky, svůj styl. Teď ale koncentrace T-lymfocytů klesla na devadesát, u viru se naopak zvýšila na sedm set čtyřicet tisíc. Měla byste přece jen zvolnit tempo, Grace. Nemůžete dál pracovat osm hodin denně a potom se ještě starat o domácnost.“

„Jenže já ten obchod potřebuju,“ namítla.

„Myslím, že i předtím bylo namáhavé sladit práci s ostatními povinnostmi a udržet vysoký standard,“ poznamenal tiše. Nechtěl ji napomínat. A Grace mu, ač nerada, musela dát za pravdu. Téměř neznatelně přikývla.

„Radil bych vzdát se Kouzel dovedných rukou.“

„Ale já nemůžu…,“‚ začala se bránit. Nenechal ji domluvit.

„Ale ano, Grace. Mluvil jsem se Scottym. Navrhl, že se o náklady postará. Navíc je tu i státní podpora, uhradí velkou část výdajů spojených s léčbou.“

„Nechci spoléhat na stát ani být závislá na někom jiném!“ odpověděla rozhodně.

„A co příbuzný, který nabízí, že převezme veškeré finanční závazky?“

„Příbuzný?“ opakovala.

„Jistý Harry Cameron. Představil se jako váš strýc. Zavolal mi a navrhl, co vám říkám.“

„Strýček Harry? Jak by se dozvěděl, že jste můj lékař?“ podivila se.

„A co je na tom složitého? Tolik specialistů ve městě není. Stačí zvednout telefon a jednoho po druhém obvolat. Sestra se zmínila, že se o vás zajímal. S dobrým úmyslem mu oznámila, že přijdete dnes na prohlídku. Potom zavolal mně a přednesl svůj velkorysý návrh. Mluvil velmi přesvědčivě a měl jsem dojem, že to myslí upřímně. Děje se něco? Spletl jsem se?“

„Ne, ne, vlastně jsem s něčím podobným měla počítat. Jenže Harry můj problém nevyřeší, takže si obchod nechám. Budu pracovat, dokud to půjde.“

„Jak myslíte, Grace. Já i Scotty vám můžeme jen radit,“ pokrčil rameny Spence. „V každém případě berte dál předepsané léky a jednou za měsíc vás čekám tady v ordinaci. Kdybyste se necítila dobře, hned mi zavolejte! Rozumíte, Grace? Okamžitě.“

Harryho nabídka v ní probudila vzdor. Odvezla Kathy domů a hned zajela do obchodu, aby pokračovala v práci.

Za chvíli na ni padla únava a v prstech cítila křeč. Dál malovat nemohla. Zhasla světlo, zamkla vchod a vydala se domů.

Po několika kilometrech jízdy si uvědomila, že téměř nevnímá brzdový a plynový pedál. Dokázala je sešlápnout, ale necítila žádný odpor pod chodidlem. Snažila se rozpomenout, jestli se někdy Spence o něčem podobném zmínil. Bylo to… neuro… Neuro… něco, nevzpomněla si na celý název. To ji vyplašilo ještě víc: ztrácí snad paměť? Množí se jí v mozku nádorové buňky a brání myšlení? Anebo je to běžný průvodní jev? Ale ne, já si vzpomenu, vím to, znám ten pojem, umiňovala si. Celý zbytek cesty si lámala hlavu, ale bez úspěchu.

Když zavřela vrata garáže, ucítila z oken kuchyně vůni, známou a příjemnou vůni připravovaného jídla. Vešla do domu.

U sporáku stála Kathy, v jedné ruce lístek s receptem a v druhé velkou vidličku, kterou obracela kousky masa na pánvi. Všude vonělo grilovací koření na kuře. Kathy to trošku přehnala, napadlo ji, jinak bych je necítila už ode dveří. Nahlas samozřejmě neřekla nic, jen vykouzlila úsměv.

„Hmmmm, tady to voní,“ pozdravila dceru. Nenápadně nahlédla do pánve a s úlevou zjistila, že si Kathy vede docela dobře. V dostatečném množství šťávy viděla kuřecí prsíčka, která zamýšlela sama připravit, nic se nepálilo a sporák zůstal čistý. Pokud jde o koření, vlastně to zavinila sama − recept byl na některých místech skoro nečitelný, takže se hravě dala zaměnit kávová lžička za polévkovou.

U večeře na ni všechno padlo: poslední laboratorní zpráva, Spenceovy domluvy, Harryho snaha zasahovat jí do života. Rozhodla se, že ona ani Kathy jeho pomoc, jeho peníze, nepotřebují. Trápilo ji, že zatím dceři nenašla náhradní rodinu a že by se Harry mohl stát jejím poručníkem. Vzhledem k jeho známostem, řečnickým schopnostem i hereckému talentu by mu asi netrvalo dlouho přesvědčit sociální pracovnice, že bude vhodným opatrovníkem.

Ne, v žádném případě! Kathy mu nedám. Nutil by ji žít podle jeho pravidel. Čeho nedosáhl u vlastního syna a později ani u Kipa, to by očekával od Kathy. Kip mu do smrti neodpustil, že bratranec si vzal život jen kvůli otci, kvůli Harrymu, který mu nikdy nerozuměl.

Ale kdo zbývá?

Oplachovala nádobí. Kathy poslala nahoru do pokoje, i když viděla, že by dcera raději zůstala v kuchyni a pomohla s úklidem. „Milá slečno! Máte nejvyšší čas otevřít učebnice. Honem!“ pobídla ji.

Kathy se ještě zeptala: „Jak ti chutnala večeře? Bylo to dobré? Jistě ne tak vynikající jako tvoje, ale dobré?“

„Kathy, copak jsi neviděla, že jsem všechno snědla? Ano, chutnalo mi to.“

„Neříkáš to jen tak? Abys mi udělala radost?“ podívala se na ni zkoumavě dcera.

„Ne, holčičko moje, vážně se ti to povedlo,“ ujistila ji Grace.

„Tak jo, mamko.“ A zmizela nahoře v pokojíčku.

Snaží se chovat jako dospělá a pomáhat mi. Zatím by si měla užívat nejlepších roků života, bez povinností dospělých, starat se o školu, o kluky, poslouchat hudbu… A místo toho má plnou hlavu starostí o mě i o vlastní budoucnost.

Zapnula myčku, zhasla světlo v kuchyni a šla do pracovny. Když otvírala dveře, najednou ji z ničeho nic napadlo: neuropatie. O ní se zmiňoval doktor Spence. Vysvětlil jí, že jde o funkční poruchu obvodových nervů, která je, jak dodal, u pacientů s AIDS běžná. Nejspíš měl na mysli pokročilejší stadium, usoudila.

Posadila se do křesla. Štípla se do nohy a cítila bolest. Zula sandál a štípla se ještě do chodidla, i to ji zabolelo. Zaradovala se: dnes v autě to byla jen pomíjivá záležitost, mé tělo ještě pořád reaguje normálně.

Je mi dobře! zavolala by nejraději nahlas.

Zjištění ji povzbudilo natolik, že začala znovu plánovat. Musím se na všechno podívat rozumně a vynechat city. Náš majetek. Závazky. Splátky. Tohle je potřeba vyřešit.

Obchod. Měla by ho nabídnout na prodej, třeba jej někdo odkoupí a bude pokračovat. Materiál mnoho nevynese, ale podnik získal dobrou pověst; pro pilného a nadaného nástupce je to pěkná živnost.

Dům. Za ten bych mohla dostat vedle splacené hypotéky i třicet tisíc. Třeba i víc. Když dám dohromady peníze za obchod a dům, možná to vyjde na padesát tisíc.

Padesát tisíc dolarů… Sotva na moje léčení a později pobyt v nemocnici.

Scotty. Na toho je spolehnutí, jistě by pomohl. A Hortensie s Carterem. Ale ve srovnání s Harrym nemají u soudu šanci.

Harry má dost peněz a navíc chce stůj co stůj Kathy adoptovat. Je její příbuzný, rodina.

Musím pro ni někoho najít. Zůstanu naživu tak dlouho, dokud se mi to nepodaří, umínila si.

Odešla do koupelny a zkoumavě se prohlížela. Pátrala po fialových skvrnách, dívala se na sebe do zrcadla ze všech možných úhlů. Oddechla si, když na těle žádné barevné změny neobjevila. Spence ji upozornil, že jejich výskyt znamená poslední stadium.

Kathy jí nepřišla popřát dobrou noc, a tak se vypravila nahoru. Potichu otevřela dveře a nahlédla dovnitř: Kathy usnula u stolu. Nejspíš ji zdolala esej do angličtiny. Nebo matematika, pomyslela si. Po špičkách přistoupila ke stolu a podívala se Kathy přes rameno. Nebyl to ani sloh, ani rovnice. Poznala diagram, který znázorňoval průběh její nemoci. V náhlém popudu chtěla papír s křivkami opatrně vzít a někam ho schovat. Pak si uvědomila, že by jen umocnila Kathyiny obavy. Tiše se obrátila a vyšla na chodbu.

Dveře pokojíku nechala pootevřené a zvenku zavolala: „Kathy… Kathy… Je čas jít do postele!“

Když se uvnitř nic nepohnulo, opakovala hlasitěji: „Kathy! Už je pozdě, honem spát!“

Konečně se dcera probrala. Okamžitě si vzpomněla na diagram, rychle ho zasunula pod sešit do matematiky a hned pádila do koupelny.

Grace se vrátila do ložnice, ale vzápětí musela na toaletu, protože se jí znovu zvedl žaludek. Po chvíli se posadila na podlahu vedle vany a snažila se dýchat normálním tempem. Přesvědčovala se, že nevolnost vyvolala ostrá večeře, ale v hloubi duše věděla: je to jen další varování, že nemoc stále postupuje.

Zhrozila se, když si v plném rozsahu uvědomila, jak se hlídá a úzkostlivě sleduje všechny změny. Kolik času mi zbývá? Co bude s Kathy?

Vyplašená víc než jindy se zapřísáhla: zítra, hned zítra prodám obchod.

32

ZAVŘENO

Všem věrným zákazníkům děkuji za důvěru

S nápisem si pohrála a vyvedla jej co nejumněji. Poslední dobou ji zrazovala ruka, teď byla mnohem nejistější, roztřesenější.

Na tři týdny zveřejnila v místních novinách nabídku, přišlo několik odpovědí, bohužel od lidí, kteří odešli po padesátce do důchodu a hledali nějakou ne příliš namáhavou činnost, kterou by vyplnili volný čas. Žádný si ale netroufal převzít podnik a pokračovat, takže z prodeje nakonec vždycky sešlo.

Grace si postupně uvědomila, že živnost nikdo neodkoupí, zrušila tedy pronájem prostor a rozloučila se s majitelem. O vyrovnání nechtěl ani slyšet: „Paní Cameronová, vy jste byla po celou dobu taková vzorná zákaznice, nedělejte si starosti. Jen se opatrujte, dávejte na sebe pozor… Hodně štěstí vám přeju.“

Grace neušlo, že mu zvlhly oči, když se s ní loučil.

Když − tentokrát naposledy − zamykala venkovní dveře, slyšela uvnitř zvonit telefon. Nechtělo se jí vysvětlovat. Však je tam záznamník, řekla si, nemám sílu teď s někým mluvit.

Poprvé pověsila na dveře obchodu tabulku, která oznamovala něco jiného než obvyklé: PŘIJDU V 15 HOD., nebo v pět jako vždycky, když jela ke škole nebo na hřiště pro Kathy. Tentokrát vývěska sdělovala, že obchod končí. Uvědomila si, že vstoupila do závěrečné etapy. Všechno za chvíli skončí.

Nechtěla znovu propadnout depresi, tak schovala klíče do kapsy a raději nasedla do auta. Nastartovala motor. Tři roky jsem se skoro nezastavila, honila se, abych všechno stihla. A najednou − stop. Konec. Budu mít tolik volného času, jenže k čemu? Zbývá mi už jen… čekat.

Jistě, budu jezdit na prohlídku ke Spenceovi. A pro Kathy do školy nebo do klubu, chci ji vozit domů, dokud budu schopná. A musím jí najít novou rodinu. Domov pro mou dceru.

Každý večer usínala se stejnou myšlenkou. Místo pro Kathy. Ráno vstávala a vybavovala si tváře známých i přátel, přemýšlela, kdo z nich by ji dokázal a chtěl zastoupit. Bylo to jako běhat v začarovaném kruhu. Nedávno dokonce znovu uvažovala o Carterovi a Hortensii. Tentokrát promluvím přímo s ním. Třeba si ještě pořád přeje děti, jen nechce Hortensii ranit, a tak své pocity tají. Nakonec ale nápad zavrhla. Kathy potřebuje harmonický domov.

Vyjela. Kousek od domu se ještě zastavila v supermarketu, kde často v týdnu nakupovala. Vedoucího trochu překvapilo, že se objevila v tak nezvyklou dobu: většinou ji potkával brzy ráno nebo večer. S úsměvem ji pozdravil: „Dobrý den, paní Cameronová, rád vás vidím.“

Znala tenhle druh úsměvu i ten tón. Poslední dobou se tak chovalo mnoho lidí z jejího okolí. Většina nedokázala skrýt překvapení, strach nebo zděšení nad její proměnou.

Diví se, když mě vidí venku, říkala si. Možná bych měla zůstat doma, když jsem teď zavřela obchod, a raději všechno vyřizovat telefonicky. Děsím lidi. Myslí to dobře, já vím, snaží se být milí a zdvořilí. Neměla bych je lekat. Není ode mě fér, že mezi ně chodím.

Nakoupila pár věcí a mladý prodavač trval na tom, že jí tašku odnese do auta. Chtěla mu dát alespoň od cesty, ale zdvořile odmítl.

Domů nepospíchala. Jak vyplnit den, než bude čas vyzvednout Kathy? Dát do pořádku své věci. Tohle slýchala, odejít s čistým stolem.

Mohla bych připravit to nejcennější, co nechám Kathy. Moc toho není.

Po návratu začala s Kipovými spisy. Schovávala si jeho eseje, čtyři mu dokonce otiskli i v literárním magazínu, byl na ně náležitě hrdý. Až bude Kathy starší a pochopí obsah, jistě si jich bude vážit. Kdyby později zvolila angličtinu a humanitní směr, mohla by v nich najít inspiraci pro vlastní tvorbu.

Jedna zásuvka Kipova psacího stolu zůstala od jeho smrti zamčená. Ležel v ní dopis od bratrance, syna strýčka Harryho. Byl to jeho vůbec poslední dopis, vysvětloval v něm, proč se rozhodl odejít ze světa. Grace zvažovala, jestli má psaní ukázat Kathy. Na jedné straně šlo o rodinnou záležitost, dcera má právo znát minulost. Na druhé straně si uvědomila, že Kathy možná bude muset bydlet alespoň pár let v domě u Harryho a Lízy, potom by jí prokázala medvědí službu; jen by prohloubila nedůvěru.

Potom si ale přiznala, že obálku možná schovává z jiného důvodu: jestli bude Harry příliš naléhat, pomůže jí tenhle dopis? Osvobodí ji od přehnaných požadavků?

Odložila dopis stranou, ostatní listy pečlivě svázala stužkou. Byly tu řádky, které posílala Kipovi za svobodna, a jeho psaní pro ni. Jsme jako Elizabeth Barrettová a Robert Browning, smál se často.

Probírala dál složku za složkou, dokud ji nevyrušil telefon. Jistě zase Scotty, poslední dobou volá častěji. Nejspíš to slíbil Spenceovi. Skoro pokaždé ji přemlouval, aby zvážila odchod do ústavu pro dlouhodobě nemocné, kde se jí dostane náležité péče, až nebude schopna postarat se o sebe sama. Když namítala, že musí dohlédnout na dceru, znovu jí vytrvale nabízel, aby mu Kathy svěřila.

Předsevzala si vydržet do úplného konce. Alespoň do té doby, dokud si nebude jista, že Kathy nezůstane sama.

Připravená čelit Scottyho argumentům zvedla sluchátko. Na druhé straně se ozval vemlouvavý hlas, který jí tolik naháněl strach.

„Grace, drahoušku,“ začal Harry, „doslova mě šokovalo, když jsem ti zavolal a ozval se mi jen záznamník. Zavřelas obchod! Opravdu mě to vylekalo. I Lízu. Nečekali jsme, že to přijde tak…“ Zarazil se, ale nezbývalo než větu dokončit: „… že to přijde tak brzy. Jak se cítíš? Je to horší?“

„Můj doktor mi jenom doporučil, abych se šetřila.“ Nechtěla mu vysvětlovat, že se jí příliš často třásly ruce a pomalu neudržela štětec.

„Po čertech rozumná rada, řekl bych. Hlavně se nepřepínej, nemá to cenu. Odpočívej, užívej volna. Nezapomeň, moje nabídka pořád platí. Stačí říct, Grace.“

„Ujišťuju tě, strýčku, až bude nejhůř, ráda tvé i Líziny laskavosti využiju,“ snažila se. „Zatím všechno zvládáme docela dobře.“

„Ten obchůdek se asi prodával dost těžko,“ poznamenal.

Nenechala se vtáhnout do žádných hovorů o financích.

Harry vyčerpal všechny možnosti. Když zjistil, že Grace svůj postoj k němu nezmění, stáhl se dočasně zpátky. „Dobrá, Grace. Kdybys něco potřebovala, ozvi se.“

„Určitě,“ slíbila, jen aby už zavěsil.

„Hodná holka,“ pochválil ji a konečně položil sluchátko.

Ačkoli mu neprozradila skoro nic nového, Harry zformuloval vlastní závěry: všechno je jen otázka času. Co jí dojde dříve? Čas, nebo peníze? V každém případě, Kathy se vrátí ke Cameronům. Co se mu nepodařilo vychovat ze syna a selhalo u Kipa, toho dosáhne u Kathy. Je mladá, nadaná, vytrvalá.

Grace také věděla, kudy se Harryho myšlenky ubírají. Při představě, že on by měl Kathy vychovávat, se jí zvedl žaludek. Pospíchala do koupelny. Znovu slyšela telefon, ale nedbala, tak tak se včas sklonila nad mísou.

Vyzvánění utichlo. Klečela na podlaze, dokud se trochu nevzpamatovala. Několikrát se zhluboka nadechla a teprve potom si troufla vstát. Vypláchla si ústa a vrátila se k dopisům.

Nedokázala se soustředit. Krátký rozhovor s Harrym ji vyvedl z míry víc, než byla ochotna připustit. Harry má pravdu. Všechno mu nahrává. Dokonce ani s prodejem obchodu se nemýlil. Ano, jemu stačí, když si počká.

Tuhle myšlenku skrývala hluboko v podvědomí, nikdy jí nedovolila vyplout na povrch. Dnes se neúprosně přihlásila. Až bude nejhůř…

Cítila, že obávaná chvíle je blízko. Měla celý rok, aby Kathy našla nový domov. Pokusily se třikrát − a třikrát se Kathy vrátila zpět. Trojí neúspěch.

Scotty a Spence se vyhýbají zmínkám o konci, ale ona, Grace, cítí, jak ji rychle opouštějí síly. V koupelně má váhu i zrcadlo, vidí, jak den ode dne schází. Kalhoty na ní visí čím dál znatelněji, svaly ochably a mizí, dokonce se jí podlamují kolena. Nemohla si déle namlouvat, že změny nepozoruje.

Je nejvyšší čas zavolat Hannah. Nebo ne. Raději s kamarádkou promluví osobně, potřebuje vidět, jak se zatváří. Hlavně oči, ty nedovedou lhát.

Dokola si opakovala: „Neřekne ne. Nemůže říct ne,“ až nakonec usnula.

„Jistě, jen ať Kathy přijde, na týden, na dva, jak dlouho budeš chtít,“ souhlasila Hannah okamžitě, když se u ní Grace zastavila. „Zase jdeš na nějaké vyšetření?“

„Hannah,“ začala pomalu, „asi jsem se nevyjádřila dost jasně. Neodcházím do nemocnice, aspoň zatím ne.“

„Ale ptala ses, jestli by k nám Kathy mohla na pár týdnů,“ namítla Hannah.

„Na pár týdnů…, na zkoušku. Když to vyjde, mohla by sis ji vzít k sobě.“

„Myslíš, Grace, adoptovat?“

„Nemusela by to být nutně adopce. Jde to, ale není to jediné řešení. Stačí zákonný zástupce. Poručník. Cítila bych se mnohem líp, potom bych klidně mohla…“

Hannah byla ráda, že se Grace včas zarazila.

Chvíli se jedna na druhou tiše dívaly. Grace odhadovala, nač Hannah právě myslí, a Hannah měla na chvilku v hlavě zmatek: pocity se střídaly jeden za druhým.

Cindy by se zaradovala, jistě. Kamarádka a spojenec přímo v domě. Ale co naše plány? Chci samozřejmě, aby šla Cindy na vysokou; najednou bychom měli děti dvě, zvládneme to? Stačili bychom je obě stejně zaopatřit? A co Steve? Miluje plány a přesnost, nemá rád překvapení. Dopředu rozvrhne prázdniny i svátky, dokonce víkendy. Schůze sjednává s předstihem, koupi letenky by nikdy neodkládal na poslední chvíli. Všechno má spočítané, rozdělené, vyměřené − jak by se asi zatvářil na takovou změnu?

„Hannah, nemusíš se rozhodnout hned. Jen to zkus zvážit.“

„Jistě. Ano, Grace, tohle se nedá vyřešit okamžitě. Všechno probereme se Stevem, potřebujeme trochu času.“

33

Stephen Persons byl oddaný manžel a otec, zároveň měl však svou představu o životě. Dokázal být přátelský a vlídný, ale pokud mu někdo zkřížil plány, v minutě se změnil v chladného úsečného společníka. Nerad zbytečně marnil čas i peníze, jakákoli ztráta ho popuzovala.

Byl perfekcionalista, a tak mu vyhovovalo jeho povolání: kontroloval kvalitu výrobků středně velké firmy, která produkovala nástroje a nářadí, vybavení pro laboratoře, nemocnice i výzkumná centra. Zároveň se podílel na jejím řízení jako zástupce ředitele. Právě teď se skláněl nad detailním popisem výrobního procesu nějakých nerezových chirurgických sad. Ministerstvo zdravotnicví, nemocnice i ostatní zdravotnická zařízení se snažila snižovat náklady, což se nutně promítalo i v zakázkách. Jeho úkolem bylo navrhnout přijatelnou levnější technologii, aniž by utrpěla kvalita výrobků.

Kdykoli Steve řešil nějaký závažný úkol nebo plánoval, měl ve zvyku potahovat z prázdné dýmky. Před šesti lety se rozhodl skoncovat s kouřením a vydržel, své dýmky si však považoval, dostal ji od otce darem k promoci.

Seděl ve studovně, která mu sloužila jako druhá kancelář, zahloubaný do svých diagramů, popisů a technických výkresů. Hannah se objevila ve dveřích v nepříliš vhodnou dobu. Chystal se zrovna uložit pár dat do počítače, když si jí všiml. „Ještě patnáct dvacet minut, nejdéle půl hodiny, neboj se, všechno stihneme. A jestli se minutku, dvě zdržíme, určitě na nás počkají.“

„Steve, dnes na bridž nejedeme.“

„Ne? Proč ne?“

„Musíme si promluvit.“

„Promluvit?“ opáčil. „O čem?“ Vypnul počítač. Z manželčina výrazu pochopil, že se jedná o něco závažného. „Cindy, vid? Škola? Co provedla? Anebo neprovedla?“

„Jedná se o Grace.“

„Je zpátky v nemocnici,“ předpokládal. „Víš, Hanny, uvažoval jsem, že bych se poptal po nějakém specialistovi v San Francisku nebo v New Yorku. Firma má dost kontaktů.“

Přerušila ho. „Steve, tohle se netýká Graceina léčení.“

„Oč tedy jde?“

Hannah se posadila a snažila se mu stručně a bez emocí sdělit obsah svého posledního rozhovoru s kamarádkou. Steve ji vyslechl a dlouho jen zamyšleně mlčel. Hannah si ticho vyložila jako porážku, ale v tom se manžel konečně ozval.

„Vzít si Kathy…, zatím na zkoušku…“

„Ano, tak nějak…,“ přikývla Hannah.

„A pokud všechno klapne a oběma stranám to bude vyhovovat… Hanny, to je moc vážné rozhodnutí.“

„Právě proto Grace navrhla, abychom to nejdříve zkusili na kratší dobu. Co myslíš?“

„A ty, Hanny? Největší zátěž zůstane na tobě. Domácnost, dvě děti…“

„Kathy je dobře vychovaná, chytrá, pořádná. Myslím, že s ní nebudou problémy. A už tu tolikrát spala, nikdy nám to nevadilo.“

„Jenže to není totéž, dva tři dny nebo natrvalo, to je dost velký rozdíl,“ poznamenal. Probudil se v něm praktik. „Nemůže se Grace obrátit na příbuzné?“

„Steve, kdyby mohla, nešla by za námi. Už všechno vyzkoušela.“

Zvedl dýmku, kterou během hovoru odložil stranou. Chvilku váhal a potom se zeptal: „Tobě opravdu nebude vadit práce navíc? Další starosti? Děti jsou hned nemocné, nachladí se, bolí je břicho, v noci se budí…“

„Zvládnu to, Steve,“ ujistila ho.

„Vypadá to, Hanny, že už ses rozhodla.“

„Asi ano,“ připustila. „Když si pomyslím, že tak citlivé děvče jako Kathy nejdřív ztratí tátu a potom přijde o matku… Neměli bychom odmítnout. V tomhle věku jsou mladí hodně zranitelní a každá změna je může poznamenat napořád. Víš,“ přiznala, „pro cizího bych to asi neudělala, ale Kathy znám tak dlouho…“

Steve potáhl z prázdné dýmky. „Musím si to nechat projít hlavou, Hanny.“

Druhý den ráno vstal nezvykle brzy a než odešel, napsal manželce krátký vzkaz: Zastav se za mnou v práci, v jednu. Hannah stručný pokyn nepřekvapil, už se s mužem párkrát takhle sešli a společně poobědvali, případně projednali neodkladné záležitosti.

Steve ji vzal do malé restaurace poblíž továrny. Nad sklenkou aperetivu jí oznámil své rozhodnutí.

„Má drahá, dlouho jsem o všem přemýšlel, skoro celou noc. Napadlo mě: co kdybychom místo Cindy měli dvojčata? Taky bychom to museli zvládnout.“

„Přesně tak, Steve.“

„Taky jsem si ale říkal, kdyby u nás Kathy žila odmalička, zvykli bychom si na sebe. Tohle je něco jiného. Jak se k ní mám chovat? Není moje dcera. Jistě, je skvělá, je mi moc sympatická, ale… Je to úplně jiné než s vlastní dcerou.“

Hanny si všimla, jak je ustaraný, nejistý, jestli zvládne nový díl odpovědnosti.

„Takže se mi snažíš vysvětlit, že tvá odpověď je ne,“ usoudila Hannah.

„Ne, to ne. Zatím je to na zkoušku, pokud vím. Na pár týdnů. Dobře, Hanny, zkusíme to. Obě strany. I Kathy se musí rozhodnout, jestli by s námi mohla žít. Předem se dohodneme. Když mi to nebude vyhovovat, zrušíme to.“

„Jistě, Steve. Všichni čtyři musíme na sto procent vědět, že je to správná volba.“

„Souhlasíš tedy?“ chtěla se ještě ujistit.

„Ano. Za daných podmínek,“ kývl. „Tak, a teď se najíme.“

„Ale proč tam musím jít už teď?“ nechápala Kathy.

„Kočičko, je to jen na zkoušku,“ přesvědčovala ji Grace.

„Spala jsem u nich tisíckrát, nepotřebujeme zkoušku,“ namítla dcera. „S Cindy jsme se nikdy doopravdy nepohádaly. Je moje nejlepší kamarádka. Nemusíme si něco zkoušet nanečisto.“

„Kathy!“ zpřísněla matka. „Přespat u někoho a vrátit se domů není totéž jako bydlet v rodině natrvalo. Když to všem bude vyhovovat, pak se můžeme rozhodnout, jestli u Personsů najdeš svůj nový domov.“

„Nepůjdu, mamko,“ prohlásila dcera neústupně.

„Musíš, Kathy! Už jsme všechno domluvili.“

„Domluvili?“ opakovala. „Kdo se o mně domlouval?“

„Hannah, Steve a já.“

„Jenže beze mě!“ protestovala Kathy.

Grace se jí mírným hlasem pokusila uklidnit. „Kath…, holčičko… kolikrát ses mě ptala: Co bude se mnou? Kolikrát?“

„Jenže to bylo předtím,“ ohradila se.

„Před čím?“

„Ach, mami… Mamko…“ Najednou se vrhla Grace do náruče. Ta ji chvíli hladila a potom se tiše zeptala: „Předtím, než bylo mamce tolik zle? Je to tak, Kathy?“

Objímaly se, Kathy se k matce přitulila ještě blíž. „Co když se ti udělá opravdu moc špatně? Ne jenom od žaludku jako obyčejně. Víš, moc zle. A nikdo tu nebude, zůstaneš tady sama.“

Grace se opatrně vyvinula z dceřina objetí a podívala se na ni.

„Kathy…, jestli máš strach, že ti umřu, když budeš pryč…“

„To jsem neřekla,“ popřela, ale oči ji zradily.

„Kath… Ještě mi není tak zle. I doktor Spence to posledně potvrdil. Pamatuješ? Testy nás včas upozorní, až to bude moc vážné. Teď se můžeš na tři týdny klidně přestěhovat k Cindy, neboj se.“

„Když tatínek tenkrát odcházel, slíbil mi, že se vrátí. Ale už jsem ho nikdy neviděla,“ přiznala, co ji trápí.

„To bylo jiné, Kathy. Můžeš mi každý den telefonovat. Ale jen jednou denně, ano? Aby ses ujistila, že je mi dobře. A mezitím si zkusíš zvyknout na Personsovy.“

„Dobře, mami,“ souhlasila nakonec.

„Tak pojď, začneme balit!“ vybídla ji Grace.

Třídily oblečení. Školní uniforma, halenky, trička a kalhoty, ve kterých chodí ven, také něco svátečního, vybavení na balet a na tréninky, věci pro doma, prádlo, pyžama…

„Nezapomeň občas uklidit ze stolu a pomoci s nádobím,“ nabádala ji Grace.

„Cindy to nikdy nedělá,“ odpověděla pohotově.

„Já myslím, že tě neubude.“

„No dobře,“ svolila Kathy tónem, kterým mladí obvykle chlácholí dospělé, jen aby byl už klid.

„Steve si bere práci domů, má rád ticho a nikdo ho nesmí rušit,“ vzpomněla si Grace.

„Rozkaz!“

„Jen ať na to nezapomeneš,“ napomenula dceru. I ona ztrácela trpělivost a znovu začala pochybovat.

Přála si z celého srdce, aby tentokrát všechno vyšlo, neměla jinou možnost. Když ne Personsovi, pak nejspíš strýček Harry. Anebo někdo úplně cizí.

Kathy vycítila matčinu nervozitu a dál tiše balila košile a svetry. Za chvíli se ozvala Grace:

„Kathy… Víš, pokud jde o peníze, moc ti odkázat nemůžu. Pro tatínka nikdy nebyly nejdůležitější a mé malování stačilo tak tak pokrýt běžné náklady, žádný zázrak. Takže jediné, nač se spoléhám, je, že najdeš nový domov, rodinu, která tě přijme jako vlastní a kde budeš šťastná. Teprve potom budu mít pocit, že jsem splnila svou povinnost a můžu klidně odejít. Chápeš, Kathy? Rozumíš mi?“

„Ano, mamko,“ ujistila ji. „Neboj se, já to zvládnu. Uvidíš, všechno bude v pořádku. Neměj strach, mami.“

Uložily poslední kousek do kufru a Kathy jej snesla dolů. Ještě svázala tkaničky kopaček a přehodila si je přes rameno.

Cestou k Personsovým mlčela, jen Grace jí občas připomněla pár drobností, které považovala za důležité. Když zastavili před domkem Cindyiných rodičů, Kathy matku objala a políbila. „Miluju tě, mamko. Slib mi, že na mě počkáš.“

„Slibuju, holčičko moje.“

Kathy vystoupila a s kufrem v ruce zamířila ke vchodu. Grace se dívala, jak dcera zvoní, Hannah otevírá a vítá ji. Grace oběma zamávala. Počkala, až zmizely v domě, potom nastartovala a vracela se domů. Celou cestu proplakala.

34

Čtvrtého dne od Kathyina příjezdu se Steve probudil dříve než obvykle. Sešel dolů do kuchyně a okamžitě ucítil vůni čerstvé kávy. Hannah už seděla u stolu, před sebou plný šálek.

„Co je, miláčku? Děje se něco?“

„Jen jsem nemohla spát. Přemýšlím.“

„O čem, Hanny?“

„Hlavně… o tobě,“ přiznala.

„O mně?“ podivil se. Také si nalil a přisedl ke stolu.

„Pořád si nejsem jistá, jak to všechno snášíš.“

„Co − všechno?“

„Pššš, tiše, nechci, aby nás holky slyšely.“

„Dobrá, dobrá,“ ztlumil hlas. „Oč jde?“

„Přesně o tohle, Steve.“

„Hanny! Můžeš mi to vysvětlit? Nerozumím ti.“

„Chodíme kolem sebe a šeptáme. Nechováme se jako dva dospělí lidé.“

„Já vím, taky už mě to napadlo. Hlídáme se, abychom neutrousili nějakou nevhodnou poznámku. Občas se mi dokonce zdá, že to ani nejsem já. Snažím se být úplně perfektní, bez chyby.“

„Já taky. Vyčítám si, že jsem tě do toho uvrtala. Ale nechtěla jsem Grace odmítnout.“

„To chápu, Hanny. Rozumím ti.“

„Nevadí ti to? Není toho na tebe moc?“

„Vždyť uběhly teprve čtyři dny. Uvidíme, jak to půjde dál.“

„Díky, lásko.“

Natáhl ruku a dotkl se její dlaně.

„Víš, Hanny, jen mě napadlo… Co kdyby se něco podobného přihodilo naší Cindy? Bůh chraň, ale… přemýšlel jsem, že Grace by asi udělala totéž.“

„Takže ti to tolik nevadí.“

„Je to zkouška, dohodli jsme se. Uvidíme. Ještě máme spoustu času.“

Když odjel do práce, Hannah šla vzbudit děvčata. Zjistila, že jsou už dávno vzhůru a probírají své spolužáky, kdo s kým právě chodí, jak dlouho a jaké má vyhlídky.

Neškodné dívčí řeči, pomyslela si Hannah. „Tak, holky, vstávat!“

Vypravila je do školy. Konečně si mohla na chvilku v klidu sednout. Po rozhovoru se Stevem se jí ulevilo. Žili spolu dost dlouho, aby poznala, že není ve své kůži. Poslední čtyři dny se opravdu chová jinak. Bojí se? Přemýšlí o Kathy? uvažovala.

Cindy si občas pozvala kamarádky, některé u nich i spaly, několikrát i Kathy, ale to bylo něco jiného. Zdržely se na víkend, jednu dvě noci a potom odjely. Navíc všichni věděli, že nezůstanou dlouho. A to byl velký rozdíl. Dokázali se ovládat a chovat vzorně dva tři dny. Ale pořád? Dříve nebo později se zákonitě objeví nějaké nesrovnalosti. Běžné drobné hádky, které končí zvýšeným hlasem, brekem nebo zabouchnutými dveřmi. Jak to bude vypadat, když je v domě někdo cizí? I když se známe tak dlouho, přece jen… Každá rodina má své soukromí a nechce, aby do něj nahlédl kdokoli jiný.

Potom se ale Hannah snažila uklidnit: vždyť Steve všechno přijal klidně, alespoň zatím. Snad to zvládneme i dál.

O sobě nepochybovala. Vařit pro tři nebo čtyři? Žádný problém. Prádlo ji také neděsilo a Cindy vozila ze školy pravidelně. Dcera dokonce zkusila balet a kupodivu se jí tam zalíbilo. Kathy by možná mohla mít na naši holku dobrý vliv, napadlo Hannah. Usmála se. Sama chodila dál učit. Čtyřikrát týdně se v rámci dobrovolné pomoci škole věnovala odpoledne problémovým dětem.

Jestli si Steve zvykne, máme vyhráno. Dnes se jí po rozhovoru s ním ulevilo, snad se konečně klidně vyspí.

Napila se kávy. V tom se ozval telefon. Zvedla sluchátko. „Grace?“

„Han? Promiň, že tě ruším, jen jsem se chtěla zeptat…“

„Zatím je všechno v pořádku, Grace. Všichni žijeme,“ zasmála se.

„Hannah… Vážně. Neříkáš to jen tak?“

„Ne, Grace, čestné slovo.“

„To jsem ráda. Volám ti každé ráno, já vím, neměla bych, ale nevydržím to…“

„Grace, dovedu si představit, jak ti je. Klidně volej dvakrát třikrát denně. Nevadí mi to, opravdu.“

„Určitě si zvyknu, jen potřebuju čas.“

„Grace, jsi máma, nemůžeš jednat jinak,“ ujišťovala ji Hannah. „Ale věř mi, jde to dobře. Poslouchej, teď mě napadlo − co kdybys přišla na večeři? Zítra, pozítří? A uvidíš sama.“

Grace hned neodpověděla. Teprve po chvíli řekla: „Ne, díky, Han, raději ne.“

„Tak si můžeme jít někam sednout, nemusíme jíst doma.“

„Ne, opravdu ne, Hannah. Nevím, ale kdybych šla s vámi a potom musela odejít… sama… Vrátit se do prázdného domu… Asi bych to nezvládla,“ přiznala. „Díky Bohu, že to takhle vychází.“

„Dobrá, Grace, jak chceš.“

„Stačí mi, když Kathy každý večer zavolá, budu spokojená.“

Grace zavěsila. Na chvíli zatoužila Kathy vidět, ale potom se ovládla. Jedním z důvodů, proč odmítla Hannino pozvání, byl také její zdravotní stav. Poslední dobou nedokázala v žaludku nic udržet. Jakmile něco snědla, byť jen malou svačinu, hned se jí udělalo zle. Doma se jí jakž takž podařilo situaci zvládnout, ani Kathy netušila, jak často matka odbíhá do koupelny zvracet. Oběd nebo večeře v restauraci by nemusely dopadnout dobře, nechtěla riskovat a zbytečně dceru děsit.

Nepotřebovala testy, cítila i bez nich, že je jí hůř. Říkala si, že by měla ke Spenceovi docházet sama, bez Kathy. Jenže jak jí to vysvětlí?

Celý den měla pro sebe. Přinutila se obléknout a vyjít na chvíli ven. Většinou se snažila vyhýbat lidem, ale nemohla strávit zbytek života zavřená v domě. Zvykla si navštěvovat místa, kam kdysi chodívali s Kipem.

Zajela autem k fakultě, zaparkovala a vystoupila. Míjela budovu, v níž míval Kip kancelář. Ráda by věděla, kdo tam sídlí dnes, ale netroufala si vejít dovnitř. Hrozila se pomyšlení, že by narazila na někoho známého; jistě by ho šokovalo, jak se změnila. Možná by ji ani nepoznal.

Vrátila se k autu a zajela k řece. Tam ji před léty Kip požádal o ruku. Potom pokračovala dál. Tady jsme se tenkrát milovali v autě, vzpomínala. Uvědomila si, že brzy bude takhle vzpomínat Kathy. A po létech, snad, se o své zážitky podělí s vlastními dětmi. Možná je zavede do čínské restaurace, kde spolu nedávno seděly, třeba jim bude vyprávět o Dni díkůvzdání, který s Grace strávila o samotě. O podzimních procházkách nebo o červencovém svátečním Dni nezávislosti.

Musím jim připravit hezké vzpomínky, umínila si.

Zbývaly téměř dvě hodiny; v pět chtěla být zpátky doma. Rozhodla se zajet ke svému obchůdku. Shledala, že je stále zavřený, jak hlásala i vývěska na dveřích. Majitel zatím nenašel nového nájemníka. Zastavila opodál, zašla ke vchodu a nahlédla dovnitř. Všechno zůstalo stejné, jako když odcházela, uklizené, uspořádané. Jen na stole se usadila tenká vrstva prachu.

Vrátila se k autu a sedla za volant. Byla zamyšlená a zapomněla si zapnout bezpečnostní pás. Vzápětí ji vyrušil varovný signál, který ji na chybu upozornil. „Zatraceně! Co by se mi asi mohlo stát horšího, než mě čeká?!“ vyjela. Ale nakonec se poslušně připoutala.

Táhlo na čtvrtou. Ještě hodinu, pomyslela si. Jak bezcílně kroužila ulicemi s okénkem pootevřeným, musela přiznat, že je docela příjemné odpoledne. Podvědomě zamířila k domu Victorie Sloaneové. Napadlo ji, že se podívá, jestli už sídlo někdo koupil. Po několika metrech viděla ze silnice, že tabulka NA PRODEJ zmizela. Takže se nakonec zájemce našel. Victoria spálila všechny mosty. Vždycky mluvila o minulosti s hořkostí. Pokud tady zažila něco příjemného, s Grace se o pěkné vzpomínky nepodělila.

Grace usoudila, že je čas vydat se domů.

Během čtyř dnů se stalo pravidlem, že o páté Kathy telefonovala. Vracela se tou dobou z tréninku nebo z baletu. Grace celý den čekala, až se ozve dceřino nedočkavé: „Mamko?“

Čím déle byla Kathy pryč, tím více se Grace těšila na její zavolání. Proto musí být doma před pátou; nesmí ji promeškat!

Telefon se ozval osm minut před pátou. Dychtivě zvedla sluchátko. „Kath?“

Namísto dcery se však ohlásil strýček Harry, jako vždycky slušný a plný pochopení.

„Grace, drahoušku, jak je ti? Jsi v pořádku?“

V prvním okamžiku měla chuť zakřičet: Hned to polož! Má mi volat Kathy, ale namísto toho jen zdvořile pronesla: „Všechno je v pořádku, strýčku Harry.“ A teď zavěs!!

„Malá není doma, viď?“ pokoušel se zjistit, kam se Kathy poděla. „A už je pět, nedivím se, že jsi tak netrpělivá.“

„Nejsem netrpělivá,“ namítla Grace mírně. Zmlkni už, ty supe jeden!

„Přísahal bych, že v tvém hlase slyším obavy,“ pokračoval vytrvale. „Ale když tvrdíš, že je všechno v pořádku, nemám důvod pochybovat. Jsem rád, že se nic nestalo.“

Už se nedokázala ovládat. „Strýčku Harry, prosím tě: já jsem v pořádku a moje dcera taky. Teď buď tak hodný a zavěs, čekám hovor, bude mi volat Kathy.“

„Jak myslíš. Pokud máš pocit, že tě okrádám o cenné minuty, tak promiň.“ Slyšela, jak položil sluchátko. Možná ho neměla dráždit, napadlo ji, ale dál o něm nepřemýšlela, momentálně nebyl důležitý.

Telefon vzápětí zazvonil znovu. Konečně!

„Mami?“ ozval se vytoužený hlásek.

„Ahoj, miláčku.“

„Jak se máš?“

„Dobře, Kathy. Je mi fajn,“ ujišťovala dceru optimisticky. Ta se ale ošálit nedala, vycítila, že matku něco trápí.

„Holčičko moje, jak bylo ve škole?“ převáděla Grace řeč na bezpečnější téma.

„Nic zvláštního. Test z matematiky a z přírodopisu a písemka ze společenek.“

„Jak jsi dopadla?“

„Docela dobře…, myslím. Určitě z matiky a z biologie.“

„A společenské vědy?“

„No, tam si nejsem tak jistá,“ přiznala dcera. „Víš, kdyby nás tolik nepoučovali a raději nám dali možnost dělat něco pořádného…“

„Ale ale, slečno, žádné výmluvy, slyšíš? Bez dobrých známek tě nepustí k závěrečným zkouškám, tak se koukej vzpamatovat a honem dohnat dluhy! Nechci vidět žádné trojky.“

„Rozkaz!“ odpověděla Kathy rázně a hned se rozesmála. „Mamko, o mé známky se neboj, jsem fakt dobrá. Výborná!“

„Nedělej si legraci, Kathy.“

„Ne, vážně. Přece jsme se domluvily. Mamko, nezapomeň, že teď máme chvilku jenom pro sebe. Nikdo jiný mě neslyší. Můžeme si říct úplně všechno. Každý den touhle dobou.“

„Dobrá, Kathy. Tak co, jak se ti u tety Hannah líbí? Jsi spokojená?“ Grace se přistihla, že mluví šeptem, ačkoli byla v domě sama.

„Jak jsem ti povídala, všichni jsou na mě hodní. Jsou skvělí, fakticky. Cindy, teta Hannah, dokonce i pan Persons. Ten se mi nejdřív zdál trochu… takový škrobený. Byl na mě hodný, ale zdálo se mi, že neví, jak se ke mně má chovat. Potom jsem zjistila, že je to prostě jeho styl, že stejně mluví i s tetou. Možná moc přemýšlí o práci, teď má starosti, protože musí propustit nějaké lidi, dostal to nařízeno, ale nejraději by je ve firmě nechal. Jinak je prima. Víš, co mi říkala Cindy? Že prý je taťka příjemnější, co jsem u nich. Je spokojená.“

„Jsem ráda, Kathy, že se ti tam líbí.“

Nejdůležitější otázku odkládala na příští týden, zatím neměla dost odvahy. Kathy, myslíš, že bys s nimi chtěla bydlet? Už brzy se bude muset zeptat, ale později…, později.

Oddechla si, že se zatím všechno obešlo bez komplikací, a chystala se hovor ukončit. „Miluju tě, holčičko moje. A zítra si zase zavoláme, ano?“

„Zítra? Mamko, copak jsi zapomněla?“

„Na co, Kathy?“

„Zítra jdeš přece k doktoru Spenceovi, sejdeme se na klinice,“ připomněla jí dcera.

Grace si nedokázala vzpomenout na žádný pádný důvod, proč by ji Kathy neměla doprovázet. Přesto se pokusila: „Podívej, miláčku, neměla bys tetě Hannah přidávat práci, stačí, když pro vás jezdí odpoledne. Klidně to zvládnu sama.“

„Půjdu s tebou, mami. Budu tam, určitě,“ nedala se dcera odradit.

Grace jí v tom nedokázala zabránit.

35

Doktor Spence vyšetřoval Grace jako obvykle a Kathy seděla v ordinaci, tentokrát celá nesvá.

Dnes je napjatá víc než jindy, všiml si Spence okamžitě, jen se na Grace podíval. Má strach z výsledků, které mám ve zprávě na stole? Anebo se snaží potlačit bolest a nedat před dcerou najevo, že je jí zle? Kathy tu sedí a pozoruje nás. Ještě nikdy jsem se nesetkal s tak chytrým a zvídavým dítětem jejího věku. Je jednodušší odvést pozornost pacienta než téhle dívenky. Má tak pronikavý pohled… Hotovo. Hotovo se vším, bohužel. Tahle žena poslechla na slovo a řídila se mými radami, pravidelně brala léky, docházela na kontrolu. Přesto jí není pomoci. Věděli jsme to od samého začátku, oba, překvapila mě, jak dokázala pracovat téměř do poslední chvíle. Řada mých pacientů by už dávno ležela v nemocnici.

Změřil Grace teplotu. „Není to nejhorší,“ podíval se na stupnici.

Měla horečku, ne sice vysokou, ale přece − další známka, že se blíží konečné stadium nemoci.

„Problémy, Grace?“ zeptal se a kývl, aby se postavila na váhu.

Než se ručička ustálila na jedenačtyřiceti, pokrčila rameny a odpověděla: „Jako obvykle: průjem, bolesti. Jen občas a ne pronikavé,“ dodala rychle kvůli Kathy.

Neptejte se mě, prosím, pochopte, že je mi jako každému jinému touhle dobou. Nenuťte mě, abych to říkala nahlas před Kathy. Užívala jsem všechny léky podle předpisu, didanosin a teď dvakrát denně rifabutin. Asi zabraly, protože jsem neonemocněla žádnou z těch dalších chorob, o kterých jste se zmínil. Hned od začátku jsem se přestala sprchovat z obavy před infekcí, pokaždé pečlivě omývám zeleninu a potom poctivě vařím, dokonce si převařuju i mléko do kávy. Dělám, co můžu, a snažím se žít, jak se dá. Dokud to půjde.

Prohlédl jí paže a nohy, pátral po barevných změnách. Grace vycítila z jeho pohybů i pohledu, že objevil první náznak Kaposiho sarkomů.

Našel je, hrklo v ní. Já jsem si jich všimla už před třemi dny. Jenom ať nic neříká nahlas. Nechci, aby to Kathy slyšela. Nechci, aby někdy spatřila ty fialové fleky na mém těle. Ne! Jenže sama dobře vím, že je uvidí.

Spence opravdu zůstal zticha, jen soustředěně pokračoval v prohlídce.

Potřebuji dnes víc času, protože mám na stole výsledky posledního rozboru? Mluvil jsem se Scottym. Když jsem mu přečetl laboratorní zprávu, šokovala ho, to jsem poznal i v telefonu. Mám dojem, že mezi nimi byl dříve přece jen důvěrnější vztah, než mi přiznal. Ale ona se musí dozvědět pravdu, kvůli sobě i kvůli mně, nemohu to déle odkládat, všechno by bylo ještě těžší.

„Tak, Grace, ještě vezmu vzorek krve,“ řekl a připravil jehlu.

„Nový vzorek?“ zpozorněla hned Kathy. „Neděláte rozbor jednou za tři měsíce?“

Školácká chyba! Spence v duchu zaklel. Mohlo mě napadnout, že to malé neujde. Samozřejmě, teď už jsou tři měsíce moc dlouhá doba, virus se množí geometrickou řadou.

Natáhl potřebné množství krve, pečlivě uzavřel zkumavku a označenou štítkem ji zasunul do stojanu na stolku.

„Pojďme do kanceláře, tam si v klidu promluvíme,“ navrhl.

Vyšli z ordinace. Kathy mlčky uvažovala: Postupoval úplně stejně jako pokaždé, ale přece to bylo jiné. Je hodnější, vlídnější. Až moc. Mě neošidí. Nač ten druhý vzorek? Proč dneska? A mamka… Mamka je taky nějaká divná. Celou dobu se zdá upjatá, taková stísněná. Všimla jsem si, že má na levé noze malou fialovou skvrnu. Nezmínila se mi o ní. Voláme si každý den, vždycky mi tvrdí, že je jí dobře… Poznám, kdy mě jenom utěšuje, má jiný hlas, vím, že to není lepší. Proč mi ale lže? Nikdy dřív to neudělala.

Spence se posadil ke stolu a Grace s Kathy naproti němu jako obvykle. Připadal si jako soudce, který má vynést verdikt, jen s tím rozdílem, že před sebou tentokrát neměl provinilce, ale oběť. Nezažíval takovou situaci poprvé, ani podesáté, opakovala se už mnohokrát, ale pokaždé se v něm znovu a znovu mísila bezmocnost s vědomím profesionální povinnosti. Nejhorší byla slova: Dělali jsme, co jsme mohli.

Zvedl Graceinu složku se záznamy o zdravotním stavu, vytáhl jeden list a řekl: „Grace, mám tu výsledky vašeho posledního testu DNA. Nevypadají dobře.“

„Jaká je koncentrace, pane doktore?“ ptala se Kathy.

„Kathy, prosím tě,“ napomenula ji matka.

„Mám právo to vědět,“ bránila se.

Grace vzhlédla ke Spenceovi a přikývla.

„Grace… Kathy… Množství T-lymfocytů výrazně kleslo.“

„Na kolik?“ zeptala se Kathy.

„Na padesát,“ odpověděl.

„Minule bylo devadesát,“ vzpomněla si.

„Koncentrace viru se zvýšila na jeden milion dvě stě tisíc.“

„Ale ne…,“ opakovala tiše Grace.

„Předtím jsi měla sedm set čtyřicet tisíc,“ dodala Kathy.

„Ano, Grace… Čas teď běží rychleji. Když jste se u mě před rokem a půl objevila poprvé, ptala jste se, kolik ho zbývá. Tenkrát jsem nedokázal odpovědět. I když platí obecné zákonitosti, reakce lidí jsou různé. Času mají také někteří víc a jiní méně.“

„V mém případě méně,“ usoudila. „Co mám dělat?“

„Můžete žít dál, jak jste si zvykla, jen se nepřepínejte. Zpomalte trochu, odpočívejte přitom. Pokud to bude moc namáhavé, můžete si jít lehnout do nemocnice, je to jenom na vás.“

Otřásla se. Zdálo se jí, že se v místnosti najednou ochladilo. Snažila se vyhnout Kathyiným očím, cítila na sobě její pohled. Bylo jí do pláče, ale nechtěla slzet před dcerou. Ráda by se zeptala na nemocnici, ale bála se, aby Kath nevyděsila. Promluvím s ním později, zavolám mu. Léčebna dlouhodobě nemocných, moje konečná stanice.

Utěšovalo ji jediné: Kathy má kam jít. Alespoň tohle dokázala, podařilo se jí najít nový domov u přátel, kteří ji mají rádi.

Spence ji vytrhl z přemítání. „Grace, kdykoli budete potřebovat radu nebo pomoc, zavolejte mi. Neohlížejte se na hodiny a nemějte pocit, že někoho rušíte. Jsou lidé, kteří raději trpí, než by zatelefonovali v noci. Slibte mi, že se ozvete okamžitě. Ano?“

„Ano,“ souhlasila.

„Dobře. Sejdeme se tady za měsíc, ve stejnou dobu,“ snažil se ji alespoň trochu povzbudit.

Odvezla Kathy k Personsovým. „Půjdeš dál, mami?“ ptala se.

„Ne, Kathy, raději se vrátím domů a chvilku si lehnu.“

Objaly se. Obě měly slzy na krajíčku, ale statečně se je snažily zadržet. Grace se ovládla až na roh ulice; jakmile odbočila, přemohl ji pláč. Kathy nedošla ani ke dveřím, a už se jí slzy kutálely po tvářích. Opřela se o dřevěné obložení domu a také se rozplakala. Po chvíli otřela zrudlé oči, ještě párkrát vzlykla, chvíli počkala a teprve potom vešla.

Hanah ji zaslechla a hned zavolala: „Kathy?“ Nedokázala zastřít obavy, které ji pronásledovaly od rána, kdy zastavily před vchodem na kliniku. Vyhlédla z kuchyně, kde připravovala jehněčí k večeři. Kathy přišla za ní. Nemusela mluvit, Hannah stačil pouhý pohled.

„Ach bože,“ uklouzlo jí. Okamžitě se ale vzpamatovala. „Kathy, moje babička říkávala, že když je člověku smutno, je nejlepší něco dělat: dát se do uklízení, prát, vzít si pletení nebo vařit. Tobě by teď asi poradila: Jdi nahoru, děvče, vybal knížky a začni se učit na zítřejší test. Mamka by s tím nejspíš souhlasila.“

„Ano, já vím… Já vím, teto Hannah…“

Obrátila se a vyšla do pokoje. Hannah na chvíli pocítila silné nutkání jít za ní a obejmout ji, aby se jí Kathy vyplakala v náručí, ale věděla, že tohle je teprve začátek. Přijdou těžší chvíle. A pokud mohla soudit z Kathyina výrazu, bude to brzy.

Telefon zazvonil, když Grace odemykala dveře. Zvedla sluchátko.

„Grace…,“ slyšela známý hlas, ten, který právě potřebovala. Scotty. Spence mu jistě zavolal hned po jejich odchodu z ordinace.

„Ahoj, Scotty,“ pokusila se o lehký tón. Ještě se nenaučila předstírat, uvědomil si.

„Grace, jestli ti můžu nějak pomoci… Cokoli řekneš… Kdyby sis chtěla jen popovídat, anebo promluvit o Kathy… Nech si projít hlavou, co jsem ti navrhoval. Nejsme rodina, ale našla by u mě jistotu, zázemí a dva lidi, kteří ji budou mít rádi.“

„Scotty, jestli se mi jediná věc podařila, pak je to domov pro Kathy; jsem si teď jistá, že bude spokojená.“

„U koho?“

„Možná si vzpomeneš, určitě jsem se ti zmínila o Kathyině kamarádce Cindy. Kathy je už druhý týden u nich, u Personsových. A funguje to, Scotty! Jsem tak ráda. Spadl mi balvan ze srdce. Navíc… Kip by taky souhlasil, určitě.“

„To je dobře, Grace, že to takhle dopadlo. Kdyby se náhodou něco změnilo, nezapomeň…“

„Scotty, všechno vyšlo a nic se nezmění,“ prohlásila přesvědčivě.

Když se rozloučili a Scotty zavěsil, přál si v duchu: Jen ať má pravdu, bože, dej, ať se nemýlí. Nezbývá moc času na jiná řešení a já v hloubi duše přiznávám, že bych asi nebyl ten nejlepší otec. Kathy si zaslouží víc. Jak často bych se jí mohl věnovat? Ty Personsovy neznám, ale bohu díky za ně.

36

Hannah a Steve Personsovi jeli právě do kina. Steve řídil. Najednou poznamenal: „Myslím, že může mít na Cindy dobrý vliv.“

„Kdo?“ zeptala se žena.

„Kathy. Pokud se týká přípravy ke zkouškám, zdá se mi hodně disciplinovaná. Víš přece, že jindy jsme museli Cindy přemlouvat nebo popohánět, ale teď zmizí bez řečí nahoře v pokojíčku a sedne ke knížkám. Holky ani nevěděly, že jsme odešli. To se mi líbí.“

„Jsem ráda,“ přikývla Hannah.

Chtěla si s manželem promluvit ještě o jednom, ale rozhodla se počkat na vhodnější okamžik. Možná až se budou vracet.

Cestou zpátky navrhl: „Jestli mají v cukrárně otevřeno, můžeme vzít holkám zmrzlinu. Určitě jim přijde k chuti, stejně si musí udělat chvíli přestávku. Když se vrátíme, bude to tak akorát. Jestli se učí od večeře, zaslouží si něco na zub. Jakou má teď Cindy nejraději?“

„Ani nevím, jak se jmenuje, ale má nějaký exotický název. Mně se zdál zajímavější než celá zmrzlina.“

Vybrali si a vrátili se do auta. Steva film dobře naladil, dokonce vzpomínal na pár legračních scén. Hannah usoudila, že je vhodná chvíle k hovoru o vážnějších záležitostech.

„Už nám skončí třetí týden,“ začala.

„Hmmmm? Jaký třetí týden? A, aha… Málem jsem zapomněl.“

„V pondělí jde Kathy domů.“

„Takže se musíme rozhodnout,“ pokýval hlavou.

„Ano. Konec zkušebního období,“ řekla.

„Víš, je to zvláštní, ale úplně jsem přestal vnímat čas. Nejdřív jsem se bál, že budu počítat dny. Jako když ti přijede návštěva na víkend a po pěti dnech ji máš pořád v domě. Když se Kathy objevila, připadal jsem si jako pod dozorem. A choval jsem se podle toho. Řekl jsem si: No co, už jen dvacet dní. Jenom devatenáct, zítra osmnáct… Ale po prvním týdnu jsem si zvykl. To je dobře, co myslíš?“

„Určitě,“ souhlasila Hannah. Ulevilo se jí.

„Jak to uděláme? Nikdy mě nic podobného nenapadlo. Nemůžeme přece říct: Grace, adoptujeme tvou dceru. To se nedá, takhle tvrdě. Žádné matce. Zní to hrozně i tady, když to vyslovím nahlas.“

„Steve, bude šťastná. Vím to. Je to jediné řešení a vůbec ne kruté. Naopak, spíš jako dar z nebes.“

„Hanny, nejlepší bude, když se o tohle postaráš sama, zvládneš to líp než já.“

„Jestli řekneš ano, s radostí všechno zařídím, Steve,“ přikývla spokojeně.

Doma zjistili, že Cindy i Kathy už spí. Podle nádobí Hannah usoudila, že po večeři vzaly útokem lednici a snědly všechnu zmrzlinu, kterou našly v mrazicím boxu. Steve tedy otevřel Lahodný dech tropů, aby ochutnal, co dceři poslední dobou tak učarovalo.

„Hmmm, dá se to jíst,“ usoudil znalecky a po několika dalších lžičkách potvrdil: „Vůbec to není špatné.“

„Tak bys měl holkám taky něco nechat,“ nabádala ho žena.

Ráno popřála Cindy i Kathy hodně štěstí při testech, naskládala nádobí do myčky a převlékla se. Napadlo ji zavolat Grace. Všechno jí řeknu, jistě bude mít radost. Kdo jiný potřebuje trochu potěšit než právě Grace? Snaží se nedávat nic najevo, ale znám ji dost dlouho, abych poznala, jak je jí zle, stačí se na ni kouknout: unavený obličej, propadlé tváře, vrásky kolem očí i úst. Bolest sama, i když silná, se dá vydržet, ale člověka ničí pomyšlení na to, co nevyhnutelně přijde.

Hannah věděla, že jen díky Kathy si Grace zachovala tak dlouho stejné životní tempo. Když jí poví, na čem se se Stevem dohodli, jistě ji zbaví velkých starostí. Chvíli váhala, jestli má jen zavolat, nebo za Grace zajet, potom usoudila, že lepší bude promluvit s kamarádkou osobně.

Kousek od Graceina domu musela zajet k okraji vozovky: se sirénou naplno se kolem přehnala v opačném směru sanitka. V Hannah hrklo. Rychle šlápla na plyn. Před domem prudce zastavila a vyskočila. Pospíchala ke dveřím a netrpělivě stiskla zvonek. „Grace? Grace! Grace, jsi tam? Grace, slyšíš mě?“

Bouchala na dveře a volala. Konečně v zámku klaplo a Grace otevřela. „Stalo se něco?“ polekala se, když spatřila Hannah. „Je něco s Kathy? Co se děje? Určitě se jí něco stalo!“

Hannah si oddechla, když ji viděla. Nabrala dech. „Ne, nic takového. Nic zlého, Grace.“

Hannah si okamžitě uvědomila, jak uplynulé dva týdny kamarádku poznamenaly. Vypadá hůř než při našem posledním setkání.

„Spíš naopak, Grace. Steve je pro, s Kathy vychází výborně. Chtěla jsem ti to jen sama říct.“

„Hannah, to je ta nejlepší zpráva! Můj nejlepší den… týden… Nejšťastnější chvíle mého života! Teď si můžu opravdu oddechnout. Potřebuju si odpočinout.“

Hannah projel osten viny, zdálo se jí, že Grace už nemá důvod bojovat o život.

V pátek připravovala Hannah tradičně trochu výjimečnou večeři. Skončil pracovní týden, ráno nemusí nikdo brzy vstávat. Steve se v sobotu rád díval na fotbal nebo basketbal, občas si chodil zahrát golf. Někdy − a v poslední době čím dál častěji − se zavřel do pracovny a přemýšlel nad technologií výroby. Nosil si z kanceláře podklady a hledal nejúspornější řešení.

Páteční večer ale každý prožíval jako začátek víkendu a Hannah tvrdila, že takový malý svátek vyžaduje méně obvyklé jídlo. Celý týden se snažila vařit zdravě, ale v pátek dovolovala rodině hřešit. I dnes podávala sváteční menu: salát s pikantní zálivkou a hustou kyselou smetanou, opékaná žebírka se šťávou, smaženou cibulkou a brambory.

Sama měla dobrou náladu. Dnešek je opravdu slavnostní, říkala si. Zkušební lhůta uplynula a všichni jsme obstáli. Bude potřeba ještě spoustu věcí zařídit, jistě nás čeká hodně práce. Ale první velký krok jsme zvládli. Teď samozřejmě nemůžeme po Kathy chtít, aby odešla z vlastního domova okamžitě, ani zmínit se jí nesmíme. Až přijde čas, až to bude nevyhnutelně nutné. Vzpomněla si na úlevu v Graceiných očích, když spolu ráno mluvily. Ano, máme důvod k oslavám.

U jídla se jen nezávazně bavili. Cindy a Kathy probíraly nejčerstvější novinky, které právě hýbaly školou. Učitelka matematiky, například, už čtyři léta žije se „staroušem“ Westfeldtem.

„Holky, holky, kroťte se trochu. Ten váš starouš je dokonce mladší než tatínek, Cindy. A navíc − kdo ví, co je na tom pravdy.“

„O to nejde, mami.“

„Tak? A o co tedy?“

„Celou dobu jsme si myslely, že Hendersonová je lesba.“

„A dost!“ vybuchl Steve. Dokonce položil vidličku a rozčiloval se dál. „K čemu je sexuální výchova? Aby dospívající holky rozebíraly soukromý život svých učitelů! Když jsem já chodil do školy, neztráceli jsme podobnými nesmysly čas. Šprtali jsme se na zkoušky, protože jsme museli mít dobré známky, abychom se někam dostali. Až budete chtít, aby vás vzali na univerzitu, nikdo se vás nezeptá na sexuální život středoškolských profesorů, na to zapomeňte. Ale podívají se na vaše vysvědčení a bude je zajímat, co opravdu umíte. Co umíte vy!“

Cindy střelila okem po Hannah, ta sotva znatelně kývla. Ano, teď je vhodná doba.

„Můžu na chvíli odejít?“ zeptala se Cindy.

Steve si její slova špatně vyložil. „Kvůli spravedlivé kritice se nemusíš urážet. Zůstaň sedět a dojez si večeři. Potom můžeš jít nahoru. Když já byl v tvém věku…“

„Já vím, tati, jenže to bylo za Lincolna. Můžu na chvilku? Na minutku?“

„Dobrá, dobrá,“ kývl a znovu si začal pochutnávat na své porci. Mezi sousty se obrátil k ženě: „Hanny, proč nemíváme cibulku častěji? Je vynikající…“

Cindy se vrátila a strčila mu pod nos výsledky školního testu. Přestal žvýkat a zadíval se na papír. „Ale!“ zvolal potěšené, „dvojka a dva plus!“ Obličej se mu rozzářil úsměvem. Cindy zažertovala: „To abych se dostala na nějakou vyhlášenou univerzitu.“

„Dobrá, dobrá, dcero, přiznávám, že jsem se poprvé v životě zmýlil,“ pronesl také s hranou vážností. Potom se všichni šťastně rozesmáli.

Steve se obrátil ke Kathy. „A vy, slečno? Jaké máte skóre vy? Doufám, že také tak dobré jako Cindy.“

Na Kathy bylo znát, že by se nejraději odpovědi vyhnula. Steve ji pobídl: „No tak, určitě to moc zlé není.“

I Hannah se přidala: „Kathy…“

Ještě chvíli otálela, ale potom se zvedla a došla do pokojíku pro své výsledky. Podala list Stevovi.

Vzal papír a pozorně se podíval. Jednou, dvakrát. Po chvíli zvedl hlavu. „Dvakrát výborná. Hmm, tomu říkám vynikající práce.“

Kathy neodhadla, jestli je překvapený, potěšený, anebo najednou rozčarovaný známkami vlastní dcery. „Vynikající,“ opakoval pomalu.

Dal se opět do jídla. Hannah vycítila, jak se atmosféra u stolu naráz změnila. Viděla to na Stevovi i na Cindy. Dcera čekala, že ji také alespoň slovem pochválí, ale on už neřekl nic.

Zničehonic měla Cindy soupeře, konkurenci ve vlastním domě. Tohle byl její domov celých třináct let. Hannah poznala, že jako matka musí zasáhnout a zastat se vlastního dítěte. Než ale stačila otevřít pusu, Cindy zprudka odstrčila židli a běžela nahoru do pokoje.

Steve na ni zavolal: „Cindy! Pojď sem! Ještě nemáme po večeři, vrať se dolů, tohle se nedělá. Cindy!“

Nepřišla.

U stolu zavládlo ticho. Kathy si netroufla zvednout oči. Zároveň cítila, jak se jí sevřel krk, nedokázala polknout ani sousto. Stísněně seděla u poloprázdného talíře, Hannah a Steve dojídali mlčky. Když skončili, nikdo neměl ani pomyšlení na zákusek.

„Steve,“ řekla Hannah tiše, když upíjeli kávu. „Asi by ses měl zajít podívat nahoru za Cindy.“

„Jistě, už jdu,“ lokl si ještě jednou a vstal. Kathy slyšela, jak pomalu stoupá po schodech, pak se zastavil u dveří a zavolal: „Cindy…, holčičko.

Stál na chodbě před dceřiným pokojem a čekal. Zaklepal. Uvnitř bylo ticho. Zkusil to znovu: „Cindy, drahoušku, otevři.“

Ani teď se nic nedělo. Přitiskl ucho na dveře a zaslechl, jak pláče. Rozhodl se vejít. Tiše otevřel a spatřil, jak leží na posteli, tvář zabořenou do polštáře. Tělo se jí otřásalo prudkými vzlyky. Posadil se vedle ní a objal ji.

„Cindy, miláčku… Nechtěl jsem ti zkazit radost. Dvojka a dva plus jsou zatraceně dobré známky, já vím. Kde bych je já nabral, když mi bylo tolik co tobě. Něco ti prozradím, ještě jsem to nikomu nepřiznal, ani tvé mamce. Když jsem byl v tvém věku, jednou jsem propadl z matiky. Nelžu. Neudělal jsem matiku.“

Když se nedočkal žádné odpovědi, pokračoval. „Jestli jsem se tě nějak dotkl, odpusť mi to. Vždyť víš, že mi někdy něco ujede bez přemýšlení a potom mě to mrzí. V práci bych s diplomacií nepořídil, tak se občas zapomenu i doma. Promiň tátovi a pojď si s námi dát zmrzlinu.“

Mlčela. Lákal ji dál: „Je to tvoje oblíbená, ta s tropickým ovocem. Pojď se mnou, holčičko moje. Cindy?“

Ani teď se neozvala. Přemýšlel, čím by ji přiměl sejít ke stolu. „Miláčku, vždyť se to ani nesluší. Ty jsi zavřená tady nahoře a Kathy sedí dole sama.“

Tentokrát se od něj odtáhla, napřímila se a řekla: „Tak ať! Ať tam zůstane sama.“

„Cindy?“

„Ona… ona je dokonalá, bez chyby, taková dcera, kterou jste si přáli. Někdo, na koho můžete být pyšní, ve škole jedničky odshora dolů.“

„Miláčku, holčičko, já jsem pyšný na tebe. A vždycky jsem byl.“

„Jenže už ne! Dole máš novou vzornou dceru!“ vyčetla mu.

Teprve teď Steve pochopil, že epizoda u večeře byla jen špičkou ledovce. Uvědomil si, jaký má Cindy strach, bojí se, že ji Kathy připraví o domov i přízeň rodičů.

„Neboj se, holčičko moje, tebe mi nikdo nikdy nemůže nahradit. Ani doma, ani v mém srdci.“

♦ ♦ ♦

Dům ztichl, děvčata usnula. Steve a Hannah seděli dole v kuchyni.

„Takhle to řekla?“ zeptala se Hannah šeptem. „Dokonalá dcera?“

„Přesně tak.“

„Já to nechápu. Měla jsem strach… Nebyla jsem si jistá jedině tebou, Steve. Nedokázala jsem odhadnout, jak se zachováš ty. Žila jsem v přesvědčení, že Cindy má Kathy moc ráda, že bude šťastná, když se k nám přestěhuje napořád. Vůbec mi nepřišlo na mysl, že by ji považovala za konkurenci.“

„Jenže je to tak, Cindy to takhle cítí. Dokonce se mi zdá, že už od samého začátku, jen si netroufla nic říct.“

„Ach bože, co uděláme?“ Hannah si vzpomněla na Gracein šťastný výraz.

„Hanny… Já jsem ochotný vzdát se svého pohodlí a přizpůsobit se. Ale neobětuju spokojenost a štěstí své dcery, její klid. Kvůli nikomu.“

„Jak myslíš, že bylo mně? Byla tak nešťastná, chápala to jako zradu. Když tam nahoře plakala, bylo to proto, že jí tatínek ublížil.“

„Ale vždyť jsem řekl, že jsou to zatraceně dobré známky,“ hájil se.

„Jenže ona čekala pořádnou pochvalu. Sama si dovedu představit, jak by mě mrzelo, kdyby se takhle zachoval můj otec.“

„Co teď ale budeme dělat?“

„Nevím,“ povzdechla si. „Opravdu nevím.“

Druhý den ráno sešel Steve jako obvykle dolů velmi brzy, ale zjistil, že Kathy už je oblečená a sedí u dveří na sbaleném kufru.

„Pane Personsi, odvezl byste mě domů?“

„Ano, Kathy, samozřejmě. Odvezu tě,“ řekl a cítil, jak se mu ulevilo.

37

Doma se večer Kathy přivinula k matce. Obě zoufalé z nečekaně nešťastného konce Kathyina pobytu u Personsových se rozhodly spát spolu v Graceině ložnici.

Kathy se stulila do klubíčka. Celou noc víc mluvily, než spaly.

„Mamko, řekni mi, jaké to bylo.“

„Co, holčičko?“

„Ty a tatínek… Jaké to bylo poprvé? Víš, když jsi věděla najisto, že on je ten pravý.“

„Poprvé…,“ vzpomínala Grace, „úplně poprvé jsem ho viděla v jeho maličké kanceláři. Seděl u stolu, měl kolem sebe knihy a papíry; tenkrát ještě nepoužíval počítač, všimla jsem si starého psacího stroje. Hned mě napadlo: Tak tenhle mužský potřebuje ženskou ruku. Trochu pořádku v životě by mu neškodilo.“

„A tak sis řekla, že bys mohla být tou ženou, viď?“ hádala Kathy.

„Ne, právě naopak. Od takového chlapíka raději dál, pomyslela jsem si. Ale v tom vzhlédl od knížky a podíval se na mě. Zdálo se mi, že mě chce vyhodit, ale najednou se přestal mračit a usmál se. Zeptal se: Co si přejete? Tak jsem odpověděla, že hledám profesora Kipa Camerona. Řekla jsem schválně profesora, i když jsem věděla, že profesor není, byl tehdy jen asistent. Ale chtěla jsem mu zalichotit, moc jsem tenkrát tu práci potřebovala. A on povídá: Mladá dámo, shledávám, že máte talent a schopnosti. Gratuluji, místo je vaše. Asi mě čekal a počítal se mnou. Oba jsme se zasmáli. Pozval mě na oběd a já přijala, i když jsem předtím jedla; musela jsem tedy zvládnout ještě porci navíc. Než jsme ale odložili příbor, zjistili jsme, že máme mnoho společného, že se nám líbí nebo nelíbí totéž… Tehdy, už tenkrát u stolu jsme věděli, že zůstaneme spolu, navždycky. Jen jsem netušila, že naše navždycky bude tak krátké.“

„Mami, kdy jste se s tatínkem poprvé milovali? Kde? Jaké to bylo?“ ptala se Kathy. „Potom jsem se narodila?“

Chce mít nějaké vzpomínky, které by jí zůstaly do konce života. Aby věděla, že měla otce i matku. Hledá jistotu v tom, co bylo. Je ale příliš mladá, aby se upínala k minulosti. Měla by sama sbírat zkušenosti a žít, zakládat na své vlastní vzpomínky.

Celou noc se Kathy vyptávala a Grace jí vyprávěla o Kipovi, o životě před svatbou i po ní. Mluvila jen o příjemných věcech, vynechala nepříjemné zážitky, kdy se bála o manželův život, kdy musela volat pohotovost. Dělila se s dcerou o to nejcennější, co jí mohla odkázat: o vzpomínky.

Znovu ji ale začaly pronásledovat výčitky. Zbývá už jen strýček Harry? Nakonec tedy Kipa zklamu? Nepodaří se mi splnit nejdůležitější slib, který jsem mu dala?

Kathy poslouchala matčino vyprávění, ale ani ona nezůstala klidná. Znovu si představila sebe samu na okraji hluboké tmavé propasti, dokonce se jí zdálo, že po ní tma sahá a chce ji pohltit.

Váhala. Mám to mamce říct? Mám jí prozradit, že jsem zašla do agentury za paní Hannafordovou? Z její řeči jsem pochopila, že se občas najdou rodiny, které chtějí třináctiletou dceru. Nic mi sice neslíbila, ale byla si tak jistá…, vypadala tak přesvědčivě… Věděla o jedné rodině, která tak chce děti, že by mohla mít ráda třináctiletou. Jenže já chci, aby si vzali mě, protože jsem to právě já. To bych asi mamce říkat neměla, usoudila nakonec. I tak je celá ustaraná, mrzí ji, jak to dopadlo u Cindy. Navíc vypadá hůř než před týdnem. Ne, raději jí nic nepovím, nesmím jí přidělávat starosti.

Třetí den po Katheině návratu od Personsových scházela Grace ráno dolů do kuchyně. V tom se jí podlomila kolena. Stačila se zachytit zábradlí, ale protože se polekala, vykřikla. Kathy okamžitě vyběhla na chodbu.

„Mami?“ zeptala se s úzkostí v hlase.

Grace se pokusila o úsměv. „Zachytla jsem podpatkem o koberec. Nic se nestalo. Běž se obléknout, Kathy. Snídaně bude za chvilku.“

Statečně zdolala zbytek schodů a zmizela v kuchyni. Kathy ji shora pozorovala. Rozhodla se jednat.

O polední přestávce zmizela nenápadně z jídelny, vyšla na ulici a nasedla na autobus, který zastavoval dva bloky od kliniky. Stoupla si do čekárny, ale když Spence vyhlédl ze dveří, hned ji zavolal do ordinace; pochopil, že se stalo něco vážného.

„Pane doktore…, jak jí můžu pomoct? Něco pro ni přece můžu udělat?“

„Kathy, no tak, uklidni se a pověz mi, co se děje.“

Popsala mu ranní epizodu na schodech a přidala svůj názor: „Řekla mi, že zachytla podpatkem. Jenže já vím, že to není pravda. Poznala jsem, že se snaží nedat nic najevo, ale předstírala to. Musíte jí pomoct. Třeba něco zkusit, to je jedno co. Nějaké léky, cokoli. Prosím!“

To už se jí slzy kutálely po tváři. Otřela si oči a pokračovala: „Něco přece musí existovat… nové léky… něco… Jen to zkuste, cokoli… Prosím?“

„Kathy, poslouchej,“ vyzval ji tiše, ale rozhodně. „V tomhle stadiu nemoci se stává, že člověku najednou vypovědí kolena službu. Je to slabost, se kterou se ale nedá nic dělat. Viděl jsem to u stovek svých pacientů, je to běžné. Sama slabost není nebezpečná. Neboj se, Kathy, a teď se vrať do školy.“

„Určitě je to jen tohle? Slabost v kolenou?“

Věděl i o další možnosti, mnohem závažnější, ale rozhodl se, že ji nebude děsit. Dokud se nepřesvědčí, nemá smysl ji tímhle zatěžovat. Nechtěl ale ani lhát a zakořenit v ní jednou provždy nedůvěru k lékařům.

„Zatím je to nejpravděpodobnější vysvětlení,“ řekl.

Musí zjistit, co je skutečnou příčinou Graceina současného stavu, aniž by v ní ovšem vzbudil podezření. Pokud jsou jeho obavy neopodstatněné, proč by ji měl děsit?

Zavolal Grace odpoledne.

„Grace,“ začal, „někdy si přeju, abychom se všichni vrátili o pár tisíciletí nazpátek, kdy se tesalo do kamene.“

„Co se stalo?“ zpozorněla.

„Ty zatracené počítače! Senzační vynález našeho století, krabice, které dokážou všechno snad kromě milování… A i na to jistě brzy přijdou… V noci vypadl proud a já přišel o svoje data. Musím vás poprosit, Grace, abyste se nechala vyšetřit znovu. Snad vás to nebude tolik obtěžovat.“

„Já… dobře.“

„Víte co? Přijeďte raději rovnou do nemocnice, kdyby bylo potřeba ještě něco doplnit, mají lepší vybavení.“ Sehrál, že ho tohle napadlo až během hovoru.

„Dobře, když myslíte, že je to lepší,“ souhlasila.

„Určitě. Ušetříte si jednu cestu. Proč jezdit dvakrát, když to zvládneme najednou.“

Když vešla do ordinace, Spence stál u okna. Otočil se a spatřil ji v plném světle. Způsob chůze ho nenechal na pochybách: Ne, to není jen slabost v kolenou, ale něco mnohem vážnějšího.

Posadila se a uvedla několik základních dat, o která údajně přišel vinou výpadku dodávky elektřiny. Potom navrhl: „Grace, když už jste tady, mohli bychom udělat pár snímků mozku.“

„Snímky mozku? Máte nějaké podezření? Co je se mnou?“ polekala se.

„Grace, zpronevěřil bych se svému povolání, kdybych vám tohle vyšetření nenabídl.“

Váhala. „Jak to probíhá?“ zeptala se po chvíli.

„Položíte se na pohodlné lehátko, které potom vjede do velkého přístroje, hlavu budete mít v takovém bílém kovovém tunelu.“

„A?“ popohnala ho netrpělivě.

„Jen zůstanete klidně ležet. Na minutku uslyšíte slabé tlumené hučení nebo šum, ale nic se vás nedotkne. To je celé.“

„Opravdu?“ zapochybovala.

„Ano,“ potvrdil. „Zázrak moderní techniky. Před několika léty jsme se neobešli bez neurochirurga, když jsme chtěli nahlédnout do mozku. A dnes? Stačí několik minut. Bez doteku, bez bolesti.“

„Vážně se to zdá jednoduché,“ uznala. „A dál?“

„Uvidíme, jestli bude potřeba něco podniknout.“

„A Kathy? Musí o dnešním vyšetření vědět?“

„Určitě ne hned,“ řekl.

„A co když něco najdete?“

„Nemá cenu tohle rozebírat, dokud jsme nezačali.“

„Dozvím se potom, kolik času mi zbývá?“

„Ano. Snímky by nám měly pomoci.“

Znovu se zamyslela a zvažovala, co jí řekl; zbytek se snažila odhadnout. Nakonec svolila. „Dobře, pane doktore. Když je to tak důležité…“

Spence okamžitě vydal nezbytné pokyny a zařídil snímkování.

Za dva dny měl výsledky vyšetření na stole. Potvrdily se metastázy, rakovina zasáhla mozek. Chystal se Grace vysvětlit situaci, souhlasil také s přítomností Kathy, která zatím pokaždé matku na kontrolu doprovázela.

Spence oběma ukázal snímek, vysvětlil, že barevné skvrny odpovídají rozmístění metastáz. Grace si jeho výklad zredukovala do jediné otázky: „Kolik? Kolik času mi zbývá?“

„Naštěstí,“ pronesl pomalu, „můžeme postup trochu zdržet. Bez zásahu by to znamenalo… měsíc. Když ale hned začneme s ozařováním, troufám si říct… tři měsíce.“

„Tři měsíce…,“ opakovala hluše. Tří měsíce.

Kathy jí sevřela studenou dlaň.

„Dobře… Dobře, terapie,“ přikývla.

Tři měsíce. Musím najít Kathy domov, nebo ji vydat Harrymu. Jestli je to skutečně jediná volba, chci, abychom teď byly co nejvíc spolu.

38

Harry Cameron čekal u okénka v hale. Když se dostal na řadu, řekl skromně: „Mám tady na klinice neteř, rád bych ji viděl. Grace Cameronová. Pokud potřebujete nějaké doklady…“

Vytáhl peněženku a ukázal řidičský průkaz; podle fotografie se nedalo pochybovat o jeho totožnosti.

„Grace Cameronová, pokoj pět set čtyři,“ oznámila žena za skleněnou přepážkou.

Vykročil k výtahům. Cestou si ještě naposledy zopakoval řeč.

Dveře pokoje nebyly úplně zavřené, ale i tak zaklepal. Jednoduše, nijak vyzývavě. Tiché skromné zaklepání. Grace unaveně zavolala: „Kathy, pojď dál.“

Otevřel dokořán, skoro zaplnil celý vchod.

„Strýček Harry…,“ uklouzlo Grace. Tuhle návštěvu očividně nečekala.

„Ano, Grace, strýček Harry. Dva dny je telefon hluchý, tak jsem si domyslel, kde tě hledat. Co říkají doktoři?“ Přistoupil k posteli, aby si prohlédl zdravotní záznamy. Zaprotestovala: „To je pro sestry!“

„Samozřejmě,“ odfrkl, ale přestal. „Co ti tedy řekli?“

„Snaží se mě léčit, prý to zabírá.“ Dovolila si trochu zaimprovizovat, za daných okolností mi nezbývá nic jiného.

„Léčit?“ opáčil. „Jak − léčit? Ozařování, chemoterapie?“

Prozradil tak, že si o AIDS přinejmenším hodně přečetl. Jistě si domyslel, jaké má Grace vyhlídky, že jí zbývají sotva tři měsíce, aby našla dceři novou rodinu. Okamžitě si připadala naprosto bezmocná.

„Grace, musím přiznat, že tě obdivuji. Jak jsi statečná a pereš se s tou nemocí, kolik kuráže máš! A já se občas objevím…“

Skočila mu do řeči.

„… a počítám dny. Vyčkávám/’ doplnila za něj.

„Jestli se ti líbí taková slova… Jak chceš. Dostali jsme se rychleji k jádru problému. Nechal jsem ti po celý rok volnou ruku a teď jsem se rozhodl jednat. Nebudu dál jenom nečinně přihlížet, sám se postarám o Kathy. Podniknu jisté kroky, a to hned.“

„Kroky?“

„V případě, že dítě zůstane bez rodičů, příbuzný může v souladu se zákonem požádat, aby mu bylo svěřeno do péče.“

„Nedám souhlas k adopci,“ prohlásila okamžitě.

„Nemusí se jednat o adopci, stačí poručnictví. Jestliže se prokáže, že žadatel je finančně zajištěný a chce se o dítě starat, pak ho soud může ustanovit zákonným zástupcem nezletilého. Mí právníci se postarají o formální stránku věci, na mně bude jen podepsat žádost. Potom…“

„… si počkáš, až umřu,“ dokončila Grace místo něj.

„Bylo by určitě lepší, kdyby ses postavila na mou stranu. Nevím, co jsi Kathy řekla o mně a Líze, ale je nejvyšší čas, abychom všechno urovnali,“ řekl. „I pro tvoji dceru bude jednodušší, když mi nezačneš házet klacky pod nohy.“

Neodpověděla, a tak pokračoval:

„Věř mi, je to v Kathyině zájmu. Přál bych si, aby se k nám těšila. Grace, slibuju ti, že se o ni, jak se patří postaráme.“

Naklonil se k ní. Uvědomila si, že nikdy tak blízko nestál.

„Naše rodina, snad i díky době, ve které žijeme, nashromáždila během let víc talentu a schopností, než dokázala využít. Ano, i o Kipovi mluvím. Nadaný, bystrý, pohotový − co ten mohl dokázat! A namísto podnikání se zahrabal na škole. Několika ignorantům přednášel anglickou literaturu. Lidem, kteří se pomalu neuměli správně podepsat! Taková ztráta času, energie… Měl se pustit do podnikání, a ne házet perly sviním. Bohužel. Vyčítám si, že se mi včas nepodařilo otevřít mu oči. Rád bych napravil, co jsem napáchal, a alespoň jeho dceři pomohl najít správnou cestu. Pane bože, já vím, jak jsem se na něm provinil, ale teď…“ Na okamžik se odmlčel, polkl a znovu začal.

„Teď, když se všechno takhle semlelo, jsem povinován Kathy ochránit a nedopustit, aby padla do spárů sociálních pracovníků a jiných státních institucí. Připrav se, že se ti ozve můj právník.“

Čekal na její reakci; když nereagovala, dodal: „Dohoda mezi námi by pochopitelně celou věc usnadnila. Měli bychom se spolu domluvit; sepsal bych žádost, s tvým podpisem by vypadala mnohem lépe. Nezůstali bychom odkázaní na soudce, který nezná ani Kathy, ani tebe nebo mě.“

Grace nenapadlo, jak mu oponovat, věděla jen, že dobrovolně souhlasit nebude. Harry vypadal spokojeně, podařilo se mu, oč usiloval. „Je mi tě líto, Grace. Kdyby záleželo jen na penězích, neváhal bych ani chvíli a pomohl.“ Otočil se a odešel.

Připadala si bezbranná a ztracená, stejně jako tehdy po Kipově smrti. Nedokázala ho zachránit − a dnes zklamala znovu.

Stále se ale nevzdávala poslední naděje, říkala si, jakmile se vrátí z nemocnice, pokusí se ještě jednou. Musím najít domov pro Kathy, místo pro mou dceru, kde bude šťastná, lidi, kteří ji budou mít rádi a které si zamiluje i ona. Ne Harryho poručnictví a plány, které hodlá prosadit bez ohledu na vůli ostatních. Harry by se snažil zformovat Kipovu dceru k obrazu svému, jejím prostřednictvím naplnit své vlastní sny, ne její. Tohle nedovolím, umínila si.

Tři dny, které Grace strávila v nemocnici, se Kathy starala sama o sebe. Přes naléhání Hannah Personsové zůstala v domě, rozhodnutá dokázat sobě i jiným, že je soběstačná. Nepotřebujíc rodinu, řekla si vzdorně první večer. Všechno zvládnu. V noci ji odvaha přešla. Nemohla usnout a vylekal ji každý náhodný šramot. Šla si lehnout do matčiny postele. Když ji konečně přemohl spánek, pronásledoval ji starý známý sen: padala do bezedné černé jámy.

Ráno se budila unavená, ale ani za nic by nešla k Personsovým. S rozedněním se znovu pevně rozhodla vydržet. Do školy jela autobusem, stejným se vracela domů. Vynechala balet i trénink, ale jen proto, aby zaběhla za Grace.

Když čekala, než ji pustí do pokoje, vyslechla hovor sester, zajímalo ji, zda se zmíní i o její matce. Pokud přišel do pokoje doktor Spence, nespustila z něj zrak. Sledovala, jak se tváří, neunikla jí jediná poznámka, jediný pohyb. Stejně tak „hlídala“ i Scottyho, který se u Grace na chvíli zastavil.

Napadlo ji, že možná vědí, jak je pozoruje; oba mluvili velmi málo. Nechtěla připustit, že v tomto stadiu matčiny nemoci už nemají důvod něco tajit.

Třetího dne propustili Grace do domácího léčení, tedy do péče Kathy, která hned po příjezdu trvala na tom, aby si matka lehla, ačkoli lékaři nic podobného nenařídili. Sama pospíchala do kuchyně a dala se do přípravy jednoduchého oběda: uvařila polévku a nachystala čerstvé topinky.

Grace se pokusila sníst alespoň tolik, aby se Kathy nedotkla. Nato řekla: „Kath. Sedni si.“

Dcera hned poslechla, maličko zaražená přísným tónem. „Ano, mami?“

„Kathy, nemusím ležet v posteli. Klidně vstanu a odvezu tě do baletu, jestli chceš.“

„Radši bych byla s tebou, mamko.“

„Kathy… Přemýšlelas trochu, co bude dál? Až… potom?“

„Někdy… Občas na to myslím,“ přikývla Kathy. Občas znamenalo stále.

„Víš, že jsem se snažila. I ty. Vyzkoušely jsme, co se dalo. Teď zbývá jediná možnost.“

„Já vím,“ zaváhala na okamžik. „Proto jsem se rozhodla zavolat slečně Hannafordové.“

„Komu?“

„Jedna příjemná paní, mamko, z agentury, která se stará adopce.“

„Tys šla sama do nějaké agentury? Proč?“ ptala se Grace ohromeně.

„Musela jsem zjistit, jestli je zájem o třináctileté,“ vysvětlila prostě. Ihned viděla, jak matku šokovala, a chtěla zmírnit účinek svých slov. „Mamko, je moc hodná. A hlavně, řekla: ano, třináctileté si lidi osvojují. Víš, ptala jsem se jen… kdyby náhodou…“

Grace si teprve teď uvědomila, jaký má dcera strach z budoucnosti. Co když ji nikdo nebude chtít? Kam půjde? Zůstane sama, úplně sama, to ji trápí.

„Miláčku… Kathy…“ Dcera se nad ni naklonila a Grace ji objala. Přitom zašeptala: „To není nutné, holčičko. Strýček Harry a Líza si moc přejí, aby ses k nim nastěhovala. Chtějí požádat soud.“

„A nepotřebují i můj souhlas, mamko?“

„Holčičko, co řekneš, až se soudce nebo sociální pracovnice zeptají, jakou máš jinou možnost? Nestačí odpovědět: Paní Hannafordová mi někoho najde. Proto chci, abys byla připravená. Až přijde čas, přestěhovat se ke strýčkovi Harrymu, buď hrdá, sebevědomá, silná. Nikoho se neboj, ani jeho. Zůstaň sama sebou, jdi za svým cílem. Nedovol, aby někdo jiný řídil tvůj život. Nebude to jednoduché, ale věřím, že ty to dokážeš, Kathy.“

„Můžu utéct,“ namítla dcera.

„Ne, tohle jediné nesmíš, holčičko. Ničeho bys nedosáhla. Zůstaň. A bojuj. Nevzdávej se. Zůstaň sama sebou,“ opakovala Grace. „Zvládneš to. Znám svou dceru. Věřím ti, Kathy.“

„Takže… Takže strýček Harry,“ hlesla.

Harry Cameron domluvil schůzku v kanceláři svého právníka. Grace se necítila dvakrát dobře, ale nechtěla porušit slib. Oblékla se, upravila a vyrazila do města.

Našla důstojně vyhlížející budovu, vešla a posadila se do haly poblíž masivních dveří s několika mosaznými jmenovkami. Netrpělivě čekala, až na ni přijde řada. Párkrát ji přepadlo nutkání vstát a odejít, než ji zavolají, ale pokaždé se přemohla a zůstala sedět. Natáhla ruku po hromádce časopisů, aby rozptýlila myšlenky, ale nedokázala se soustředit na čtení. Po chvíli, která se zdála nekonečná, ji přísně vyhlížející sekretářka uvedla do prostorné kanceláře, kde ji očekával nejen Harry, ale i Líza a Joshua Herkimer, starší šedovlasý muž, jehož Harry oslovoval: „Pane soudce.“

Ukázalo se, že Herkimer dříve opravdu působil v soudní síni a byl sběhlý v otázkách rodinného práva, adopce a poručnictví.

Zdlouhavě Grace vysvětlil, jak řízení probíhá, a seznámil ji s obsahem smlouvy, kterou měla podepsat. Mluvil laskavě a budil dojem ohleduplného člověka. Potom se Grace zeptal, jaké má představy o blízké budoucnosti, kde stráví poslední dny svého života. Zajímala se někdy o ústav péče o dlouhodobě nebo nevyléčitelně nemocné? Také chvíli nahlas uvažoval, jaký dopad bude mít celá záležitost na Kathy. Navrhl opatrně, aby se Kathy přestěhovala k Harrymu a Líze dříve, ale okamžitě rozhodně odmítla. Harry ani právník nenaléhali.

Nakonec jí Herkimer ukázal smlouvu. Podal Grace pero. Zaváhala. Potom si uvědomila, že nemá jinou možnost, a vzala si je.

Najednou se jí vybavila scéna z velikonoční hry, kterou nacvičovala ještě v nedělní škole, část, kde Ježíš promlouvá k Jidášovi: „Co musíš vykonat, učiň rychle.“

Sama si teď připadala jako zrádce.

Podepsala. Vrátila Herkimerovi pero a cítila se ještě hůř. Harry pochopil a přispěchal s ujištěním. „Grace, holčičko, máš naše slovo. Budeme se o Kathy starat jako o vlastní. Nikdy nepocítí nedostatek. Až si zvykne, jak to u nás chodí, bude to nejšťastnější dítě ve městě.“

Líza pokyvovala hlavou, aby zesílila účinek Harryho slov.

Když se Grace zvedla a odcházela, pravá ruka ji zničehonic začala pálit. Další projevy mé zatracené nemoci, řekla si nejdříve. Cestou domů ji napadlo jiné vysvětlení: to je ruka, která zradila. Kip mi nikdy neodpustí.

Potřebovala se sama před sebou obhájit. Je to jeho vina stejně jako moje! On měl hemofílii.

Okamžitě se za tu myšlenku nenáviděla.

Po celou dobu jí v uších zněl Harryho hlas. Nedokázala ho nijak zaplašit. Pár slov se vracelo znova a znova. Až si zvykne, jak to u nás chodí…

V duchu protestovala: Nechci, aby si zvykala! Kip by si taky nepřál, aby se vám přizpůsobovala!

Zároveň si uvědomovala, jak nesmyslná je její tichá vzpoura. Svolila. Podepsala. Souhlasila, protože neviděla jiné východisko.

39

„Zítra je sobota, žádná škola, tak půjdeme na hřbitov,“ rozhodla Grace. Nedodala naposledy. Skoro všechno bylo teď naposledy.

Teprve u Kipova hrobu si Grace přiznala, co ji sem vyhnalo právě dnes: přišla prosit o odpuštění.

Stála tiše před náhrobkem a upírala pohled na jméno vyryté v žulovém kvádru. V duchu stále opakovala stejná slova: Kipe, prosím, je mi to líto, je mi to moc líto, Kipe, miláčku, opravdu jsem zkusila všechno, Kipe, Bůh je mi svědkem, snažila jsem se, odpusť…

Kathy mezitím přistřihla trávu, která od poslední návštěvy trochu zbujněla. Pak vstala a chytila matku za ruku. Obě stály tiše, každá zaujatá vlastními myšlenkami. Nakonec ale matka s dcerou dospěly ke stejnému závěru.

Do kamenné desky brzy vytesají nové jméno. Příliš brzy.

Grace chtěla odvést Kathyinu pozornost, a tak navrhla: „Když jsme tady, co kdybychom se zašly podívat za Sárou?“

Vykročily. Grace se ještě na okamžik zastavila a ohlédla. Jakmile si Kathy všimla, obrátila hlavu, a ačkoli obě cestu dobře znaly, prohodila: „Tudy, vezmeme to touhle cestou a potom doleva.“

Kathy kráčela vpředu. Míjely malé i velké desky a pomníky, až se konečně dostaly na cestičku vedoucí k Sařině hrobu.

„Tamhle to je,“ ohlásila Kathy.

Napřáhla ruku a obě zahlédly ženu v černém, která se právě narovnala; musela předtím klečet u pomníku. Kathy se na chvíli zarazila. „Není to paní Sloaneová?“

Ani Grace si nebyla úplně jistá, a tak vykročila k Sařině hrobu. Po několika krocích zavolala: „Victorie?“

Žena se otočila za hlasem, opravdu v ní poznaly Victorii Sloaneovou.

Hned jim vyšla vstříc, Kathy i Grace spěchaly k ní. Srdečně se objaly. Potom se Victoria podívala na Grace důkladněji. „Ach, moje drahá…,“ zašeptala jen. Rychle se však vzpamatovala. „Doufala jsem, že… že tě zastihnu…“ Očividně upadla do rozpaků ve snaze najít správný výraz.

„… ještě naživu,“ pomohla jí Grace.

„Promiň, odpusť, ale máš pravdu, ano, chtěla jsem tě vidět. Musíme si spolu promluvit,“ řekla Victoria vážně.

Kousek od hlavní brány objevily malou kavárničku, která po léta poskytovala první azyl truchlícím i náhodným návštěvníkům hřbitova.

Victoria zvolila tichý stolek v rohu, dále ode dveří. Jakmile si sedly a Grace i Kathy měly možnost prohlédnout si ji v klidu, pochopily, že Victoria určitě není šťastná; vypadala unaveně a utrápeně. Teprve po několika doušcích silné černé kávy se rozpovídala.

„Stydím se sama před sebou. Těch příšerných posledních pár roků ze mě udělalo zbabělce. Za tak krátkou dobu jsem je všechny ztratila… Manžela, dceru, nakonec i mou malou nevinnou Saru. Nechtěla jsem zažít už žádnou další bolest nebo smrt, chtěla jsem jen utéct před pláčem a smutkem. Doufala jsem, že ve Francii se mi podaří zapomenout, pokoušela jsem se oživit vzpomínky na léta, kdy jsem v Evropě šťastně žila se svým mužem. Jenže postupně mi došlo, že jediný způsob, jak přátele neztratit, je žít bez lidí. Když jsem pochopila tohle, věděla jsem, že se musím vrátit. Snad dokážu být prospěšná jiným − určitě existuje spousta malých dětí, jako byla moje Sara, mohu jim pomáhat. A vzpomněla jsem si na tebe, Grace. Tisíckrát jsem ti chtěla napsat. Zavolat. Ale pokaždé mě napadlo… Prosím tě, promiň, že to takhle tvrdě říkám… Myslela jsem si: Už tu asi není. A Kathy… Kathy bydlí v nějaké jiné rodině. Doufala jsem, že u dobrých lidí.“ Victoria si prsty sčísla dozadu bílé vlasy a pokračovala: „Musím přiznat, Grace, když jsem dnes přijela, šla jsem se podívat na hrob tvého muže − a doufala, že tam nenajdu tvé jméno. Odpusť mi, že ti to takhle povídám, ale celý rok jsem o všem přemýšlela.“

Zahleděla se někam do dálky, potom pohladila Grace dlaň a zeptala se: „Můžu být nějak užitečná?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou Grace, „všechno… všechno se ubírá přirozenou cestou. Doktor Spence vyzkoušel, co se dalo.“

„Ano, já vím.“ Victorii okamžitě ve vzpomínkách ožila Sara a také její poslední dny. Na chvíli se zamyslela. „Vím, že je to sobecké, hlavně po tom, co jsem tak dlouho mlčela a snažila se uniknout před realitou, ale musím se zeptat. Kathy… Už ses nějak rozhodla, Grace?“

„Proč?“

„Jestli ne, chci tě požádat, abys uvažovala o mně.“

„O tobě?“

„Jako o nové rodině. Slibuji, že se o ni postarám, o všechno, co bude potřebovat: zajistím jí to nejlepší vzdělání, ale hlavně bude mít opravdový domov. Věř mi, Grace, vím, jaké to je, když má žena děti. Vím, kolik lásky a citu mi ještě zbylo. Prosím, alespoň o tom přemýšlej. I ty, Kathy.“

Matka i dcera si vyměnily pohledy a Grace musela s pravdou ven: „Já… Já už jsem jedno rozhodnutí udělala. Podepsala jsem smlouvu s příbuzným, se strýcem.“

„Ach, to mě moc mrzí.“ Najednou si uvědomila, co říká: „Vidíš, Grace, jak jsem sobecká. Myslím jen na sebe. Nemám co tvrdit, že je mi to líto, měla bych být šťastná, že Kathy má domov. Zvlášť když je to vlastní rodina. Nezlob se. To je dobře, alespoň jsi klidná.“

Když se loučily, Victoria stiskla Kathy ruku: „Nikdy nezapomenu, co jsi udělala pro Saru. Tolik tě měla ráda! Vrátilas jí život, alespoň na chvíli.“

Kathy vzhlédla. „Opravdu chcete třináctiletou? Vážně?“

„Ano, holčičko drahá. Opravdu.“

„Kathy,“ napomenula ji tiše matka. „Už jsem se zavázala strýčkovi Harrymu. Podepsala smlouvu, u právníka.“

„Ano, já vím,“ přikývla Kathy.

♦ ♦ ♦

Cestou domů mlčely. Než odbočily na příjezdovou cestu před domem, Kathy se ozvala: „já jsem nic nepodepsala.“

Grace neodpověděla. Vešly do domu. Teprve v pracovně, kde si zvykly probírat nejdůležitější otázky, Kathy na Kipově oblíbeném místě, Grace v křesle, matka začala:

„Kathy, miláčku, obě jsme se pokoušely najít ti nový domov, ale sama víš, nikam to nevedlo.“

„Victoria… Victoria mě chce. A já chci jít k ní. Měla jsem ji ráda, vždycky. Líbilo se mi, jak jedná se Sárou, byla jako maminka i babička zároveň. Udělala by pro ni všechno na světě.“ Kathy naléhala dál: „A mamko, ona opravdu někoho potřebuje. Tohle jsem hledala: rodinu, která by mě chtěla, ale ne z lítosti. Rozumíš mi, mamko? Potřebuju někoho, stejně jako taťka tebe.“

„Kathy, poslouchej: podepsala jsem smlouvu se strýčkem Harrym.“

„Tak ji zruš, mamko. Odvolej.“

„Uzavřeli jsme úřední smlouvu, v přítomnosti právníka, Kathy. I kdybychom šly k soudu, Harry vyhraje. Žádný soudce nesvěří dítě úplně cizímu člověku, když o ně projeví zájem pokrevní příbuzný.“

„Ale Victoria není cizí!“

„Podle zákona je. Kdyby… Možná, kdyby se byla vrátila dříve… Ne, stejně by vyhrál Harry. A teď má navíc v ruce i platnou smlouvu.“

„Proč musím žít u Harryho, ve velikánském prázdném domě? Jít do nové školy? Proč? Protože měl tatínek hemofílii? Proč se vůbec nakazil AIDS? A ty? Proč? Proč?“ Propukla v pláč. Vyskočila a utekla do svého pokoje. Grace slyšela, jak prudce zabouchla dveře.

Celou noc myslela jen na odpolední scénu s Kathy, ale nedokázala přijít na nic, čím by ji mohla utěšit. Žádná slova nemohla vynahradit křivdy, které jí osud připravil.

Před svítáním došla ve svém přemítání k názoru, že nemá právo vinit život nebo osud. Ona sama se před šestnácti lety rozhodla, že si vezme Kipa. Ona si namlouvala, že jejich štěstí nic a nikdo nezkalí. Jak jsem tehdy měla tušit, kam všechno povede? obhajovala se sama před sebou. Kathy má plné právo mě vinit.

Kdybych tak mohla pár dnů vrátit. Vzít zpět své slovo. Anebo požádat Harryho, aby se nároku vzdal. Co bych mu řekla? Kathy půjde raději k neznámé ženě než k tobě a Líze. Tohle?

Něco takového by nikdy nepřipustil. Rozzuřil by se. Možná by zabrala pokorná prosba. Jenže Kip ji kdysi varoval: Před divokým zvířetem nesmíš dát najevo strach ani slabost, nezná slitování. Harry je stejný. Na něj platí jedině síla, jinak nemáš šanci.

Síla… Té mi moc nezbývá, pomyslela si hořce.

Zoufalá a vyčerpaná nakonec pozdě k ránu usnula.

40

Na Harryho Camerona platí jedině síla. S touhle myšlenkou za svítání usínala a také o pár hodin později procitla. Nedokázala se jí zbavit ani později, když vstala, dohlédla, aby se Kathy vypravila do školy, a pomalu se dala do úklidu.

Rovnala věci na Kipově stole a v tom si vzpomněla na obálku v zásuvce. Odemkla malý sejf a kvapně prolistovala několik papírů uvnitř. Konečně! Vytáhla dopis a pozorně jej dvakrát pročetla. Potom zvedla sluchátko, aby promluvila s Joshuou Herkimerem.

Požádala o schůzku, které se zúčastní všechny tři strany: Harry, právník a Grace. Herkimer nasadil shovívavý tón, jakým dospělí občas jednají s netrpělivými dětmi; Grace měla co dělat, aby nevybuchla. Ovládla se a Herkimer nakonec souhlasil.

Myslela na Kipa, aby si dodala odvahy; potřebovala nějaké povzbuzení. Věděla, že setkání s Harrym nebude ani příjemné, ani jednoduché. V čekárně Herkimerovy kanceláře se posadila a v duchu počítala minuty.

Když ji asistentka oslovila, Grace vstala, sevřela kabelku s dopisem a vešla. Herkimer stál u stolu. Pozdravil a podal jí ruku. Bedlivě sledoval každé její gesto. Vycítila, že odhaduje, proč asi přišla. Strýček Harry postával vedle. Tvářil se až příliš sladce.

„Grace, má milá,“ začal.

„Dobrý den, strýčku Harry,“ zvládla zdánlivě klidně.

Herkimer ji vyzval, aby se posadila, a hned zahájil. „Paní Cameronová, upřímně řečeno, váš telefonát mě příliš nepřekvapil.“

Grace se zarazila. Tuší snad, proč jsem tady? Jak by mohl? Nikomu jsem se ani slovem nezmínila, ani Kathy.

Cítila, jak ztrácí jistotu, a na okamžik měla dojem, že se jí zvedne žaludek. Ne, teď ne, teď jde o budoucnost mé Kathy, o život mé dcery. Budu se prát do poslední chvíle.

Herkimer vysvětloval: „Po tolika letech praxe ze zkušenosti vím, jak se lidé v takových případech chovají. Není výjimkou, že člověk najednou začne pochybovat. Setkal jsem se s tím u případů adopce, poručnictví, dokonce i při uzavírání běžných kupních smluv. Nemusíte se za to stydět. Tak, co si potřebujete objasnit?“ Nedal jí ovšem dost času k odpovědi a hned pokračoval: „Nějaké finanční záležitosti? Záruky? Pan Cameron se už o všechno postaral. Mohu vám ukázat příslušná prohlášení. Kathy se dostane odpovídajícího vzdělání nejen středoškolského, ale bude finančně zajištěná i během studia na univerzitě, ať už se rozhodne pro práva nebo obchod. V případě takového talentovaného bystrého děvčete je to ta nejvhodnější volba. Pan Cameron počítá, že půjde v jeho stopách. Uměl by si člověk představit lepší začátek kariéry?“

Takže Harry nelenil a už Kathy nalinkoval život, uvědomila si.

„Tady vidíte, paní Cameronová, že můj klient převzal svůj velký díl odpovědnosti. Stručně řečeno, o vaši dceru je postaráno.“

Herkimer skončil s pocitem, že vyjasnil veškeré nesrovnalosti, které mohly Grace trápit. Spokojen sám se sebou se obrátil na Harryho. „Tak,“ dodal a očekával Gracein souhlas.

Ta seděla zpříma, připravena na rekci, kterou pravděpodobně vyvolá její prohlášení. Sebrala všechnu kuráž, nadechla se a pronesla: „Pane Herkimere, přišla jsem zrušit smlouvu, kterou jsem podepsala.“

„Co jsi?“ nadskočil Harry. Okamžitě si s Herkimerem vyměnili pohledy. Právníkův jasně naznačoval: Já to vyřídím. Klid.

„Drahá paní Cameronová, možná si plně neuvědomujete závaznost svého kroku. Jakmile je smlouva jednou uzavřena, začíná, abych tak řekl, žít svým vlastním životem. Pokud zúčastněná strana nemůže dokázat, že dohoda je po právní stránce neplatná, že jde o podvod, pak je možno ji zrušit pouze se souhlasem všech zainteresovaných. Což ovšem není náš případ.“

Všimla si, jak Harry horlivě pokýval hlavou.

„Jistě nemáte v úmyslu tvrdit, že se zde jedná o podvod. V opačném případě byste při prohrála. Věděla jste, co podepisujete. S podmínkami jste byla seznámena. Je to tak?“

„Ano, ano.“

„Pak tedy…“ Herkimer dokončil větu rozmáchlým gestem. Roztáhl ruce, pak pokrčil rameny, aby dal najevo, že jakákoli další diskuse je zbytečná ztráta času.

Grace mlčela. Herkimer ji tedy pobídl: „Paní Cameronová?“

„Chci tu smlouvu zpátky,“ řekla.

„Ale vždyť jsem vám právě vysvětlil, že to není možné.“ Herkimer už nemluvil tak laskavě jako na začátku. Tón byl tvrdší a chladnější.

„Řekl jste, že se souhlasem všech zúčastněných stran je možné dohodu zrušit.“

„Ano. Ale také jsem vás upozornil, že v našem případě tohle nepřipadá v úvahu.“

„Co když to není nemožné?“

„Má zlatá…“ Málem vybuchl. Jeho trpělivost byla u konce.

„Pane Herkimere!“ zarazila ho ostře.

Právník se překvapeně podíval na svého klienta. Ani jeden z nich neočekával něco podobného od tak zjevně zranitelné ženy. Grace zatím pokračovala: „Pokud získám souhlas druhé strany, můžeme dohodu prohlásit za neplatnou?“

„Stále nechápu, jak byste…“

Znovu ho přerušila. „Pane Herkimere, trochu jsem se zajímala o vaši osobu. Ve městě máte pověst uznávaného právníka. Pokud si ji chcete zachovat, mlčte a vyslechněte mě.“

Harry se neovládl a napomenul ji: „Nemluv takhle s panem soudcem!“

Namísto pokorné omluvy se Grace znovu obrátila na Herkimera. „Jestli mě nenecháte dokončit myšlenku, půjdu k soudu a podám stížnost. Soudce Joshua Herkimer a jeho klient Harry Cameron využili ke svému zájmu umírající ženu. Donutili ji podepsat smlouvu, která omezí svobodu její dcery. To není hezké, viďte, pane soudce. Na dobré pověsti to vaší advokátní kanceláři také nepřidá.“

„Vážená dámo, jestli jste se rozhodla mě vydírat.

„Ne, vůbec ne. Jen bych ráda slyšela, že se souhlasem vašeho klienta Harryho Camerona prohlásíte smlouvu za neplatnou.“

„Jistě, s jeho souhlasem. Udělám všechno, co si můj klient bude přát. Samozřejmě v mezích zákona.“

„Děkuji, to je všechno, co potřebuji od vás.“

Otočila se na Harryho.

„Strýčku Harry, řekni panu Herkimerovi, aby zrušil smlouvu, kterou jsem podepsala, i všechny její kopie.“

„Grace, drahá,“ začal Harry vlídně.

„Strýčku Harry! Pověz mu to. Chci tu smlouvu. Chci zpátky svou dceru!“

„Ano? A co bys pro ni mohla udělat? Jak se o ni postaráš?“ zeptal se sebejistě.

„Našla jsem řešení. Mám pro ni dobrý domov, kde ji budou mít rádi. A hlavně tam bude moci zůstat sama sebou. Toho si tolik cenil už její otec a stejně i já.“

„Netuším, jaký domov máš na mysli, ale trvám na tom, aby rozhodl soud. Pokud uzná, že jsi schopná zajistit lepší podmínky ve srovnání se vším, co nabízím já, prosím.“

„Snad nepůjdeme tak daleko,“ poznamenala.

„Jiná cesta než soudní není,“ upozornil ji znovu Herkimer.

„Souhlas všech zúčastněných stran, pane Herkimere,“ opravila ho.

„Který pochopitelně nedostanete,“ zdůraznil.

„Pokud bude soudní jednání nezbytné, mám důkazy, které jistě rozhodnou v můj prospěch.“

„Důkazy?“ zareagoval okamžitě Herkimer.

„Vyměním je s vámi za smlouvu.“

„Zatraceně,“ neudržel se už, „ptám se vás, jaké důkazy?“

Grace sáhla do kabelky, vytáhla složený list papíru, roztáhla jej a začala číst.

Milý Kipe,

psali jsme si celé roky: veselé, smutné, nezávazné i vážné řádky. Spolu jsme probírali politiku, válku a mír, svět. Tohle je nejdůležitější dopis, který ode mě dostaneš, je to poslední psaní, které někomu posílám.

Kipe, ty znáš mého otce. Víš, jak dovede být tvrdý a náročný, jak se tě snaží ovládat, kdykoli to dovolíš. Jenže dokonale bys pochopil jedině tehdy, kdybys byl jeho syn. Dvaadvacet let jsem se snažil bojovat o sebe, o vlastní duši. Chtěl jsem jít svou cestou. Ale nakonec vyhrál a já prohrál. Vždycky to tak bylo. Zbývá mi jediná možnost, jak se vymanit z jeho moci.

Díky, žes mi byl přítelem. V mém životě jsi představoval jediné světlo.

Kipe, až se to stane, řeknou, že to byla jen obyčejná nehoda. Nebude. Ironií je, že se to stane v mém novém luxusním sporťáku, který mi koupil, aby mě dál držel v hrsti. Tentokrát mu to nevyjde.

Tvůj poražený bratranec a přítel Justin.

„Byla to nehoda,“ zaprotestoval okamžitě Harry.

Grace si ho nevšímala, ale dívala se na Herkimera. Zjevně zuřil.

„Klidně půjdu k soudu a předložím tento dopis jako důvod, proč hodlám odstoupit od smlouvy. Nedovolím, aby osud mé dcery závisel na milosti vašeho klienta.“

„Žádný soud se nebude vážně zaobírat řádky sepsanými nevyrovnaným mladíkem se sebevražednými sklony,“ prohlásil Herkimer.

Nenechala se zastrašit. „Tenhle dopis za smlouvu.“

„Když odmítneme…“

„Potom text zveřejním.“

„Vážená dámo,“ řekl Herkimer, „už mi tolikrát vyhrožovali. I profesionálové. A nikdy jsem necouvl. Stejně tak jsem nedovolil, aby se vzdal můj klient.“

Grace dopis pečlivě složila a schovala do kabelky.

„Počkej!“ ozval se najednou Harry. „Joshuo, vrať jí tu smlouvu.“

„Harry, jen blafuje.“

„Dej jí ten dokument!“ trval na svém Harry.

„A všechny kopie,“ dodala.

Herkimer neochotně otevřel složky, vytáhl smlouvu a podal ji Grace. Oplátkou mu vydala dopis.

Přeložila list se smlouvou, pak ještě jednou a nakonec roztrhala na malé kousíčky.

„Tohle je jediné dědictví, které mohu Kathy odkázat, ale jsem si jistá, že její otec by si je cenil nade vše.“

Otočila se a důstojně vyšla z kanceláře. To bylo poslední, co mohla pro dceru udělat.

41

Kathy stála u otevřeného hrobu, vedle ní po jedné straně Scotty MacClune, na druhé Victoria Sloaneová. Naproti viděla strýce Harryho, obě tatínkovy sestry a dokonce i strýčka Eda, který odřekl vystoupení v Louisvillu, aby se mohl zúčastnit obřadu.

Lesklá dřevěná rakev spočívala na pohyblivém stojanu připravena ke spuštění, jakmile farář skončí smuteční proslov. Mluvil o Grace jako o statečné ženě, jež vzdorovala nevyléčitelné chorobě. Vůle a pocit odpovědnosti jí pomohly bojovat se smrtí mnohem déle než jiným pacientům − tato poznámka se Harrymu Cameronovi příliš nezamlouvala − a do poslední chvíle se dokázala starat o dceru.

Rakev začala pomalu klesat, opodál čekal hrobník s pomocníkem, aby zakryli hrob. Stejně jako na Kipově pohřbu hodila Kathy na víko rakve růži. Scotty ji chtěl odvést, ale zavrtěla hlavou a zůstala stát. Dívala se, jak truhla dosedá na dno a muži s lopatami na ni házejí čerstvou hlínu. Za chvíli jí rakev úplně zmizela z dohledu. Teprve potom Kathy chytila Scottyho za ruku a spolu s Victorií odešli.

Hannah Personsová a tři další sousedky připravily v domě Cameronových pohoštění. Kathy viděla spoustu neznámých lidí, ale když se vzájemně představili, uvědomila si, že se o nich Kip nebo Grace kdysi občas zmiňovali. Všichni teď mluvili o Grace jen pochvalně, zdůrazňovali, jaká byla příjemná, milá, přátelská.

Kathy si v duchu řekla: Nepotřebuju od vás slyšet, jak báječná byla moje mamka, nikdo mi nemusí vyprávět o její odvaze.

Strýček Harry se zmohl na: „Dobrá žena, ano. Škoda.“ Sklonil se, aby Kathy políbil. Sebrala odvahu, aby to snesla. Strýc se potom hned rozloučil a odešel.

I ostatní hosté se postupně rozcházeli. Hannah se sousedkami uklidily, všechny ženy Kathy políbily, každá řekla pár povzbudivých slov. Připomněly, aby jistě zavolala, kdykoli bude potřebovat pomoc. Nakonec s ní zůstali jen Scotty a Victoria.

Victoria usoudila: „Miláčku, myslím, že máme nejvyšší čas odejít. Pomůžu ti sbalit věci.“

Kathy odpověděla: „Ne… Zvládnu to, ale… Ráda bych tu ještě chvíli zůstala… Sama.“

„Sama?“ opáčil Scotty.

„Jen já, o samotě. Chtěla bych se ještě jednou rozloučit s mamkou a taťkou, naposledy.“

„Jistě, Kathy. Zavolej mi, zastavím se pro tebe a odvezu tě za paní Sloaneovou do hotelu,“ nabídl Scotty.

„Ne,“ opravila ho Victoria, „vrátila jsem se. Můj dům je znovu otevřený.“

Kathy zůstala; dospělí vyšli ven a před brankou se rozloučili. „Paní Sloaneová,“ řekl ještě Scotty, „Kathy je velmi citlivé dítě − jestli je možné zůstat dítětem po všem, co prožila. Věřím, že se o ni dobře postaráte. Také bych ji někdy rád viděl, ne jako doktor, ale kamarád. Přítel jejího otce a matky.“

„Nemusíte se bát, doktore. Já vím, jak vzácný a křehký je život.“

Kathy osaměla v domě, ve kterém strávila téměř polovinu života. Procházela všechny místnosti a vzpomínala na šťastné chvíle. Vánoce: slavnostní večeře a ráno snídaně jen s tatínkem, vzácná chvíle o samotě s ním. Usmála se. Jedl mé lívanečky a vypadal, jako by byly nejlepší na světě, ale já stejně věděla, že se jen tak tváří, aby mi udělal radost.

Vůně čerstvě vypraného prádla v malé místnosti vedle kuchyně, kde mamka žehlila. Hlavně když jsem si vzpomněla na poslední chvíli a honem honem potřebovala do školy novou košili nebo jinou sukni.

Počítač na taťkově stole, kde mě učil hláskovat a slabikovat. Tenkrát jsem ještě měla moc krátké prsty a nedosáhla na všechny klávesy. Tak pěkně dokázal kreslit! Maloval mi legrační postavičky jako z Disneyových filmů.

Když byla Kathy malá, zvedal ji a vyhazoval vysoko ke stropu. Pokaždé, když ji chytil, přitiskla tvář na jeho a pomazlila se s ním. Někdy zlobila, to ji potom tatínek musel potrestat, ale vždycky to vypadalo spíš jako hra, než přísné pokárání, o kterém slyšela od kamarádek.

Ze všech míst milovala nejvíc otoman, kde sedával taťka. I později, když už zůstaly jen samy dvě, sedávala nejraději na jeho gauči.

Najednou se jí vybavila vzpomínka na maminku. Přišila právě knoflíček na halence; Kathy se na ni podívala zrovna ve chvíli, kdy překousla nit. Další obrázek, mamka peče cukroví, skvělé sušenky s kousky čokolády. Provoněly celý dům, a když je člověk ochutnal, jen se rozplývaly na jazyku.

Zvláštní, co si pamatuju, uvažovala. Tyhle vzpomínky mi zůstanou navždycky, nikdy nezmizí.

Vešla do svého pokojíčku a rozhlédla se kolem. Tady byla šťastná. Někdy smutná. Tady jí tatínek vyprávěl příběhy a pohádky na dobrou noc. Nečetl je z knížek, ale vymýšlel si vlastní, líbily se jí mnohem víc. Občas jí povídal o sobě, jaký byl jako kluk. Nikdy se nezmiňoval o své nemoci, všechny historky byly legrační a pokaždé se spolu moc nasmáli. Maminka na ně volávala: „Čemu se vy dva pořád můžete smát?“ Naoko se tvářila, že by ji neměli vynechávat a mít tajnosti, ale měla radost stejně jako oni.

A potom prázdnota, kterou cítila po taťkově náhlé smrti.

Teď odešla i mamka.

Tenhle dům, domov Cameronových, nebude nikdy stejný jako dřív. Scotty se zmínil, že realitní kanceláři už se dokonce ozvalo několik zájemců. Nastěhuje se sem nová rodina, jiní rodiče s dětmi. Třeba to budou milí lidé, ale nikdy se nevyrovnají mé mamce a taťkovi.

Naskládala do kufru oblečení i věci na několik dnů. Učitelé se shodli, že nemusí hned zpátky do školy, může mít volno týden, dva nebo i déle, pokud bude chtít. Učivo jistě bez problémů dožene, o tom nepochybovali.

Kathy si ale pamatovala, že po tatínkově smrti ji maminka doma dlouho nenechala, už třetí den po pohřbu seděla znovu ve třídě.

„Život jde dál, Kathy,“ řekla jí tehdy.

I teď by mamka určitě chtěla, abych se do školy vrátila co nejdříve. Půjdu. Přibalila tedy i sešity a učebnice. Zavřela kufr, odnesla ho dolů a postavila ke dveřím. Usoudila, že je dost samostatná, aby si zavolala taxi. Než auto přijelo, ještě se naposledy rozhlédla. Hala. Schodiště do patra. Nahlédla do obývacího pokoje i do pracovny. Nakonec se v duchu rozloučila i s jídelnou. Všude bylo dokonale čisto a uklizeno.

Všechno na svém místě, kromě lidí. Taťka. Mamka.

V tom zaslechla, jak před domem zastavilo auto. Čas odejít. Naštěstí už měla kam.

Taxi zastavilo na konci slepé uličky před domem Sloaneových a Kathy vystoupila. Řidič jí pomohl vyndat kufr. Když se nabídl, že jí zavazadlo odnese, zavrtěla hlavou. „Děkuju, já to zvládnu sama.“

Zaplatila a vlekla těžký náklad ke vchodu. Zazvonila. Za okamžik se dveře otevřely.

„Teto Victorie, jsem tady!“

Nakladatelství DOMINO připravuje k vydání další poutavý román z pera Henryho Denkera

ADOPCE

Mladá talentovaná herečka Lori Adamsová se po dlouhém váhání rozhodla dát k adopci své novorozené dítě. Má sice harmonický vztah s chlapečkovým otcem, ale přesto cítí, že by malému Scottovi ani společnými silami nedokázali dát to, co potřebuje.

Christie a Bill Salemovi nedávno přišli o svého prvorozeného syna, a tak se rozhodnou novorozeně adoptovat. V následujících dvou letech mu poskytují veškerou lásku a péči.

V průběhu oněch dvou let se ovšem dramaticky změnily životní podmínky Scottových biologických rodičů. Lori a Brett se proto obrátili na právníky, aby jim pomohli získat chlapce zpátky. Rozpoutá se nelítostná soudní bitva, která může zničit život všem zúčastněným. A když se do věci zapojí i média, pro které je spor o dítě vítaným soustem v honbě za vyšší sledovaností, může Scottův osud ovlivnit i to, která rodičovská dvojice působivěji vystoupí ve večerních zprávách…

Denkerovo mistrovské vyprávění graduje až do samotného závěru, kdy soudce vyřkne svůj ortel a jen jeden pár bude moci říct: „To dítě patří nám.“

Román Adopce vyjde na podzim roku 2004, ale již dnes si jej můžete objednat na dobírku přímo v nakladatelství.

Velmi rádi Vám také zašleme ediční plán doplněný o nabídku vydaných titulů.

DOMINO, Na Hradbách 3, 702 00 Ostrava, tel.: 596 127 644, tel./fax: 596 127 571, mobil: 736 538 393 e-mail: domino@dominoknihy.cz, www.dominoknihy.cz

Henry Denker

Tvorba Henryho Denkera je velmi rozsáhlá, čítá téměř třicítku románů a několik divadelních her. Ve všech svých dílech se tento autor zaobírá etikou, ať už lékařskou či právnickou. Vždy jde o silný příběh člověka, kterého souběh okolností dožene až před osudovou volbu či nutnost prokázat správnost svého úsudku a chování, třeba i navzdory všeobecnému mínění.

Henry Denker doplňuje strhující fikci o hlubokou znalost lékařské i právnické problematiky, a díky tomu si získal přízeň čtenářů na celém světě. V českém překladu doposud nakladatelství DOMINO vydalo jeho romány Lékaři (1998), Naděje (1999), Chybná diagnóza (1999), Volba (2000), Doktorka (2000), Dar života (2002), Šance (2002), Nejtěžší zkouška (2003), Sestřička (2003) a také dva strhující příběhy z právnického prostředí: Labyrint a Slepci spravedlnost (obojí 2001). Na podzim roku 2004 připravujeme k vydání román Adopce.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai