Klinika

Henry Denker

(2005)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Ostatní

Kitzi Millsová vede zdánlivě záviděníhodný život. Je krásná, šarmantní a především velmi nadaná herečka a zpěvačka. Režiséři se předbíhají s nabídkami, obsazují Kitzi do hlavních rolí filmů i muzikálů. Idylu završuje zdravá, bystrá a pohledná dcerka. Celý svět zkrátka žije v přesvědčení, že Kitzi se narodila na šťastné hvězdě.

Pod třpytivou skořápkou se ovšem skrývá zcela jiná Kitzi – utrápená žena, kterou pronásledují vzpomínky z dětství. Nikdy se nedokázala vyrovnat se ztrátou matky a i v dospělosti trpí následky „výchovy“ svého děda, jemuž byla svěřena do péče. Dávná traumata řeší alkoholem a po několika letech už nemá jinou možnost, než podstoupit odvykací kúru na luxusní klinice v Kalifornii.

Setkává se s lidmi, jejichž osudy jsou velmi podobné tomu jejímu.I ostatní pacienti jsou – nebo byli pro vnější svět úspěšnými lidmi, ale z nejrůznějších důvodů se stali závislými na alkoholu. A zatímco se Kitzi seznamuje s mnohdy tragickými osudy, musí si sama stanovit nový žebříček hodnot. Není pro ni snadné přiznat si vlastní chyby, ale po skončení léčby na ni čeká úkol mnohem těžší: vytrvat a nezklamat své nejbližší.

Henry Denker

KLINIKA

2005

Copyright © 1988 by Henry Denker

Translation © 2005 by Lenka Lachmanová

Cover design © 2005 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována bez předchozího písemného svolení majitele autorských práv.

Z anglického originálu THE RETREAT,

vydaného nakladatelstvím William Morrow and Co., New York 1988,

přeložila Lenka Lachmanová

Odpovědná redaktorka: Lenka Vymazalová

Korektura: Michaela Kontriková

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: Dušan Zárský

Obálka: Alena Balcárková

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1,

v říjnu 2005

ISBN 80-7303-260-0

Věnováno mé manželce Edith

PROLOG

Ze severu se blížilo soukromé letadlo. Za okamžik je řídicí věž navedla na přistání. Obloha nad pouští jižní Kalifornie byla jasná, bez jediného mráčku. Stroj nejdříve ladně zakroužil a potom začal hladce klesat.

Žena v luxusní kabině upírala nepřítomný pohled z okna; nevnímala ani holé špičaté vrcholky hor, ani drsnou krásu písečných ploch na jejich úpatí.

Kitzi Millsová, půvabná blondýnka, se prosadila na „prknech, která znamenají svět“ velmi mladá a brzy se dostala na vrchol. Teď, v pětatřiceti, vypadala o pár let starší. Byla stále hezká, ale bledá a pohublá. Pevně sevřela ruku muže, který seděl vedle ní.

„Ať nepřistává! Řekni mu, ať nepřistává!“ vykřikla.

„Kitzi, miláčku, no tak…“

„Chci zpátky do New Yorku!“

„Neboj se, holčičko moje. Bude to nový začátek,“ snažil se ji utěšit.

Společník se jmenoval Marvin Morse. Od počátku Kitziiny kariéry pracoval jako její manažer, před léty byli i milenci. Ani on ještě nepřekročil čtyřicítku, přesto měl černé kudrny protkány šedivými pramínky − daň profesi, neustálému pracovnímu vypětí.

Stiskl její drobnou dlaň a překvapilo ho, jak je chladná. Taková úžasná žena, kdysi tak vášnivá, plná ohně a života! Teď tu sedí s ledovými prsty a chvěje se strachem. Poklekl k ní a objal ji.

„Kitzi, lásko, copak jsem ti někdy poradil špatně? Nechtěl jsem pro tebe vždycky jen to nejlepší? Nemám pravdu?“

Přikývla a začala vzlykat. Přitiskla si jeho dlaně na prsa. Cítil, jak jí buší srdce.

Pane bože, kam až to nechala dojít, povzdechl si v duchu.

Ulice a střechy domů obklopených zelenými trávníky a palmami se přiblížily. Z okénka se daly rozeznat pečlivě udržovaná svěží golfová hřiště i třpytivé vodní plochy bazénů, v nichž se odrážely paprsky odpoledního slunce.

Letadlo dělil od ranveje už jen kousek.

„Všichni mě znají,“ škytla Kitzi. „Nezapadnu mezi ně.“

„Nedělají rozdíl, ke každému se chovají stejně. Liz Taylorová to říkala. I Bob Mitchum, taky tu nějaký čas pobýval.“

„Čtyři týdny… Celé čtyři týdny…, věčnost,“ opakovala plačky.

„Alice tě občas může navštívit,“ připomněl jí.

„Nechci, abych svou matku viděla zrovna tady,“ zavrtěla hlavou.

„Dobře, dobře, bude záležet jen na tobě.“ Znal její záchvaty trémy a paniky, kterým propadala pár minut před vystoupením, při němž pak bezchybně zazpívala největší hity. Pravidelně ji děsila představa, že něco nevyjde. Kritici muzikál odsoudí jako propadák. Nebo jí samotné selže hlas. Zapomene text. Diváci ji vypískají. Publikum ji vždycky milovalo a kritika pěla chválu. Přesto se své úzkosti nikdy nezbavila.

Jenže dneska je to jiné, musel připustit. Jestli ji nevyléčí tady, kde jinde jí dokážou pomoci?

Kola dosedla na přistávací plochu. Stroj se maličko zakymácel. Pilot snížil rychlost a odbočil k malému zadnímu terminálu, před nímž čekala dlouhá bílá limuzína.

„Tak jsme na místě,“ poznamenal Morse. Stiskla mu ruku ještě pevněji.

„Aspoň jeden drink, Marve? Jen jeden, než vystoupíme,“ zaprosila.

„Ne, miláčku,“ odmítl tiše, ale rozhodně.

Dveře kabiny se otevřely. Morse se jí pokusil pomoci, když sestupovala po schůdcích k autu, ale − stejně jako na jevišti − se napřímila a vykročila sama. Za okamžik však zakolísala, nebýt Marvina jistě by upadla. Objal ji a odvedl k vozu s neprůhlednými tmavými skly. Posadil ji dovnitř. Přelétl pohledem luxusní vybavení; ulevilo se mu, když zjistil, že bar je prázdný.

Díky bohu za Antonia Frascatiho. Stačil jen jediný telefonát. Jakmile mu Morse vysvětlil situaci, zpěvák ochotně souhlasil. „Tak významná dáma jako Kitzi Millsová si zaslouží pohodlí i diskrétní zacházení. Stačí říct kdy, pošlu letadlo.“ Prozíravě vyprázdnil i bar uvnitř auta, předpokládal, že pro Kitzi nebude cesta snadná.

Řidič dostal instrukce předem. Beze slova usedl za volant a vyjel na dálnici. Brzy byla na obou stranách na dohled pouze poušť, jen čas od času se u krajnice vynořila reklamní tabule.

Kitzi položila hlavu na Morseovu hruď. Zavřela oči a zůstala v jeho objetí.

Limuzína míjela několik kamenných budov nemocničního komplexu, olemovaných trávníkem a palmami, a zamířila k menšímu objektu opodál. Točitá příjezdová cesta vedla ke čtyřem bílým přízemním domům s červenými střechami. Připomínaly spíše studentské ubytovny. V prvních třech dočasně přebývalo v každém kolem dvaceti lidí − alkoholiků, čtvrtá sloužila administrativním účelům. Právě před ní řidič zastavil.

„Jsme tady, miláčku,“ oznámil vlídně Morse.

Zaváhala. Mírně ho odstrčila a vyhlédla ven. Řidič jí otevřel dveře. Zaskočilo ji ostré sluneční světlo a vlna horkého vzduchu. Morse jí pomohl vystoupit.

Stála nejisté vedle vozu. Několikrát zamrkala a zadívala se na budovu před sebou.

„Tak pojď, holčičko,“ nabídl jí rámě. Zůstala na místě. „Kitzi… Když už jsi došla takhle daleko…,“ přemlouval ji.

Odstrčila ho.

Polekal se, že nakonec přece jen odmítne. „Kitzi, slíbilas to Alici…,“ naléhal.

„Zatraceně, přestaň se ohánět Alicí!“ utrhla se na něj. „Stejně je to všechno tvoje vina! Nutils mě pracovat, využívals mě, celou tu dobu ses měl dobře jenom díky mně, ty… ty… ty pijavice! Zacházels se mnou jako pasák!“ Chvíli hledala slova, pak se nadechla a vybuchla znovu: „Ty… Ty zatracenej Žide!“

Okamžitě vystřízlivěla a rozplakala se.

„Marvine…, miláčku… Nemyslela jsem to tak… Nechtěla jsem… Já…“

Objal ji. „Kitzi, no tak, neplač… To nic… Já vím, že to není lehké.“

Obrátila k němu uslzenou tvář. „Nikdy v životě jsem ti něco takového neřekla. Ani na to nepomyslela, přísahám, Marvine, prosím tě, odpusť mi to. Můžeš mi to odpustit? Marve?“

„Nic se nestalo, Kitzi, zapomeneme na to. Teď ti otřu slzy, ano? A už neplač. Nechceš, aby poznali, žes plakala, vid, že ne? První dojem je nejdůležitější, to přece sama víš.“

Hedvábným kapesníčkem jí osušil oči. Ještě párkrát škytla a znovu se ujišťovala: „Promiň mi to, Marve, že mi odpustíš?“

„Jistě, Kitzi, už si na nic nevzpomínám. Pojďme.“ Nabídl jí rámě, ale zavrtěla hlavou. „Chci to dokázat sama.“

Řidič nesl její jediný kufr, více pokyny nedovolovaly. Vzala od něj zavazadlo a vykročila.

Otevřela vysoké dubové dveře a vstoupila do recepce. Chvilku zaváhala a potom tiše řekla: „Jsem Kitzi Millsová. Asi mě očekáváte.“

Marvin čekal venku a oknem sledoval, jak Kitzi hovoří s recepční a podepisuje nějaký doklad. Vzápětí se objevil jakýsi muž, chopil se Kitziina kufru a vzápětí Marvinovi zmizel i s Kitzi z dohledu. Řidič zatím trpělivě postával opodál.

„Promiňte, neurazte se,“ začal váhavě. Marvin se na něj udiveně podíval. „Není první, kterou jsem sem přivezl. Většina lidí je vystrašená, než vejdou dovnitř. Říkají dost ošklivé věci, chtějí se vrátit domů. Nemyslela to tak.“

„Já vím,“ přikývl Marvin, ale bolest potlačit nedokázal. Kdyby ji tolik nemiloval, nedotkla by se ho tak citelně.

„Jestli máte čas,“ ozval se znovu řidič, „pan Frascati vás rád uvidí ve svém sídle. Řekl mi, že se možná zdržíte přes víkend.“

„Rád bych, ale musím se vrátit do New Yorku.“

„Jestli vám stačí vyrazit zítra ráno, můžete letět jeho letadlem a dnes večer si s ním promluvit.“

„Dobrý nápad. Trocha odpočinku mi neuškodí,“ souhlasil Morse.

Měl pro sebe celý domek vybavený vším, co člověk potřebuje, aby někde mohl strávit pohodlnou noc, pár dní nebo i celý týden. V šatníku našel několik županů, pyžama a plavky různých velikostí, dokonale vyprané a vyžehlené košile i kalhoty, objevil také holicí strojky, toaletní potřeby a v baru nenačaté lahve whisky, vodky a několik druhů nealkoholických nápojů. Nechyběly ani kostky ledu a čerstvě nakrájené citrony a limetky.

Odložil svých pár věcí a hned se vypravil do hlavní budovy, aby se pozdravil s majitelem. Frascati seděl ve zvukotěsném studiu a poslouchal svou poslední nahrávku a pohupoval se v rytmu hudby. Když spatřil Morsea, kývl, aby se posadil, a pokračoval v přehrávání. Najednou se zarazil, okamžitě skladbu zastavil a rychle si něco zapsal. Marvin žádný nedostatek nezaznamenal, ale Frascati vypadal dost rozčileně.

„Sakra!“ utrousil tiše. „Jak mi tohle mohlo utéct?“ Zavrtěl hlavou a pak se otočil k Morseovi. „Všechno v pořádku?“

Marvin přikývl. „Pravidelnou linkou by neletěla. Díky.“

„Hlavně, že nakonec souhlasila.“ Poděkování Frascatiho zjevně uvedlo do rozpaků. „Něco k pití?“

„Zatím ne.“

Frascati si sám nalil whisky do velké sklenky s několika kostkami ledu.

Morse pokračoval. „Je to od vás skutečně laskavé, zvlášť když jste se s ní nikdy nesetkal.“

„Jednou jsem s ní mluvil. V Hollywood Bowl, na nějakém benefičním koncertu. Vystupovala přede mnou. Míjeli jsme se v zákulisí. Vzal jsem ji za ruku a pogratuloval jí. Byla jste skvělá, řekl jsem tehdy. Podívala se na mě, zčervenala a zeptala se: Opravdu, pane Frascati?“

„Vždycky se styděla,“ podotkl Morse. „Ale taky měla kuráž. Věděl jsem to od první chvíle.“

Frascati na něj pohlédl přes okraj sklenky. „Vy jste do ní zamilovaný, viďte?“

„Byl jsem,“ řekl Morse, ale hned dodal, „vlastně ne, jsem i teď. A až do smrti budu.“

„Ona to ví?“

Marvin pokýval hlavou.

„Dost těžké, že?“

„Těžší, než se vám zdá. Pokud ji člověk jednou miluje…“

„Tohle znám. Vím, jak vám je.“ Frascati upil ze sklenice. „Věříte, že to zvládne?“

Morse pokrčil rameny.

„Polovina jich nevydrží,“ poznamenal Frascati.

„Slyšel jsem,“ řekl Morse vážně. Vzápětí vybuchl: „Pane bože, kdybych to tehdy tušil… Kdybych to věděl, když jsem ji poprvé viděl…“ Potřeboval se napít. Frascati pochopil. Mlčky mu nalil.

„Nikdy bych nedovolil, aby se dala na tohle zatracené řemeslo! Doprovodil bych ji na autobus, koupil jí lístek a poslal zpátky do Minnesoty. Jdi domů, děvče, řekl bych jí, jednou provždy zapomeň na světla ramp. I kdyby ses prosadila, skončíš se zlomeným srdcem.“

Tony se usmál. „A myslíte, že byste ji odradil? Jakmile zatoužíte po umělecké dráze, jste ztracený. Vrátila by se zpátky do New Yorku a pokusila se znovu; i kdyby ji to mělo stát krk.“

Morse zamyšleně kývl. Poznal spoustu mladých talentů, věděl, že Frascati mluví pravdu. Natáhl ruku s prázdnou sklenkou. Tony mu nalil. Přiťukli si a mlčky pili.

„Ten první den…,“ prohodil po chvíli Morse. Ponořil se do vzpomínek.

PRVNÍ ČÁST

1

Byla tak krásná, když se poprvé objevila v jeho kanceláři − mladičká, plná nadšení a energie, se zářícíma očima.

Pracovala jako číšnice, vydělávala si na hodiny tance, zpěvu a herectví.

Marvin Morse v té době také začínal. Bylo mu jedenadvacet, ještě kluk, alespoň podle měřítek uznávaných na Broadwayi. S čerstvým diplomem v kapse nastoupil do agentury Georgea Gordona. Staral se o poštu, roznášel vzkazy a běhal se scénáři z jedné kanceláře do druhé. Pro všechny byl „kluk“, „mladej“, nebo jednoduše „hej, ty“. Ani jedno mu nevadilo. Leccos zahlédl, tu a tam si přečetl pár poznámek, věděl, co si povídají sekretářky, znal nejnovější klepy a občas zachytil i důležité rozhovory. Pochopil, jak se uzavírají i ruší smlouvy, nenápadně se učil jednat s klienty. Brzy byl připravený k prvnímu samostatnému kroku − stát se asistentem manažera. Obvykle se jednalo o zdlouhavý proces, pokud ovšem nezasáhl osud v podobě šťastné náhody. Marvinovi přál.

Jeden z trojice nejmocnějších měl ve svém soukromém apartmá hotelu Dorset na čtyřiapadesáté schůzku s mladou, snaživou a naprosto netalentovanou herečkou. Při jednom velmi bouřlivém návalu vášně najednou ztuhl a dolehl na ni. Strnule zíral, neschopen řeči ani gestikulace, a jen doufal, že dívka pochopí a přivolá pomoc. Té však došlo jediné: co se její hvězdné kariéry týče, promarnila celé odpoledne.

Nakonec se nad ním slitovala a zavolala sekretářce se vzkazem, aby se na něj někdo podíval. Pak se oblékla a nenápadně vytratila.

Ještě než se všechno rozneslo po agentuře, uprázdněný post už dostal mladší nástupce, na jehož původní místo jmenovali nového muže − a ten potřeboval asistenta. Pozval k pohovoru Marvina Morsea, „toho šikovného kluka, který roznáší poštu. Jak se jen jmenuje? No ten… vysoký, černovlasý“.

Nemohl samozřejmě absolvovat pohovor nepřipravený, pomohla mu Sára Blinkhornová. Malá, na pohled křehká osůbka kolem šedesátky, s pečlivě upravenými vlasy a vytrvalostí i houževnatostí maratónského běžce. V agentuře pracovala přes třicet let, měla bohaté zkušenosti a zároveň jí nic neuniklo. Pokud šlo o práci i klepy, byla nepřekonatelná.

V den pohovoru si Morsea vzala stranou. „Marvine, teď s tebou mluvím jako vlastní matka. Jdi dovnitř a pozdrav. Projev zájem, ale nebuď vlezlý. Hodně poslouchej, ale sám moc nemluv. A hlavně nesmíš vypadat moc ctižádostivě. Fleischman nedůvěřuje nikomu, kdo se zdá příliš ambiciózní.“

Místo dostal.

Vykonával povinnosti asistenta téměř dva roky. Potom povýšil na agenta a přeřadili ho do oddělení talentů, což znamenalo zastupovat herce a herečky angažované na Broadwayi, v letních divadlech a také těch pár, jimž se podařilo zazářit v televizi.

Přidělili mu vlastní kancelář, sice bez oken, ale jeho. A také sekretářku. Ke všeobecnému překvapení požádal o Sáru Blinkhornovou. Měl štěstí − protože momentálně nebyla pověřena jinými úkoly, vedení mu vyhovělo.

Zpočátku svého rozhodnutí litoval: Sára kritizovala nebo alespoň komentovala každý jeho pohyb. Když poslal jednoho začínajícího k pohovoru s producentem, stála ve dveřích a mlčky kroutila hlavou.

„Tak, Sáro, co jsem zkazil dneska?“

„Abe Fürstburgh by se takhle těžko stal ředitelem agentury. On by toho mladíčka Terrymu Fayovi neposlal. Jednoduše se mu nebude líbit. Není jeho typ.“

„Tak koho bych měl vybrat?“ vyjel nazlobeně.

„Znáš Haleho Sandersona? Toho.“

Marvin se brzy přesvědčil, že Sára měla skoro pokaždé pravdu. Spojil tedy svého podnikavého ducha, nadšení a energii se Sářinými zkušenostmi a začal systematicky budovat kariéru.

Za půl roku se stěhoval do prostornější kanceláře s oknem a Sára sedávala ve vlastní malé recepci vedle.

Tenkrát na něj čekala celá ustaraná. Jakmile se vrátil z pracovního oběda, odvedla ho stranou a tiše řekla:

„Marvine, v kanceláři je děvče, nevím, jak se jmenuje… Katherine něco…, ale má ten výraz.“

„Jaký výraz?“

„Jako Hepburnová, když jsem ji poprvé viděla. A Barbara Bel Geddesová v sedmnácti. Jean…“

„Je to jako mluvit o loňském sněhu,“ skočil jí do řeči.

„Chlapečku,“ chytila ho za bradu, „poslouchej mě! Jdi dovnitř, uvidíš sám. A jedno měj na paměti: nenech ji odejít bez smlouvy.“ Narovnala mu kravatu, rukou pročísla kučeravé černé vlasy a vážně řekla: „Slib mi, že se do ní nezamiluješ.“

„Co je to za hlouposti?“

„Ona je přesně ten typ, který nutí každou židovskou matku prohlašovat: Přived mi ji domů, synu, a zabiju se!“ Poodstoupila stranou, aby mohl projít.

Stačil mu jediný pohled, aby pochopil.

U stolu seděla štíhlá dívka snad devatenáctiletá, dlouhé světlé vlasy jí splývaly po zádech. Zaslechla ho a otočila se. Zadíval se na bledou něžnou tvář s jemnými rysy. Vypadá jako anděl, pomyslel si. Není jí víc než sedmnáct, poopravil svůj původní odhad.

Rychle vstala. Byla vyšší, než se zdálo, a přestože si na schůzku oblékla džínsy, usoudil, že má pěkné nohy.

„Vy jste Marvin Morse?“ oslovila ho.

„Ano, to jsem já,“ vyhrkl a usmál se. I ona se plaše pousmála. „Vyhrála jsem řečnickou soutěž v Minnesotě. Mluvení mi jde samo od sebe,“ vysvětlovala.

„Takže vy jste z Minnesoty?“

„Ano.“

„A vypravila jste se do New Yorku dobýt Broadway,“ pokračoval přátelsky. „Jistě si uvědomujete, že nejste jediná. Jsou vás tisíce. Číšníci v pizzeriích, servírky u O’Neala… Všichni čekají na svůj Velký den, většina bohužel marně. I tohle jste zvážila?“

Napřímila se.

Královna, napadlo ho. Hrdé, vznešené držení těla. Připomíná mi některé anglické herečky. Maggie Smithovou, Vanessu Redgraveovou…

„Pane Morse,“ ohradila se, „nejsem jako ostatní.“

„Ne? Dokažte mi to. Zkuste mě přesvědčit,“ vyzval ji. „Jsem producent a vy jste přišla na zkoušku. Předveďte mi ty úžasné kvality, které údajně máte.“

Přešla do rohu místnosti a postavila se tváří ke zdi. Za chvilku se opět otočila a podívala se na něj. Překvapily ho její oči − už před ním nestála jen dívenka v džínách a denimové košili, nevnímal ani vlasy, viděl jen ty oči: jasně modré, ale tvrdé a studené jako ocel. Začala monologem lady Macbeth. Zapůsobila na něj tak, že přímo viděl pomyslnou krev na dlaních.

Teprve když skončila, uvědomil si, že ji sledoval se zatajeným dechem. S lítostí si pomyslel: Kdepak se dnes najde místo pro takový talent? Kdo ještě píše podobné kusy? A i kdyby, nedovedu si představit, že by se s nimi dokázala prosadit.

Upadl do rozpaků, nevěděl, co říci. Po chvíli alespoň vyhrkl: „Ještě jste mi ani neřekla, jak se jmenujete.“

„Katherine Millendorferová.“

Oba se usmáli. Všiml si, že se už opět dívá vlídně. „Já vím, s tímhle asi v kabaretu neuspěju.“

„No, ve Chvilce hudby na Radiu City asi taky ne,“ zažertoval. „Co třeba Millsová?“ navrhl. „To by se vám nelíbilo?“

Zaváhala a potom přikývla. Přistihl se, že na ni zírá, a vyhrkl: „A jak vám mám říkat já? Tedy… Jak vás oslovují vaši přátelé a rodina?“

„Pro dědečka jsem byla Kitzi. Jeho koťátko, povídal vždycky.“

„Kitzi Millsová…,“ převaloval na jazyku. „Nezní to špatně.“ Znovu se usmál.

„Je tu něco k smíchu?“

Nemohl přiznat, že si právě vzpomněl na Sářino varování. „Jen jsem si zkusil představit, jak na plakátech stojí: Lady Macbeth, v hlavní roli Kitzi Millsová. To k sobě moc nejde, viďte?“

„Nechci hrát v Shakespearovi, ale v muzikálech.“

„Zpíváte?“

„A taky tancuju.“

„Stejně tak, jako hrajete?“

„Ještě líp.“

Chvíli zvažoval, jestli by mu neměla něco zazpívat na ukázku, ale vzhledem k jejímu zvučnému hlasu od úmyslu ustoupil.

„Nemáte nějakou svou nahrávku?“

Pokrčila rameny a zavrtěla hlavou.

„To je smůla,“ přiznal. „Zrovna teď obsazují muzikál Podivíni, jedna slušná role je ještě volná. Režisér prohlašuje, že nehodlá ztrácet čas, a tak jeho asistent probírá demáče.“

„Je to dobrý part?“

„Velmi dobrý. Odrazový můstek ke skvělé budoucnosti. Streisandová byla naším posledním velkým talentem, který zazářil v moderním muzikálu.“

„A stačí jenom demo? Sakra!“ neovládla se. „Jedno mám, ale ne tady. V kufru.“

„Kde jste nechala kufr? Zajedeme pro něj,“ navrhl okamžitě. Nepochopil.

„Ztratil se. Přiletěla jsem v úterý večer. Moje zavazadlo pořád ještě nenašli.“

„Zatraceně!“ zaklel. Na chvilku propadl beznaději, ale vzápětí ho něco napadlo: „Počkejte…, mám to.“ Natáhl se po telefonu. Maličko zaváhal, než vyťukal číslo. „Nejdříve musíme zjistit… Sáro, sežeňte mi Stashe Burkowského, je u Johna Firestonea.“

„Burkowského? Proč?“

„Zavolejte mu!“

„Marve, neukvapuj se jenom kvůli tomu, že je tak krásná.“

„Sežeňte ho!“

„Dobrá, dobrá,“ svolila neochotně. „Hlavně se do té doby nezasnubte. Nikdy jsem ji neměla zvát dál. Ni-kdy.“

Téměř obratem mu oznámila: „Mám ho na lince. Než to zvedneš, Marve, prosím tě, neudělej žádnou hloupost. Pěkných děvčat je všude plno, ale Jock English je jenom jeden, není moc lidí, kteří jsou s ním v přímém kontaktu.“

„Ano, máti. Jen už mi ho dejte!“ naléhal netrpělivě. „Stashi? Marvin Morse, Gordonova agentura. Stashi, jsem v takové trochu neobvyklé situaci. Možná byste mi mohl pomoci a současně já vám. Víte, mám v kanceláři dívku, která přiletěla na konkurz k Jockovi.“ Než ho Burkowski stačil přerušit, pokračoval. „Já vím, Stashi, už vás slyším: Ať pošle demo.“

Katherine pokrčila bezradně rameny, ale Marvin na ni kývl. „To je právě ten problém, Stashi. Aerolinky. Možná máte podobnou zkušenost. Její kufr se někam ztratil. A v něm měla připravenou nahrávku.“

„Jock se rozhodne nejdříve koncem týdne,“ řekl Burkowski. „Do té doby jí snad zavazadlo vrátí. Co říkáte?“

„Dobrá,“ souhlasil odevzdaně Morse. Okamžitě cítil výčitky. Ne, tohle děvče musí dostat šanci! „Stashi, ona tak dlouho čekat nemůže,“ zaimprovizoval.

„Všichni mohou čekat na Jocka Englishe.“

„Stashi, Stashi, nevykládejte si to špatně, Jocka Englishe samozřejmě plně respektujeme, jenže ona nemá na vybranou.“

„Chce snad tu roli, ne?“

Marvin ztišil hlas, jako by se chystal sdělit Burkowskému nějaké tajemství. „Víte, Stashi, stálo by mě krk, kdyby se tu dozvěděli, že o ní mluvím s vámi. Ta dívka je na cestě do Londýna. Nabídli jí roli v obnovené verzi Mamselle Nitouche. Poslali pro ni,“ dodal ještě.

„Poslali?“ opakoval udiveně Burkowski. „Zaplatili letenku?“

„Sama by ji přece neplatila, že.“

„Ne, ne, jistěže ne.“

„Stashi, jen mezi námi, jestli odjede do Londýna, už se nevrátí. Pokud chce Jock slyšet něco výjimečného, pak by měl pro jednou porušit pravidla. Jinak zmizí dřív, než se objeví nahrávka.“

„Promluvím s Jockem a ozvu se,“ slíbil Burkowski.

Morse zavěsil. Uvědomil si, jak se zpotil. Jock English patřil k nejdůležitějším klientům agentury. Kdyby tenhle podvůdek vyšel najevo… Lidé přišli o místo kvůli mnohem menším prohřeškům.

Podívali se jeden na druhého. Marvin Morse a Katherine Millendorferová.

Po chvíli se ozvala. „Díky za to, co jste pro mě udělal.“

„Ještě jsem nic neudělal,“ namítl.

„Lhaní vám jde dobře,“ ocenila. „Uvěřil vám.“

„No, uvidíme, jak hodně mi věří.“

Cekání se zdálo nekonečné. Znovu se začal potit. Podíval se na ni. Bože, je tak půvabná. Ty vlasy. Ryzí zlato, napadla ho otřepaná fráze. V životě neviděl krásnější děvče, tím si byl jistý.

Vytrhlo ho zadrnčení telefonu. Sarah pro něj měla nejpříjemnější vzkaz, který za poslední rok vyslechl: „Volal Stash. Očekává tě i s tou dívkou ve čtyři v Imperialu.“

„Díky, Sáro, miliónkrát děkuju,“ vydechl ulehčené.

„Jen doufám, chlapečku, že víš, co děláš,“ neodpustila si.

2

Marvin Morse a Kitzi Millsová tiše stáli na kraji jeviště, do jehož středu byla namířena jediná lampa. Zatraceně, pomyslel si Morse, kdyby ji tak English viděl v plném světle, mohli jsme mít napůl vyhráno.

Stiskl jí dlaň, cítil, jak je teplá. Aspoň nervózní by mohla být, blesklo mu hlavou.

Vykročila na scénu. Marvin ocenil, že dokázala využít vhodného nasvícení. Uvidí jí do obličeje, podívá se na její nádhernou tvář, říkal si. Doufám, že opravdu umí zpívat.

Oslovila tmu v sále. „Co byste si chtěli poslechnout?“ zeptala se.

„Co vám nejvíc vyhovuje?“ ozval se Jock English.

„Balady. Rock. Punk. Můžu předvést cokoli. Máte nějaké přání?“

„Co třeba trochu jazzu?“ vybral záměrně žánr, který nejmenovala.

„Gershwina? Stynea? Hamlische?“

Proboha, nezahrávej si s ním, zaúpěl v duchu Marvin. Měl co dělat, aby nevykřikl. Tohle on miluje! Vždycky vyjde jako vítěz. Přestaň ho popichovat a zpívej!

„Bacharacha,“ zavolal English z hlediště.

V tu chvíli se Katherine Millendorferová z Minnesoty obrátila na muže u klavíru. S jistotou, jako by už absolvovala desítky vystoupení ve vyprodaných sálech, řekla bez zaváhání: „Co přináší láska? Od c.“

Klavírista zahrál kratičkou předehru a dal jí znamení. S tváří k pomyslnému publiku začala zpívat.

Zvučný hlas se nesl auditoriem. Po několika taktech bylo jasné, že Kitzi i hudebník mají z výstupu potěšení. Celý se rozzářil.

Pohlédla na něj, muž se usmál a spokojeně pokýval hlavou. Děvče, to je ono!

Marvina napadlo: Lekce zpěvu nebrala nadarmo. Ať už obětovala cokoli, teď se jí všechno vrací.

Když skončila, English zůstal zticha. Marvin Morse zatajil dech. Co jí řekne? Bude úsečný jako obvykle? Děkuji, slečno, dáme vám vědět později? Anebo jen: Je mi líto, ale nejste ten pravý typ? I půl minuty se může zdát jako věčnost.

„Co jste dělala předtím, má drahá?“ ozval se konečně Englishův hlas.

Marvinovi to oslovení připadalo sarkastické, podobný tón obvykle předcházel velmi necitelnému hodnocení. English zadusil spousty začínajících talentů, někdy ani ostřílení umělci neunesli jeho ostrou kritiku.

Katherine sešla z podia a odpověděla do tmy hlediště: „Škoda rány, která padne vedle, Sliby…“

„Jakou roli v té Škodě rány?“ přerušil ji.

„Hlavní,“ řekla sebejistě.

„Vy?“ zvolal nevěřícně. „Vy? V tomhle věku jste vy hrála Annie? Kde?“

„Ve Waukeshe.“

„Kde to je?“

„V Minnesotě.“

„Nesmysl! Znám tam každé divadlo! Ve Waukeshe žádné není!“ vybuchl. Nesnesl pomyšlení, že se ho taková dívenka snaží obelhat.

„Na střední škole ve Waukeshe,“ upřesnila.

Marvinovi se podlomila kolena a zhoupl žaludek. Sbohem, agenturo. Kdopak byl Marvin Morse? English nejspíš Natu Cohnovi pěkně zatopí, že si drží tak nezkušeného nebo přihlouplého zástupce, který stůj co stůj vyžaduje osobní schůzku se samotným Englishem − a proč? Kvůli talentu ze střední školy. A doufá, že ta dívka dostane důležitou roli v muzikálu na Broadwayi. Ach, Sáro, zase jste měla pravdu!

„Střední škola ve Waukeshe,“ opakoval English a vybuchl znovu, tentokrát smíchy.

Pojď, děvče, ať už jsme pryč, vyzýval ji v duchu Morse, dřív, než to bude ještě horší. Ale ona se nenechala odradit. Naklonila se, i když na Englishe neviděla, a zeptala se: „Kde jste začínal vy, pane Englishi? V Metropolitním divadle? Nebo v Imperiálu?“

Smích naráz ztichl. Klavírista se napřímil v očekávání obvyklé Englishovy vlny vzteku. Z hlediště k Marvinovi dolehl jen šepot. Obrátil se ke Kitzi: „Půjdeme, Katherine,“ vybídl ji tiše.

„Ani krok, mladíku!“ zarazil ho ostrý povel. Vzápětí bylo slyšet kroky a za chvíli se ve světle lampy objevil sám English.

Působil na lidi silným dojmem, ačkoli nebyl žádný krasavec, vysoký, hubený a úplně plešatý. Měřil každého pronikavým pohledem, většinou netrpělivý a soustředěný jen na vlastní cíl a úspěch. Očima dokázal lidi povzbudit, ale také zatratit.

Narodil se v Bronxu jako Jacob Englander. Na cestě výš si trochu pozměnil jméno a dodal mu na vážnosti. Dnes si oblékl khaki bundu, kalhoty podobného odstínu a vysoké semišové boty. Vypadal, jako by se vypravil spíše na safari než na setkání s herci nebo zpěváky.

Přistoupil ke Katherine. Nejdříve se na ni povýšeně podíval, pak se usmál a potřásl hlavou, jako by ji litoval. Ani teď ji neodradil. Čekala na odpověď.

„Tak vy jste zvědavá, kde jsem začínal? Dobrá, řeknu vám to − na Střední škole Jamese Monroea. V parodii Georgea Kaufmana, pokud ovšem víte, o kom mluvím. Pravděpodobně ne,“ usoudil okamžitě, „vaši generaci nic moc do hloubky nezajímá, zvlášť ne divadlo.“ Nadechl se. „Ten kousek se tenkrát jmenoval Kdyby muži hráli stejně jako ženy. Velká legrace. Alespoň poté, co jsem se ujal režie. Učitelka si nedokázala poradit. Tehdy jsem si poprvé uvědomil, že nejsem herec, ale režisér. A jako vždycky jsem se nemýlil.“

Ušklíbl se a dlouhými štíhlými prsty si přejel po bradě. Obešel Katherine, ale nezdálo se, že ji zastrašil. Naopak, její půvabný obličej odrážel vůli i vzdor.

Marvin oba tiše pozoroval. Tak už to vzdej, nabádal ji očima, nepřestane, dokud nepovolíš. Snaží se tě ponížit, nechápeš?

Neustoupila.

„No,“ prohlásil nakonec English, „oč přišla Minnesota, bude přínosem na Broadwayi. A mám dojem, že jsem první, kdo vás objevil. Hmm. Už víme, že zpíváte. Umíte ještě něco?“

„Hraju,“ odpověděla.

„Ach!“ přehlédl temné hlediště. „Stashi, slyšíš? Ona nejen zpívá, ale také hraje. Tak tedy hrajte!“

Horší narážku snad herec nezná. Marvin měl pocit, že míra jeho trpělivosti je vyčerpaná.

„Katherine, tohle si nemusíte nechat líbit!“ zakročil. „Půjdeme!“ rozhodl rázně.

English po něm střelil pohledem. „Vy mlčte!“ Pak se obrátil k dívce. „Řekl jsem hrajte!“ Sešel zpátky do hlediště.

Katherine se nejdříve otočila zády k nepřítomnému publiku, sklonila se, sepjala ruce a zavřela oči. Nekonečných pár minut jen nehnuté stála. Nakonec se znovu podívala do sálu a začala odříkávat text závěrečné scény známé hry, už ne jako sedmnáctiletá dívka, ale jako žena, která poprvé v životě vzala osud do vlastních rukou.

„Byla jsem tvůj skřivánek, Thorvalde. Ne, tvá panenka, o kterou bys v budoucnu pečoval ještě víc, protože je křehká a zranitelná.“

Jock English režíroval Ibsenovu Noru čtyřikrát v různém provedení. Text znal zpaměti. Teď se vrátil pod jeviště.

„Thorvalde, pochopila jsem, že osm let žiju vedle muže, kterého neznám. Porodila jsem mu tři děti. Nesnesu to pomyšlení!“

K Marvinově úžasu English reagoval replikou: „Mezi námi zeje propast, o tom už není pochyb. Ale, Noro, nedokázali bychom ji překlenout?“

English se natáhl po dívčině ruce. Ucukla. „Nemůžu být dál tvou ženou.“

„Změním se, cítím, že mám sílu stát se jiným mužem,“ pokračoval English.

„Snad, když ti vezmou tvoji panenku.“

Úmyslně pak přeskočila několik vět a předstírala, že stahuje snubní prsten. „Tady máš svůj prsten a vrať mi můj.“

„I tohle?“

„Ano, tohle také.“

English jí pomyslný prstýnek podal a Katherine-Nora mezitím pokračovala. „Je konec. Tady jsou klíče. Služebné se v domě vyznají lépe než já. Zítra přijde Christine a sbalí mi věci; jen ty, které jsem si přinesla z domova. Pošle mi je.“

„Mohu ti psát, Noro?“

„Ne, nikdy! To nejde.“

„Aspoň mi dovol, abych ti poslal…“

Přerušila ho přesně podle scénáře. „Ne, nic… Nic!“

„Když budeš potřebovat pomoc…“

„Ne. Od neznámého člověka nemohu nic přijmout.“ Odvrátila se od něj.

English vystoupil na jeviště a vzal ji za ruku. „Noro, nedokážeš se na mě dívat jinak než na cizího?“

„Ach, Thorvalde, musel by se stát zázrak. Oba bychom se museli tolik změnit, že… Ne, Thorvalde. Už nevěřím na zázraky.“

Stáhla ruku zpět, otočila se a odešla. English ji vyprovázel očima, scéna působila tak věrohodně, že ji bez váhání dokončil. „Noro! Noro? Je pryč. Odešla…“

Vraceli se do agentury. Kráčeli Padesátou pátou ulicí. Marvin poznamenal: „To je neuvěřitelné. Zázrak.“

„Co?“ zeptala se Katherine.

„Prostě jste se mi najednou z ničeho nic objevila v kanceláři,“ zavrtěl hlavou.

„Možná,“ špitla.

Zastavil se a zadíval se na ni. Také ona mu pohlédla do očí. „Vyrůstala jsem u dědečka… Byl kněz. Po všem, co jsem viděla, na zázraky nevěřím.“

„Ale po dnešku asi budete muset,“ namítl.

„Změnilo by se něco, kdyby to nebyl zázrak?“

„Když ve dvě hodiny zaklepe na dveře agentury dívka, kterou jsem jakživ neviděl, a ve čtyři ji obsadí do role ve velkém muzikálu na Broadwayi, je to zázrak,“ trval na svém.

„Viděl jste mě i předtím,“ řekla.

„Určitě ne. Váš obličej bych si jistě pamatoval,“ vyhrkl.

Zarazil se. Otevřeně tu přiznává své pocity.

„Ale ano, dneska. Chvíli předtím, než jsem za vámi přišla.“

„Kdy?“ podivil se. „To přece není možné! Kde?“

„V restauraci. Obědval jste tam.“

„Vy jste byla u Joea Allena a já vás přehlédl? Nesmysl!“

„Stůl pro dva, seděl jste s nějakým mužem vašeho věku. Měl zrzavé kudrnaté vlasy. Nebyl to nijak výjimečně zajímavý typ, ani zvlášť pohledný. Obyčejný, řekla bych.“

„Jules Berkowitz, také od Gordona. Vy jste si nás všimla?“

„Ano. Ale vy mě nejspíš ne. Zaujatě jste diskutovali o muzikálu. A o tom, že je nemožné, aby Jock English někoho vyslechl, aniž by předtím neposoudil jeho nahrávky.“

Ještě pořád nechápal souvislosti. „Byla jste tak blízko, že jste nás slyšela, a přitom jsem si vás nevšiml?“

„Chtěl jste hamburger, s pěkně vypečeným masem. A zažertoval jste, že je to následek výchovy − maso nesmí být krvavé, jinak není košer.“

„Odkud to víte?“

„Brala jsem vaši objednávku,“ vysvětlila. Zjevně ji pobavil jeho údiv, oči jí jen hrály.

„Vy jste… Ne, určitě ne. Pamatuju se, že jsem platil, a kartu jsem dával nějakému mladíkovi.“

„Samozřejmě. Vystřídal mě. Tou dobou jsem už byla na cestě k vám.“

Zavrtěl hlavou a vzal ji za ruku. Ušli sotva pár kroků, když se znovu zastavil.

„Počkejte! Takže celá ta historka se ztraceným zavazadlem…“

Usmála se.

„Lhala jste? Všechno jste si vymyslela?“

Přikývla.

„Páni! Vy jste ale číslo.“

„A co ten let do Londýna, kde bych měla mít hlasovou zkoušku? To nebyla lež?“ zeptala se nevinně.

„Agenti si musí vymýšlet,“ hájil se.

„Takže to zas tak úplný zázrak nebyl, viďte?“

„Asi ne,“ uznal.

Stáli proti sobě na chodníku. „Myslím, že my dva jsme si souzeni.“

• • •

Ještě téhož dne byly upřesněny detaily smlouvy s Kitzi Millsovou. O něco později English přesvědčoval Nata Cohna: „Dejte si pozor na toho mladíka, který ji přivedl. Nejspíš mu to pálí. Vycítil, že mám zájem, a hned ji chtěl odvést. Musel mi číst myšlenky! Jistě se chystal vyhnat cenu co nejvýš. Ale musím přiznat, zabralo to. Dostal mě. Až budete mít zase nějaký takový talent, pošlete někoho jiného!“

Následující týden dostal Marvin přidáno pětadvacet dolarů týdně a byl ustanoven výhradním zástupcem Kitzi Millsové.

3

Během zkoušek byla Kitzi Millsová naprosto vytížená. Každý den měla přesně naplánovaný a nezbýval jí téměř žádný volný čas. Dopoledne zkoušela s hvězdami, Lanny Everettem a Edií Cullenovou, odpoledne ji čekalo tancování. Večer se zdokonalovala ve zpěvu/hodiny zajistil sám Jock English.

Celé dny přebíhala z místa na místo. Z jedné zkoušky pospíchala s věcmi sbalenými v tašce přes rameno do dalšího studia. Večer byla tak unavená, že se sotva stačila osprchovat a padla do postele.

Jednou, kolem deváté, zazvonil telefon. Zvedla sluchátko a poznala Marvinův hlas. „Nezajdeme na večeři?“

Brzy se stalo pravidlem, že si někam vyšli, anebo se zastavil u ní s balíčkem sendvičů. Nad jednoduchou večeří pak probírali celý den. Obvykle mívala tolik zážitků, že zapomínala jíst. Všechno pro ni bylo nové, úžasné dobrodružství, objevovala jiný svět.

První zkouška s Lannym Everettem. Potom vystoupení s celým tanečním souborem, po kterém ji Boots Ryan, její učitel, políbil a řekl, že byla úžasná.

Za nejvýznamnější den považovala zkoušku s Jockem Englishem. Režisér byl tak spokojený s jejím výkonem, že promluvil se skladatelem a textařem; chtěl, aby pro ni vymysleli nový výstup. Takové gesto hodnotili jako velmi výjimečné, Jock English neuděloval podobná privilegia na potkání.

Marvin Morse ji obdivoval − byla krásná, plná energie, den ode dne jistější. Splnil se jí dávný sen, s novou rolí se sžila, cítila se unavená, ale šťastná. Mnohokrát se stalo, že Marvina impulsivně políbila, tolik jí přece pomohl.

Jednou mu chtěla zazpívat novou píseň, baladu o lásce, kterou Jock English napsal jen pro ni.

„Jako postava jsem zamilovaná do Lannyho Everetta, ale nemůžu mu to říct, protože si ho chce vzít má matka.“

Marvin se usmál: „Já vím, Kitzi. Myslím, že znám celý váš scénář, možná důkladněji než vy sama. Tak honem, spusťte,“ vybídl ji.

„Jock English mi říkal, že to bude můj sólový výstup. Zůstanu na jevišti sama, všichni se soustředí jen na mě, protože je to tajemství, které se ostatní nesmí dozvědět.“

„Kitzi, drahoušku, zpívejte už.“

Začala. Zapomněla na svůj skromně zařízený pronajatý pokoj, v duchu stála na jevišti a přiznávala se ke své tajné velké lásce.

Na závěr se s grácií sobě vlastní uklonila. Marvin nepochyboval: v tomto okamžiku zůstane ohromené publikum na chvíli bez dechu a pak ji odmění ohlušujícím potleskem.

Vzhlédla.

„Kitzi, tohle sólo pro vás bude stejně významné, jako Mé srdce patří tátovi pro Mary Martinovou.“

„A to je všechno, co vás teď napadá?“

„Tohle se vám zdá málo?“ podivil se.

„Marvine, text vás vůbec neoslovil?“

„Je moc dobrý, působivý. Každý si jistě aspoň jednou prožil tajnou lásku, toužil po někom a přitom věděl, že své city nemůže dát najevo. Proto má vaše sólo takovou sílu.“

„Zpívala jsem pro vás, Marvine,“ řekla tiše.

„Bože…,“ uklouzlo mu. Nadechl se. „Kitzi, něco vám povím, ale slibte mi, že na to hned zapomenete.“ Zlehka sevřel její drobné dlaně ve svých. „Miluju vás od první chvíle. Proč myslíte, že chodím na každou zkoušku, nebo postávám za dveřmi a dívám se, jak tančíte? Když mi to náhodou nevyjde, ptám se inspicienta, jak jste si vedla. Miluju vás. A vždycky budu.“

„A na tohle mám zapomenout? Proč?“

„Je spousta důvodů,“ neodpověděl přímo.

„Například?“

„Profesionální etika. Do vztahu klienta a jeho zástupce by nikdy neměly zasahovat emoce. A… existují i další.“

„Jaké?“ zeptala se, ale nedopřála mu čas na odpověď. Políbila ho. Otevřela ústa a cítila jeho jazyk. Sevřel ji v náručí a ona ho obemkla stehny. Když do ní vnikl, ohromilo ho, že je jejím prvním mužem. Milovali se vášnivě a dlouho.

I potom ho nepustila z objetí. Prudce oddechovala, po chvíli pak slyšel, jak šeptá: „… opravdové milování…, tohle je tedy ten pocit…“

Nemusel mluvit, ale Sára mu viděla až do žaludku. Když se ráno objevil, stačil jí jediný pohled.

„Trošku pozdě, ne?“ poznamenala.

„Zaspal jsem.“

„Kde?“

Přešel otázku. „Sáro, mám toho moc. Chci pohnout se dvěma projekty, abych se o víkendu dostal ven.“

„Chystáme se ven z města? Na představení?“

Nelíbilo se mu, že říká „my“ a myslí „ty“.

„Sáro! Agentura zastupuje nadanou klientku. Jestli si získá publikum, vyděláme na tom pěknou částku. Zaslouží si, abych se o ni postaral a pomohl jí. Je to její první vystoupení na veřejnosti.“

„Chápu,“ přikývla Sára. „Už jsem to zažila. Pamatuju si Carla Horowitze, když se šel podívat na premiéru Anne Fosterové. Nádherná talentovaná blondýnka. Za pár týdnů otěhotněla a Horowitze Abe Fürstburgh vyrazil. Dej si pozor, chlapečku!“

„Nevím, o čem mluvíte,“ ohradil se.

„Ne?“ opáčila. Konečně zavřela dveře, aby je nikdo nezaslechl.

„Sáro, dneska nemám náladu na žádné kázání. Prosím.“

„Tohle jsem viděla už tolikrát! Manažer se po uši zamiluje do klientky. A jako z udělání je to vždycky šikovný židovský chlapec a světlovlasá… šiksa.“

„Sáro, přenechte podobné starosti mé matce, ano?“

„Pamatuj si, co ti říkám,“ varovala ho. „Nikomu to neprospěje. Má ta dívka opravdu talent? Buď její agent. Udělej z ní hvězdu. Ale nenič život ani jí, ani sobě!“

„Sáro…,“ chystal se protestovat znovu, ale nenechala ho domluvit.

„Kolikrát už jsem byla svědkem takových situací!“

„Sáro!“Obrátila list. „Takže mám zarezervovat ubytování v Bostonu?“ zeptala se.

„Hotel Ritz…“

„… pro tebe a soubor. Jistě.“

Při vstupu do hotelu se mu zdálo, že si všichni přítomní něco šuškají. V recepci dostal klíč od pokoje v osmém patře a než stačil zjistit, kde bydlí slečna Millsová, portýr už se chopil zavazadel a nesl je k výtahu. V kabině Marvin cítil vůni, to byl jeho druhý silný dojem z hotelu Ritz.

Vybaloval si věci a v tom uslyšel, že někdo otevřel a zavřel dveře vedlejšího pokoje. Za chvíli se odtud ozval zpěv. Poznal Kitzi. Vstal a přitiskl ucho ke stěně. Zkoušela své sólo. Párkrát přestala a začala znovu, dokud nebyla úplně spokojena.

S potěšením poslouchal a uvědomoval si, jak dívka své vystoupení prožívá. Když skončila, vyšel na chodbu a zaklepal.

„Kdo je to?“ zavolala.

„Hotelová služba,“ ohlásil se.

„Nic jsem si ne…“ Zarazila se, protože poznala jeho hlas, a otevřela. Padli si do náruče. Vstoupili dovnitř a těšili se ze vzájemných doteků, tlukotu srdce, polibků. Přáli si splynout v jedno tělo, odevzdat se jeden druhému, poddat se své touze.

Ten večer se několikrát vášnivě milovali.

V Shubertově divadle panovala vzrušená atmosféra, jako pokaždé před první veřejnou generální zkouškou. Celý soubor se zatím ještě nesešel a všechno muselo klapnout − kulisy, kostýmy, nástupy na scénu.

Jock English býval v takových okamžicích ještě sarkastičtější než obvykle. Ani teď neporušil tradici. Po boku mu stála tmavovlasá žena a zapisovala jeho připomínky k osvětlení. Jevištní mistr na druhé straně střídavě poslouchal Englishovy pokyny a udílel povely mužům na jevišti. Asistentka s blokem zaznamenávala všechny návrhy a změny. Kostymér o něčem živě diskutoval se svým pomocníkem.

Marvin seděl v poslední řadě v prostoru vyhrazeném pro orchestr a sledoval dění kolem.

Producent, John Firestone, štíhlý padesátník, se právě šouravým krokem blížil k Englishovi s úmyslem sdělit mu některé své postřehy. Než ale došel ke skupince, English se rozkřikl: „Zrovna teď potřebuju rady nějakého realitního makléře! Ven! Vypadněte, nebo s tím praštím!“

Firestone zacouval o pár kroků a zastavil se u Marvina, jehož si ale ve tmě nevšiml. Teprve po chvilce ho zaregistroval. „A kdo jste vy?“ oslovil ho. „Co tu děláte?“

„Zastupuji Kitzi Millsovou. Jmenuji se Marvin Morse, jsem z agentury Georgea Gordona.“

„Aha, Morse. Tak to jste vy… Už jsem o vás slyšel. Říkají, že jste dobrý obchodník.“ Znal podmínky Marvinovy smlouvy týkající se Kitziina vystupování v muzikálu.

„Ona za to stojí, pane Firestone. Bude z ní hvězda.“

Producent, zvyklý slyšet podobná prohlášení téměř denně, nevzrušeně odpověděl: „Uvidíme.“

Téměř vzápětí následoval Kitziin sólový výstup. Asi po pěti taktech jej přerušilo Englishovo vzteklé zvolání: „Ksakru, kde je kostymér? Neile! Armstrongu! Vykašli se na svoje chlapečky a okamžitě naběhni ke mně!“

Orchestr zmlkl, kulisáci odložili, co právě drželi v rukou, a čekali. Tanečníci a tanečnice zvědavě natahovali krky. Edie Cullenová a Lanny Everett, kteří si přeříkávali svůj part před nástupem na scénu, zmlkli.

Neil Armstrong, vyhodnocený už dvakrát během tří let jako nejlepší kostymér, se objevil v uličce a tichým hlasem, jenž ostře kontrastoval s Englishovým výbuchem, se zeptal: „Co se děje, Jocku?“

„Co se děje?“ zahřímal režisér, podrážděný navíc Armstrongovým klidem. „Každý zelenáč ve sboru vidí, co se děje!“

„Dobrá. Snad mi to některý z nich řekne.“ Otočil se, jako by se opravdu chystal odejít. English ho chytil za rukáv.

„Armstrongu, chceš zabalit naše nejlepší číslo? Doprdele, rozhodl ses zmršit perfektní sólo, které by lidi přitáhlo, i kdyby všechno ostatní šlo do háje? Nebo se jenom pokoušíš zruinovat mě?“

„To poslední zní lákavě,“ nenechal se Armstrong zastrašit.Na okamžik se zdálo, že English mužíka před sebou udeří. Naštěstí v tu chvíli zasáhli Morse s Firestonem. Marvin Englishe chytil, a přestože se režisér snažil vyprostit z jeho objetí, nepodařilo se mu to. Nepřestal alespoň chrlit šťavnaté nadávky.

Firestone mezitím odváděl Armstronga stranou. Promlouval k němu: „Pochop, Neile, je to hrozný stres. Uznej, že pro něj není jednoduché sladit všechno dohromady. Hudba, tanec, technika… Prokaž mi laskavost a počkej, až vychladne.“

„Dělám, co můžu, pane Firestone… Celou dobu skáču, jak zapíská, snažím se splnit každý jeho nápad, i ten nejztřeštěnější. A on teď…“

„Tyhle šaty jsem pro její sólo nikdy neschválil!“ ozval se nový Englishův výbuch. „Nejcennější výstup − a co si publikum pomyslí? Taková hnusná barva!“

Konečně pochopili příčinu jeho vzteku.

V zákulisí zašeptal Everett své muzikálové partnerce: „Ten by snad pro pobavení zmlátil i vlastní matku.“ Edie přikývla, ačkoli se v duchu zaobírala jinými starostmi a držela na uzdě vlastní zlost.

Nahoře zatím zažehnali krizi, když Armstrong slíbil, že Kitziiny šaty obarví, a pro newyorskou premiéru navrhne a zhotoví nové.

V Edii Cullenové všechno vřelo dál. Ten syčák Jock! Tohle je moje představení − a on si dovolil označit sólo Kitzi Millsové za nejdůležitější výstup večera. A ještě to na plné kolo vykřikuje kolem. Můj muzikál! Však já si ho podám, zmetka!

4

První veřejnou generálku naplánovali na sobotní večer. Nervozita postupně dolehla na všechny, předpremiérové vystoupení před živým publikem je zkouška ohněm, nemilosrdně odhalí slabiny, odsoudí představení ke krachu, anebo naopak odstartuje šňůru úspěšných repríz. John Firestone o prvních večerech prohlašoval: „Naše dílo ztrácí panenskou nevinnost. Ráno se budeme milovat, nebo nenávidět.“

Morsea zajímalo jediné − Kitziin sólový výstup. První polovině představení nevěnoval plnou pozornost a reakce diváků vnímal jen na půl ucha, na rozdíl od Jocka Englishe, jehož postřehy asistentka okamžitě zapisovala.

Konečně se Marvin dočkal druhého jednání. Jeviště zůstalo tmavé a opona spuštěná. Potom úzký kužel světla ozářil pravou část pódia, odkud vyšla Kitzi. Rozhlédla se a s jistotou začala zpívat.

John Firestone za scénou nadšeně zašeptal Marvinovi: „Něco podobného jsem nezažil od My Fair Lady v podání Julie Andrewsové. Krásný čistý hlas, a příjemný, přesvědčivý. Nádhera.“

Při posledních taktech Kitzi elegantně klesla na podlahu. Bodový reflektor zhasl a jeviště se znovu ponořilo do tmy. Lidé v hledišti chvilku ohromeně seděli a vzápětí naplnil sál jejich dlouhý ohlušující aplaus. Dirigent musel zařadit pauzu a Kitzi se za nadšeného potlesku diváků vrátila ze zákulisí a s grácií se znovu uklonila.

„Hned to poznamenejte,“ šeptal režisér asistentce.

Ozvaly se úvodní tóny dalšího výstupu, ale během pěveckého dialogu Lannyho Everetta a Edie Cullenové v hledišti ještě převládal neklid, tu a tam dokonce někdo zakašlal. Jock English šeptem nepřetržitě chrlil nové pokyny. Celou scénu bude potřeba opětovně promyslet a na základě reakcí publika přepsat, což je ostatně účel bostonských generálek.

Zbytek představení probíhal víceméně podle očekávání, některé výstupy vyzněly lépe, jiné nebyly tak úspěšně. Konečně šla opona dolů. Když se sál vyprázdnil, přispěchali na jeviště technici, osvětlovači a kulisáci, aby opravili drobné nedostatky, jichž si během představení všimli. Zpěváci a tanečníci odpočívali. Někteří se pohodlně usadili na židlích pro orchestr, jiní si hověli na křeslech a pohovce ze scény, zakrytých nyní přehozy, aby se na ně neprášilo. Pár účinkujících si jednoduše lehlo na zem; zavřeli oči a oddychovali. Jock English krátce promluvil se Stashem Burkowskim, ten pak oznámil: „Tak, lidičky, šup, vykliďte jeviště. Zůstanou jen členové souboru, pan English má několik připomínek.“

Když se herci shlukli, objevil se režisér. Přehlédl přítomné a spustil: „Tak, křest máme za sebou. A co jsme se dozvěděli? Nebylo to špatné! Nevypískali nás, dokonce jsme se líbili. Teď zbývá jen všechno doladit: přepsat scénář, pozměnit choreografii, oživit hudbu, přidat trochu víc energie − no a snad bychom mohli uspět! Jestli ovšem pustíme k vodě jediný z uvedených kroků, můžeme to zabalit. Za-ba-lit! Zabalit! Mám tady ještě řadu poznámek ke každému z vás, je toho spousta. Ale ať se trošku příjemně naladíme, začnu druhým jednáním. Edie, lásko…“

Teprve v tomto okamžiku si uvědomil, že Edie na jevišti není.

„Kam sakra zmizela? Přiveďte ji! Hned!“

Během čekání se odevšad ozýval vzrušený šepot. Po několika minutách se kolébavým krokem přišourala Isabella Sorrentino, baculatá Italka, švadlena, která provázela Cullenovou od počátku její divadelní kariéry, plných šestadvacet let.

English na ni vyštěkl: „Kde je? Nebo se jí udělalo špatně? Ani bych se nedivil, po takovém výkonu, jaký podala dneska.“

„V šatně.“

„Co tam dělá?“

„Balí! Vracíme se do New Yorku. Ještě dnes.“ Nečekala na Englishovu reakci, otočila se a pomalu sešla dolů.

Režisér se chvíli nezmohl na slovo. Zdálo se, že mu zpráva úplně vyrazila dech. John Firestone vyskočil ze sedadla v první řadě. Marvin Morse se neodvážil pohnout a cítil, jak mu žaludek sevřela ledová ruka. Naděje, že Kitzi zazáří na Broadwayi, je ohrožena, možná nadobro ztracena.

Firestone vystoupil na jeviště a kývl na Englishe. „Raději bychom za ní měli zajít.“

Když zaklepali na dveře šatny, Edie si opravdu balila věci.

„Edie? Drahoušku? To jsem já, John. Chtěl bych si s tebou promluvit.“

„Nemám o hovory zájem. Odjíždím.“

„Nebudu tě zdržovat, miláčku, jen pár slov,“ přemlouval ji.

Předstírala, že váhá. Potom slyšel: „Dobrá, Johne.“ V zámku zarachotil klíč a Edie vykoukla na chodbu. Jakmile zahlédla Englishe, zaječela: „Toho už nechci nikdy vidět, tu plešatou kreatúra!“

Firestone se ohlédl na režiséra a potom sám vstoupil do místnosti. Vzal Edii za ruku a políbil ji na tvář. Marvin s Englishem netrpělivě přešlapovali na chodbě a snažili se zachytit hovor za zabouchnutými dveřmi.

„Holčičko, pověz Johnovi, co tě trápí, a já to urovnám, ano?“ Mlčela. „No tak… Je to kvůli tomu prvnímu výstupu v druhém jednání? Už ti přepisují scénář, zítra ráno ho budeš mít připravený na zkoušku, do večerního představení všechno hravě zvládneš. Platí?“

„Dialog není špatný,“ osvobodila dlaň. „Problematické je to sólo před ním.“

„Edie, zlato, ta píseň je moc dobrá, jeden ze stěžejních momentů celého představení. Krásně otevírá druhé jednání.“

„Zabije celý následující výstup. Zastaví děj a já pak mám přijít na scénu a znovu ho rozjet!“

„Proberu to s Jockem, něco s tím udělá,“ sliboval.

„Ten holohlavý sup! Všechno naplánoval předem! Já jsem hlavní postava tohohle muzikálu! Napsal to sólo jenom proto, že mu nejspíš každou noc projevuje vděčnost!“

„Edie, věř mi, nic mezi nimi není,“ ujišťoval ji.

„Když jsem podepisovala smlouvu, tenhle výstup před mým nebyl. Pokud to nevyškrtne, sbohem!“

„Edie, nemůžeš po mně přece chtít, abych nechal zrušit tak úspěšné sólo…“

„Tenhle muzikál má jen jednu hlavní postavu − a tou jsem já. Její číslo děj zastaví. Takže: bud, anebo!“

Znovu otevřela kufr, aby dokázala, že svou podmínku myslí naprosto vážně. Firestone vyšel na chodbu. „To přece nemůže,“ zašeptal rozčileně Marvin, „nebo ano? Vždyť podepsala kontrakt, musí snad vystupovat!“

Jock v duchu počítal. „Kdybychom našli náhradu, za dva tři týdny by Ediin part určitě zvládla. Museli bychom samozřejmě odložit premiéru v New Yorku asi o měsíc, záleželo by na jejích kvalitách.“

Firestone si fakta převedl na vlastní matematiku. „Jocku, to je sedm set tisíc dolarů navíc. Všechny peníze na propagaci. Sám víš, že bez televizních reklam se dneska nikdo neobejde, a do půl milionu se nevejdeš.“

„Dokážeš ty peníze sehnat?“

„Určitě ne přes noc,“ odtušil Firestone zachmuřeně a dodal: „Možná ani za týden. Pochybuju, že se to vůbec povede.“

„Potvora fikaná! Mohl jsem to tušit, vím jaká je, dost dlouho jsem s ní spal. Když si postaví hlavu, že se vrátí do New Yorku, popadne kufr a pojede. Co uděláme, Johne?“

„Co můžeme dělat? Vyškrtneme sólo.“

„To nesmíte!“ vykřikl Marvin. „Nejlepší výstup celého představení!“

„Máte tři čtvrtě milionu, abyste tenhle projekt financoval, mladý muži?“ obrátil se na něj Firestone řečnickou otázkou.

„Takže rušíme sólo,“ pokračoval vážně. Položil Marvinovi ruku na rameno. „Přísahám, hochu, že z ní udělám hvězdu mé další show. Ale teď to nejde.“

Marvin zavrtěl hlavou. Po chvíli se zeptal: „Kdo jí to řekne?“

Firestone sjel pohledem na Englishe, ale ten uhnul očima. Producent se znovu obrátil k Marvinovi. „Chlapče, asi bude nejlíp, když to uslyší od člověka, kterého miluje. Musíte za ní zajít sám.“

English přečetl své zbývající poznámky a udělil nezbytné pokyny všem, jichž se připomínky týkaly. Marvin se vypravil za Kitzi. Otálel před šatnou, o kterou se dělila s Věrou Adamsovou; ta v příběhu představovala nejlepší přítelkyni Edie Cullenové.

Teď se upřímně radovala z Kitziina úspěchu. „Byla dnes úžasná, viďte?“ oslovila Marvina, když vešel. „Nepochybuju, že za tohle sólo dostane cenu. Možná jí nabídnou i roli ve filmu.“ Natáhla ruku a poklepala Kitzi po rameně. „Až budeš slavná, nezapomeň na staré přátele,“ smála se.

Kitzi seděla před zrcadlem a odličovala se. Otočila se na Veru a také se usmála. „No tak, nedělej si legraci,“ krotila kamarádčino nadšení.

„Legraci?“ opáčila Vera a podívala se na Marvina. „Myslí, že žertuju. Poslouchejte: když jsem poprvé na jevišti viděla Dannyho Kaye, ještě jako sboristka, bylo mi šestnáct a měla jsem trému až hrůza, hned jsem věděla, že to v branži dotáhne vysoko. Teď mám stejný pocit. Kitzi, slávě se nevyhneš, to je prostě osud, děvče!“

Marvin by ji nejraději okřikl. Mlč, prosím tě, už přestaň, i tak to pro ni bude kruté. Samozřejmě se ovládl a navrhl: „Kitzi, zajdeme někam na večeři, chceš? Jistě umíráš hlady.“

„Hlad? Marvine, to je to poslední, nač myslím! Naopak, je mi tak skvěle! Připadá mi, že už nikdy nebudu muset jíst, postačí mi jejich potlesk. Mám ze všeho úžasný pocit.“

„Lásko…, raději pojďme, ano?“

Seděli proti sobě v malém boxu v nedaleké restauraci s nočním barem. Kitzi na něj upírala pohled plný nadšení a radostného očekávání. Natáhl ruku, aby sevřel její dlaň ve své. „Miláčku,“ řekla, „bez tebe by se mi to nikdy nepodařilo. Příště bude mé číslo ještě lepší. Všimla jsem si několika detailů a už vím, co udělám. Budeš mít ze mě radost, uvidíš.“

Servírka položila na stůl jídelní lístek. „Dáte si něco k pití?“ zeptala se.

„Slečna Millsová nepije, ale pro mě jednu skotskou. Dvojitou.“

„Ty? Velkou skotskou?“ podivila se Kitzi s úsměvem.

„Viděl jsem to v detektivkách. Humprey Bogart si ji vždycky poroučel,“ vyhnul se přímé odpovědi. Doufal, že mu pití dodá dost odvahy, aby jí řekl pravdu.

Během čekání se znovu vrátila ke svému večernímu úspěchu. „Víš, hned po vystoupení mě zastavil Lou Pollack. Představ si, objal mě a povídá: Když jsem ten text psal, ani se mi nesnilo, že může být podaný tak dojemně a působivě. A vážně měl slzy v očích. Skoro se rozplakal, Marve. Bože, já jsem dneska snad nejšťastnější člověk na světě! Dostala jsem takovou šanci a navíc tu sedím s mužem, kterého z celého srdce miluju. Není to báječné?“ Natáhla se přes stůl a políbila ho. Opětoval polibek, ale zdaleka ne tak vášnivě jako jindy. Poznala, že něco není v pořádku.

„Co se stalo, Marve?“ zeptala se přímo.

„Kitzi, já…“ Objevila se servírka se sklenkou. Lokl si a spustil: „Kitzi, miláčku, celé představení je moc dlouhé.“

„Všechno půjde rychleji, když dokončí navrhované úpravy,“ namítla.

„Ale stejně je potřeba program zkrátit. Jock rozhodl, že něco musí vyškrtnout.“

„Já vím. Třeba ta první scéna v druhém jednání, dialog mezi Lannym a Edií. Dost se vleče. Když ji zkrátí na polovinu, bohatě to postačí a lidi se budou bavit i tak.“

„To by možná pomohlo,“ připustil. „Ale oni se domluvili na něčem radikálnějším.“

„Na čem?“ zpozorněla.

„Víš, Jock si myslí… i John Firestone… druhý akt má být vždycky kratší než první. Aby představení dostalo spád. Proto se dohodli a vypustí…“

„… ten vleklý výstup Edie a Lannyho, že? No, večer to stejně lidi nijak zvlášť neupoutalo. Taky sis všiml, viď?“

„Kitzi…, shodli se na tom, že vynechají tvoje číslo.“

Nechápala. Ohromeně na něj zírala, jako by naráz promluvil jiným jazykem. Teprve po dlouhé pauze jí začal docházet význam jeho slov. „Když říkáš mé číslo, snad nemyslíš… Ne, to přece nejde, to nemůžou udělat! Vždyť jsem sklidila největší potlesk, to sólo si získalo všechny lidi v sále, vyvolávali mě znovu na scénu, copak si to nepamatuješ? Milujou mě!“

„Jock prohlásil… Tvrdí, že ten výstup zastaví děj…“

Rozplakala se. Slzy jí zmáčely tvář.

„Kitzi, prosím, tady ne…“

„Proč ne? Kdo mě uvidí? A kdyby, koho to bude zajímat?“ Vyklonila se do uličky a zavolala na servírku: „Slečno, doneste mi vodku s ledem!“

Marvin se ji pokoušel utišit, ale ani během hodiny se mu nepodařilo přesvědčit ji. Nevěřila mu a po první sklence si objednala další a další. Jen plakala a házela do sebe jednu za druhou.

Morse pochopil, že Katherine takhle zřejmě neřeší problémy poprvé. Teprve když se opila, vyvedl ji z restaurace a mávl na taxík. Naštěstí se do hotelu vraceli po třetí ráno, takže je viděl jen noční vrátný. Pomohl Marvinovi dostat Kitzi do výtahu.

V pokoji ji Marvin svlékl a uložil do postele. Lehl si vedle ní a objal ji. Alkohol v ní probudil vášeň, pomilovali se ještě bouřlivěji než kdy jindy. Líbala ho a plakala, ale měl dojem, že ani nevnímá, s kým spí.

5

Druhý den po obědě se celý soubor dostavil na zkoušku. English znovu přečetl své poznámky a jednotlivé účinkující s výjimkou Edie Cullenové upozornil na jejich chyby se sarkasmem ještě sžíravějším než kdykoli předtím. Když měl ovšem napomenout Cullenovou, obrátil se s kritikou na scénáristu, hudebníky nebo Ediiny partnery na scéně. Edie zářila.

Všichni přítomní záhy pochopili, že mezi divou a režisérem došlo ke sporu, jenž zřejmě ohrozil uvedení muzikálu na Broadwayi. Nikdo z nich ovšem nebyl připraven na zásah tak radikální. „Dámy a pánové, včera jsme přetáhli skoro o dvacet minut oproti původnímu plánu. Já vím, namítnete, že v reálu nějaký čas vyšetříme. Těžko ale naženeme dvacet minut! Takže, ačkoli je mi to velice líto, musíme pár čísel vypustit. Začnu jedním, kterým získáme celých sedm minut.“

Marvin Morse a John Firestone si v hledišti vyměnili pohledy. Kitzi na jevišti, ještě bledá následkem bouřlivé noci, zaťala pěsti.

„Bohužel, kvůli dynamice celého příběhu musím vypustit Kitziino sólo, i když je velmi milé. Nedá se nic dělat.“

Celým sborem to zašumělo. Rozhodnutí všechny šokovalo, ale English jim nedopřál čas na otázky či protesty. Zpražil je přísným pohledem. „Ujišťuji vás, ze zkušenosti vím, že publikum nikdy nepostrádá vynechané party, jednoduše proto, že o nich neví. Neztrácejme tedy čas a energii hořekováním a soustřeďme se na práci. Teď projdeme další změny a pak to sjedeme celé.“

Ztráta Kitziina čísla ale lidi poznamenala. Zkouška nenabrala náležité tempo. Teprve v druhé polovině se jakž takž dali dohromady a podali slušný výkon. Kdo zrovna nestál na jevišti, zaběhl za Kitzi a snažil se ji trochu povzbudit. „Netrap se tím. Máš talent a brzy se najde příležitost, jak to publiku ukázat. Čeká tě skvělá kariéra. Na tohle se vykašli, Kitzi.“

Večer chodila Kitzi a Marvinem do blízké restaurace. Pravidelně se ji snažil přesvědčit, aby se najedla, ale místo večeře raději pila. Zpočátku se s ní pokoušel držet krok, brzy však pochopil, že je lepší zůstat střízlivý; snáze ji potom dopraví do hotelu. V pokoji se každou noc opakovalo totéž: lítost, slzy a milování.

Denně jí promlouval do duše, maloval budoucnost, vyhrožoval, naléhal, jen aby ji odvrátil od sklenky. V New Yorku ji přece čeká skvělá kariéra, bostonské kritiky na ni pěly chválu. Je úžasná, získala si srdce diváků. Omámená alkoholem i sexem mu denně slibovala, že od rána už začne jinak.

Litoval ji a zároveň i hájil. Kdo jí může mít za zlé, že utápí žal v alkoholu? Měla úspěch nadosah a ta stará sobecká ženská jí ho sebrala. Kdybych tak dokázal to sólo znovu prosadit. Pane bože, přece snad existuje nějaký způsob. Přestala by se ničit. Zase by byla skvělá. Výborná. Vynikající! Něco vymyslím, umínil si.

6

Premiéra v Bostonu měla příznivý ohlas. Zatímco se spokojení diváci rozcházeli, Firestone prohodil k Marvinovi: „English má pravdu. Když lidi nevědí, že o něco přišli, nechybí jim to.“

Marvin se zastavil pro Kitzi, aby ji doprovodil do Ritzu, kde Firestone zorganizoval večírek na oslavu úspěšné premiéry.

Atmosféra byla střízlivě optimistická. Investoři vypadali spokojeně. Zástupce Shubertovy společnosti, které patřil i sál v New Yorku, se usmíval. Před chvílí vyřídil nejdůležitější telefonát. „Edie už není nejmladší, ale v New Yorku je stále oblíbená. Myslím, že máme šanci. Celý ten kus by potřeboval oživit. Třeba do newyorské premiéry ještě na něco přijdou.“

Přes Marvinovo naléhání Kitzi nic nejedla, ale o to víc popíjela. Snažil se alespoň získat čas otálením u baru, než se k ní vrátil s novou sklenkou. Tu a tam prohodil slovo, občas se nechal předběhnout, jen aby přestávky byly co nejdelší.

Po šesti vodkách jí odmítl přinést další a chtěl ji doprovodit do pokoje. Namísto toho zamířila k baru sama. Marvin barmanovi gestem naznačil, aby jí dál nenaléval, muž tedy Kitzi vysvětlil, že už je zavřeno. Mrštila sklenicí o zeď. Rozhodnutá odejít důstojně vykročila nepříliš jistě ke dveřím. Marvin ji dohnal právě včas. Po několika metrech klopýtla a bez jeho pomoci by byla upadla. Naštěstí ji stačil zachytit. V tu chvíli je zrovna míjela Edie Cullenová zavěšená do Englishe. Dost hlasitě poznamenala: „Co nejdřív bys za ni měl najít náhradu, Jocku, nedokáže zůstat střízlivá.“

Ty mrcho zatracená! vybuchl v duchu Morse. Je to tvoje vina! Nahlas neřekl nic, jen se obrátil na Kitzi: „Opři se o mě, tak, to je ono. Pojď holčičko, už jsme skoro u výtahu.“

Odvedl ji do pokoje, svlékl a uložil. Sám se posadil na kraj postele. V uších mu pořád zněla Ediina slova a cítil, jak v něm sílí vztek. Ta stará čarodějnice! Nejdříve připraví Kitzi o slávu a teď ji chce vyštípat úplně. Sjel pohledem na svou spící lásku a najednou se rozhodl. Chytil ji za ruce a posadil.

„Katherine Millendorferová! Ne, neotáčej hlavu a dívej se na mě. Bylas úplně namol, než abys zaslechla, co Cullenová dole radila Englishovi. Víš, co mu povídala? Prý by tě měl vyhodit, protože se nedokážeš ovládat. Chceš si úplně zničit budoucnost? Zahodit svůj talent? Je mi jedno, proč ses dala na pití, ale ode dneška je s tím konec. Slyšíš? Od téhle chvíle máš utrum!“

„Moje… sólo… Vzali mi… moje číslo…,“ artikulovala s námahou.

„Prosadíme je zpátky,“ ujistil ji. V tu chvíli by slíbil cokoli, aby ji povzbudil. „Postarám se o to,“ dodal. Všiml si, že mezitím usnula. Nevěděl, jestli ho vůbec vnímala.

Když se probral, venku už bylo světlo. Kitzi zvracela na toaletě. Pro jistotu ji šel zkontrolovat. Stála skloněná nad mísou, kůži vlhkou studeným potem. Namočil ručník a otřel jí obličej. Potom ji odvedl zpátky do postele a zabalil do přikrývky.

„Promiň, miláčku,“ řekla tiše. Pokaždé, když se večer opila, bývala ráno lítostivá. Mlčel. „Povídals mi v noci něco o Edii? Je pravda, co chce po Jockovi? Nebo se mi jenom něco zdálo?“

„Je to pravda,“ přisvědčil. Zopakoval jí, co se včera stalo.

„Skutečně to řekla? Já ji zabiju!“

„Asi by to bylo rozumnější, než se sama upít k smrti,“ řekl stroze.

„Je mi líto, že jsem se tak chovala…“

„Jenže ne tak, abys s tím skoncovala! Kitzi, proč to proboha děláš?“

„Nezlob se na mě, prosím tě, nekřič na mě. Prosím…“

„Mám se dívat, jak se ničíš? Myslíš, že to je láska? Nechat tě být?“ Pevně ji objal. „Holčičko, nevidíš, že tě miluju? Musíš s tím přestat!“

„Potřebuju to sólo, jinak to nedokážu.“

„Slib mi, že necháš pití, a já na něco přijdu.“

Zaváhala. Nakonec se zeptala: „Nepřestaneš mě milovat?“

„Budu tě milovat do konce života,“ pronesl vážně a myslel to doopravdy.

Nestor bostonské divadelní kritiky sedmdesátých let byl erudovaný muž jménem Chauncey Weems. Na první pohled ho lidé spojovali s pojmem humanitní vědy, odpovídal typické představě, kterou má průměrný občan o univerzitních profesorech filozofie či literatury. O divadle věděl snad všechno. Mezi kritiky byl trochu bílou vránou, neboť raději viděl úspěch nové hry než její krach. Představení miloval a do divadla zdaleka nechodil jen z povinnosti.

Mnohokrát ho také zvali jako neoficiálního prostředníka, když se producent dostal do sporu s režisérem a bylo potřeba dosáhnout dohody před premiérou v New Yorku. Pokud si hvězdy programu postavily hlavu, často zbývalo jediné: „Zavolejte Chaunceymu Weemsovi.“

Marvin se rozhodl, že Weems je jeho jediná naděje, pokud má být Kitziino sólo znovu zařazeno. S vědomím, co všechno je v sázce, si pečlivě nacvičil svou řeč. Pak zavolal do redakce. Překvapilo ho, že ho přepojili přímo do Weemsovy kanceláře. „Weems,“ ozvalo se ze sluchátka.

„Pane Weemsi,“ začal Marvin podle pečlivě připraveného scénáře, „jmenuji se Marvin Morse a zastupuji velmi talentovanou začínající herečku, které se nedostalo zasloužené…“

„Mladý muži, nejsem režisér ani producent. Nikomu nepřiděluji žádné role, i kdyby byl sebenadanější.“

„Počkejte, prosím vás, nezavěšujte ještě,“ vyhrkl Marvin. „Vysvětlím vám, oč jde.“ V tu chvíli se odchýlil od naučeného monologu.

„Pane Weemsi, režisér pro ni nechal napsat sólový výstup, na generálce měla obrovský úspěch, ale potom její číslo prostě vyškrtli. Vidím, jak ji ta nespravedlnost ničí. Pane Weemsi, jestli máte pochopení pro talenty, pokuste se zasáhnout.“

„Navrhujete něco konkrétního?“ zeptal se kritik.

„Nevím, ale… snad jí dokážete pomoct…“ Na chvilku se odmlčel a pak přiznal: „Měl jsem všechno tak důkladně připravené: co vám povím, jakým tónem… Zvoral jsem to, že?“

„No, řekněme, že jste si nepočínal nejlépe. Zkusíme to ještě jednou od začátku, ano? Pomalu a souvisle. Spusťte.“

Tentokrát Marvin popsal situaci naprosto přesně. Weems se nejdříve zhluboka nadechl a po pauze řekl: „Zrovna připravuji svůj příspěvek pro televizi, do diskusního pořadu věnovaného kultuře. Přiveďte tu dívku do studia. Přijďte v šest do studia číslo dvě. Pravidelně tu uvádím nové projekty i účinkující a vyjadřuji se k divadlu i zábavným programům.“

„V půl osmé má představení.“

„Buďte tu v šest. Půl hodiny postačí,“ ujistil Marvina Weems.

Morse a Kitzi dorazili v půl šesté. Konečně je mladá asistentka vyzvala: „Pan Weems vás očekává ve studiu.“

V maličké místnosti stála na nízkém pódiu dvě křesla. V jednom z nich už seděl Weems. Jakmile spatřil Kitzi, vstal a podal jí ruku. S milým úsměvem ji pozdravil.

„Bože, jste ještě krásnější než na jevišti. Posaďte se. Dáte si kávu? Eleanor! Šálek kávy pro slečnu Millsovou. Tak, teď se na vás podívají kameramani. Hoši, hněte sebou! Lidi už stejně nebaví koukat na můj vrásčitý obličej. No, dneska jim to vynahradíme!“

Marvin postával opodál v šeru a obdivoval Weemsovo nenucené chování, jímž kolem sebe šířil klidnou přátelskou atmosféru.

Jakmile se Kitzi usadila v křesle, Weems se zeptal produkčního: „Kolik času máme?“

„Dvě minuty.“

„Dobrá. Slečno Millsová,“ oslovil Kitzi, „nenechte se vyvést z míry žádnou mou otázkou. Všechno si v klidu rozvažte a potom prostě řekněte svůj názor. Nebojte se, nebudu vás trápit dlouho.“ Znovu se usmál. Zlehka ji poklepal po rameni a zavolal na muže za kamerou: „Dejte mi znamení, kdy mám začít.“

Ozvala se úvodní znělka a na jedné z kamer se rozsvítila červená kontrolka. Weems si krátce odkašlal a začal. Mluvil o Englishově muzikálu, jako obvykle převládaly spíše pozitivní postřehy. Potom, k Marvinově i Kitziinu překvapení, pokračoval: „Někdy se ovšem stává, že publikum neuvidí celé původní představení, protože některá čísla jsou z různých důvodů zkrácena nebo úplně vypuštěna. Příkladem jsou i hity takových osobností jako třeba Irvina Berlinga, Coleho Portera nebo Franka Loessera, které se občas do plánovaného programu nevešly a byly použity později, aby si je diváci o to více zamilovali.“ Weems ještě chvíli hovořil v obecné linii a pak se obrátil na Kitzi. „Slečno Millsová, zajímalo by mě, jestli se něco podobného událo i v Podivínech. Naši diváci jistě rádi nahlédnou tak říkajíc pod pokličku právě teď, kdy se představení uvádí zde v Bostonu a kdy do premiéry v New Yorku už mnoho času nezbývá. Prozradíte jim něco?“

„Tedy…,“ začala Kitzi, ale zarazila se.

Marvin musel zatnout zuby, aby nevykřikl. Kitzi, proboha! Tohle je tvoje jediná šance! Kitzi, no tak, řekni mu to!

„Vlastně…,“ nadechla se znovu, „celý příběh byl o devatenáct minut delší, a tak některá čísla vyškrtli. Shodou okolností i mé sólo.“

„Vaše sólo?“ opakoval Weems. „Má milá, nevadilo by vám, kdybyste je zazpívala tady a teď? Troufla byste si i bez doprovodu?“

„Zpívala jsem je tak i při představení,“ vysvětlila. Vstala z křesla a poklekla na pódium stejně jako při premiéře a začala.

Kamera najela blíž. Kitzi se přizpůsobila, jako by všechno předtím pečlivě naplánovali. Když skončila, Weems po krátké pauze tiše poznamenal: „Takovou dojemnou píseň vynechali? Těžko uvěřit. Proto na mě možná začátek druhého jednání působil trochu rozpačitě. Děkuji vám, má drahá.“

Po návratu do hotelu čekal na Morsea v recepci lístek se vzkazem. Chci s vámi mluvit. Okamžitě. J. F.

Ve svém apartmá už ale producent nebyl, Marvin ho zastihl až v divadle. Jakmile ho Firestone zahlédl, vyšel mu vstříc. Chytil ho za rameno a vedl k jevišti.

„Vy jste pěkně mazaný panáček!“ vykřikoval.

„Prosím?“

„Sledoval jsem ten Weemsův pořad. Velmi povedené!“

„Aha, ten rozhovor…,“ snažil se Marvin o nenucený tón.

„Přesně. Ten rozhovor! Tak mladíku. Sbalte si kufr a zmizte!“

„To myslíte vrátit se do New Yorku?“ ozval se Marvin vzdorně.

„Je mi úplně fuk, kam pojedete. Hlavně se držte dál od divadla.“

„Kitzi mě potřebuje,“ namítl.

„Postarám se o ni. Ale nepřeji si, aby vás tu potkala Edie Cullenová. Courejte po městě, zajděte do muzea, pohlídněte si Harvard… Cokoli. Dělejte si, co se vám zamane, jenom se neukazujte tady. Zmizte!“

John Firestone byl velmi bohatý, ale úspěšným producentem se nestal jen díky penězům. Dokázal výborně taktizovat a byl schopen vycítit atmosféru. Nejdříve tedy pozval Edii, Englishe i Lannyho Everetta na večeři do svého hotelového apartmá.

Jakmile se objevili, zamkl. S přehnaně vážným výrazem pak pronesl: „Vážení, máme problém. A dost velký.“

Jako na povel odsunuli všichni tři talířky s jídlem a zvedli hlavy.

„Dneska mi volali od Shubertů. Nejde o nic zásadního, ale sami dobře víte, jací jsou. Když je napadne odstoupit od smlouvy, postačí i drobnost.“

„Proč by měli odstoupit?“ zeptal se okamžitě English.

„Hned to vysvětlím, Jocku. Na Imperiálu jsem se dohodl s Berniem, jen jsme si plácli, žádné papíry. Automaticky jsem počítal s tím, že jim můj účetní pošle šek. Jenže zapomněl.“

„Všichni vědí, že u tebe mají peníze jisté, s tím přece nikdy problémy nebyly,“ namítla Edie.

„Jistě,“ přikývl. „Ale jak říkám, jestli nás teď chtějí odmítnout, i tohle je dobrý důvod.“

„Ale proč tak najednou změnili názor?“ ozval se znovu English.

„Kvůli recenzi Chaunceyho Weemse. Domnívají se, že nebyla příliš dobrá.“

„Tak zlá také ne,“ prohlásil Everett.

„Lanny, ‚ne příliš dobráʻ a ‚ne tak zláʻ znamená v daném případě totéž. Pokud neprovedeme nějaké změny k lepšímu, na Imperial můžeme zapomenout.“

Jock English vzal Firestonovo varování jako hotovou věc a dál se nepřel. Pracoval v umělecké branži dost dlouho, aby věděl, že bez kompromisů se občas neobejde. „Dá se zjistit, co přesně seWeemsovi nelíbilo? Potom ho pozveme, aby viděl i přepracovanou verzi. Zvládneš to, Johne?“

„Stoprocentně nic neslibuji, ale určitě se pokusím.“

Nazítří odpoledne už měl English pár poznámek. Několik výstupů zkrátil a naopak prodloužil dvě taneční čísla. Nakonec, jako by se rozhodl spontánně, řekl: „Možná bychom mohli zkusit zařadit znovu i sólo Kitzi Millsové.“ A bylo to. Tentokrát zůstala Edie zticha. Firestonova hrozba, že by se muzikál nehrál vůbec, ji spolehlivě umlčela. Ochotně spolupracovala.

Během tří dnů zvládli novou verzi a Firestone pozval Weemse na sobotní představení. Producent sám stál vzadu a sledoval dění na jevišti. Před začátkem druhého jednání, když šla opona nahoru, zaslechl, jak se kdosi postavil vedle něj. Ani se neotočil, jen zašeptal: „Marvine?“

„Musel jsem ji vidět,“ přiznal.

„Už je to v pořádku, chlapče.“

Bodové světlo ozářilo okraj jeviště a na scénu vešla Kitzi. Se samozřejmou grácií se posadila na podlahu a bez doprovodu orchestru začala zpívat. Když skončila, ticho v sále zůstalo, dokud nezmizela v zákulisí. V tu chvíli zaburácel potlesk. Nadšení diváci ji dvakrát vyvolali zpět na pódium.

Poté, přesně podle instrukcí Jocka Englishe, dal dirigent pokyn orchestru a zvučná znělka otevřela další číslo, dialog Edie a Lannyho. I tahle změna muzikálu viditelně prospěla, oživila tempo a vystoupení dostalo spád.

Firestone se naklonil k Marvinovi: „Dobrá práce za jeden týden. Ale ještě není úplně vyhráno.“

Když spustili oponu, objevil se u nich Chauncey Weems. „Tak co říkáte?“

„Zvládl jste to na jedničku, Johne.“ Na okamžik zalétl pohledem k Marvinovi.

„Jen maličkost, Chauncey. Zajdete se mnou na chvilku za Edií? Potěšilo by ji to.“

„Jistě,“ pochopil Weems.

Firestone zaklepal na dveře Ediiny šatny. „Edie? Lásko? Můžeme dál? Je tu Chauncey Weems.“

„Je otevřeno,“ ozvala se. Firestone uvedl Weemse dál. Kritik políbil hvězdě ruku. „Úžasné! Dnes večer jsem viděl báječnou Edii Cullenovou v takové formě jako nikdy předtím! To sólo na začátku je velmi působivé, ale vy jste dokázala získat publikum pro sebe. Byla jste skvělá! Opravdu skvělá!“

Edie se zatvářila skromně, ale potom, vycvičená léty praxe, se hned zeptala: „Johne, zmínil ses panu Weemsovi o problémech se Shuberty?“

„Ne, miláčku, zatím ne, ale dostaneme se k tomu.“

Weems se usmál: „Edie, ujišťuji vás, že po dnešním představení už s nimi žádné potíže nebudou.“

„Díky, Chaunceyi.“ Políbila ho na tvář a okamžitě jí blesklo hlavou: Proč nepoužívá nějakou lepší vodu po holení než Old Spice?

Když Firestone kritika vyprovázel k východu, Weems se na něj podíval a zeptal se: „Johne, snad jsi zase nevyrukoval s tím otřepaným: Odřeknou smlouvu na pronájem divadla?“

„No a co, Chaunceyi? Vidíš, pořád to funguje!“

„Bohudíky, v tomhle případě. Tu dívenku byste měli vyvážit zlatem.“

V New Yorku měl muzikál premiéru v neděli. V hledišti divadla Imperial byla připravená kritika, novináři i reportéři, sjeli se všichni, kteří v uměleckém světě něco znamenali. Ranní vydání předních deníků otiskla novou Weemsovu recenzi. New York dychtivě očekával představení, které sklidilo v Bostonu takový úspěch.

Z Kitzi Millsové se rázem stala hvězda.

John Firestone musel uplatnit notnou dávku diplomacie, aby přiměl Edii Cullenovou k souhlasu s umístěním Kitziina jména na plakátech a reklamních prospektech. Vymírala si alespoň, že bude vytištěno mnohem menším písmem než její vlastní.

7

Marvinu Morseovi přinesla popularita muzikálu ocenění v podobě větší kanceláře a platového postupu. Ani jeho soukromý život neušel změnám: on a Kitzi se stali párem sezony, takže byli neustále zváni na večírky a společenské akce financované povětšinou bohatými obdivovatelkami divadla.

Sára Blinkhornová sledovala dění s výrazem zadostiučinění, jehož se dostává rodičům, když se dítě úspěšně postaví na vlastní nohy. Přesto však, ať už za to mohl vrozený pesimismus nebo dlouholeté zkušenosti, zůstávala skeptická.

Když jí Marvin oznámil, že si spolu s Kitzi hodlají pronajmout byt nedaleko Central Parku, nekazila mu radost připomínkami. Naopak, radila jim při zařizování domácnosti a ochotně se zapojila do výběru koberců, závěsů i nábytku. V duchu však nepřestávala pochybovat.

Všechno začalo nevinně. Kitzi a Marvin leželi v posteli. Objímal ji, právě před chvílí se pomilovali.

„Miláčku, stydíš se za mě?“ zeptala se najednou.

„Nepřeskočilo ti? Jsem na tebe tak pyšný, že bych se před lidmi měl možná trochu krotit.“

„Proč mě tedy nepředstavíš matce?“

„Už jste se viděly − u Sardiho na večírku po premiéře, nevzpomínáš si?“

„Myslela jsem… Představit rodičům. Jako to lidi dělají, když se chtějí vzít.“

Napřímil se. Podíval se na ni. „Mluvíš vážně? Opravdu by ses za mě vdala?“

„Hm-mm,“ přikývla.

„A já se bál zeptat,“ přiznal. „Napadlo mě, že budeš mít strach, aby tě manželství moc nesvazovalo. Že bys třeba zůstala ráda volná.“

„Nechci být volná bez tebe, Marve. Nikdy.“ Objali se. Obemkla ho svýma nádhernýma nohama.

Když pak leželi znovu vedle sebe a snažili se popadnout dech, zašeptal: „Kdy tě můžu pozvat k nim domů?“

„Brzy. Hodně brzy.“

„Dobře. V neděli po matiné,“ slíbil.

Nedělní oběd u Marvinových rodičů dopadl báječně. Kitzi se snažila. Po jídle trvala na tom, že pomůže s nádobím. Žertem vzpomněla na dobu, kdy si přivydělávala jako servírka, aby zaplatila hodiny zpěvu a tance. Muži zatím odešli do obývacího pokoje. Pan Morse si zapálil doutník, ale předtím se syna zeptal: „Ten kouř, neublíží jejímu hlasu?“

„Ne, tati, klidně si zapal,“ uklidnil ho Marvin. Z kuchyně k nim dolehl výbuch smíchu. Žádná židovská matka si nepřeje, aby si její syn přivedl domů takovou dívku, to se raději zabije, vybavilo se mu Sářino varování. A maminka se zatím překonává, jen aby se Kitzi u nás líbilo. Umínil si, že to Sáře poví hned ráno.

Když si v noci Kitzi oblékala noční košili, zeptala se. „Jaký je rozdíl mezi židovskými dětmi a těmi ostatními? Já vím, Vánoce a Velikonoce… Ale co dál?“

Vzal ji za ruce. „Co ti maminka řekla?“

„Nemá nic proti svatbě, ale chce, abychom děti vychovali podle židovských tradic.“

„Až je budeme mít, rozhodneme se sami, jak je vychováme,“ prohlásil.

Kitzi přikývla. Nezmínila se mu, že už je možná těhotná.

Na středečním matiné se v sále opožděně objevil i nezvykle vysoký, hubený muž s bradkou, propadlými tvářemi a přísným pohledem. Měl lístek do třetí řady hned vedle uličky, ale zůstal stát vzadu. Přestávku strávil v kanceláři inspicienta a vrátil se do hlediště jen proto, aby zhlédl Kitziino číslo. Potom spěchal pryč.

Svižným krokem se po Broadwayi vrátil do hotelu Plaza a ze svého prostorného luxusního apartmá zavolal do agentury Georgea Gordona v Beverly Hills. Přál si mluvit s Abem Fürstburghem. Recepční se mu pokusila doporučit někoho jiného. Okamžitě ji zarazil. „Má drahá, víte, kdo volá? Jsem Gordon Wainwright!“

„Ach, jistě, pane Wainwrighte, promiňte,“ změnila obratem tón. „Hned vám ho seženu.“

Abe Fürstburgh seděl v tu chvíli ve své limuzíně a byl na cestě k důležitému klientovi, s nímž si dohodl pracovní oběd. Zvedl sluchátko.

„Abrahame,“ ozvalo se na druhém konci. Ihned věděl, kdo je na lince. Nikdo jiný, ani vlastní manželka, ho neoslovoval celým jménem.

„Gordone! Jak žiješ? Slyšel jsem, že chystáš nový film.“

„Abrahame, chci tu dívku!“

„Dívku? Jakou dívku?“ zeptal se Fürstburgh nechápavě.

„Abrahame, přestaň se vykračovat. Chci ji. Na penězích mi tentokrát nezáleží.“

Fürstburgh sice neměl ponětí, o koho to Wainwright tolik stojí, ale v hlavě už mu naskakovala čísla a podmínky případné dohody. Nahlas ovšem řekl:

„Gordone, nejdůležitější je role. Bude pro ni dost dobrá? Jak myslíš, že ji lidi přijmou?“ Mezitím se horečně pokoušel vybavit si osobu, kterou se Wainwright tolik snaží prosadit.

„Filmová role z ní udělá hvězdu! Abrahame, ztrácíme čas! Tady mrháme jejím talentem, ničíme jí kariéru.“

Fürstburgha stále nenapadlo žádné jméno. Přikryl na chvíli mikrofon dlaní a zeptal se asistenta: „Wainwright chce do Hollywoodu nějakou dívku. Nevíte, o koho jde?“ Pokrčil rameny.

„Abrahame, i když na prknech vystoupí tisíckrát, co se změní? Už teď je naprosto dokonalá!“

Fürstburgh potřeboval čas, a tak navrhl: „Gordone, víš co? Nejlepší bude, když se u mě odpoledne zastavíš a všechno v klidu probereme. Co říkáš?“

„Odpoledne?“ zahřímal nevěřícně. „Sedím v hotelu Plaza, zrovna jsem se vrátil z Imperiálu. Jak bych se asi mohl zastavit u tebe? Abrahame, chci tu smlouvu, než odjedu z New Yorku!“

Plaza… New York… Divadlo Imperial…

Konečně měl Fürstburgh čeho se chytit. Začal s vyjednáváním. Nejdůležitější bylo nastínit obtíže, aby posílil svou pozici.

„Gordone, uvědom si, že ji váže smlouva s uměleckou agenturou,“ zalhal zkušeně.

„Zaplatím jim,“ smetl Wainwright první argument.

„Má také jednoho z našich lidí, který ji zastupuje. Bez něj neudělá krok.“

„Vysvětli mu, že z ní bude filmová hvězda!“ nařizoval Wainwright.

Fürstburgh konečně nabyl dojmu, že má situaci pevně v rukou a může si diktovat podmínky. „Vynasnažím se, Gordone.“

„Potřebuju víc než snahu. Chci tu dívku!“ zdůraznil ještě jednou Wainwright. Pak zavěsil.

Fürstburgh položil sluchátko a obrátil se na asistenta. „Ta dívka…, jak se jen jmenuje…, momentálně vystupuje v muzikálu v Imperiálu…“

„Millsová. Kitzi Millsová,“ napověděl mu mladík.

„Ano, ta. Wainwright ji chce. A je celý nažhavený. Až se vrátíme do kanceláře, připomeňte mi, abych se podíval na smlouvy.“

Wainwright objednal obrovskou kytici rudých růží a nechal ji Kitzi poslat do Imperialu.

„Chcete přidat nějaké věnování? Nebo jméno? Jak se jmenujete?“

Wainwright odpověděl: „Jen jediné slovo: DNES! S vykřičníkem. Učet je na mě, sem do hotelu Plaza.“ O chvilku později vybuchl: „Jak se jmenuju? Jsem Gordon Wainwright, hlupáku!“

Zatraceně, copak už mi neslouží hlas, že mě nepozná?

Kitzi měla šatnu v druhém poschodí, úzkou místnůstku, kam se vedle toaletního stolku s židlí a zrcadlem sotva vešly kostýmy a její vlastní šaty. Malé umyvadlo v rohu neslo stopy mnohaletého používání a miniaturní křeslo u stěny mělo uprostřed vysezený dolík.

Když jí doručili Wainwrightovu kytici, nenašli ani dost velkou vázu, musela květy rozdělit. Vůně brzy naplnila celý pokoj. Zatímco se Kitzi líčila, několikrát obrátila lístek. DNES! četla znovu a znovu, zvědavá a zároveň nerozhodná. DNES!

Jistě jsou od Marvina, podívala se růže vedle sebe, určitě to bude něco významného. Datum naší svatby! napadlo ji okamžitě. Už nechce čekat. Rozhodl se, že se vezmeme co nejdřív. A když to navíc tak dobře dopadlo u nich doma… Bože, ať je to tak! Nemusela bych mu zatím říkat, že jsem těhotná, a nebral by si mě z povinnosti.

Vzápětí pochopila, že se mýlí, protože kytice a vzkaz Marvina překvapily stejně jako ji. Neměli čas o daru uvažovat společně, Kitzi pospíchala na scénu. Než odešla, políbil ji; už se naučil, jak jí přitom nerozmazat make-up. Když zmizela na schodech, sedl si do křesla a zvedl lístek.

DNES! uhodilo ho znovu do očí. Který prevít ji pozval na schůzku? Obdivovatelů neměla nikdy málo, to věděl, ale žádný nebyl tak štědrý a drzý, aby poslal náruč růží a pozvání bez obalu. No, ať je to, kdo chce, počkám si na něj a uvidím, umínil si.

Kitzi měla jako obvykle úspěch, vracela se na jeviště při děkovačce a znovu a znovu se ukláněla. Když se konečně dostala nahoru do šatny a začala se převlékat, někdo zaklepal. Podívali se s Marvinem na sebe. Neznámý ctitel, napadlo oba okamžitě.

Marvin otevřel dveře. Vysoký hubený chlapík s bradkou, kterého spatřil, ho mírně odstrčil stranou a hrnul se dovnitř. „Slečno Millsová… Milá slečno Millsová…,“ políbil jí ruku. Rozhlédl se kolem a s hraným údivem zvolal: „Očekával bych, že tak talentované mladé ženě dají jiné apartmá!“

Marvin muže poznal, ale Kitzi ne; udiveně na něj hleděla.

„Wainwright, Gordon Wainwright,“ představil se.

„Ach ano,“ rozpomněla si Kitzi. „Poznávám váš hlas. Děláte reklamy, viďte?“

Dvakrát ho nepotěšilo, že ho spojuje zrovna s tímto, byť nejlukrativnějším oborem. Hned pokračoval: „Byl bych raději, kdybyste mě znala i v souvislosti s mou filmovou tvorbou. Ostatně kvůli tomu jsem přišel. Chystám nový snímek. Jestli nemáte na dnešek jiné plány, mohli bychom zajít na něco k snědku a trochu si promluvit. Rezervoval jsem stůl v Algonquinu.“

„Pane Wainwrighte, Kitzi je po představení unavená, večer už pracovní záležitosti neprobírá. Dneska má za sebou dvě vystoupení. Jistě bude vhodnější, když se zítra dopoledne zastavíte u mě v kanceláři. Nebo můžeme zajít na oběd.“

„Ne, počkej,“ ozvala se Kitzi, „nejsem tak unavená. Večeře není špatný nápad.“

Než stačil Marvin něco poznamenat, Wainwright řekl: „Skvělé. Mám dole vůz. Počkám u vchodu.“

V Algonquinu se Wainwrightovi dostalo náležité pozornosti. Známé osobnosti, které sem zašly na večeři nebo na skleničku, se střídaly u jeho stolu, aby ho pozdravily a prohodily pár pochvalných slov. Kitzi uchvátil způsob Wainwrightova vystupování a ještě silnějším dojmem na ni zapůsobilo chování celebrit, k nimž po celý život jen obdivně a někdy závistivě vzhlížela a které teď usilovaly o pár minut jeho pozornosti.

Pokaždé, když se v blízkosti objevil někdo známý, Wainwright představil Kitzi jako hlavní hrdinku svého chystaného filmu. Marvinovi neušlo, jak se její výraz změnil; oči se jí rozzářily a na staršího muže se dívala s čím dál větším obdivem. Wainwright se na ni obracel s otcovskou laskavostí, potom ji chytil za ruku a zlehka pohladil po tváři.

Když po několika hodinách zastavila limuzína před domem, kde Marvin s Kitzi bydleli, Wainwright políbil mladé ženě ruku na rozloučenou.

„Jste kouzelné děvčátko. Milý rarášek. Váhám, zda vás mám obsadit do svého filmu, anebo raději adoptovat,“ zasmál se. Pak se obrátil k Marvinovi. „Mám vás také někam odvézt, chlapče?“

„Já už jsem doma, pane Wainwrighte,“ odpověděl.

„Ach, jistě.“ Wainwrightovi se nepodařilo úplně zakrýt své překvapení.

Když se Marvin a Kitzi chystali do postele, prohodila: „On je živá legenda, že?“

„Věk na to určitě má,“ poznamenal Marvin.

„Nejmladší není, ale je fantastický. Bude to legrace. Při natáčení je prý zábavný.“

„Býval,“ utrousil.

„Tobě se nelíbí, co?“

„Na tom nezáleží. Pokud má dobrý scénář a dohoda bude férová, podepíšeme. Je mi srdečně jedno, jestli to organizuje Coppola, Lucas nebo Spielberg. Ovšem pod podmínkou, že tobě ta spolupráce prospěje.“

Objal ji, přitáhl k sobě a přitiskl jí svou tvář na prsa. Pak ji začal něžně hladit a líbat. Pomilovali se.

Později, když leželi vedle sebe a odpočívali, prohodila tiše: „Je to jako sen.“

„Co?“

„Já. Ten film. Jen si představ: pojedeme spolu do Hollywoodu natáčet s Gordonem Wainwrightem. Do Hollywoodu!“

8

V sedm ráno zavolal Fürstburgh do hotelu Plaza v New Yorku.

„Gordone? Jak to dopadlo?“

„Nic není úplně perfektní,“ přiznal Wainwright.

„Ale všechno se dá spravit,“ namítl Fürstburgh. „Oč jde?“

„Znáš mě, Abrahame. Bůh je mi svědkem, že jsem pracoval se spoustou tvých hvězdiček. Potřebuju, aby mi dávaly všechno, musím nad nimi mít úplnou kontrolu.“

„A kdo říká, že ne?“

„Ten chlapík, Morse. Ve dne ji zpracuju a on přes noc všechno zkazí. On jí bude diktovat, jak má hrát. To nedovolím! Musí se řídit mými pokyny.“

„Promluvím s ním,“ slíbil Fürstburgh.

„To nestačí, Abrahame. A ona by přitom v té roli byla vynikající. Ach…,“ povzdechl ještě a zavěsil.

Za pár minut se telefon ozval znovu. Nechal jej chvíli vyzvánět, než se ohlásil.

„Ano?“

„Gordone, než dospěješ k nějakému závěru, chci se zeptat na jediné: postačí ti, když ten mladík zůstane v New Yorku, zatímco Kitzi odjede do Hollywoodu?“

„Jistě by to pomohlo,“ připustil Wainwright po chvíli předstíraného váhání.

„Dobrá. Dohodnuto,“ řekl Fürstburgh.

„Až to zařídíš, dej mi vědět, sepíšeme smlouvu,“ uzavřel Wainwright hovor.

Během dopoledne vydal Abe Fürstburgh podrobné pokyny Natu Cohnovi, který si následně domluvil pracovní oběd s Marvinem. Sešli se v St. Regis.„Marve, vím, jak se na nás, staré bardy, díváte vy mladí. Dostanu někdy pořádnou šanci? máte jeden jako druhý napsáno na čele. Nemyslete si, že neoceníme schopnosti. S Kitzi Millsovou jsi odvedl kus pořádné práce. Vynikající. Rozhodli jsme se rozšířit ti pole působnosti a jmenovat tě asistentem Carla Horowitze.“

„Asistentem…,“ opakoval nadšeně, ale zarazil se. „Jedu s Kitzi do Hollywoodu, jen co sepíšeme s Gordonem Wainwrightem dohodu pro Kitzi. Chce ji obsadit do hlavní role.“

„Marve, Carl jde za rok a půl do penze, je to skvělá příležitost. Těžko bys ale zastal obojí.“

„Já nevím,“ přiznal. „Musím si nejdříve promluvit s Kitzi. Třeba tam nebude chtít zůstat sama.“

„Dívka, která si s jistotou získá celý sál, zvládne i natáčení, to mi věř,“ ujišťoval ho Cohn. Zapálil si dlouhou tenkou cigaretu. „Marve, takovouhle šanci má člověk jednou za život. Dej na mou radu. Nenech si ji vzít.“

„Probereme všechno s Kitzi,“ trval na svém.

„Nic neprobírej. Prostě ji musíš přesvědčit!“

„Nepojedeš se mnou?“ zeptala se užasle.

„Oba máme výjimečnou příležitost, ty i já,“ začal. „Nakonec se tohle rozhodnutí ukáže jako nejlepší řešení.“

„Nejlepší řešení, když nezůstaneme spolu?“ nechápala. Viděl, jak se jí roztřásla brada a do očí se jí derou slzy. Zneklidněl.

Vzal ji do náruče a přitiskl k sobě. „Kitzi…, lásko… Přemýšlel jsem o nás. O všem.“

„Rozmyslel sis to,“ hlesla. „Kvůli matce?“

Zavrtěl hlavou. „Není to její věc. Týká se jen nás, tebe a mě. Jak dlouho můžeme takhle žít? Každým dnem tvoje sláva roste. A já zůstanu jen zástupce. Agent. Za chvíli si začnou říkat, že jsem se jen výhodně uchytil a přiživuju se na tvém úspěchu. Není to o moc lepší, než kdybych byl pasák…“

„Tak nesmíš mluvit!“ vykřikla v slzách.

„Miláčku, Kitzi, poslouchej. Dostal jsem šanci. Za jeden a půl roku se stanu zástupcem ředitele, je to dobrý post. Velká odpovědnost i pravomoce. Později bych se mohl dostat do nějakého významnějšího studia.“

„Uvidíme se během těch dvou měsíců?“

„Lásko, právě proto vynalezli letadla. Budeme spolu každý víkend,“ slíbil s úsměvem.

Také se pousmála. Políbila ho. Souhlasila.

V pondělí zašla Kitzi ke svému gynekologovi. Marvinovi o návštěvě neřekla. Lékař potvrdil, co už pár týdnů tušila.

Zbytek dne strávila v Central Parku. V kalhotách a volném svetru, bez nalíčení a s vlasy sepnutými do ohonu vypadala spíš jako studentka za školou než nadějná filmová hvězda. Mezi mraky probleskovalo odpolední slunce, a přestože občas profukoval svěží vítr, ve vzduchu cítila příslib jara.

Přemýšlela, co dělat dál. Svěřit se Marvinovi? Jistě by jí zakázal natáčení. Možná by jí dal dokonce na vybranou: bud matka, nebo herečka. Nedokážu se vzdát kariéry, věděla. Znamená pro mě tolik jako on. Otěhotnět můžu později, doktoři tvrdí, že do pětatřiceti je to bezpečné pro matku i dítě. Devatenáct mi nikdy znovu nebude − a teď mám všechno před sebou, svůj sen na dosah…

Věděla, co udělá. Nezapochybovala ani chvíli.

O týden později se Kitzi vypravila na kliniku. Doprovázela ji Evelina Downsová, žena černé pleti, která se starala o garderóbu. Zůstala v recepci a čekala.

Kitzi odešla do prvního patra, převlékla se do dlouhého bílého pláště a položila se na lehátko v operačním sále. Bylo jí chladno, trochu se bála a napjatě vyčkávala. Umínila si však, že od svého rozhodnutí neustoupí. Z chodby k ní dolehl mužský hlas, lékař pospíchal.

„Teď mám jednu na pětce,“ slyšela.

Pochopila, že mluví o ní. Nejsem jedna na pětce, chtěla vykřiknout, jsem Katherine Millendorferová! Kitzi Millsová. A jde o naše dítě! Moje a Marvinovo!

Zprudka se posadila, seskočila z lehátka a pospíchala k boxu, kde nechala své šaty. Strhla ze sebe plášť, rychle se oblékla a rozběhla se. Ve dveřích se srazila s lékařem.

Slečno? Je vám něco?“ Nezastavila se. Jeho volání se rozlehlo po chodbě: „Co se stalo? Kam běžíte?“Neohlédla se, jen utíkala ke schodům a zastavila se až v recepci. Popadla Evelinu za ruku a chvatně ji vedla ven.

Marvin ji doprovodil na letiště. Nesl jí příruční zavazadlo až ke vchodu do odletové haly. Na světelné tabuli zářil nápis Los Angeles, 9:00. Objal ji, políbil a zašeptal: „Bude to těch nejdelších pět dní od chvíle, co se známe.“

„Už máš letenku?“

Přikývl.

V tom okamžiku k nim přistoupila atraktivní a zjevně velmi sebejistá mladá žena následovaná tichým nenápadným fotografem.

„Pane…, dovolíte na chvilku…,“ oslovila Marvina. „Potřebujeme snímek slečny Millsové. Slečno, otočte se sem a usmějte se, ano?“

„Kdo sakra jste?“ neudržel se Marvin.

„Pan Wainwright chce nějaké reklamní fotografie. Tak, slečno Millsová, vezměte si tyhle časopisy. Pan Wainwright si přeje, abyste budila dojem sečtělé mladé herečky. Intelektuálky. V souladu s vaší filmovou rolí.“

„Paní, já jsem Marvin Morse a slečnu Millsovou zastupuji. Já rozhodnu, jaké fotografie se budou publikovat, pokud vůbec nějaké.“

„Ach, ano, upozornil mě na vás,“ utrousila žena, ale jinak Marvina ignorovala. „Slečno Millsová! Pan Wainwright mi zvlášť zdůraznil, že je důležité, aby byly vidět názvy časopisů.“ Upravila je Kitzi v náručí a fotograf nepřetržitě tiskl spoušť. Po několika minutách zasáhl muž v uniformě aerolinek. „Čekáme jen na vás, všichni cestující jsou už na palubě,“ upozornil skupinku.

Marvin se chopil Kitziina kufříku, ale muž jej zarazil: „To je v pořádku, pane, já to vezmu.“

Kitzi a Marvin se ještě kvapně políbili. Zašeptala: „V pátek večer. Určitě!“

Otočil se a srazil s pohledem mladé ženy. Nevypadala teď ani namyšleně, ani přehnaně sebevědomě.

„Omlouvám se,“ řekla, „ale když Gordon Wainwright zavelí skoč, zeptáme se jenom jak vysoko. Zajišťujeme mu veškerou publicitu na východě.“

„Chápu,“ kývl.

„Ona je opravdu výjimečná, nedivím se vám, že jste do ní blázen.“ O krůček ustoupila a přejela ho zkoumavým pohledem. „Ani jí se člověk nemůže divit, že si vás vybrala.“

„Vezmeme se, jakmile dokončí film.“

„Výborně,“ vynutila úsměv.

„Jak to myslíte?“

„Je lepší, že nemáte v plánu oženit se s ní dřív. Wainwright je velmi náročný režisér a od svých lidí vyžaduje, aby mu byli k ruce ve dne v noci. Aby mu věnovali všechen čas.“

„Můžeme počkat,“ podotkl Marvin.

Mladá žena se usmála. „Kdyby vás náhodou čekání unavilo, jmenuju se Florence Fentonová. Pracuju pro agenturu Thomsona a Bernse, desáté patro v Sardiho centru.“

„Zapamatuju si to,“ přikývl a usmál se také. Byla štíhlá, tmavovlasá. „Fentonová… Jak jste se jmenovala předtím?“

Neurazila se. „Feinsteinová, samozřejmě,“ zasmála se a pospíchala za fotografem.

9

Ve čtvrtek odpoledne ve tři hodiny místního času seděl AbeFürstburgh v hotelu Beverley Hills a dokončoval detaily smlouvy. Vyrušil ho sám majitel, omluvil se a podal mu telefon. „Prý je to urgentní hovor,“ vysvětloval, „ale jméno neuvedl.“

Neochotně zvedl sluchátko. „Halo? S kým mluvím?“

„Abrahame,“ poznal okamžitě Wainwrightův zvučný hlas, „objevil se malý problém.“

„Problém?“ opakoval Fürstburgh.

„To děvče, Millsová. Nemá nejmenší ponětí, jak se chovat před kamerou,“ stěžoval si jako nespokojený otec. „Všechno je připraveno, scéna, kamera, lidi kolem − a já s ní musím procházet text znova a znova. Abrahame, je mi to moc líto, ale asi ji budu nucený poslat zpátky do New Yorku.“

„To nemůžeš, Gordone,“ zamračil se Fürstburgh.

„Jenže takové obrovské náklady taky neskousnu.“

„Co kdyby dostala někoho k ruce. Poradce. Učitele.“

„A já jim budu vysvětlovat, co ji mají naučit,“ pronesl vážně.

„Nemohl bys jí věnovat nějaký čas navíc? Třeba o víkendu?“ pokusil se Fürstburgh.

„Přijede ji navštívit ten mladík,“ zavrčel režisér.

Abe Fürstburgh měl příliš mnoho zkušeností, než aby propásl narážku.

„Nedělej si starosti, Gordone. Dohlédnu, aby se neobjevil. Můžeš se jí věnovat, jak dlouho uznáš za vhodné.“

„Díky, Abrahame. Třeba z té dívenky přece jen něco bude.“

V pátek dopoledne si Marvin pročítal scénář postavy, kterou měla Kitzi zosobňovat. Bylo před desátou, když ho vyrušila Sára.

„Marve, volal Alvin. Chce s tebou něco projednat, pokud možno okamžitě. Ceká na tebe.“

V Horowitzově kanceláři zastihl i Nata Cohna − s ustaraným výrazem nervózně přecházel po místnosti.

„Okamžitě sednu do letadla,“ navrhl Horowitz, „ale víš, co bude následovat.“

Cohn se na chvilku zastavil. „Alvine,“ řekl vyčítavě, „měl jsi s Rogerem jednat na rovinu!“ V tom si všiml Marvina. „Nazdar, chlapče. Jsme trošku v průšvihu.“

„Můžu být nějak užitečný?“ zeptal se.

„Nevím,“ pokrčil Cohn rameny. „Jsi tu nový a navíc tak mladý. Kdyby se našlo jiné řešení… Jedna z našich předních hereček vystupuje ve hře v Kennedyho centru. Jenže jí nevyhovuje režisér a rozhodla se rozvázat smlouvu. To nechceme, protože role je pro ni skvělá příležitost. Takže jediná možnost je přesvědčit Stevense, aby vyměnil režiséra.“

„Zavolám mu,“ nabídl se ochotně Marvin.

„Hochu, taková situace vyžaduje trochu diplomacie. Stevensovi se nedá jen tak po telefonu poručit: vyměňte režiséra. Tohle je delikátní záležitost. Ale řekněme, že večer zaletíš do Washingtonu, ráno zajdeš za Stevensem do kanceláře − sobota je nejlepší, chodí tam, protože ho nikdo neruší − a pěkně v klidu s ním promluvíš. Takhle se jedná s lidmi Stevensova typu.“

„Ale já mám na večer letenku na západ,“ namítl Marvin.

„Milý chlapče,“ pokusil se Cohn položit mu ruku na rameno, „své klienty nejen zastupujeme, ale jsme také vázáni vzájemným poutem, užším vztahem, stejně jako lékař a pacient. Když je potřeba, člověk vstane třeba o půlnoci a jde. Klientovy nesnáze jsou i naší starostí, to platí a platit bude.“

Ozval se Horowitz: „Jel bych sám, ale se mnou by Stevens odmítl mluvit.“

„Je to vlastně zkouška,“ vložil se do hovoru znovu Cohn, „poznáme, jestli dokážeš Alvina zastoupit. Až se vrátíš a oznámíš, že Stevens vymění režiséra, bude to přesvědčivý důkaz tvých schopností.“

O dvacet minut později vytočil Marvin číslo hotelu Beverly Hills. Přestože na pobřeží ráno teprve začínalo, Kitzi už odešla do studia. Nechal jí tedy stručný vzkaz, že nemůže přijet a všechno vysvětlí později.

Ve čtyři odpoledne seděl v křesle pravidelné linky do Washingtonu. Náladu měl pod psa. Otevřel aktovku a vytáhl časopis. Ještě se nestačil zabrat do textu, když ho oslovil známý hlas: „Je tu volno?“

Vzhlédl. Spatřil nad sebou přitažlivou tvář Florence Fentonové a ucítil vůni parfému. Posadila se vedle něj.

„Jedete se podívat na vystoupení?“

„Musím tam něco vyřídit,“ odpověděl.

„Taky máme pár problémů,“ přiznala. „Jakmile se po New Yorku začnou šířit řeči, že tohle vystoupení je v krizi, utrpí obchod. Bude také mnohem obtížnější prosadit i jiné lidi od divadla do televize.“ Pak, jako by si náhodou vzpomněla až teď, poznamenala: „Nezmiňoval jste se o cestě do Kalifornie? Říkal jste, že máte letenku.“

„Musel jsem to zrušit. Kvůli tomuhle.“

Nechtěl vysvětlovat víc a ona se dál nevyptávala.

Letadlo se odlepilo od země. Po celou dobu seděli mlčky. Když vystoupili, ze slušnosti prohodil: „Kde bydlíte? Mám vás někam odvézt?“

„Ve Watergate, hned naproti Kennedyho centra.“

„Já taky. Seženu taxík.“

„Zaplatíte cestu a já vás pozvu na večeři, ano?“

„Dobrá,“ souhlasil.

„Objednám stůl v restauraci v divadle. Jídlo není nijak ohromující, ale je odtamtud nádherný výhled.“

Zhlédli představení a po potlesku se vypravili za zmíněnou herečkou. Okamžitě je zahrnula lavinou stížností.

Marvin se ji pokoušel uklidnit. „Ráno promluvím s panem Stevensem. Jistě najde přijatelné řešení, uvidíte.“

„Jsem zvědavá! Jestli ho tu ještě zítra večer uvidím, končím! S takovým člověkem dělat nebudu! Řekla jsem to dost jasně?“

Marvin a Florence si vyměnili pohledy. Těžko se dalo pochybovat.

• • •

Přešli širokou ulici, která dělila obrovsky komplex s divadelní scénou od hotelu Watergate. Ve vzduchu bylo cítit jaro, po řece pomalu proplouval osvětlený člun.

„Režie se mi nezdála tak špatná,“ poznamenal Marvin zamyšleně.

„Nebyla,“ souhlasila. „Jenže primadony si někdy postaví hlavu. Tahle si pokaždé vydupe svoje.“

„Takže i když má ten mladík jako režisér talent, prostě to odnese,“ odfrkl. „Divadlo, krása. Křivárna!“

„Divadlo je krása. Škodí mu křiví lidé. No, zavolejte do Beverly a potom si dáme šálek kávy.“

„Poslyšte,“ obořil se Marvin zlostně na operátorku v hotelu, „ještě jednou to přepojte a nechte zvonit déle! Slečna Millsová je možná zrovna ve vaně. Když je unavená, dává si koupel.“

„Ano, pokusím se,“ odpověděla. Také už ztrácela trpělivost.

Telefon vyzváněl, ale nikdo se neozval.

„Bohužel, pane.“ V duchu viděl, jak se ušklíbla.

„Nenechala mi nějaký vzkaz?“

„Moment, zeptám se na recepci.“

Tam opravdu Kitzi nechala malý lístek, jednoduché vysvětlení, že na víkend odjíždí.

„To je všechno?“ zarazil se Marvin. „Žádné číslo, nic? Jen odjíždím?“ Rozladěně zavěsil.

Někdo zaklepal. Ve dveřích stála Florence Fentonová. Stačil jediný pohled a pochopila.

„Odjela na víkend, že?“

„Jste až moc chytrá, slečno, to je váš problém!“ vybuchl. Hned se vzpamatoval. „Promiňte. Ano, máte pravdu, odjela.“

Když si oblékal sako, zeptala se: „Chcete vědět kam?“

„A jestli ano?“

Šla k telefonu a zpaměti vyťukala číslo. „Francisco, tady Fentonová. Mohu mluvit se slečnou Millsovou? Nebo s panem Wainwrightem? Aha, čekáte je každou chvíli, dobře. Ne, není nutné říkat, že jsem volala. Ozvu se v pondělí.“

Zavěsila a zvedla oči k Marvinovi.

„Pojďte,“ vybídla ho, „dáme si něco k jídlu nebo k pití.“

• • •

Muž, který se staral o Wainwrightův dům, se ve skutečnosti jmenoval Frank Ramirez, ale Wainwrighta těšilo oslovovat ho Francisco. Kdykoli mu ohlašoval příjezd, zahajoval rozhovor zvučným teatrálním: „Fran-cis-co, na víkend budeme mít společnost.“

Ramirez, malý živý chlapík, jehož věk prozrazovaly jen vrásky na obličeji, znal zpaměti, co bude následovat.

„Máme spoustu práce. Budeme jen dva, k večeři postačí něco jednoduchého, kaviár a skotský losos, koktejl, potom jehněčí. Ostatní nechám na tobě.“

Jako obvykle i tentokrát dorazil Wainwrightův Rolls-Royce načas. „Fran-cis-co!“ zavolal režisér, i když to nebylo nutné, už stál připravený vyslechnout pokyny. Pocit, že správce zcela ovládá, však uspokojil Wainwrightovo ego.

Ramirez galantně otevřel Kitzi dveře vozu. Vystoupila a rozhlédla se, ohromená jak rozlehlou rezidencí, tak čerstvým vzduchem od oceánu. Francisco v duchu obdivoval její krásu. Ten starý kozel má nejen vkus, ale i velké štěstí!

„Vaše zavazadla, slečno?“

„Mám jenom tašku, je v kufru.“

Zatímco Ramirez otvíral úložný prostor, Wainwright obešel auto, podal Kitzi ruku a vedl ji do domu. Na prahu se na okamžik zastavil, potom oba vstoupili dovnitř.

Z oken měli výhled na moře. Kitzi stála a mlčky pozorovala nekonečnou hladinu, připadala si jako na zaoceánské výletní lodi. Nemohla se nabažit působivého pohledu. Teprve po chvíli vzhlédla k Waiwrightovi, v očích otázku: Není to všechno jen sen?

S otcovským úsměvem vyčkával, pak pokračovali v prohlídce domu; chtěl ji ohromit. Obývací pokoj sahal do výše dvou pater, Kitzi si hned všimla krbu z bílého kamene. Do místnosti se scházelo ze dvou protilehlých stran po dvou schůdcích, jedna stěna byla prosklená a umožňovala výhled na oceán.

„Neměla byste chuť si zaplavat?“ zeptal se.

„To by bylo báječné. Ale nevzala jsem si plavky.“

„Nevadí, s tím si nedělejte hlavu.“ Otočil se a zavolal: „Fran– cis-co!“

„Ano, pane?“ objevil se Ramirez okamžitě.

„Nachystejte slečně Millsové nějaké plavky. Takové, které si zaslouží její mládí a krása,“ dodal ještě.

Ramirez věděl, že to znamená červené bikiny.

Kitzi Millsová sešla po točitém dřevěném schodišti na pláž a pospíchala k vodě. Nedočkavě se ponořila a začala pomalu plavat. Odpočívala. Voda z ní smývala všechnu únavu, stejně tak se uvolnily svaly. Za chvíli nemyslela na nic, jen se nechala kolébat vlnami. Hlavou jí začaly probíhat scény minulého týdne. Po každé zkoušce potlačovala nutkání se zeptat: Tak co? Bylo to dobré? Co myslíte?

Teď se jí zdálo, že nejhorší má za sebou. Příští týden už bude jistě mnohem lepší.

Gordon Wainwright se uvelebil na lehátku na pláži, v uctivé vzdálenosti od oceánu. Sledoval Kitzi dalekohledem. Bože, pomyslel si, jaká je krásná! Nemohl odtrhnout pohled od jejího pružného mladého těla. Ty kozičky, hm…

Ze snění ho vyrušil Ramirez, postavil před něj podnos s občerstvením. Ve skleněné míse zářily tenounké řezy skotského lososa, plátky citronu, nasekané vaječné žloutky, cibulka a závěje kaviáru, který se leskl jako tmavé perly.

Kitzi svlékla bikiny a vešla pod sprchu. Stála v koupelně ve svém pokoji, když se ozvalo tiché zaklepání na dveře. „Moment!“ zavolala a sáhla po osušce. Dveře se otevřely.

Wainwright vpadl do koupelny. Kitzi si přitiskla ručník k tělu, ale přesto stačil zahlédnout její nádherné tělo. Chvilku předstíral rozpaky. „Promiňte, omlouvám se…“ Vycouval na chodbu.

Osušila se. Wainwright se vrátil do svého apartmá. Zamířil rovnou do koupelny, kde měl nenápadný otvor ve zdi, jímž pozoroval návštěvy. Jen polkl. Bože, to bude noc! Je krásná…, nádherná… Tak mladá.

10

Marvin Morse a Florence Fentonová seděli u malého mramorového stolku v italské kavárně v Georgetownu. Už odbila půlnoc, ale ulice i restaurace byly stále plné lidí − začínal víkend.

Mlčeli. Litovala ho, vypadal zdrcený, když Kitzi nezastihl. Nakonec promluvil sám.

„To číslo… Znáte je zpaměti,“ vyslovil, co mu vrtalo hlavou.

„Jeho soukromé, na Malibu. Jestli chcete i telefon domů, tak si pište.“

Obrátil do sebe třetí drink a maličko zavrávoral. Naštěstí mu sklenka nevypadla z ruky.

„Vrátíme se do hotelu,“ rozhodl. „Zavolám znovu.“

„Možná byste raději neměl,“ varovala ho.

„Zavolám!“ trval na svém.

„Věřte mi, odložte ten hovor,“ domlouvala mu.

Vyšli ven z restaurace. Žádný taxík nebyl v dohledu. „Je hezky, projdeme se,“ navrhl. „Není to tak daleko.“

Celou cestu mlčeli. V recepci hotelu si vyzvedli vzkazy, vzali klíče a nastoupili do výtahu. Ve čtvrtém patře se rozešli, on měl pokoj vlevo, ona na opačné straně.

Pověsil si sako a povolil kravatu. Pak, v náhlém popudu, vyšel ven a zaklepal na její dveře. Myslel jen na Kitzi.

Čekala, že přijde. „Marvine?“ ujistila se přesto.

„Jsem to já.“

Odemkla. Stála před ním v bílé hedvábné noční košili, která jen zdůrazňovala výrazné křivky jejího těla. Husté tmavé vlasy jí splývaly po zádech. Rychle vklouzla do smaragdově zeleného županu.

„Dejte mi to číslo.“

„To po mně nežádejte. Musela bych říct ne, a vy nejste muž, kterému bych chtěla něco odmítnout.“

Byla to jasná výzva.

„Uděláte všechno, abyste chránila klienta,“ řekl zklamaně.

„Snažím se hlavně ochránit vás.“

„Ožením se s Kitzi!“

„To přece klidně můžete. Je to jen drobná epizoda. A neplánovala ji, kdežto vy jste mohl předvídat.“

„Já?“ opáčil nesouhlasně.

„Je jí sotva dvacet a vy ji předhodíte takovému starému kocourovi jako Gordon Wainwright. Ten si vždycky prosadí svou.“

„Vy myslíte…“

„U Wainwrighta musí člověk počítat se vším. Jedna jako druhá, všechny jsou stejné, to je jeho mínění.“

„Bože, já jsem ale blbec!“

„Zůstanete stát na chodbě celou noc?“ otočila list.

Když nereagoval, jemně ho vtáhla dovnitř. Zhasla.

„Jestli chcete, nadávejte. Anebo se vyplačte. Ale zkuste se s tím vyrovnat. Život není pohádka. Princezny jsou zranitelné.“

„Idiot…, já idiot…,“ opakoval.

„No tak, nebuďte ještě větší hlupák. Přestaňte si dělat hlavu s tím, co se děje jinde, a užívejte toho, co můžete mít tady.“

Přitiskla ho k sobě. Objal ji.

Za chvíli už se milovali. Překvapil ji, byl v posteli lepší, než očekávala.

Usnul dříve. Ležela s jeho hlavou na svých prsou a přemýšlela. Bude mě milovat, ale ne pro útěchu. Vím to.

Po večeři zavedl Wainwright Kitzi na otevřený balkon, aby se pokochala pohledem na slunce zapadající nad oceánem. Nabízel se jim až kýčovitý obraz, mraky postupně měnily barvu přes různé odstíny rudé až po šedou.

Kitzi se opřela o zábradlí a vychutnávala každý okamžik. Wainwright se k ní naklonil a dychtivě šeptal: „Tajemství úspěchu před kamerou je prosté. Musíte si počínat méně intenzivně, ne s takovým zápalem jako na jevišti. Dnes odpoledne s Bartem jste pořád ještě hrála.“ V jeho podání vyznělo to slovo, jako by znamenalo smrtelný hřích. „Ve filmu nehrajete, tam jenom jste. Myslíte a cítíte.Nezapomeňte na to.“

„Pokusím se,“ slíbila.

Poznal, že se uvolnila a důvěřuje mu.

„No, obávám se, že jsem toho na vás dneska chtěl příliš. Musíte být unavená. Naštěstí máme celé dva dny. Tak honem do postele. Na shledanou zítra.“

Pozoroval ji, jak se snaží odejít důstojně, ale neušlo mu, že je nejistá; přece jen při večeři trochu pila. Pobavilo ho to.

Roztomilá holčička. Maličko to přehnala. Ale je mladinká, naučí se.

Jakmile slyšel, že za sebou zavřela, hned se odlepil od zábradlí a pospíchal nahoru ke své pozorovatelně. Hltal očima, jak se svléká a stojí u umyvadla, aby se odlíčila. Na okamžik se zadívala na svou tvář v zrcadle. Pak se umyla a šla k posteli. Provázel pohledem její krásné nohy a dolíčky na zadečku.

Vklouzla pod přikrývku a napadlo ji, že poprvé v životě leží v hedvábném povlečení. Pohodlně se uvelebila a naráz usnula, omámená vínem i přepychem kolem sebe. Ještě si stačila pomyslet, jak mylná je otřepaná představa o starších režisérech, kteří využívají přízně mladých začínajících hereček. Vždyť on upadl do rozpaků, když odpoledne vešel do koupelny!

Spala asi hodinu. Najednou měla velmi příjemný pocit, že ji omývá teplá vonná vlna, nejdříve na prsou, potom i mezi stehny. Poddala se té slasti a teprve postupně si uvědomila, co se děje: laskal ji rty i jazykem. Možná by odolala, ale teď, zpola opilá vínem, se nevzpírala. Naopak, cítila vzrušení. Přivedl ji až k vrcholu. Očekávala, že se pokusí do ní vniknout, ale jen ji líbal a nakonec usnul s hlavou na jejích prsou. Přemítala, proč nepokračoval; pak usnula.

Florence vzbudila Marvina v sedm.

„Vrať se do pokoje, dej si sprchu a vezmi si čistou košili. V devět musíš být u Rogera.“

Než odešel, políbila ho.

Přesně v devět zaklepal na dveře Stevensovy kanceláře. Zastihl muže v plné práci. Posadili se ke stolu a zatímco Marvin mluvil, Stevens procházel papíry před sebou − návrhy rozpočtů, smlouvy s herci, plánovaná představení.

Marvin dokončil svůj projev, podobný desítkám jiných, které Stevens už mnohokrát vyslechl. Vcelku pravidelně se opakovala situace, kdy si představitelé hlavních rolí umínili, ať už z nervozity, žárlivosti nebo čiré nenávisti, že je třeba vyměnit režiséra, partnera, kohokoli jiného.

Marvin zdůraznil, že představení nesmí provázet pochybnosti; je tedy nezbytně nutné režii vyměnit a neohrozit úspěch premiéry v New Yorku. Zdálo se, že mu Stevens vůbec nevěnuje pozornost. Vzhlédl, teprve až Marvin skončil. „Volal jsem Miku Nicholsovi, ale nemá čas. Na odpolední představení se půjdou podívat Quintero a Sherin,“ řekl suše.

„Takže vyměníte režiséra?“

„Ano.“

„Je mi ho líto,“ poznamenal Marvin.

„Nemusí. Je chytrý, mladý a talentovaný, jen okolnosti mu moc nepřály. Ostatně, už jsem pro něj vybral jinou hru, není důvod připravit ho o kariéru, ne?“

„Ne, rozhodně ne,“ přitakal Marvin.

Opouštěl Stevensovu kancelář s dobrým pocitem. I v umělecké branži se ještě najdou lidé, kteří mají svědomí.

Vzápětí v něm zatrnulo. Stevens by režii vyměnil i beze mě, napadlo ho. Jel jsem do Washingtonu úplně zbytečně. Všechno se dalo vyřídit po telefonu, dokonce i z Kalifornie. Nechal jsem se napálit! Já blbec! Florence měla pravdu.

Kitzi se probudila brzy ráno, jak byla zvyklá, ještě se nepřizpůsobila místnímu času. Wainwright ležel vedle ní. Vůbec nepůsobil impozantně, viděla jen starého muže s bílou bradkou a hlubokými vráskami v unaveném obličeji. S trpkým pocitem se dívala na jeho opuchlá víčka.

Opatrně vyklouzla z postele, tiše poodhrnula závěs před prosklenou stěnou a vyhlédla ven. Nad oceánem ležela hustá šedavá mlha, den nezačínal nijak slibně.

Zaslechla, že se pohnul, a otočila se. Otevřel oči a usmál se. Kývl na ni, aby si lehla k němu. Přes své vnitřní výhrady poslechla a dovolila mu, aby ji znovu objal a líbal. Opakovalo se totéž, co v noci, jen rozkoš byla ještě intenzivnější. Opět ji přivedl k orgasmu. Chtěla ho potěšit i jinak. Uchopila jeho penis a začala ho hladit. Nereagoval. Snažila se ještě chvíli, pak ji něžně chytil za ruku a přiměl přestat. „Má drahá,“ zašeptal tiše, „copak bych se nepokusil, kdybych mohl?“

Na okamžik jí ho bylo líto.

„Kdysi jsem dělal film o králi Davidovi. Když zestárl, vybíral si mladé dívky, aby ho zahřály. Myslím, že to je sport důstojný letitých vládců.“

11

V pondělí večer se Marvinovi konečně podařilo Kitzi zastihnout. Neřekla, co se stalo. Ani nemusela. I kdyby Florence mlčela, všechno by mu prozradil její hlas. Mluvila rezervovaně, téměř chladně.

Během následujících týdnů už nebylo nutné vymýšlet plány, jak Marvina udržet na východě. Rozhodl se, že dokud mu Kitzi sama nevysvětlí, co se stalo, nepojede za ní. Zorganizoval si práci tak, aby mu nezbýval žádný volný čas. Citelně se ho dotklo, když se Kitzi s jeho výmluvami smířila a nijak výrazně se ho nepokoušela přemluvit.

Práce držela Marvina nad vodou. Jakmile se vrátil domů, mezi čtyřmi stěnami na něj padla deprese. Často vyšel ven a bezcílně bloumal ulicemi kolem Broadwaye.

Na jedné takové potulce zaslechl známý hlas. Ohlédl se a spatřil Florence. Stála u vchodu divadla na rohu nedaleko Shubert Alley. Na okamžik se cítil provinile; od oné noci ve Washingtonu jí nezavolal.

Vrátil se k ní. „Ahoj, drahoušku…“

„Drahoušku je v naší branži pro lidi, kteří ti nestojí za to, aby sis pamatoval jejich jméno,“ vytkla mu. „Musím dokončit pár fotek pro reklamu před premiérou, ale pak mám volno. Jestli ti to nebude vadit, zajdeme na večeři.“

„Počkám, nerad jím sám,“ souhlasil.

Podívala se na něj. „Poslední dobou si nejspíš zvykáš,“ poznamenala. Chtěl se ohradit, ale zarazil ho její výraz, směs politování i porozumění.

Seděli v Algonquinu, kam se po představení nahrnula spousta lidí. Během večeře se Marvin snažil udržet neutrální konverzaci a vyhýbal se osobním záležitostem. Nad šálkem kávy se zeptala:„Tak, a co ty? Jak žiješ?“

„Měsíc jsem ji neviděl.“ Na chvilku zaváhal, než s hořkostí v hlase dodal: „Ani se mi nezdá, že by jí to nějak zvlášť vadilo.“

„Nezapomeň, že má hodně práce. Filmování je fuška a ona stojí před kamerou poprvé. Nemá to snadné.“

Sevřel jí dlaň, aby ji přiměl pohlédnout mu do očí. „Proč se jí zastáváš, když bys měla říkat pravý opak?“

„Kdybych ji nehájila já, udělal bys to sám,“ přiznala přímo. „Takhle vypadám jako laskavá žena plná pochopení a ne jako fikaná žárlivá potvora, která opravdu jsem.“

„Žárlivá?“

„Jistě!“ V očích jí nezahlédl ani náznak viny. „Nedívej se na mě tak překvapeně, Marve. Ta noc ve Washingtonu byla něco jako konkurz. Nezkoušela jsem zas tak hodně mužů, ale tys tu roli dostal.“ Mnohem tišeji dodala: „Čekala jsem, že zavoláš.“

„Je mi to líto.“

„Právě tohle se mi na tobě líbí: dokážeš přiznat vinu. Všichni chlapi by měli být schopni cítit vinu, ale většina to neumí.“ Mrkla na hodinky. „Bože, už je tak pozdě! Ráno mám schůzku, nějaká televizní hvězdička se snaží o publicitu. Musím být po ruce, abych zachraňovala situaci, pokud vybreptne nějakou hloupost.“

Vyšli z restaurace. Žádné taxi poblíž nestálo, a tak navrhl, aby šli pěšky. Vydali se širokou třídou a potkávali jiné dvojice, občas míjeli lidi z ulice. U jednoho vchodu ležel na zemi otrhaný a špinavý muž, poloprázdná láhev laciného pití vedle.

„Bože…“ Chytila Marvina za ruku. „Tohle mě děsí. Jak můžou lidi klesnout tak hluboko? Často o tom přemýšlím. Mohlo by se něco takového stát mně nebo někomu, koho znám?“

„Říkají, že je to nemoc.“ Pokrčil rameny. „Kdo ví? Naštěstí nikoho z mého okolí nic takového nepostihlo.“

Bavili se na podobné téma a ruku v ruce došli až ke Gordonově agentuře. Tam se rozloučila: „Tak, jsem doma.“

„Bydlíš tady? Hned naproti mé kanceláři?“

„Přesně tak. Hned naproti tvé kanceláři,“ potvrdila. „Ale neboj se, tohle jsem nenaplánovala,“ dodala se smíchem.

Zvážněl. „Musíš nahoru?“ zeptal se.

„Proč?“

„Protože… protože nechci, abys odešla. Protože…“

„… nechceš být v noci zase sám,“ dokončila za něj a vzala ho za ruku.

Když Marvina vedla mramorovou halou k výtahu, muž, který kabinu obsluhoval, se zatvářil překvapeně; Florence Fentonová se obvykle vracela domů sama. Vyjeli nahoru. Muž v uniformě držel dveře tak dlouho, dokud dvojice nezmizela v bytě.

V předsíni setřásla všechny stopy sebevědomé dominantní kariéristky. Nahá, s rozpuštěnými vlasy se změnila v něžnou poddajnou milenku.

Svět kolem něj přestal existovat.

Probudil se a zjistil, že už je oblečená a téměř na odchodu, aby stihla svou ranní schůzku. Ještě chvíli ležel a vdechoval její vůni.

V kuchyni našel na lednici lístek se vzkazem: Jak říkala má tetička Sadie: Když jednou najdeš cestu, už nejsi cizí. Podepsáno ŽP.

Proč ŽP? napadlo ho. Jmenuje se přece… V tom se mu rozsvítilo. Žárlivá potvora.

12

Marvin zůstával v New Yorku, ale snad ironií osudu Florence uložili, aby s propagačním týmem zjistila, v jakém stavu je natáčení Wainwrightova filmu a rozjela reklamní kampaň. Její rozhovor s Kitzi byl krátký, snažila se vystupovat přátelsky a nezaujatě.

„Jak na vás zapůsobil Hollywood, slečno Millsová? Nebo vám mohu říkat Kitzi?“

„Kitzi,“ usmála se Katherine. Zazářily jí oči. „Pokud se týká Hollywoodu, vlastně ani pořádně nevím. Mám tolik práce! Pět dní v týdnu natáčíme a celý víkend strávíme přípravami dalších scén.“

Je tak krásná, tak milá a půvabná, pomyslela si Florence, a navíc prý má talent. To není fér! Kdyby aspoň řekla něco, abych ji mohla nenávidět.

Oplatila však Kitzi úsměv a pokračovala:

„Takže nemáte prakticky žádný čas pro sebe, že?“

„Gordon − totiž pan Wainwright − je velmi laskavý. Obětoval mi tolik vlastního volna. Na úkor svých společenských povinností se mi věnoval a hodně mě naučil. Opravdu hodně.“

Na to dám krk.

„Podle názorů, které jsem vyslechla, jste velmi úspěšná. Dokonce se hodně mluví o vaší nominaci na Oskara.“

Kitzi zčervenala. Bože, není dost na tom, že je tak krásná? Modrooká blondýnka, navíc mladá a nadaná. A ještě ke všemu skromná!

„Začněte si zvykat, Kitzi. Použijeme to v propagačních materiálech.“

„Byla bych raději, kdybyste se o tomhle nezmiňovali,“ přiznala.

„Proč ne?“

„Je to jako pokoušet osud.“

„Ale není. A navíc přání, které je podloženo vhodnou reklamou, se spíše uskuteční.“

„Kdyby mě přece jen nominovali, hlavní zásluhu by měl Gordon… pan Wainwright. Stará se o mě jako o vlastní dceru.“

„Tohle se mi také líbí. Stárnoucí režisér, jehož jméno je ve světě filmu pojem, nezištně předává své zkušenosti mladé generaci.“

„Naučil mě tolik, co nikdo jiný předtím, s výjimkou mého děda.“

„Vašeho dědečka? Povídejte,“ vybídla ji Florencce. „To by mohlo čtenáře a diváky zajímat.“

„Můj dědeček… Laskavý hodný muž. Lidé si ho vážili. Ne, spíš ho uctívali. Byl kněz. Vypadal velmi důstojně. Vždycky chodil dokonale upravený, nosil pečlivě zastřiženou bradku. Když vešel, všichni zmlkli. Měl v sobě něco magického. A jeho oči, měl jasné modré oči, jimi se na člověka díval tak pronikavě, že mu nedokázal zalhat.“

„Vnučka kněze,“ poznamenala Florence. „Oči máte asi po něm, viďte?“

„Ne, neznám nikoho s podobným pohledem. Tak podmanivým, něžným a zároveň dominantním. Kromě Gordona…, totiž pana Wainwrighta.“

V tu chvíli se režisér objevil.

„Omluvíte mě, Florence? Musíme projít další scénu,“ omluvila se Kitzi.

„Jistě.“ Dívala se, jak se dívka do muže zavěsila. Naklonil se a něco jí řekl, přikyvovala a přimkla se k němu ještě těsněji.

Úplné ji ovládá, jako by mu patřila, uvědomila si Florence. Umínila si, že musí s Kitzi promluvit o samotě.

Rozhodla se pozvat ji na oběd, ale nebylo to snadné. Wainwright vyžadoval, aby mu byla nablízku. V pátek naštěstí natáčela až pozdě odpoledne, takže jí dovolil poobědvat v La Serre.

Florence navrhla aperetiv, ale Kitzi zavrtěla hlavou: „Ne, děkuji. Gordon striktně zakazuje pití během natáčení.“

„A víno k jídlu?“

„Víno si necháváme na víkendy. Gordon má skvělý výběr, vzácné značky…“

Florence objednala karafu lehkého bílého a salát. Během oběda si všimla, že ji Kitzi sleduje pokaždé, když zvedá sklenici. Utkvělo jí to v paměti.

Hovor se točil kolem Kitziiných plánů po návratu do New Yorku. Vdát se. Mít dítě, raději dvě. Pokusit se skloubit uměleckou dráhu s osobním životem.

Když se vrátily k místu natáčení a Kitzi vystoupila z auta, prohodila Florence nezávazně: „Občas vídám vašeho agenta, Marvina Morsea.“

Kitzi zrudla. „Je víc než můj manažer. Je to muž, se kterým chci žít. Vezmeme se.“

„Blahopřeji.“ Florence zvládla vykouzlit úsměv.

Let do New Yorku se jí zdál zdlouhavý a namáhavý. Po desáté konečně dorazila do svého bytu. Položila kufr, pověsila kabát a odhodila kabelku na křeslo. Na záznamníku blikala červená kontrolka.

První vzkaz byl od Marvina. „Flo, lásko, zavolej mi hned, jakmile se vrátíš, je mi jedno v kolik. Díky.“

Chystala se vyťukat číslo, ale rozmyslela si to. Ať počká. Vykoupu se a něco sním, pak mu zavolám.

Napustila si vanu, přidala voňavý olej a odpočívala. Po chvíli opět změnila názor a natáhla se po telefonu. Po hlase poznala, že na hovor dychtivě čekal.

„Marve? To jsem já.“

„Jak se ti letělo?“

„Jako obvykle, nic zvláštního,“ odpověděla a čekala, kdy se zeptá.

„Vidělas ji? Mluvily jste spolu?“

„Ano, viděla. Dneska jsem s ní byla i na obědě.“

„Vážně?“ Pak opatrně dodal: „Řeklas jí, že mě znáš?“

„Zmínila jsem se, že jsme se potkali.“

„Co ona? Co povídala?“

Florence maličko zaváhala. „Nic moc. I když trochu víc vyprávěla o Wainwrightovi.“

„To v telefonu i mně, skoro ho opěvovala. Vypadá to, že není tak hrozný, jak jsi ho popisovala. Vzhlíží k němu jako k otci.“

„Spíš k dědečkovi, podle toho, co mi říkala. Udělá, co jí řekne. Wainwright nařídil: bez pití během natáčení, a tak si nedá ani aperitiv. Samozřejmě o víkendu je to jiné, vzácné víno, jedna láhev za druhou.“

Marvin se zasmál. „Jedna láhev za druhou?“ opakoval. „Kitzi vůbec neumí pít.“

„Možná se učí,“ rýpla si. „No, nejvyšší čas, abych donutila své nahé tělo k pohybu a namíchala si nějaký koktejl a něco k snědku.“

„Ty jsi ve vaně?“ Představa ho vzrušila. „Jestli máš hlad, pro něco skočím a za chvíli jsem u tebe,“ navrhl. „Nač bys měla chuť? Čínu, nebo chlebíčky? Sám jsem taky ještě kloudně nevečeřel.“

Pochopitelně. Seděl jsi u telefonu, abys nepropásl moje volání, ale jen proto, abych ti povídala o ní. Tak, teď dostaneš, co zasloužíš. Nesmím být tak přístupná.

„Marve, jsem hodně unavená.“ Spokojeně se protáhla v bohaté pěně. „Necháme to na jindy. Třeba zítra. Zavolej.“ Zavěsila.

Připadal si osamělejší než jindy. Navíc dostal vztek. Florence mluvila s Kitzi, nejen mluvila, dokonce spolu poobědvaly. Takže on je jediný, komu není dopřáno ji vidět.

Znovu sáhl po telefonu. „Letenku na devět do Los Angeles. Na zítra dopoledne. Totiž na dnešek,“ opravil se hned.

13

Kvůli nárazovému větru nad oceánem se let opozdil téměř o hodinu a do studia se Marvinovi podařilo dostat až po druhé. Herci, kameramani i pomocný personál se už vrátili z oběda a nade dveřmi zářil červený nápis NEVSTUPOVAT.

Otevřel zvukotěsné dveře a vstoupil. Octl se v prázdném temném prostoru, jen na vzdálené straně viděl tlumené světlo. Vykročil k němu.

Odpolední natáčení vyžadovalo komorní prostředí. V obrovském studiu zřídili menší scény. Děj se odehrával ve vkusně vytapetovaném obývacím pokoji elegantního domu. Reflektory byly zhasnuté, na místo dopadalo jen pracovní světlo.

V tu chvíli přistoupil k Marvinovi statný chlapík v košili a džínsách.

„Potřebuješ něco, kámo?“

„Hledám slečnu Millsovou. Jsem její agent z New Yorku.“ Podal muži vizitku.

„Je na obědě.“

„Tady v kantýně?“

„U pana Wainwrighta, v jeho přívěsu. Zkoušejí tuhle scénu.“

„Kde?“

„Když vyjdete ven, je to ten poslední v řadě. Ale varuju vás, pan Wainwright nemá rád, když ho někdo vyrušuje při práci.“

„To je v pořádku, díky. Čeká mě,“ zalhal Marvin.

Procházel kolem obytných přívěsů. Poslední měl dveře zavřené. Přesto zaslechl Wainwrightův vemlouvavý hlas. Zaklepal.

„Kdo to sakra je?!“ ozvalo se naprosto jiným tónem.

„Marvin Morse.“

„Marvin…“ Wainwrightovi zprvu nedošlo, o koho jde, ale Kitzi hned zvolala: „Marvine? Jak to, že…“

Než stačila dokončit otázku, stál ve dveřích. Nahá Kitzi se schoulila do rohu a přitiskla na sebe šaty. Wainwright mu zastoupil cestu. Zároveň se vzpamatoval natolik, že křikl:

„Pojďte sem! Vyhoďte toho člověka! Tady nemá co dělat! Tak honem, odveďte ho!“

Nikdo se neozýval.

„Kitzi! Kitzi!“ zavelel Marvin.

Seděla bez hnutí. To už se kolem začali sbíhat lidé. Muži Marvina nešetrně popadli. Bránil se a kopal kolem sebe. Najednou slyšel, jak Kitzi říká: „Běž, Marvine. Jdi. Jdi!“

Spustil ruce a podíval se na ni. Ostatní o krok ustoupili. Otočil se a vyšel ven. Mlčky ho sledovali, dokud jim nezmizel z očí.

Zastavil se. Prudce dýchal, zpocený a bez sebe vzteky.

Vrátil se do New Yorku. Zvěst o jeho dobrodružství byla rychlejší. Domyslel si, že všechno vědí; ze Sářina vyčítavého pohledu i Cohnova vzkazu, v němž stálo: Marvine, okamžitě se u mě zastav.

Rozhovor netrval dlouho.

„Marve, chlapče, vezmi si k srdci jednu radu zkušeného muže. Úspěšný agent přemýšlí hlavou, ne ptákem. Už nikdy takovou hloupost nedělej. Mohls ji připravit o kariéru. A co je vážnější, zničit sebe.“

Nevyčítal, nedomlouval mu. Jen dodal: „Asi bude lepší, když Millsové přidělíme někoho jiného.“

Následujících deset dní se Florence snažila, alespoň pokud jí nabitý rozvrh umožňoval, Marvina utěšit a zmírnit jeho zklamání. Napjatě očekávala den jedenáctý. Kitzi dokončila natáčení.

Dvanáct dní po Marvinově cestě do Kalifornie se Kitzi vrátila do New Yorku. Šla přímo do jejich společného bytu. Ani si nesvlékla kabát, jen se svezla do křesla a sáhla po telefonu.

Když se ozvala Sára Blinkhornová, zeptala se: „Je u sebe, Sáro?“

„Ano, je tady.“

„Mohla bych s ním promluvit?“

Sára měla tisíc chutí odseknout: A k čemu to bude? Nahlas řekla: „Jistě. Proč ne?“ Zavolala Marvinovi. „Je na lince,“ stačilo bez dlouhého vysvětlování.

V první chvíli měl chuť praštit sluchátkem. „Prosím,“ ohlásil se.

„Marve, můžeš se na chvilku uvolnit a přijít sem? Prosím tě. Musím ti něco důležitého říct. Marve? Lásko?“

Nedokázal odmítnout. „Dobře. Už jdu.“

Čekala na něj vykoupaná, cítil její jemnou vůni. Padla mu do náruče. Okamžitě zapomněl na všechna obvinění a výčitky, které si cestou opakoval.

„Kitzi…, Kitzi…,“ zašeptal.

Utišila ho vášnivými polibky. Nedokázal uvažovat, v tu chvíli jí všechno odpustil.

Zůstali v posteli celé odpoledne, pak se venku začalo stmívat. „Nemáš hlad?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou.

„Já ano,“ řekl. „Na jídlo tady toho moc není, když jsi odjela, dlouho jsem se tu nezdržoval. Raději někam zajdeme.“

Vzala ho za ruku a položila si ji na břicho.

„Cítíš něco?“

„Příjemné teplo,“ odpověděl. „Vždycky máš teploučké bříško.“

„Ale teď je hezčí, lásko,“ usmála se. „Budeme mít děťátko.“

„Cože? Dítě… budeme mít…?“

„Než jsem odjela natáčet, byla jsem u doktora. Jsem těhotná. Není to úžasné?“

Maličko se odtáhl. Se smíchem vysvětlila: „Hlupáčku, nemusíš se bát. Můžeme se milovat až do osmého měsíce, prý to děťátku neublíží.“

Chtěla se k němu přitisknout, ale cítila, jak je napjatý.

„Marve?“

„Jak si můžu být jistý?“

„Jistý čím?“

„Že je moje. A ne Wainwrightovo,“ vyhrkl bez obalu.

„Wainwrightovo? Ty ses zbláznil! V žádném případě není jeho! Ani by nemohlo být,“ uculila se.

„Ne?“ opáčil ironicky. V tu chvíli na ni vychrlil všechno, co se v něm od návratu z Kalifornie nahromadilo.

„Nechápeš to, Marve,“ pokusila se ho utišit.

„Ne, to tedy ne! Ten starý darebák souloží se ženou, kterou miluju, a já nemám pochopení?! Anebo čekáš, že řeknu, ano, to je v pořádku, klidně spolu spěte každý víkend, když budou příznivé recenze v novinách. A když se konečně vrátíš domů, přineseš mi malý dáreček, abych ani já na něj nezapomněl! Dítě! Jak bychom mu říkali? Gordon Wainwright Morse?“

V slzách se bránila. „Marvine…, miláčku…, není to tak! Věř mi, prosím tě, musíš mi věřit! Není jeho…, nemohlo by být jeho…“

„Jak to mám vědět?“

„Věř mi, je tvoje,“ prosila ho.

„To není odpověď!“

Rozhodla se všechno mu povědět. Jen těžko hledala slova, ale neměla jinou možnost, pokud ho chtěla znovu získat. Přiznala, co se o víkendech dělo ve Wainwrightově vile.

Vyslechl ji mlčky, otřesený. Pak se chraptivým hlasem zeptal: „Proč… proč jsi mu to dovolila?“

„Já… nemohla jsem…, nemohla…“

Znovu propukla v pláč, celá se roztřásla. Nebyla schopna vypravit ze sebe slovo.

„Znamenal pro tebe ten film opravdu tolik? Víc než já?“ vyčítal.

Zavrtěla hlavou.

„Jsi vnučka kněze. Jak jsi mohla udělat něco takového?“

Neodpověděla. I kdyby se začala hájit a vysvětlovat, nepochopil by. Nikdo by nepochopil.

„Marve? Miláčku?“ zašeptala prosebně.

Mlčky vstal a oblékl se.

„Aspoň něco řekni! Křič na mě, vynadej mi nebo mě zbij, jestli se ti uleví!“

„Tobě by se možná ulevilo, ale mně určitě ne! Zesměšnilas mě. Celý Hollywood se tím bavil, i v New Yorku už to všichni vědí. Nemůžu tě dál zastupovat. Víš to vůbec? Kdo uvěří tomu, cos mi tu teď vyprávěla? Nikdo! Nikdo!“

Šel ke dveřím.

„Marvine, prosím tě, nechoď! Prosím!“

Schoulila se na posteli, přitáhla přikrývku k bradě a plakala. Žádný jí nemůže rozumět. Nedokáže nikdy nahlas přiznat, proč Gordona Wainwrighta neodmítla.

14

Vyčerpaná pláčem usnula. Probudila ji tupá bolest v žaludku. Postupně si uvědomila, že je to směs úzkosti, lítosti a strachu.

Je pryč. Opustil ji.

A ona zůstala sama, navíc těhotná. Je to moje dítě, pomyslela si vzdorně. Ne naše nebo jeho. Moje! On se ho zřekl.

Vykoupala se, oblékla a vyšla ven. Procházela se po Central parku a napadlo ji, že během natáčení v Kalifornii ztratila pojem o čase. Zatímco na západním pobřeží bylo téměř letní horko, do New Yorku teprve nesměle vstupovalo jaro. Na chodnících ještě zůstaly blátivé ostrůvky − pozůstatky nedávno tajícího sněhu, holé větve stromů se natahovaly k opatrně vykukujícímu slunci a občas se zvedl poryv studeného větru. Otřásla se chladem.

Co kdybych nastydla? Může to dítěti ublížit? Smím vůbec brát nějaké prášky? Mlhavě si vybavila pár článků ve Výběru a Cosmopolitanu, cosi o účincích aspirinu na žaludek; nepsali tam tenkrát i o jeho vlivu na plod? Rozhodně musí vědět víc!

Došla až k malému jezírku, na kterém chlapci proháněli modely lodiček. Lavičky kolem bývaly obsazené matkami s kočárky nebo chůvami se svěřenými dětmi. Jen občas narušil rodinnou pohodu křik a pláč, to když se malé osůbky mezi sebou nepohodly. Většinou si ale děti spokojeně hrály a dospělí užívali sluníčka.

Našla jedno volné místo. Posadila se, zavřela oči a vystavila tvář paprskům. Smích a dětské hlasy ji ukolébaly. Po chvíli procitla a prohlížela si malé postavičky kolem. Světlovlasé, tmavé, hnědooké i modrooké, všechny se jí zdály hezké.

Představovala si, jak bude vypadat její dcera nebo syn. Po mně? Blonďaté vlasy a modré oči? Nebo podobné Marvinovi? Nepochybovala o jediném: její dítě bude krásné. Kdyby tak mohla s někým promluvit! Litovala, že nemá matku, jíž by se svěřila. Od malička vyrůstala sama, staral se o ni dědeček, přísný muž pevných zásad, který matku vyhodil z domu, když přiznala, že je těhotná.

Co se stane s mým dítětem? napadlo ji. Jsem sama, nemám se ke komu vrátit. Snad by bylo lepší, kdyby se to malé nenarodilo.

Ještě nikdy se necítila tak opuštěná.

Týden po návratu z Kalifornie ji probudil telefon. Mrkla na hodiny: deset sedmnáct. Nechala přístroj vyzvánět. Volající to obvykle po několika marných pokusech vzdali. Tentokrát ne. Přinutila se zvednout sluchátko.

„Prosím.“

„Kitzi…“

Marvin. Sevřel se jí žaludek.

„Marve…,“ zašeptala.

„Musím tě vidět.“

„Proč?“

„Těch sedm dní bylo hotové peklo,“ přiznal.

Už už málem vybuchla. A co já, myslíš, že já si to užívala? Na mě jsi nepomyslel, jak mi asi je? Proč ses neozval dřív? Ovládla se ale a jen řekla: „O čem chceš mluvit?“

„O nás, pochopitelně! Můžu za tebou?“

Váhala. Jestli ji políbí a obejme, skončí v posteli. Nic nevyřeší.

„Sejdeme se, kde budeš chtít, ale ne tady.“

„Je to i můj byt,“ připomněl jí.

„Nechoď sem.“ Aby dodala svým slovům na důrazu, zalhala. „Dala jsem vyměnit zámek.“

„Tak brzy?“

„Je to celý týden,“ prohlásila vzdorně. „Tak kde se sejdeme? Třeba v parku u jezírka?“

„Dobře. Ve tři?“

„Ano. Ve tři hodiny,“ souhlasila.

Objevila se za pět minut tři a zahlédla ho na lavičce před sochou Hanse Christiana Andersena.

Když ji spatřil, vstal a šel jí vstříc. Pevně ji objal. „Moc jsi mi chyběla!“ Přitiskla se k němu. „Vím, co musíme udělat,“ řekl tiše. „Všechno se zase spraví.“

„Co?“ vzhlédla k němu.

„Pojď,“ vzal ji za ruku. Vedl ji na malý kopec nad jezírkem, aby si promluvili beze svědků. Posadili se. Pomalu začal.

„Vím, že jsem se unáhlil. Ale nemohl jsem si pomoct. Představil jsem si toho starého… Povolily mi nervy. Už nikdy se nesmí mezi nás nikdo postavit.“

Zalila ji vlna štěstí. Chytila ho za ruku. Všechno bude jako dřív.

„Znovu jsem o tom přemýšlel. Není to tvoje vina. Jsi mladá a nezkušená, byl to tvůj první film. Já za to můžu. Wainwright je silná osobnost, je starý a protřelý, nemělas šanci.“

Vzal její obličej do dlaní a podíval se jí přímo do očí. „Z ničeho tě neviním. Rozumíš mi, Kitzi? Není to tvoje vina,“ opakoval.

V očích se jí objevily slzy. Políbil ji a objal. Cítil, jak z ní opadává úzkost i strach.

Nadechl se. „Do smrti si neodpustím, že jsem se k tobě minulý týden tak hrubě choval. Vím, jak jsem nám oběma ublížil. Už nikdy se to nesmí opakovat. Budeme pořád spolu.“

Ještě ale neskončil. Po dlouhé pauze, kdy ji hladil a objímal, pokračoval. „Jenže… jestli jsi těhotná… Kdyby se to dítě narodilo, celý život by mi připomínalo tuhle událost. Nevydržel bych to. Natolik se znám, vím, že tohle bych nezvládl.“

Úzkost se vrátila.

„O čem to mluvíš?“

„Budeme mít vlastní dítě. Naše.“

„Ale tohle je naše dítě!“

„Kitzi, tomu přece nikdo neuvěří.“

„Dají se udělat testy a dokázat, kdo je otcem,“ podotkla.

„Ne. Ptal jsem se svého bratra, zrovna končí lékařskou fakultu. Vysvětlil mi, že krevním testem se v konkrétním případě dá otcovství jen vyloučit.“

„Takže?“ hlesla.

„Takže nám zbývá jediné řešení,“ řekl pomalu. „Zbavíš se toho a začneme znovu. Úplně od začátku.“

„Zbavíš?“ hleděla na něj užasle. „Abychom začali…“ Nezmohla se na další slova.

Je ochoten odpustit mi něco, k čemu vůbec nedošlo. Trestá své dítě, které se ničím neprovinilo. Své dítě? Ne. Dávno je zavrhl. Je to jen moje dítě. A nedovolím, aby mi je vzali. Možná jsem dřív pochybovala, ale teď jsem si stoprocentně jistá.

„Kitzi?“ vytrhl ji z úvah. „Nemáme jinou možnost. Bude to tak lepší, věř mi.“

„To dítě si přeju. Nedám je pryč.“

„Kitzi, ještě o tom popřemýšlej.“

Rázně vstala.

„Kitzi?“

„Ze začátku jsem se bála, ale teď už vím jistě: chci to dítě a nechám si je.“

Otočila se a odcházela. Volal na ni. „Kitzi! Lásko!“ Rozběhl se za ní. Za okamžik ji dohonil a chytil za ramena. „Miláčku, prosím!“

„Jdi pryč! Dej mi pokoj!“ odbyla ho příkře. Vytrhla se mu a dala se do běhu.

„Kitzi! Kitzi, počkej! Stůj!“

Neohlédla se.

15

Zastavila se až před domem. Bez dechu otevřela dveře bytu. Potřebovala se napít. V baru našla vodku. Namíchala ji s tonikem, posadila se k oknu a se sklenkou v ruce pozorovala děti, které si dole hrály.

Tak, jsem sama. Definitivně. Musím všechno promyslet. Budu mít dítě a chci je. Lidi to možná nepochopí, že kvůli němu riskuji kariéru. No a? Ode dneška konec s cigaretami a žádné pití, už nic, co by malému mohlo uškodit.

Jsem odkázaná jen sama na sebe. Na svůj rozum a talent. Žádnému muži víckrát nenaletím. Byla jsem naivní, a proto se mnou všichni manipulovali. Ne. Umím se o sebe postarat sama. Jsem dobrá herečka, na jevišti i ve filmu. Zvládnu to. Jsem nezávislá soběstačná žena.

Zavolala do Gordonovy agentury a oznámila Natu Cohnovi, že během následujícího půl roku nebude nikde veřejně vystupovat ani filmovat. „Šest měsíců?“ zvolal. „Za tu dobu na vás všichni zapomenou! V téhle branži musíte kovat železo, dokud je žhavé. Právě teď!“

„Na půl roku vysadím,“ opakovala rozhodně.

„Jste unavená,“ přesvědčoval ji vlídně. „Chápu, že toho bylo poslední dobou hodně a sotva jste se vrátila. Ale role ve Wainwrightově filmu může znamenat nominaci na Oskara. Odpočiňte si pár dnů a pak se ozvěte.“

„Šest měsíců nebudu vystupovat.“

„Máte spoustu nabídek, co s nimi? Několik scénářů…“

„Vyberte mi nějaký na příští sezonu,“ trvala na svém.

„Příští sezonu? To je celá věčnost!“

„Za půl roku jsem zpátky,“ prohlásila rozhodně. Než stačil cokoli namítnout, zavěsila.

• • •

Přestěhovala se do malého domku v Mamaronecku. Doprovázela ji Evelina Downsová, její černá kostymérka. Místem vedla železnice, tak nebylo těžké dostat se v případě potřeby do města.

Kitzi trávila dny cvičením a četbou. Konečně měla čas na knihy − spisy o divadle, historii umění, životopisy slavných herců. Tu a tam jí z agentury posílali scénáře. Obvykle je podrobně prostudovala a pak vrátila, někdy s vlastními návrhy a poznámkami. Pokud ji nabízená role zaujala, dopsala krátký dodatek: Bylo by aktuální za půl roku. Měnil se jen časový údaj. Za čtyři měsíce. Za dva.

Hodiny také vydržela s Evelinou v kuchyni. Ta se snažila Kitzi trochu vykrmit, ale neuspěla, i když připravovala výborná jídla. Udivil ji Kitziin zájem. „Copak vás maminka nikdy neučila vařit?“ zeptala se jednou.

„Nežila jsem s maminkou. Vychovával mě její otec. Uvařit pro něj znamenalo nasypat instantní polévku do horké vody nebo ohřát konzervu. Když jsem pracovala jako servírka a viděla, jak kuchaři zacházejí s jídlem, odradilo mě to. Ale pro ni vařit budu.“

„Pro ni? Jak víte, že je to holčička?“

„Určitě je. Narodí se mi krásná černovlasá tmavooká dcera.“

Odmítala právě nabídku na další film, když ucítila první bolesti. Zatelefonovala lékaři. Vysvětlil jí, co bude následovat, a vyzval ji, aby zavolala za dvě hodiny znovu. Když mu později popsala frekvenci a intenzitu stahů, usoudil, že je čas, aby přijela do nemocnice.

Vzala malou tašku s nejnutnějšími věcmi, které zabalila už před několika dny, a s Evelinou nastoupily do taxíku. Kdykoli se dostavila nová vlna bolesti a Kitzi zkřivila tvář, Evelina se ji snažila zabavit. „Nespěchejte tolik, přece nechcete, aby vaše holčička přišla na svět v taxíku? Slečno Scarlett, já se v porodnictví nevyznám.“ Obě se zasmály. S Evelinou se všechno zdálo snazší.

• • •

O pár hodin později se Kitzi narodila zdravá a krásná dcera. Na hlavičce měla pramínek světlých vlasů.

Přestože se Kitzi snažila udržet celou událost v tajnosti, pár informací se přece jen objevilo v tisku. Před Marvinem se nahlas nikdo ani slovem nezmínil, dokonce ani Sára Blinkhornová. Objednal tucet růžových růží, Kitziiných nejoblíbenějších, a blahopřání. Vzápětí se rozmyslel. „Jen kytici. Žádné věnování,“ zavolal do obchodu.

Kitzi napadlo hned, že květy budou od Marvina, ale zakázala si na něj myslet. Porodila jsem dceru. Teď můžu přemýšlet o návratu k divadlu nebo k filmu. Celý život mám před sebou.

Za pár týdnů se vrátila do newyorského bytu i s holčičkou Alicí. Zavolala do agentury, aby zjistila, kdo ji bude zastupovat, a domluvila si pracovní schůzku.

Sol Landau, její nový agent, byl muž středního věku s prořídlými vlasy a brýlemi bez obrouček. Přinesl Kitzi kytici a hračku pro Alici.

„Slečno Millsová, pozorně jsem pročetl vaše záznamy. Film, který jste natočila v Kalifornii, má podle všeho úspěch, to je potřeba zúročit.“

„Ráda bych se vrátila k divadlu,“ řekla Kitzi.

„Slečno Millsová, asi vám nemusím zdůrazňovat, jak v současnosti americká scéna vypadá. Tři ze čtyř her propadnou. Doporučil bych vám věnovat se filmu. Mimochodem, tady je jedna role, na kterou byste se mohla podívat. Producenti jsou solidní, režisér vynikající a finančně je ta nabídka velmi zajímavá. Byl by to jistě slušný start.“

Schválně se o penězích zmínil až nakonec, aby jí slova utkvěla v paměti a usnadnila rozhodování.

„Prostudujte si text, a pokud se vám zalíbí, kdykoli vám objednají letenku na západ, abyste promluvila s režisérem.“

„Mám malé dítě,“ připomněla mu. „Nemohu jen tak odjet.“

„Jistě pro něj nebude problém sejít se s vámi tady v New Yorku,“ slíbil Landau. „Přečtěte si scénář a dejte mi vědět, jak jste se rozhodla.“

• • •Podívala se na roli až čtvrtý den, celý čas předtím se věnovala jen Alici. Na konci léta stálo na titulní straně. Zabrala se do čtení a přestala jen na chvilku, kdy bylo potřeba nakrmit malou. Když otočila poslední list, odložila text a zamyslela se.

16

Marvin právě ukončil hovor s hollywoodskou agenturou, když si všiml, že kontrolka druhého přístroje bliká. Než stačil zvednout sluchátko, objevila se ve dveřích Sára. Vypadala rozrušeně.

„Sáro? Co se děje?“

„Je… Máš ji na lince.“

„Koho?“ nepochopil hned.

„Ji,“ pronesla důrazně.

„Kitzi?“ dovtípil se konečně. Sára přikývla a vrátila se ke svému stolu.

„Kitzi, to jsi ty? Jak se máš?“

„Dobře, díky.“ Snažila se o neosobní tón. „Marvine, potřebuju s tebou mluvit.“

„O dítěti?“ zeptal se.

„Ne! Jde o práci!“ řekla ostře.

„Zastavím se večer,“ navrhl.

„Ne! Sejdeme se někde jinde. Vyhovoval by ti zítra oběd?“

„Jistě.“ Uvažoval chvíli. „Asi někde, kde budeme mít klid…“

„Ano,“ souhlasila. „Nemusí nás vidět spolu. Čína až nahoře na Broadwayi, kam jsme chodívali?“

„Dobrá. V jednu.“

Nervózně čekal od tři čtvrtě. Opozdila se. „Promiň, Alice byla neklidná, musela jsem čekat, dokud neusnula,“ omlouvala se.

„Jaká je? Jak vypadá?“ vyptával se.

„Má blond vlasy.“ Chtěla zdůraznit, že děvčátko není po něm.

Nabídl jí drink, ale odmítla. „Dokud kojím, nemůžu pít,“ vysvětlila.

Objednali si jídlo, ale za chvíli na něj zapomněli a věnovali se jen hovoru o práci.

„Landau mi přinesl scénář,“ začala. „Dostala bych milion za natáčení.“

„Já vím, slyšel jsem.“

„Producenty jsou Kane a Rosen, vaši klienti, že?“

„I režisér,“ kývl. „A autor.“

„Takže deset procent veškerého zisku pro Gordonovu agenturu? A chtějí mě?“

„Nejen chtějí. Potřebují tě. Kitzi, jsi želízko v ohni. New York je celý pryč z Wainwrightova filmu.“

Když vyslovil jméno režiséra, jejich pohledy se na zlomek vteřiny setkaly. Hned pokračoval. „Jestli se nám podaří tě získat, dostanou smlouvu s Orionem. Jinak všechno padá.“

„Kdybys mě zastupoval, co bys mi poradil?“

„Být tebou, řekl bych si o tři miliony,“ prohlásil vážně.

„Tři?“ opakovala pochybovačně.

„Jistě. Dohodnete se na dvou plus pěti procentech z hrubého zisku. Na to dej pozor, z hrubého. S čistým jsou jenom problémy, musíš se soudit. Kitzi, je to nejvýhodnější nabídka, kterou můžeš dostat.“

Zamyslela se.

„Vyžádej si i vlastního právníka, až budeš chtít podepsat smlouvu,“ nabádal ji ještě.

„Jsou mí zástupci, proč bych si měla brát právníka?“

„V tomhle podniku nikdy nevíš,“ pokrčil rameny. „Stane se, že potřebuješ, aby někdo hájil tvá práva i proti tvému vlastnímu agentovi.“

„Věřím ti,“ přikývla. „Můžeš mi někoho spolehlivého doporučit?“

Doprovodil ji k domu a požádal, jestli by nemohl malou vidět.

„Touhle dobou spí,“ namítla.

„Chtěl bych ji vidět, i když spí,“ přemlouval ji.

„Ne, Marvine,“ odmítla rázně. „Ne.“ Uniformovaný vrátný jí podržel dveře. Zmizela v hale.

Marvin se vlekl zpátky do kanceláře. Je pořád tak krásná. Ale stojí na vlastních nohou. Stala se z ní soběstačná žena, už mě nepotřebuje. Proč mi nedovolí vidět dítě? Jistě bych poznal, jestli je moje.

• • •

O dva měsíce později podepsala Kitzi Millsová smlouvu na dva a půl milionu dolarů a sedm a půl procenta z hrubého zisku.

Když se Marvin dozvěděl, jak jednání dopadlo, neodolal a zavolal jí.

„Kitzi, jak se ti proboha podařilo získat tak výhodné podmínky?“

„Nutnost,“ odpověděla stručně. „Mám dceru a musím se o ni postarat. Ten právník, kterého jsi mi doporučil, mi poradil, abych se s tebou ještě jednou setkala.“

„O ničem se mi nezmínil.“

„Nechal to na mně. Zítra v jednu v Cote Basque?“

„V jednu. Řeknu Sáře, aby nám rezervovala stůl.“

Tentokrát dorazila přesně. Měla na sobě tmavomodrý kostýmek s bílým lemováním a vypadala jako podnikatelka. Ani nečekala, až je číšník obslouží, a hned přednesla důvod setkání.

„Právník mi říká, že si mám najít jiného agenta, jakmile bude smlouva potvrzená. Nebere si servítky,“ usmála se, „tvrdí, že všichni agenti jsou děvky a nemají zábrany, stejně jako advokáti. Jediný dobrý manažer je takový, který má na srdci prospěch klienta a nezáleží mu jenom na vlastní kapse. Potřebuju někoho, na koho se můžu spolehnout.“

„A čekáš, že ti někoho doporučím.“

„Ne. Chci, abys mě zastupoval sám.“

Na okamžik mu vyrazila dech. Uvažoval.

„Musel bys odejít od Gordona. Stejně by pro tebe bylo lepší osamostatnit se. Umělecká agentura Marvina Morsea.“

„Takhle ses rozhodla…,“ prohodil zamyšleně.

„Kdysi jsme o tom mluvili, nepamatuješ? Za starých časů,“ připomněla mu. „Proč lidé říkají staré časy, když jsme byli oba tak mladí?“

„Není to tak dávno,“ podotkl.

„Šlo by jen o obchod. Nic osobního. Agent, klientka.“

„Jistě. Samozřejmě.“ Ačkoli je dělil stůl, cítil její parfém, který mu připomínal společnou noc a milování. „Nic osobního,“ opakoval mechanicky.

„Ozvi se, až se rozhodneš. Co nejdřív.“

„Zavolám,“ slíbil.

Vrátil se do kanceláře a požádal Sáru, aby mu nepřepojovala žádné hovory. Potřeboval si všechno v klidu promyslet. Tři hodiny vážil pro i proti, kombinoval možnosti, které by samostatné podnikání přineslo. Má se vzdát jistoty a riskovat?

Nakonec promluvil cit.

„Sáro, sjednejte mi prosím na odpoledne schůzku s Natem Cohnem. Je to důležité.“

Večer zatelefonoval Kitzi.

„Můžu se u tebe stavit?“ zeptal se.

„Ne. Jen mi řekni, jak ses rozhodl.“

„Získala jsi spolehlivého agenta.“

„Výborně.“ Zavěsila.

Za tři měsíce, právě před odjezdem do Kalifornie, kde měla podle smlouvy zahájit natáčení, jí Marvin nabídl odvoz. Odmítla.

Objednala limuzínu a s holčičkou v doprovodu Eveliny pohodlně dorazily na letiště. Nedopřála mu malou Alici vidět.

DRUHÁ ČÁST

17

Snímek Na konci léta se dal považovat za slušný kasovní úspěch. Pro Kitzi byly mnohem důležitější příznivé recenze a publicita, kterou jí hlavní role přinesla.

Dokázala, že je schopna naplnit kinosály, což se většině filmů v tomto období nepodařilo a končily v dluzích. Zároveň vydělala tolik, že si nemusela dělat starosti se zabezpečením rodiny.

Přestěhovala se do prostorného bytu v Beresfordu, odkud měla z dvaadvacátého patra pod sebou Central park jako na dlani a hlavně v noci kouzelný výhled na osvětlený New York.

S Marvinem často probírala podrobnosti kolem podnikání, ale téměř vždycky po telefonu. Když už se museli setkat, trvala na neutrálním místě ve městě.

Pokaždé se zajímal o ni i o dceru a ona se vytrvale držela svého dobře, v pořádku, skvěle. Na soukromý život se nevyptával. Ani nemusel. Kitziina dobrodružství s chutí rozebíraly společenské rubriky deníků i časopisů. Muže vybírala uvážlivě. Většinou se jí dvořili bohatí producenti a známí režiséři, ochotni udělat cokoli, ovšem jen do chvíle, kdy pochopili, že se za ně nikdy neprovdá.

Prožila i delší románek s náměstkem ministra zahraničí, s nímž se setkala na koncertě v Kennedyho centru. Marně ji ujišťoval, že se rozvede, a přemlouval, aby si ho vzala.

Nakonec jí dal na vybranou − svatba, nebo konec. Napsala mu dopis na rozloučenou a poslala zlaté manžetové knoflíčky od Cartiera s vyrytým monogramem. Už nikdy nechci být závislá na muži, utvrzovala se.

Marvin trpěl, ale ještě horší pro něj bylo, když se dozvěděl, že začala znovu pít. Nedokázal z mysli vymazat příšerné noci v Bostonu.

Když se média popásla na incidentu, kdy v opilosti napadla policistu, rozhodl se Marvin izolovat ji od nevhodných přátel a chvíli držet stranou společenského života. Jediným východiskem byla práce. Musí ji zaměstnat a zároveň dostat z New Yorku.

Řešením se ukázalo sólové vystoupení, právě takové, jaké mělo úspěch ve Washingtonu. Přesvědčil ji, že změna programu jí prospěje, a nasmlouval řadu koncertů. Sedm měsíců mimo New York vypadalo z jeho pohledu slibně.

Alici bylo tou dobou šest, začala chodit do školy − Kitzi se rozhodla pro jednu z nejdražších na Manhattanu − a nemohla ji doprovázet na turné.

Udělala přesně totéž, co spousta slavných matek před ní. Nechala dceru v péči Eveliny se slibem, že obě za Kitzi přijedou, jakmile Alice dostane několik dnů volna. Svátky by matka s dcerou měly prožívat pohromadě, říkala si. Vánoce, Velikonoce, Den díkůvzdání… Všechno jí vynahradím, nesmí jí být líto, že spolu nejsme doma.

Marvin se taktně domluvil s produkčním, aby ho za zvláštní příplatek informoval, jak se Kitzi vede, a zdůraznil, že nejdůležitější je, aby nezačala znovu pít.

Marvinův zájem samozřejmě překračoval hranice jeho profesionálních povinností. V hloubi duše se cítil odpovědný za její současný stav. Přiznával vinu, že utekla k alkoholu poté, když jí oznámil datum svého sňatku.

Nepovažoval za důstojné, aby se něco tak důležitého dozvěděla z tisku, proto za ní zašel po jednom úspěšném večerním vystoupení.

Marvin Morse, president Morsoevy agentury, a Florence Fentonová, vyhlášená v oblasti umělecké propagace a publicistiky.

Ani sám sobě nechtěl přiznat, proč si přál s Kitzi promluvit osobně; stále doufal, že možná ještě v posledním okamžiku změní názor a vyslyší ho. Tuhle myšlenku ovšem zapíral Florenci, Kitzi a nakonec i sám sobě.

Nemohl ale popřít, že po alkoholu sáhla právě v té době.

Turné ji od sklenky neuchránilo, spíše naopak. Nejhorší byly dlouhé večery, kdy se cítila příliš unavená, než aby přijala pozvání do společnosti, ale kdy zároveň nedokázala hned usnout.

Obvykle si objednala večeři do pokoje, většinou i aperitiv, jeden, dva, tři. Když spánek nepřicházel, polykala seconal. Pilulka většinou nestačila, množství se násobilo.

Její lékař, doktor Herman Spangler, „pomáhal“ umělcům od bolesti výhradně dávkami kokainu. Postaral se o to, aby měla dostatečnou zásobu.

Zhruba v polovině cesty už běžně zapíjela prášky vodkou. Pak začala vynechávat vystoupení.

Marvin se okamžitě vypravil do Minneapolis. Sotva otevřel pusu, aby jí domluvil, zahrnula do výčitkami a výbuchy vzteku.

„Byl to tvůj nápad. Nenávidím harcování z místa na místo. Nesnáším, když musím vystupovat skoro každý večer někde jinde. A schází mi Alice, po té se mi stýská úplně nejvíc. Chci se k ní vrátit, ráno ji vypravit do školy a odpoledne čekat, až přijde domů.“

„Kitzi, řekni, co si přeješ, a já to zařídím.“

„Najdi mi nějaký muzikál, abych mohla zůstat v New Yorku.“

„Budeš ho mít,“ slíbil.

Moc se nezměnilo. Zkoušky pohltily většinu dne, takže pro Alici jí mnoho času nezbývalo. Když se představení rozběhlo, všechno se ještě zhoršilo. Ráno se budila pozdě, dcera už bývala dávno pryč. Domů se vracela v noci, často opilá.

Ani Marvin a Florence na sebe neměli moc času. Považovali téměř za svátek, když mohli společně v klidu povečeřet doma.

Při jedné takové vzácné příležitosti Marvin zrovna zasedl ke stolu a čekal, až Florence nalije domácí hrachovou polévku, když se rozdrnčel telefon.

„Nevstávej!“ volala žena z kuchyně. „Ať počkají, máme přece právo na chvilku klidu! Já to vyřídím.“

Poznala Bobbii Flynnovou, mladou inspicientku divadla, kde vystupovala Kitzi. Přece jen předala hovor manželovi.

„Bobie? Oč jde tentokrát?“

„Zmizela. Není ani tady, ani doma. Evelina nemá nejmenší ponětí, kam odešla.“

„Hned jsem tam, Bobbie.“ Zavěsil.

„Musíš jít,“ konstatovala Florence. Stála u stolu se dvěma talíři horké polévky. Políbil ji na tvář a pospíchal ven. V předsíni si natáhl pršiplášť a obnošený tvídový klobouk.

„Vrátím se,“ slíbil. „Budu zpátky, jak rychle to půjde. Schovej mi jídlo,“ dodal ještě.

Slyšela klapnout dveře.

Schovej mi jídlo, pomyslela si hořce. Ta žena ho ovládá silněji, než kdyby si ho vzala. Nikdy se nevymaní z jejího područí.

Marvin i vrátný se chvíli marně snažili přivolat taxík. Nakonec mávl rukou. „Nechte to plavat, Pate. Půjdu pěšky.“ Ohrnul si límec a vykročil do deště.

Než dorazil na Pětačtyřicátou, byl úplně promočený. Voda mu stékala po obličeji. V zákulisí zjistil, že se Kitzi stále neobjevila. Evelina plakala. Vystoupení mělo každou chvíli začít. Dívka zaskakující za Kitzi už byla nalíčená a připravená vstoupit na scénu. Bobbie ale trvala na tom, že promluví k publiku. Opakující se absence a zpoždění slečny Millsové poškodily reputaci společnosti. Marvin Flynnovou přesvědčil, aby začátek o pár minut pozdržela.

Znovu vyběhl do deště a zamířil k Osmé Avenue. Nevšiml si louže před sebou a na okamžik zapadl po kotník do vody. Pospíchal dál. Na Osmé nahlížel do každého baru. Nepodnikal takové pátrání poprvé. Byl si jistý, že ji nakonec objeví sám, anebo mu zavolají z policejního oddělení.

Proskleným vchodem nočního podniku Smaragdový ostrov zahlédl nezvyklý shluk lidí. Pijáci obvykle čekali v řadě, proto vešel dovnitř. Proklestil si cestu mezi muži.

Ležela na zemi, šaty do pasu vykasané, vypadala, jako by právě prožila orgasmus. „Chlapci, no tak, pojďte! Do toho!“ vykřikovala.

Odstrčil nejbližší opilce, zvedl ji a napůl odváděl, napůl odnášel ke dveřím. Bránila se, kopala ho a škrábala. Vlekl ji ulicí, když se u nich zastavilo policejní auto. „Zdravíčko, pane Morse. Tak už zase?“

Podařilo se mu dotáhnout ji do divadla. Posadil ji do šatny a svěřil Evelině. „Postarejte se o ni, ať může na scénu,“ požádal ženu.

S Flynnovou dohodl, že pozdní zahájení odůvodní nepříznivým počasím.

„Opravdu si myslíte, že to zvládne?“ zeptala se Bobbie pochybovačně.

„Samozřejmě.“

Vrátil se do šatny a pomohl Evelině.

Představení dopadlo dobře, na podiu byla Kitzi pokaždé dobrá. Když dozpívala, doprovodil Marvin obě ženy domů. Teprve pak se vydal nazpátek.

Florence na něj čekala. Nepadlo ani slovo. Rozhovor na podobné téma si odbyli už tolikrát předtím, zbytečně by ztráceli čas. Prohodila jen: „Rychle se převlékni do suchého. Ohřeju polévku, něco teplého do žaludku ti udělá dobře.“

Za pár minut slyšela z ložnice: „Na jevišti je skvělá. Nemá konkurenci.“

Neozvala se.

„Jen kdybych ji tam mohl udržet pořád,“ povzdechl si.

Když se objevil ve dveřích, zjistil, že už mu prostřela na malém stolku v pracovně. Pustil se do jídla. Posadila se vedle do křesla.

„Vynikající,“ pochvaloval si polévku. „Dneska se ti opravdu moc povedla.“

„Dala jsem ti vyschnout boty, ale pochybuju; nejspíš je budeš muset vyhodit. Kde ses proboha brodil?“

Pokrčil rameny. „Nesehnal jsem taxíka.“

V posteli se k ní přitiskl a objal ji. Odtáhla se.

„Za pomoc se všimné nedává,“ řekla tiše.

Ještě nikdy se necítil tak provinile.

18

Na druhý den se rozhodl vážně s Kitzi promluvit. Pozval ji na oběd. Aby určitě přišla, vzkázal jí, že s ní chce pohovořit o novém filmu.

Objednal stůl v blízké restauraci a čekal. Když ji spatřil za denního světla, strnul.

Jakmile se posadili, poručila si dvojitou vodku a sklenku minerálky, které se ovšem ani nedotkla.

„Jak jde život?“ zahájila konverzaci. Snažila se budit dojem, že je naprosto střízlivá.

„Není to špatné,“ prohodil. „Práce je dost, naštěstí. Musím rozšířit kancelář, najal jsem dva nové lidi.“

„Myslela jsem doma. Ty a Florence,“ upřesnila.

„Nestěžuju si. Jen se moc často nevidíme. Však víš sama, je to trochu zvláštní svět.“

Přikývla. „Ano, dost zvláštní. Proto jsem loni zrušila turné.“

Nepřipomínal jí skutečný důvod.

„Tak k věci, Marvine,“ obrátila list. „Jako v tom otřepaném vtipu, dost cukrování a jdeme na věc. O čem chceš se mnou mluvit?“

Zaskočila ho, úvod si připravoval jinak. „Víš, čím dál častěji slyším různé zvěsti. Řeči se po New Yorku šíří dost rychle a musím přiznat, že je mi z nich smutno.“

„Řeči? Například?“

„Jako třeba…“ Namířil ukazovák na druhou sklenku vodky.

Ze vzdoru vypila dávku na ex. „Zmiňoval ses…“

Natáhl ruku a sevřel její dlaň ve své. Ucukla.

„Kitzi, chtěl jsem s tebou mluvit v klidu, mezi čtyřma očima. Jako dva inteligentní lidé. Nestojím o rozruch.“

„Ale vyvolal jsi ho!“ obvinila ho okamžitě.

„Dobře. Máš pravdu.“ Nadechl se. „Kitzi, před několika lety v Bostonu jsi měla důvod. Zažila jsi obrovské zklamání. Ale teď máš svět u nohou a budoucnost jen ve vlastních rukou. Není důvod, abys takhle pila.“

„Co o tom můžeš vědět?“ vyjela. Lidé kolem se začali otáčet.

„Kitzi, prosím tě… Trochu tišeji, dívají se na nás.“

„Lidi se na mě vždycky dívají,“ škytla. „Většinou za to ještě platí.“

„Pane bože, Kitzi, co se to s tebou stalo? Taková jsi nikdy nebývala.“

„Jaká − taková?“ vyštěkla. „Nepila jsem tolik? Nestála na jevišti opilá? Nechodila do postele s cizími chlapy? To všechno jsou jenom lži! Nic mi není! Všechno je v pořádku!“

Zprudka vstala, aby se přesvědčil, že je střízlivá a dokáže ovládat své tělo. Neudržela rovnováhu, a kdyby ji Marvin včas nezachytil, přepadla by dopředu a převrhla vázu i sklenky na stole.

Vyvedl ji z restaurace. Venku stál taxík, ale odmítla nastoupit. „Kašlu na to! Proč auto, bydlím tady kousek!“

Pokoušela se mu vytrhnout, ale držel ji pevně. Odvedl ji na lavičku. Přiměl ji, aby si sedla. „Kitzi, prosím tě, dovol lidem, aby ti pomohli,“ řekl naléhavě.

„Nepotřebuju pomoc!“ protestovala rozhořčeně.

„Kvůli Alici, když už ne kvůli sobě,“ přemlouval ji.

„Alice je v pohodě. Má se skvěle! Chodí do nejdražší školy. Jezdí na nejlepší letní tábory. Má všechno, co si dítě může přát. Všechno!“

„Kromě jediného. Chybí jí matka, která by se na ni nedívala přes sklenku,“ vmetl jí důrazně.

Zvedla se. Topornou chůzí opilců, kteří se úporně snaží kráčet zpříma, se odhodlaně vydala ulicí. Po několika metrech klopýtla. Rychle jí přiběhl na pomoc.

Předal ji Evelině; žena jen smutně potřásla hlavou. Odvedla Kitzi do ložnice a vrátila se k němu. „Pane Morse, nevím, jak tohle všechno skončí.“ V očích měla slzy. „Je to čím dál horší,“ bědovala. „Někdy prostě zmizí a domů ji přivede policie. Jindy ji jdu probudit a v posteli leží úplně cizí chlap. Kdybych ji neznala, pane Morse,“ lamentovala, „a nenechá si říct, nikoho neposlechne A to dítě? Jak k tomu přijde ta malá?“ Rozplakala se.

„Je Alice doma?“ zeptal se. „Nemohl bych ji vidět?“

„Pane Morse, sám víte, co si o tom slečna myslí.“ Rychle se podívala ke dveřím ložnice. Zdálo se, že Kitzi usnula. Vedla ho k Alicině pokoji.

Zevnitř slyšel hudbu. Zaklepal.

„Mami?“ ozval se dívčí hlásek.

Otevřel. Alice se lekla a zároveň se hned zatvářila odmítavě; stejně jako Evelina zažila podobná setkání mnohokrát předtím a ze srdce se jí protivila.

„Co si přejete, pane?“

„Alice, jsem přítel tvé matky, taky její agent.“

„Ten Morse, se kterým mluví po telefonu,“ věděla hned.

Přikývl. „Tolik jsem toho o tobě slyšel, že mě zajímalo, jak vypadáš.“

Prohlížela si ho a on se díval na ni. Je moc hezká. Světlou plet, vlasy a důlek na bradě má po matce. Tmavě hnědé oči. Má štěstí, zdědila krásu po Kitzi. Pocítil k ní téměř něžnou náklonnost.

19

V následujících týdnech se situace nijak nezlepšila. Kitzi se dál opíjela, několikrát zmeškala začátek představení, takže jí vedení divadla pohrozilo zrušením smlouvy.

Marvin by těžko spočítal, kolikrát ji doslova dovlekl do šatny těsně před vystoupením. Rituál se opakoval s železnou pravidelností: posadil ji před toaletní stolek, aby se trochu nalíčila, a Evelina jí s bezradným i lítostivým pohledem zatím sebrala sklenici s vodkou, kterou Kitzi vydávala za vodu. Starší žena potřásla hlavou. Ačkoli byla Kitzi dost opilá, gesto jí neušlo.

„Evelino! Jestli máš něco na srdci, řekni to mně přímo a ne za zády!“

Mlčela.

Kitzi zvedla hřeben, namočila jej údajnou vodou a pročesala si vlasy. Pak si „vykloktala“ a přitom se napila. Totéž udělala ještě několikrát; než si upravila vlasy, byla sklenice prázdná. Pak musela na scénu.

Toporně vstala. Marvin ani Evelina si jí netroufali pomoci, ale zůstali ve střehu, kdyby náhodou zakolísala. Vyšla až příliš vzpřímeně ve srovnání s ladnou graciézní chůzí, jíž se pohybovala dříve.

„V pořádku, drahoušku?“ odvážila se Evelina.

„Skvělé! Je mi výborně.“

Marvin jí chtěl podržet dveře. „Já sama!“ ohradila se. Ustoupil, aby mohla projít. Hmátla po klice a napoprvé ji minula. Na druhý pokus otevřela a vykročila na jeviště.

Evelina ji pozorovala ze zákulisí. Jakmile skončila první akt písní Láska znamená všechno, podala Kitzi sklenici. Dva doušky vodky, rychle převléknout a znovu na scénu.Marvin sledoval její vystoupení ze zadní části sálu. Kriticky hodnotil Kitziin výkon. Všiml si, že není jediný.

„Ahoj, Wally,“ pozdravil šeptem muže vedle.

Wally Presser neodpověděl. Soustředil se jen na Kitzi, pozorně poslouchal, aby mu neuniklo sebemenší případné zaváhání nebo omyl.

Když číslo skončilo, Kitzi se usmála na publikum − milovalo ten šibalský podmanivý úsměv − a zmizela za oponou. Odměnili ji ohlušujícím potleskem.

Marvin střelil pohledem po Presserovi. Ředitele Shubertových divadel očividně zklamalo, že nezaznamenal nic, co by mohl zkritizovat. Aniž s Marvinem prohodil slovo, otočil se, proklestil si cestu mezi diváky a vyšel na chodbu. Marvin pospíchal za ním. Dohonil ho v hale.

„Wally? Co tomu říkáš?“

„Nebylo to špatné,“ procedil Presser.

Opona uzavřela první jednání. Marvin se prodíral uličkou do zákulisí. Prosmýkl se kolem stolu Bobbie Flynnové, míjel osvětlovače a skoro se srazil se dvěma mladíky, kteří se chystali vyměnit kulisy. Kitzi scházela z pódia. Dorazil k ní právě včas, aby ji doprovodil do šatny.

Evelina stála u dveří s osuškou v ruce, Kitzi bývala pokaždé díky alkoholu pořádně zpocená. Evelina ji svlékla, dosucha otřela a s provinilým výrazem jí podala další sklenici vodky.

Kitzi pomalu usrkávala a usmívala se. Jako by si nebyla vědoma Marvinovy přítomnosti, vstala a nechala osušku sklouznout na zem. Úplně nahá přistoupila k Evelině: „Tak, druhé jednání.“

Marvin zíral na tělo, které dříve mnohokrát viděl a tolik miloval. Navzdory hrubému zacházení, jehož se mu dostávalo, bylo stále smyslné, přitažlivé. „Pane Marvine, prosím,“ vyrušila ho Evelina tiše.

Vrátil se dozadu do hlediště. Cestou zachytil útržky rozhovorů, vnímal poznámky diváků, náladu v sále. Poznali, že je opilá? uvažoval v duchu. Postřehl někdo, že propásla dvě narážky, ale obdivuhodně zaimprovizovala? Že vynechala kus dialogu?

Mohl být klidný, slyšel kolem sebe jen chválu a obdiv. Zvládne to, utěšoval se. Jakmile stojí na jevišti, je úžasná. Ať už opilá, nebo střízlivá.

Druhé jednání skončilo. Ani teď se jí nedalo nic vytknout. Tentokrát odzpívala celý part; jedinou námitku snad mohl vznést choreograf za jistou drobnost při tanci, ale diváci takový detail nemohli postřehnout. Marvin si cestou za oponu oddechl. Potěšilo ho, že z mnoha stran slyšel: „Je skvělá! Jedinečná! Fantastická! Kitzi Millsová nemá konkurenci!“

Zastihl ji v šatně před zrcadlem. Evelina jí opět otírala paže a záda. Kitzi prováděla odpočinková dechová cvičení − dokud si nevšimla Marvina.

„Ahoj, lásko. Překvapuje mě, že ses dneska stavil.“

Natáhla ruku k Evelině. Když se nic nedělo, luskla prsty. „Evelino, moje sklenka!“

„Sklenka?“

„Před Marvinem si nebudeme na nic hrát. Sklenka, ano. Nalij mi, chci se učesat. Potřebuju si namočit hřeben. No tak!“

„Kitzi, s účesem nic dělat nemusíš,“ řekl klidně. „Co kdybychom zašli někam na večeři?“

„Na večeři? Nepřeskočilo ti? Mám vystoupení! Evelino!“ otočila se.

Marvin se zadíval na ženu a Evelina mu pohled opětovala. Viděl, jak se vylekala.

„Kitzi…,“ začal opatrně, „Kitzi, lásko, právě ses vrátila z pódia. Představení máš za sebou.“

„Za sebou…,“ opakovala mechanicky. Zírala do zrcadla. Začala vnímat jeho tvář a uvědomila si, jak vážný má výraz. „Marvine, sakra, co se s tebou děje?“

Klekl si vedle ní. Vzal ji za ruku. Hleděl jí do očí, nemohla uhnout. „Kitzi, poslouchej. Už jsi vystupovala. Vzpomeň si. Ve třetím obraze prvního jednání jsi vynechala celý dialog…“

„Nezbláznil ses?! Nikdy jsem nevynechala jediný řádek! Vypadni, musím se připravit. Ven!“ Evelina jen kroutila hlavou. Kitzi − odehrála svou roli, aniž si to uvědomovala. Protože ji předvedla tolikrát, pohybovala se a zpívala mechanicky, jako loutka, z pouhého zvyku. A teď měla okno a nepamatovala si, že byla na scéně.

Okno. Selhání paměti. Marvin se vylekal doopravdy. Když s bratrem-medikem probíral možné následky nadměrného pití, zmínil se Seymour také o tomhle stavu. Varoval Marvina, že patří k ukazatelům pokročilého stadia alkoholismu.

Jakmile Kitzi sáhla po hřebenu, který si čas od času potřebovala smočit ve „vodě“, Marvin kývl na Evelinu. Na chvíli vyšli na chodbu.

„Evelino…“

„Já vím, já vím. Bohužel to není poprvé,“ přiznala.

„Cože?“ zhrozil se. „Všechno mi povězte.“

„Její zapomínání. Občas neví, kde je, s kým mluvila, co dělala.“

„Kdy jste si něčeho všimla?“

„Už to trvá týdny… Pane Marvine, udělejte něco!“ vzhlédla k němu prosebně.

„Pokusím se,“ slíbil.

Ale jak? Co mám udělat? Dát ji do ústavu? Nesmysl! Zabil bych ji, protože bych ji připravil o kariéru. Nikdy by se nemohla vrátit před kameru. Soukromého lékaře? To bych mohl zrovna všechno napsat do laciného bulvárního plátku. Zdá se mi, že doktoři se předhánějí, aby se pochlubili, které známé pacienty léčili, etika neetika…

Zbývala ještě jedna možnost. Snad… Ale je to těžké pro alkoholika i pro okolí. Umínil si, že na dva dny nebo i na delší dobu zapomene, že ji kdy miloval. Když na ni bude tvrdý a dodrží svůj plán, třeba všechno vyjde a zbaví se tohohle zlozvyku navždycky. Začneme hned! rozhodl se s novou energií.

„Evelino, odvezeme ji domů!“

20

Jakmile se vrátili do Beresfordu, Marvin odvedl Kitzi do ložnice. Zavolal na Evelinu: „Prohlédněte sklep, chodbu, šatnu, skříně, krabice, kouty… Všechno, kde by mohla schovávat láhev. Když něco najdete, vylejte to. Nenechte tady ani kapku. Ode dneška ani lok! Končíme s pitím, hned!“

„Ty černá čubko, sáhni na jedinou láhev a zabiju tě! Slyšíš?“ vyhrožovala Kitzi na celý dům.

Marvin si všiml, jak se pootevřely dveře na konci chodby. Zahlédl vylekaný obličej malé Alice.

„Co to mamince děláte?“

„Nic jí nehrozí, Alice. Vrať se do pokoje a zůstaň tam, i když ji třeba uslyšíš volat. Neboj se, všechno je v pořádku. Rozumíš?“

Dívala se na matku, která kolem sebe rozhazovala rukama, kopala a proklínala Evelinu i Marvina.

„Alice, jdi do pokoje!“ nařídil jí Morse přísně.

„Neubližujte jí!“

„Alice, miláčku, snažím se jí pomoci. Věř mi,“ pokusil se vlídněji. Dokud ji ovšem Evelina neujistila, že je opravdu všechno v pořádku, stála ve dveřích dál. Teprve potom zmizela v pokoji.

Po celou dobu Kitzi nepřestala pokřikovat a nadávat. Marvinovi se nakonec podařilo dostat ji do ložnice. Zamkl a podíval se na ni. Stála před ním jen v kombiné. „Co se sakra na mě tak díváš?“ vyštěkla bojovně. „Chceš se mnou do postele? Na to zapomeň, židáčku!“

Pokusila se vypadat rezervovaně a důstojně, jak se opilci občas snaží. Zavrávorala, ale nevzdala se hned. Teprve po chvíli mávla rukou: „Nasrat! Dáme si… drink!“

„K pití tu nic není,“ oznámil jí klidně. „A nebude.“

Zírala na něj. Opovržlivý úsměv byl nad její síly.

„Marvine…, mám chuť… se… napít!“ artikulovala ztěžka.

„Kitzi, lásko, je mi to líto. Dva tři dny nebudou lehké, ale musíš vydržet. Žádný alkohol. A žádné prášky, jednou provždy! Dostaneš se z toho! Rozumíš? Zvládneme to!“

„Kdo myslíš, že jsi, abys mi diktoval, co mám dělat? Já pro tebe nepracuju, děláš ty pro mě! Dělals. Máš padáka. Ven! Vypadni!“

Stála rozkročená proti němu, nemohla udržet rovnováhu. Znovu křikla: „Vypadni! Slyšíš, ne? Vypadni! Vypadni!“

Otočila se a sáhla po klice. Chytil ji za ruku. Bránila se, snažila se mu vyškubnout, škrábala ho a kopala kolem sebe. Svíral ji pevně, dokud se neunavila. Jakmile její tělo ochablo, položil ji do postele. Okamžitě usnula. Evelina se vrátila.

„Chudák holka, takhle si ubližovat,“ zavrtěla hlavou. „Skoro nic nejí,“ postěžovala si.

„Bude. Pomůžeme jí. Dejte na ni pozor, já se podívám, co je v lednici.“

Než otevřel, zaslechl, jak se Kitzi pohnula. Zasténala a začala vydávat zvláštní nesrozumitelné zvuky, nakonec se rozkřičela. Uhodila se hlavou o pelest a zkroutila se do klubíčka. Pak máchla pěstí, jako by se bránila neviditelnému nepříteli. Svíjela se a převalovala, křik přešel v pláč.

„Nechci… umřít! Ne! Nesahejte na mě!“

Najednou prudce vyskočila; Marvin ji tak tak stačil zachytit. Objal ji, přitiskl k sobě a těšil.

„To nic, Kitzi, jsem u tebe. Neboj se, nikdo ti neublíží, jsi v bezpečí. Jen klidně, Kitzi…, lehni si…, hezky v klidu…“

Nevnímala ho. Ani slova, ani jeho náruč ji nedokázaly utišit, dál se divoce smýkala, vrtěla a svíjela pronásledovaná hrozivými představami. Evelina se nad ni sklonila a napůl plačky šeptala: „Zase bude dobře, všechno se spraví, jen nemějte strach, jsme tady… Nic zlého se vám nestane, holčičko moje malá…“

Konečně záchvat pominul. Kitzi začala pravidelně dýchat a Marvin ji opatrně položil na postel. Obrátil se na Evelinu, která si utírala uslzené oči.

„Ach, pane Marvine…, pane Marvine…,“ šeptala bezradně.

„Zůstanu u ní, dám na ni pozor,“ ujistil ji. „Musím zavolat domů, aby na mě Florence nečekala,“ vzpomněl si. „Pohlídejte ji na chvilku, zaskočím jenom vedle do pokoje.“

Sedl k telefonu s provinilým pocitem. Začal vytáčet číslo, ale zarazil se. Raději ne, promluvím s ní až ráno, nebudu ji plašit v noci, řekl si. Vzápětí znovu změnil názor. Florence měla obyčejně tvrdé spaní, předpokládal, že mu pár minut potrvá, než ji vzbudí. Kupodivu zareagovala na druhé zazvonění. Nezdálo se, že by ji vytáhl z postele.

„Flo, ty jsi ještě vzhůru?“

„Dívala jsem se na televizi.“ Věděl, že jindy by si raději klidně lehla. „Kde jsi, Marve?“ ptala se. „Co se stalo?“

„Má záchvat, je jí zle.“

„Už zase?“

„Flo, to děvče je nemocné.“

„Děvče? Marve, je dospělá žena, je jí dvaatřicet.“

„Miláčku, zkus to pochopit.“

„Copak se nesnažím všechno chápat celou tu dobu, co ji znám?“ bránila se.

„Flo, chci, aby s tím skončila. Jednou provždycky. Už ani kapku, ode dneška. Nic, žádný alkohol. Dost trpí, ale jinak to nejde.“

V tom se z ložnice ozval zoufalý výkřik. Evelina. „Pane Marvine! Honem! Pane Marvine!“

„Flo, musím běžet!“

Vyřítil se z pokoje, ani nezavěsil. Ze sluchátka bylo ještě slyšet: „Jistě, ona zavelí, tak musíš.“

Vrazil do ložnice. „Tam!“ volala Kitzi. Stála u postele a ukazovala rukou ke zdi. „Tamhle! Vidíte? Krysa! Je tam krysa! Zabte ji, než mě kousne! Honem! Chce mě zabít!“

Evelina neustále plačtivě opakovala. „Bože, pomoz jí, pane bože, chudák dítě… Pomoz…“

Kitzi ječela dál: „Zabte ji! Zabijte někdo tu potvoru!“ Najednou celá strnula, tělo zkřivené křečí. Z úst jí začala vytékat pěna.

Ačkoli trvalo asi minutu, než se opět uvolnila, Marvinovi ta doba připadala nekonečná. Znovu zvedl Kitzi do náruče a položil na postel. Přikryl zpocené tělo prostěradlem a posadil se vedle. Za chvíli prodělala další podobný záchvat. Chytil ji, aby si neublížila; dvakrát se mu téměř vysmekla. Máchala kolem sebe rukama, celá se zmítala, prohýbala a svíjela v divných nepřirozených pozicích. Párkrát nemohla popadnout dech a začala se dusit. Snažil se ji udržet ve vzpřímené poloze, aby dýchala snáze, i potom, když se uklidnila. Teprve po několika minutách uvolnil sevření. Zdálo se, že usnula. Nespustil z ní oči, jen se natáhl po telefonu na stolku.

„Pane Morse?“ ozvala se Evelina.

Neodpověděl, jen vytočil známé číslo. „Seymoure? Marvin,“ ohlásil se. Když se ujistil, že bratr vnímá, pokračoval: „Ne, Seymoure, nejde o mě ani o Flo, ale o Kitzi. Musí přestat s pitím. Nedovolil jsem jí ani sklenku, reaguje teď dost divně, bojím se. Mohl by ses tu zastavit? Hned. Spěchej, prosím tě!“

21

„Co přesně se stalo?“ ptal se Seymour hned ve dveřích. Bylo vidět, že se oblékal v chvatu, vlasy rozcuchané. Marvin ho vedl do ložnice.

„Řekni mi, cos udělal a jak reagovala. Všechny podrobnosti!“ Měřil zatím Kitzi pulz a tlak.

„Sama by nikdy nepřestala. Tak jsem se rozhodl nedat jí už ani kapku.“

Seymour se zamračil. „Zbláznil ses? Copak ty rozumíš detoxikaci? Snažíš se ji vyléčit sám?“ vybuchl.

„A co jsem měl podle tebe dělat? Odvézt ji někam do nemocnice? Nebo na záchytku? Víš, co by z toho udělal tisk? Měla by po kariéře!“

„Tisk? Popularita ti ležela v hlavě? Idiote!“ neovládl se lékař. „Nenapadlo tě, že musí odvykat postupně? Takhle jsi ji mohl zabít!“

Uvolnil Kitzi gumovou manžetu tlakoměru. V tom okamžiku se vrátil záchvat. Svaly se jí opět křečovitě stáhly, začala se zmítat na posteli. Seymour k ní přiklekl a pevně ji sevřel, dokud vlna nepominula a drobné tělo neochablo.

„Hlavně tyhle prudké záškuby a divoké trhavé pohyby jsou nebezpečné,“ vysvětlil bratr Marvinovi. „Může si poranit páteř.“

„Takže od chvíle, kdy jsem jí nedovolil se napít, mohla…“ Bál se dokončit.

„Je to riziko. Tyhle záchvaty a sebevražedné úmysly.“ Obrátil se na Evelinu. „Paní, donesla byste pár prostěradel? Spíš něco pevnějšího, ne hedvábí.“

Jakmile zmizela na chodbě, Seymour se podíval na bratra. „Marve, můj názor na tisk a takzvanou špatnou publicitu znáš. Pokud jde o její pověst, sem tam jsem si přečetl pár příspěvků ze společenské rubriky. Už dříve se objevily narážky nejen na alkohol, ale psalo se v nich i o drogách, třeba o kokainu. Jak vidím, nešlo o pomluvy.“

Marvin mlčky přikývl.

„Myslím, že bude muset do nemocnice.“

„Raději bych…,“ namítl Marvin, ale Seymour ho nenechal větu dokončit.

„Marve, možná neexistuje žádné raději, to se ukáže během několika následujících dní.“

Ve dveřích se objevila Evelina s náručí bavlněných prostěradel. „Pevnější nemáme,“ poznamenala.

Seymour tři složil tak, aby vznikl pruh přes půl metru široký. Jeden přehodil přes Kitzi ve výši hrudníku a konec uvázal pod matrací. Pokynul Evelině, aby udělala totéž na druhé straně. Další pás vedl Kitzi přes břicho a posledním jí upevnil k posteli nohy.

„Žádná sláva, ale snad to postačí. Jestli ne, bude muset do nemocnice, tam jsou vybaveni líp.“

Sotva skončil, Kitzi se zavrtěla, přicházel další záchvat. Zdálo se, že ji prostěradla v pohybu dostatečně omezují. Otočila hlavu a z úst jí vytekly nazelenalé zvratky. Prudce se roztřásla po celém těle.

Seymour ji pozoroval. Pak sáhl do kufříku a do injekční stříkačky natáhl dávku průzračné tekutiny. Evelina zatím utřela Kitzi tvář. Lékař na ni kývl a požádal, aby nemocnou ženu podržela. Pak píchl Kitzi injekci. „Atavan, deset miligramů,“ poznamenal k bratrovi. „Na nějakou dobu by ji měl uklidnit. My si zatím musíme promluvit.“

Oba Morseové vyšli z ložnice. Ještě předtím Seymour Evelinu požádal: „Paní, doneste mi láhev nějakého alkoholu. Nejlepší by byla její oblíbená značka, jestli máte.“

„V domě není ani kapka,“ přiznala.

„Prosím? V bytě alkoholičky není láhev? Tomu nevěřím.“

Marvin Evelině přispěchal na pomoc. „Donutil jsem ji, aby všechno vylila. Aby tu Kitzi nic nenašla. Ani lok,“ vysvětlil.

„Cože?!“

„Jinak by nepřestala,“ namítl Marvin.

„Sežeňte něco. Rychle! Jinak může umřít. Jestli ji nemáme zabít, opatřete někde pití.“

„Zabít?“ opakoval tupě Marvin.

„Jistě! Tělo se musí detoxikovat postupně. Co nejčastěji pila?“

„Vodku.“

„Tak přineste vodku.“

„Teď? Všude je zavřeno!“

„Zazvoňte u sousedů. Kdekoli. Ale určitě něco sežeňte!“

„Mám láhev doma,“ napadlo Marvina.

Taxi nechal čekat u vchodu. Florence, župan přehozený přes noční košili, jen stála a mlčky sledovala, jak Marvin popadl dvě lahve vodky, nacpal je do kapes, a hned sebral ještě dvě další. Teprve když pospíchal ke dveřím, vyhrkla: „Co to děláš, Marve? Nezbláznil ses? Nač potřebuješ tolik vodky? To je pro ni?“

„Ano, pro ni.“

„Proč? Sama nemá dost?“

„Flo, prosím, teď ne. Snažíme se ji udržet při životě.“

„My?“ opáčila.

„Seymour, Evelina a já. Pokoušíme se ji zachránit.“

Vyběhl ze dveří. Flo za ním křikla: „Není normální! A všechny nás taky dožene do blázince!“

Marvin skočil do výtahu. „Dolů, José,“ řekl bez dechu muži v uniformě. „Rychle!“

Kvapně nasedl do taxíku. „Jeďte zpátky, Central Park West a Jedena osmdesátá!“

Seymour odlil malé množství vodky. „Tak,“ zamířil s Marvinem do ložnice. Evelina seděla na kraji lůžka a trpělivě otírala Kitzi zpocené čelo a tváře. Seymour prohodil: „Jak může být přes všechno tak krásná?“ Pak požádala Evelinu, aby Kitzi podepřela hlavu. Držel pohárek s vodkou. „Musíme to do ní dostat,“ vysvětlil.

„Kitzi, pijte,“ pobídl ji.

Pomalu otevřela oči. Nechápavě upřela pohled na muže, s nímž se nikdy předtím nesetkala. Pak si všimla skleničky, otevřela ústa a napila se. Jakmile doušek polkla, uvolnila se. Evelina jí položila hlavu na polštář.

„Pro jistotu ještě tohle,“ poznamenal Seymour. Píchl Kitzi novou dávku atavanu. „Nejraději bych ji odvezl do nemocnice.“

„Sy, jde o pověst,“ připomněl Marvin prosebně.

„Je potřeba, aby u ní jeden z vás zůstal.“ Okamžitě se nabídli oba.

„A měli bychom sehnat zdravotní sestru. Znám jednu, která má s podobnými případy zkušenosti.“

„Pochop, Sy, chci ji uchránit nevhodné publicity,“ připomněl Marvin znovu naléhavě.

„Tak se o ni musíte postarat oba. Řeknu vám, jak postupovat. Každé dvě hodiny během následujících šesti jí dáte malý pohárek vodky. Vyznačím vám dávky na láhvi. Potom přejdete na tříhodinové intervaly, ještě později protáhnete přestávku na čtyři hodiny.“

„Jak dlouho…“ Evelina nestačila otázku dokončit.

„Potrvá to tři čtyři dny, než se tělo stabilizuje. Až ji pak důkladně prohlédnu, dohodneme se, jak dál.“

„Jak dál?“

„Potřebuje se léčit.“

„Sy, už třikrát jsem jí zařídil lékařský dohled a odvykací kúru. Nefungovalo to.“

„Tentokrát to bude muset účinkovat, jinak zemře,“ prohlásil Seymour. „Kdyby se záchvat opakoval, okamžitě mi zavolej!“

Začalo svítat. Marvin stál u okna s výhledem na jih a díval se do míst, kde se kdysi setkal s Kitzi Millsovou. Agentura George Gordona sídlila stále ve stejné budově. S jistotou by dokázal označit okno své bývalé kanceláře; tam před více než dvanácti lety poprvé spatřil Katherine Millendorferovou.

Nikdy by ho nenapadlo, že bude přemýšlet, jak jí zachránit život! V mysli ho pálila Seymourova slova: tentokrát to bude muset fungovat, protože jinak zemře.

22

Marvin pozorně poslouchal staršího lékaře, doktora Stovera, jehož mu Seymour doporučil. Muž měl bohaté zkušenosti s lidmi závislými na různých chemických látkách. Hned v úvodu zdůraznil, že pacienty je nutné přesvědčit o smyslu léčby; každý by se měl pro odvykací kúru rozhodnout dobrovolně, a ne k ní být nucen.

„Ona ale sama nepřijde,“ namítl Marvin. „Nebude vyhledávat léčení.“

„Zpočátku jistě ne, to ani nečekám,“ připustil Stover. „Měli bychom na ni pozvolna působit, vy, já, její okolí.“

„Pane bože, už jsem to zkusil tolikrát!“ povzdechl si Marvin. „Každý svůj krok dokázala vysvětlit a omluvit, na všechny mé argumenty si našla odpověď.“

„V tom je právě ta potíž s alkoholiky. Jsou tak vynalézaví, mazaní; předstírají, lžou… Ona je navíc herečka, takže je po této stránce mnohem šikovnější. Ale pokusíme se. Kdy s ní mohu promluvit?“

„Nejdříve musím všechno probrat s Alicí.“

„S kým?“

„S její dcerou.“

„Kolik jí je?“

„Dvanáct. Bystrá, citlivá.“

„Má slečna Millsová ještě někoho blízkého?“

„Evelinu, kostymérku. Ale je spíš jako její starší sestra nebo matka.“

„Jinak nikoho? Co rodina?“

„Vyrůstala u dědy, jenže ten je léta mrtvý.“

„Moc široký okruh lidí, na které se můžeme spolehnout, tedy nemáme,“ zamyslel se lékař.

„Takže je to beznadějné?“ hlesl Marvin s pocitem, že mu vyklouzlo z ruky poslední stéblo.

Stover se na chvíli odmlčel. „Je nás málo, o to přesvědčivěji musíme mluvit i jednat. Nejdříve tedy zajděte za dcerou.“

Hned druhý den se Marvin vydal do soukromé školy, kterou Alice navštěvovala. Snažil se problém ohleduplně vysvětlit ředitelce. Po několika větách se ukázalo, že je se situací obeznámena.

„Vím o tom, bohužel.“

„Chtěl bych se vším seznámit Alici. Vyložit jí, co máme v plánu a co očekáváme od ní.“

„Můžete se s ní posadit tady v kanceláři,“ nabídla mu.

„Napadlo mě… Venku je hezky… Mohl bych s ní zajít do parku.“

„Jak chcete. Kdykoli budete potřebovat pomoc, obraťte se na mě.“

Marvin s Alicí zamířili do Central parku. Cestou potkali pár cyklistů a několik běžců. Marvin váhal, jak začít. Mezitím došli k jezírku. Nedaleko zahlédl stánek s občerstvením.

„Nemáš chuť na zmrzlinu, Alice?“

„Ne, díky.“

„Tak párek v rohlíku? Limonádu?“

„Ne, děkuju. To budeme pořád chodit dokola?“ zeptala se.

„Bolí tě nohy? Tak si sedneme.“

„Nic mi není, ale nechápu, oč jde. Řekl jste, že si se mnou chcete promluvit, ale mlčíte. A pořád jenom jdeme.“

„Alice…“

Vzhlédla. Pohledná tvářička vypadala ustaraně. Neubránil se myšlence: je krásná po matce, ale její oči nezdědila, oči má po mně.

„Alice,“ začal znovu, „musíme se postarat o tvou matku. Sama asi chápeš, že není úplně v pořádku.“

„Hodně pije,“ připustila dívka. „Často neví, co dělá. A zapomíná. Ráno mi něco uloží a během dne totéž šestkrát zopakuje; jenže vůbec přitom neví, že už mi to povídala. A taky…“

Zarazila se a upřela pohled na jezírko. Marvin ji nechal; jestli se mu má svěřit, musí se rozhodnout dobrovolně.

„Někdy… Nic jí neřeknete, že ne?“

„Ani slovo, věř mi.“

„Někdy…“ Znovu zaváhala. „Párkrát upadla. Stalo se mi…, vešla jsem k ní do pokoje a ona ležela na zemi. Ani nevěděla, že spadla. Dřív jsem ji nedokázala zvednout, ale naučila jsem se, jak ji mám chytit. Podepřu ji a zavedu k posteli. Když se potom probudí, nic si nepamatuje.“

„Rozumím ti,“ stiskl jí dlaň.

„Ne, to nepochopíte. Bojím se. Mám strach. Děsí mě, že se jednou nepohne, že bude mrtvá. To se stává, ne?“

„Ano, Alice, i to se stává.“

„Co by potom bylo se mnou? Kam bych šla? Holky ve škole mají otce a matky, dědečka, babičku… Jen já nikoho. Kdo by si mě vzal?“

Objal ji kolem ramen. „Mohla bys bydlet u nás, Alice. Být moje holčička.“

„Mamka mi vždycky zdůrazňuje,“ uvažovala dál, „děvče, je o tebe dobře postaráno. Jenže co to znamená, když nemám, žádné příbuzné? Občas si přeju, abych přišla na to, kdo je můj táta. U nás ve škole je pár adoptovaných dětí, mnohé chtějí najít svou pravou matku. Prý musí být člověku jedenadvacet, aby se do toho pustil. Až mi bude dvacet jedna, třeba zjistím, kdo je můj skutečný táta. Půjdu za ním a řeknu: Jsem tady, tati,“

„Alice…, holčičko, dokázala bys tohle povědět i mamince?“

Pochybovačně se na něj zadívala.

„Možná… kdybyste spolu takhle promluvily…, možná by přestala pít…“

„Cože? Nechala by pití? To by šlo?“

Pokrčil rameny. „Snad. Nemožné to není. Jenom musí sama vědět, že chce přestat. Potřebujeme ji přesvědčit.“

„My?“

„Ty, Evelina, já, doktor Stover“

„Jaký doktor Stover?“ pozastavila se nejistě nad neznámým jménem.

„Lékař, který pomůže mamince všechno pochopit.“

„To bych před ním musela říct i tyhle věci?“

„Nikdo jiný se nedozví ani slovo,“ sliboval. „Dokázala bys s ní promluvit otevřeně? Upřímně?“

„Bude ji to mrzet. A bolet,“ namítla.

„Teď ano. Ale potom jí bude líp, mnohem líp.“

„A když ne? Když to nevyjde?“

„Když to nevyjde…,“ opakoval. „Ne! Vyjde! Musí! Zvládneš to?“

Na chvíli ztichla. Potom pomalu, stále ještě váhavě, pronesla: „Já… Snad… Myslím, že ano.“

„Hodná holka!“

Cestou ke škole se ho držela za ruku.

„Jaký je asi můj táta?“

„Dívám se na tebe a řekl bych, že nejspíš hezký chlap.“

Domnívala se, že vtipkuje, a tak se usmála. „Ne, doopravdy, co myslíte?“

Než stihl odpovědět, pokračovala. „Doufám, že ne jako ti, které si vodí domů. Pořád věřím, že jsem se snad nenarodila proto, že se šla pobavit a opila se.“

„Ne, to ne,“ ujistil ji.

„Jak si můžete být tak jistý, když jste ho neznal?“ upřela na něj své upřímné čokoládové oči; viděl, jak moc touží po odpovědi.

23

Doktor Stover doporučil Marvinovi velmi nákladnou soukromou kliniku v odlehlé části Kalifornie. Marvin se obratem dohodl s Tonym Frascatim a zajistil Kitzi dopravu soukromým letadlem, Evelina jí sbalila do jednoho povoleného kufru pár nejnutnějších věcí. Všechno proběhlo ráz na ráz; Marvin se domníval, že čas je tentokrát pro úspěch celého podniku rozhodující.

Stover šetřil nadšením. „Většinou se najde řada lidí, kteří závislou osobu podporují. Manžel, blízcí příbuzní, kněz, nadřízený… Copak ona opravdu vedla tak osamělý život? Nemá aspoň nějakého milence?“

Marvin se vyhnul přímé odpovědi. „Její povolání vyžaduje hodně času, navíc to není nic pravidelného, zkoušky, natáčení, představení. Nezapomeňte, že miluje svou dceru, snaží se být s ní, pokud to trochu jde.“

Sejít se měli v devět hodin. Marvin a lékař přijeli spolu, Alice s Evelinou čekaly doma. Kitzi stále ještě spala, omámená sedativy, která předepsal Seymour.

Poslali Alici, aby matku probudila.

„Mami… Maminko… Už jsou tady.“

Kitzi se zavrtěla pod přikrývkou, obrátila se na bok a upřela oči na strop. „Alice, holčičko, kolik je hodin? Proč nejsi v posteli? Copak nemáte zítra školu?“

„Máme, mami, ale strýček Marvin mě omluvil. A oni už přijeli.“

„Kdo oni?“ Zprudka se posadila; najednou vypadala vyděšeně. Zapnula si župan. Střízlivá se před dcerou vždycky snažila chovat vzorně.

„Kdo je tady?“ zeptala se znovu.

„Pan Morse. Evelina. A nějaký doktor, takový starší pán.“

„Doktor?“ opáčila podezřívavě. Vstala z postele. „Doktor!“ drtila mezi zuby, teď spíše podrážděně, zlostně. „Pojď, miláčku! Nevím, co Marvin zamýšlí, ale zarazím to hned!“

„Mami, prosím…,“ ozvala se tiše Alice.

Kitzi vpadla do obývacího pokoje. „Co se tu ksakru děje?“ křikla.

„Kitzi, děje se to, že lidé, kteří tě mají rádi, si s tebou chtějí promluvit.“

„O čem?“ štěkla. Popadla přitom dceru za ruku, aby jí byla blíž. Zjevně potřebovala nabýt jistoty, v Alici viděla oporu.

Nyní promluvil Stover. „Drahá paní Millsová…“

„Kdo zatraceně jste?“ přerušila ho.

„Kitzi, tohle je doktor Arnold Stover, specialista na léčbu závislosti…“

„Proč je u nás?“

„Přijel, aby ti zachránil život,“ přiznal Marvin přímo.

„Nepotřebuju žádnou pomoc! Od nikoho! A od doktorů už vůbec ne!“ soptila. Hledala zastání u dcery. Obrátila se na ni. „Že ne, holčičko moje?“ Když dívenka neodpověděla okamžitě, naléhala matka znovu: „Viď, že ne?“

Nebýt Marvinova pohledu, nejspíš by malá souhlasila. Teď však tiše řekla: „Maminko, myslím, že pan Morse má pravdu.“

Kitzi na ni chvíli ohromeně zírala. Pak sjela zuřivým pohledem na Marvina. „Tak tys ji naočkoval proti mně! Abys mnou mohl manipulovat, něco jsi jí namluvil. Ty hajzle!“ Rozplakala se.

Doktor Stover nenápadně kývl na Evelinu. Ta, sama slzy na krajíčku, Kitzi objala a něžně ji posadila do ušáku u okna s výhledem na Central park. Katherine tu sedávala pokaždé, když ji čekalo nepříjemné jednání nebo si prostě potřebovala odpočinout.

Mlčky se dívala na zelenou plochu venku, sepjaté ruce sevřené mezi stehny. Po několika minutách pronesla. „Díky, Evelino. Vím, že na tebe se můžu vždycky spolehnout.“ Natáhla ruku, aby uchopila její dlaň.

„Povězte jí to,“ vybídl Evelinu Marvin. Obrátila k němu prosebný pohled. Je tohle opravdu nutné? Přikývl. I Stover ji napjatě sledoval.

„Slečinko, je čas přiznat pravdu. Musíte se sebou něco udělat vy sama, protože nikdo jiný to za vás neudělá. Je potřeba, abyste se vypravila tam, kde vědí, jak vám pomoct. Jen musíte chtít.“

Kitzi zlostně stáhla ruku zpátky. Evelina pokračovala.

„I když se mě nedotknete, vyjde to nastejno. Jestli nepojedete, já tu nezůstanu. Nebudu už dál čekat, než se vrátíte domů, a potom utírat zvratky. Nechci taky ráno převlékat postel po neznámém muži, kterého jste si přivedla na noc domů. Ne. S tím je konec. Jsem slušná ženská, modlím se k pánu Bohu a nemůžu se pořád dívat na to, jak se ničíte. Je to hřích! Buď půjdete vy, nebo já.“

Evelina se nedokázala déle ovládat. Slzy jí vstoupily do očí, musela se otočit ke stěně. Celá se roztřásla prudkými vzlyky. Marvin udělal pár kroků a stoupl si k ní blíž. Stover souhlasně pokýval hlavou. „Kitzi…,“ začal Marvin.

Odvrátila se od něj a znovu se zadívala do dálky.

„Kitzi, poslouchej. Znám tě jako nikdo jiný. Na okrsku na Padesáté čtvrté mě vedou v záznamech. Pokaždé, když se Kitzi Millsová opije a dopustí nějaké výtržnosti, zavolají Marvina Morsea. Kitzi, proboha, stačí, aby v noci zadrnčel telefon, a napadne mě jediné: cos zase provedla. A je to pořád horší, častější. Ani já už dál nemůžu. Florence si tohle taky nezaslouží.“

„Ta děvka!“ vybuchla. Ačkoli se zdálo, že nevnímá, neušlo jí zřejmě ani slovo. Marvinova řeč ji zjevně citelně zasáhla.

„Není taková, Kitzi. Za ty roky si vytrpěla svoje. Mohla by říct, kolikrát jsem ji nechal samotnou a běžel za Kitzi Millsovou, kdykoli zavolala. A Florence mě taky potřebovala. Jenže od začátku věděla, že když se ozve Kitzi, nedokážu odmítnout. Ale teď je konec. Taky víc nesnesu. Nechci se nečinně dívat, jak se mi zabíjíš před očima.“

Odmlčel se, čekal, jak zareaguje. Přitáhla si župan těsněji k tělu, ale neřekla ani slovo.

„Ještě něco bys měla vědět, Kitzi.“ Znovu odvrátila hlavu, jak nejvíc to šlo. Chytil ji za ramena. Přiměl ji otočit se, tak alespoň zavřela oči. Zlehka ji vzal za špičku brady a upřeně ji pozoroval.

„Kitzi, mluvil jsem se Shuberty.“

„Kašlu na ně!“ Škubla hlavou ve snaze osvobodit se. Marně.

„Wally po sobotním vystoupení vzkazuje, že už nemá zájem. V žádném z jeho podniků Kitzi Millsová vystupovat nebude.“

„Ať! Je tu i Nederlander.“

„Byl, Kitzi. Teď už není, protože by je kvůli tobě nepojistili. Nikdo si nedovolí riskovat čtyři pět milionů dolarů za muzikál bez pojistky, bohužel.“

„Nepotřebuju je. Tebe taky ne,“ prohlásila. Vzápětí vykřikla: „Nepotřebuju nikoho! Nikoho!“ Vztekle se rozhlédla po pokoji, dokud nespatřila Alici. Malá se krčila u piana. „Jenom tebe, holčičko moje. Tebe jedinou. Miláčku? Alice!“

Dcera pomalu vstala a váhavě popošla blíž. Krok před matkou se ale zastavila, nenechala se obejmout.

„Mami, maminko, prosím tě, poslechni je. Moc bych chtěla, abychom žily jako ostatní. Moje kamarádky, třeba. Víš, já už ani nemám opravdovou přítelkyni. Holky od nás ze školy se zvou na večeře, přespávají jedna u druhé, ale já ne. Nemůžu si domů nikoho pozvat, protože se bojím, jak se vrátíš a koho přivedeš. Když otvírám dveře, nejsem si jistá, jestli tě nenajdu ležet na zemi, mám strach, žes omdlela nebo se ti udělalo špatně.

Někdy si přece jen pár kamarádek pozvu: když vystupuješ někde mimo New York, nebo natáčíš v Hollywoodu. Všechny mi závidí, jaká jsi hvězda, myslí si, jak si to užívám, kolik slavných potkávám. Netuší, že jsem viděla jen několik mužských, které sis dovedla domů, takových, kteří se ráno ve spěchu oblíknou a zmizí. Stydím se podívat na vrátného dole i na toho člověka ve výtahu. Nechci, aby na mě lidi byli hodní jenom proto, že mě litují. To ne, mami.“ Rozplakala se.

Marvin objal Alici kolem ramen. „Kitzi, buď se odjedeš léčit, nebo podniknu právní kroky, abych dostal Alici do péče. Soud tě prohlásí nezpůsobilou a dceru ti vezme.“

„To nejde! Něco takového žádný soudce neudělá!“ vykřikla.

Evelina se přidala. „Slečno, kdyby to nestačilo, půjdu svědčit taky a řeknu, co jsem tady zažila. Nerada, ale když nebude zbytí, všechno povím.“

„Maminko, prosím, prosím…“ Alice hlasitě plakala.

Kitzi na dceru kývla. Tentokrát se nechala obejmout a schovala tvář matce na prsou.

„Holčičko moje, děťátko…“ Ani Kitzi už nedokázala zadržet slzy.

Marvin ji tiše oslovil. „Kitzi?“

Přitiskla k sobě Alici pevněji. Neodpověděla hned.

„Kitzi, Evelina ti nachystala věci. Toni Frascati pošle letadlo, bude nás zítra čekat na La Guardia, poletíme úplně sami, žádní cizí lidé. Kitzi?“

Konečně přikývla. Jako mnohokrát předtím jí podal svůj kapesník, aby si otřela slzy. Osušila je nejdříve Alici, potom teprve sobě.

Usmála se. „Mám bohatou sbírku tvých kapesníků. Plnou zásuvku, všechny s monogramem. Tenhle k nim přidám.“

Nazítří v deset sedmnáct seděla Kitzi vedle Marvina ve Frascatiho soukromém letadle. Oba cítili, jak se stroj odlepil od země.

TŘETÍ ČÁST

Otevřela vysoké dveře z dubového dřeva a vstoupila do recepce. Na chvilku zaváhala a potom tiše řekla: „Jsem Kitzi Millsová. Asi mě očekáváte.“

24

„Slečna Millsová,“ kývla hlavou recepční. „Ano. Paní Armbrusterová by s vámi ráda mluvila, hned.“ Stiskla bzučák na stole.

Téměř obratem se objevil mladík v pohodlných khaki kalhotách a nápadném módním tričku. Chopil se Kitziina kufru. „Pojďte za mnou, slečno Millsová,“ vyzval ji.

Zastavili se před masivními dveřmi z vybledlého ořechového dřeva. Zaklepal a otevřel. V prostorné kanceláři stála u stolu Norma Armbrusterová. Kitzi ji poznala okamžitě; žena se poměrně často objevovala na televizní obrazovce a referovala o úspěších svého odvykacího centra.

Měla pěknou postavu, byla vysoká, štíhlá, i pohlednou tvář se zelenýma očima. Jen těžko se dalo uvěřit, že sama bývala závislá na alkoholu.

„Tak, slečno Millsová, už na vás čekám. Posaďte se. Kávu?“

„Ne, díky,“ odmítla Kitzi a usedla do křesla s tvídovým potahem. Křečovitě zaryla prsty do látky ve snaze zakrýt nejistotu, ale třesoucí se ruce prozradily, jak je nervózní. Všimla si, že Armbrusterová pohledem zaznamenává každý detail.

„Vítejte u nás, slečno Millsová. Nenajdete tu zamčené dveře nebo zamřížovaná okna, všechny místnosti jsou volně přístupné. Kdybyste se rozhodla odejít, nikdo vás nebude zdržovat. V takovém případě byste se ovšem už nikdy nemohla vrátit. Přesto i tady platí určitá pravidla, dny mají svůj řád. Organizujeme přednášky, skupinové čtení, společná sezení…“

„Kolik jich je celkem?“ zeptala se Kitzi tónem, jímž dávala najevo, že se žádných společných akcí zúčastnit nehodlá.

„Dvě skupinová sezení denně, dopoledne a odpoledne. Po druhém máte hodinu volna, můžete chodit běhat, plavat nebo se jen procházet, aby se tělo postupně vzpamatovalo z účinků drog a alkoholu. Večer je vyhrazený četbě, studiu a psaní deníku.“

„Deníku?“ opakovala nechápavě.

„Slečna Scottová se vám bude věnovat a všechno vám vysvětlí. Staráme se o náplň vašich dnů s jediným úmyslem: zbavit vás závislosti. Dříve než zabijete sebe nebo někoho jiného.“ Teď už se neusmívala.

„Celý náš program je zaměřený na dosažení tří cílů. Za prvé: přesvědčit přítomné, aby uvěřili, že pomoc je možná. Za druhé: ukázat, jaké škody napáchal váš zlozvyk na vás i na jiných. A za třetí: seznámit vás s kroky, které musíte učinit, abyste zvládla svou nemoc. Tohle bude jen na vás, nikdo jiný vás nezachrání.“

„Kroky, říkáte,“ opakovala Kitzi zadumaně. Soustředila se na jediné: nesmím se tolik třást. No tak, napomínala se v duchu, pomyslí si, že jsi beznadějný případ. Vzchop se!

„Sdružení anonymních alkoholiků si vytýčilo program Dvanáct stupňů ke střízlivosti. Přizpůsobili jsme prvních pět a podle nich hodnotíme, zda je pacient schopen odejít.“

„Pět kroků…,“ vydechla Kitzi. Ruce se jí třásly ještě víc, zatoužila po doušku vodky nebo alespoň uklidňující pilulce.

Norma Armbrusterová věděla naprosto přesně, jak se Kitzi cítí. „Chápu, slečno Millsová, není to jednoduché. Kdysi jsem si také nevěřila, život bez sklenky se mi zdál nepředstavitelný. Rozdělíme se s vámi o naše zkušenosti, poradíme vám a nabídneme oporu, všechno ostatní je na vás.“

Přikývla, v očích stále nepřítomný pohled.

„Joe vám ukáže pokoj,“ ukončila Norma Armbrusterová úvodní pohovor.

Prošli kolem jedné nízké panelové budovy, míjeli druhou a zastavili se u poslední. Uvnitř na ně dýchl chlad. Temná chodba ostře kontrastovala se slunečným prostranstvím venku. Kitzi následovala svého průvodce. Za chvíli vstoupili do příjemné prosvětlené haly, kde několik mužů i žen vychutnávalo přestávku. Když vešla, zvedli hlavy. Cítila na sobě jejich zvědavé pohledy.

Zírají na mě, uvědomila si, poznali mě, a hned jak zmizím za dveřmi, začnou mě pomlouvat. Odhodlaná jít vznešeně s hlavou vztyčenou jim chtěla ukázat: Jsem slavná! Ať už si myslíte, co chcete.

Joe ji uvedl do hezkého pokoje se dvěma postelemi, dvěma skříněmi a dvěma stolky. Postavil jí kufr na postel a řekl: „Neotvírejte to.“

„Proč ne?“ podivila se.

„Za chvilku přijde slečna Scottová, všechno vám vysvětlí.“

Kitzi se rozhlédla. Místnost nebyla veliká, měla vysoký strop, ale vypadala útulně. Přehozy na lůžku i závěsy na okně zářily jasnými barvami. Strávila spoustu času na cestách, po hotelích i motorestech, z nichž mnohé nebyly ani z poloviny tak pěkné. Udělala pár kroků a vzala za kliku dveří na verandu. V poslední chvíli se zarazila, napadlo ji, že jsou stejně zamčené, i když ji Armbrusterová ujistila o opaku.

Ženský hlas ji vybídl: „Jen jděte, porozhlédněte se venku, je otevřeno.“

Kitzi se otočila a spatřila malou, asi třicetiletou brunetu. Žena se usmála, její všední obličej vypadal přátelsky a vstřícně. Měla na sobě skládanou sukni s hnědým a tmavomodrým vzorem a modrý kašmírový svetr. Nesla celou náruč knih, takže navzdory svému věku vypadala jako profesorka.

„No běžte,“ vybídla Kitzi znovu. Ta pomalu otevřela a vykročila na verandu. Když vyšla ze stínu, udeřilo ji do očí prudké odpolední slunce. Vzhlédla k jasné obloze, přelétla očima vrcholky hor, jejichž stíny hrály hnědou, červenou i zlatou barvou. Zjistila, že kolem skutečně nejsou žádné ploty ani ohrady. Za zelenými trávníky se rozkládala nekonečná poušť.

Poprvé si nepřipadala jako ve vězení. Strach ustoupil, dokonce byla ochotna uvěřit, že Marvin měl pravdu ve všem, co o klinice prohlašoval. Možná ten měsíc vydržím.

Čtyři týdny ke svobodě, říkala si. Čtyři týdny, aby Alice byla spokojená.

Alice. Ano, pro ni to dokážu. Není to příliš velká oběť pro dítě, které jsem vystavila takovému trápení.

Ženský hlas ji vyrušil ze zadumání. „Úžasný pohled, že?“

„Ano, opravdu nádherný,“ přitakala.

„Jmenuju se Joyce Scottová. Pokud si nebudete vědět rady, obraťte se na mě. S čímkoli.“ Znovu se usmála a napřáhla ruku.Kitzi jí potřásla a uvědomila si, jak je ženin stisk ve srovnání s jejím vlastním rozhodný a povzbuzující.

„Pojďte si vybalit věci,“ vyzvala ji Joyce vzápětí. „Otevřete kufr.“

Kitzi odklopila víko. Než se stačila dotknout prvního svetříku Joyce se nabídla: „Udělám to.“

Postupně vyskládala kalhoty, halenky, svetříky, spodní prádlo i společenské šaty. Všechno pečlivě prohlédla, každý záhyb, kapsu. Kitzi teprve teď došlo, že hledá drogy.

Joyce otevřela i kabelku, do níž Evelina zabalila Kitziiny parfémy, zubní pastu, vitaminy a ostatní toaletní potřeby.

„Tohle vám musím vzít,“ oznámila Joyce. V ruce držela parfémy.

„Ale já je používám denně,“ namítla Kitzi.

„I ústní vodu,“ pokračovala Scottová. „Ve všem je líh,“ vysvětlila.

„Jenže…,“ začala Kitzi, ale daleko se nedostala.

„Ano, chápu. Nic neskryje závan alkoholu lépe. Lituji. Žádný parfém, ani ústní voda, ani pilulky.“

„Vždyť jsou to jen vitaminy,“ bouřila se Kitzi.

„Až půjdete na prohlídku, doktor Gordon vám je předepíše, pokud to bude nutné,“ informovala ji Scottová. „Teď se ubytujte. Tohle je váš šatník a tady prádelník.“

Kitzi si začala věšet kalhoty a halenky do skříně. Když se natáhla pro ramínko, znovu se jí roztřásly ruce. Nechtěla, aby si Scottová něčeho všimla, ale té změna neušla.

„Nebuďte tak sebekritická. Už jsem viděla spoustu lidí v daleko horším stavu. Jedním z našich cílů je postavit se i k nepříjemnostem čelem. Všichni jsme na jedné lodi, nemá smysl se navzájem obelhávat.“

Kitzi se otočila, aby jí viděla do tváře. „Ano, slečno Millsová, i já jsem bývalá alkoholička a zbavuji se závislosti. Jen tak dokážu pochopit lidi, kteří se pokoušejí přestat. Zrovna teď se vám zdá, že by vám pomohl jeden drink. Jediná sklenka by vás zbavila stresu a postavila na nohy, o tom jste přesvědčena. Pravděpodobně ano, ale všechno by začalo znovu. Lékařská prohlídka ukáže, jestli je u vás nutná další detoxikace, případně pobyt v nemocnici. Když ne, připojíte se hned k nám. Nejhorší je zvyknout si na myšlenku, že už žádné pití ani prášky nebudou. Okamžitě vás napadne: co tady mám celý dlouhý den dělat? Zaměstnáme vás, ani chvilku se nebudete nudit. Nejdříve vaše denní povinnosti: ráno si sama ustelete a vyluxujete. Další úkoly vám průběžně sdělí váš anděl strážný.“

„Anděl strážný?“

„Pacient, který odpovídá za tuhle ubytovnu. Zjistíte, že je opravdu moc sympatický. Má smysl pro humor, ale je důsledný. Velmi inteligentní. Ostatně, musí být, protože patří k lékařským špičkám v zemi.“

„A jemu říkáte anděl strážný?“

„Určí vám vaše další povinnosti.“

„Jaké povinnosti?“ zeptala se vzdorně Kitzi tónem, který naznačoval, že ať jsou jakékoli, ona s nimi už předem nesouhlasí.

„Prostírat stůl v jídelně a po jídle odnášet nádobí.“

Kitzi pocítila nepřekonatelnou chuť se napít. Vyschlo jí v ústech, ledové ruce se roztřásly mnohem intenzivněji.

Joyce si toho samozřejmě všimla. „Kdykoli během dne si v hale můžete dát kávu,“ nabídla Kitzi.

„Nic nepotřebuju!“ zaťala Kitzi pěsti, aby je zklidnila, rozhodnutá odmítnout každou pomoc nebo radu.

Joyce Scottová prohlédla ještě kapsy kufru. Z jedné vytáhla dva scénáře. Položila je na postel.

„Slíbila jsem, že je přečtu. Možná je na podzim vyberou,“ vysvětlila Kitzi.

„Tyhle vám zaberou dost času,“ ukázala Scottová na knihy, které předtím přinesla s sebou. „Anonymní alkoholici, tady je pár pojednání o střízlivosti a o vlivu alkoholismu na rodinu. Čas vyhrazený na čtení strávíte s nimi. A potom psaním.“

Zvedla velký blok v tvrdých modrých deskách. Kitzi se na něj podívala, ale ruku nenatáhla.

„Tohle je váš deník. Sem si budete zapisovat průběh každého dne. Vaše myšlenky, obavy, nápady. Jedinou zásadou je psát pouze pravdu, jen tak člověk pronikne do svého vlastního nitra.“

„Psaní mi moc nejde,“ namítla Kitzi. „Dá mi zabrat i stručné poděkování za dárek nebo blahopřání.“„Začátek je pro každého těžký, ale nebojte se. Poslouchejte, co říkají ostatní, a ono to půjde.“

„Podle vás bych měla všem těm ostatním lidem číst, co o sobě napíšu?“

„Ti ostatní lidé jsou s vámi na jedné lodi. Pomohou vám a vy pomůžete jim.“

Nikdy! rozhodla se Kitzi okamžitě. Jsem tady, abych si odbyla své čtyři týdny. A nic víc! Jestli mě budou do něčeho nutit, prostě se sbalím a odejdu. Teď, když vím, že tu není žádný plot a nikdo nehlídá, můžu jít, kdy chci. V noci nebo ve dne, na tom nezáleží.

„Slečno Millsová, teď vás čeká lékařská prohlídka. Hned potom se zúčastníte naší druhé skupinové terapie. Zatím na shledanou.“

Kitzi dosedla na postel, zdeptaná a bez naděje. Znovu se cítila jako v pasti. Zírala na haldu knih. Nenáviděla je. Přesto byla zvědavá, co v nich je. Chvíli vzdorně odolávala, ale pak jednu otevřela. Prolistovala ji a najisto věděla, že nic takového číst nechce. Odhodila ji zpátky na postel.

Sáhla po letáčku s lákavým názvem: Pět kroků ke střízlivosti. O tomhle se zmiňovala Armbrusterová.

Na první stránce ji tučným tiskem nabádali: Ovládněte následujících pět kroků a ovládnete i svou závislost. Pokračovala ve čtení.

První krok: Přiznejte si, že proti alkoholu jste bezmocní a váš život je nezvladatelný.

Druhý krok: Uvěřte, že pouze síla mocnější než vaše vlastní vám může navrátit soudnost a rozumné uvažování.

Třetí krok: Obraťte se k Bohu, snažte se mu porozumět. Svěřte se do jeho rukou.

Čtvrtý krok: Jděte do sebe a zhodnoťte své charakterové vlastnosti.

Pátý krok: Přiznejte Bohu, sobě i ostatním pravdivou příčinu svého nesprávného jednání.

Pět stručných pravidel, která se zdají jako vypůjčená z nedělní školy, mi má pomoct? Pokud člověku pitím úplně změkl mozek, možná by těm žvástům i uvěřil. Já tady nemám co dělat. Nechápu, jak se jim povedlo mě přemluvit, abych sem jela. Panebože, potřebuju se napít! pak bych věděla, jak se s tím vypořádat. Bůh? Jděte do sebe a zhodnoťte svůj charakter? Přiznejte se před ostatními ke svým chybám? Mně nikdo nevysvětlil, proč mi ublížili! Kašlu na ně! Na všechny! Pět nebo padesát kroků, ať jdou do háje, tohle pro mě není a nikdy nebude!

Něco k pití se tu přece musí najít. Zřízenec, uklízečka, sestřička… S někým se snad přece dá mluvit.

Hned nato si ale uvědomila, že žádný personál v areálu nezahlédla, jen ředitelku a svou „oporu“, Scottovou.

Vždycky jsem si poradila. Půjde to. Protože mám strašnou chuť na pití. I pár pilulek valia by stačilo. Nebo něco od doktora Spanglera.

25

Měla za sebou lékařské vyšetření a kráčela k místnosti na konci chodby, odkud se ozývaly vzrušené, až rozzlobené hlasy. Opakovala si, že když poslechne a vykoná, co jí nařídí, po měsíci ji pustí. Vzala za kliku a otevřela. V tom okamžiku právě jedna z žen zaječela: „Kecy!“ Ostatní se k ní živě přidali.

Kitzi na chvilku pocítila neodolatelnou chuť otočit se a utéci. Joyce ji ale zahlédla a kývla., aby se posadila.

Kitzi se nejdříve rozhlédla po lidech. Nezdálo se, že by je něco spojovalo.

Postaršímu muži se staromódními brýlemi, jehož odhadla tak na šedesát, visela v koutku úst nezapálená cigareta.

Vedle seděla malá žena, která vypadala stejně stará, navzdory svým zářivým blond vlasům.

Pak si všimla vysokého černého mladíka s vypracovanými svaly.

Následoval nevelký běloch s kulatou tváří a lesklou pleší.

Ostatní ji na první pohled nezaujali ani postavou, ani obličejem.

Pomyslela si: Vypadají jako běžný kompars. Mohli by mít označení „tuctové typy“. Snad s výjimkou toho starého pána, zdá se mi povědomý. A ten černoch. Ještě kluk. Je možné, že se tak mladý dostal sem?

To už na ni Joyce Scottová kývala podruhé, tentokrát mnohem energičtěji. Kitzi obešla půl kruhu a tiše dosedla na jedinou prázdnou židli. Sevřela dřevěný okraj, aby si dodala odvahy. Pak zvedla oči. Naproti sobě měla blondýnu, která vypadala jako oddaná fanynka. Znovu pocítila touhu vyskočit a zmizet. Namísto toho jen pevněji stiskla okraj sedačky.

Muž po Kitziině pravici − uznala, že vcelku pohledný čtyřicátník − byl zřejmě cílem nevybíravé kritiky přítomných; všichni na něj upírali pohledy a vyzývali ho, aby pokračoval.

Ward McGivney hledal slova. Rty se mu třásly, vyzařovala z něj úzkost a nejistota. Pravičku sevřel do pěsti a bouchal jí do levé dlaně. Kitzi se vžila do jeho situace a div nezačala mluvit sama. Potřeboval ještě chvíli, než ze sebe vysoukal: „Máte pravdu… Jsou to… sračky. Ale jedno je jisté: když děláte do obchodu, alkohol prostě patří k rituálu. Pití prodává. Zvlášť když jsou ve hře velké peníze. Musíte se se zákazníkem jednou dvakrát zlinkovat, teprve potom máte zelenou.“

„Kecy,“ křikla znovu nelítostně oplácaná tmavovláska naproti Kitzi. „V téhle zemi se prodá zboží za miliardy, aniž by se lidé museli opíjet.“

„To je pravda, sakra!“ podpořil ji plešatý muž vedle Kitzi. „Projížděl jsem celý západ jako hodně dobrý prodejce šest let a nikdy jsem se se zákazníkem neopil.“ A tiše dodal: „Moje problémy začaly potom. Vrátil jsem se do hotelu. Sám. Styděl jsem se požádat, aby mi na pokoj poslali nějakou dívku. Tak jsem si otevřel láhev. Musel jsem ji vypít celou, než se mi podařilo usnout.“

Obrátil se na McGivneyho: „Chtěl bych mít dolar za každý obchod, který vám utekl proto, že jste se opil.“

Kitzi je poslouchala a umínila si, že před nimi neřekne ani slovo. Jsou jako supi, napadlo ji.

Napřímila se, odhodlaná vzdorovat. Joyce její reakce nepřekvapila, chápala, jak se Kitzi cítí − bez alkoholu trpěla i fyzicky, navíc se ocitla mezi neznámými lidmi, vystavena skupinové terapii. Pro ženu zvyklou na potlesk publika muselo být nesnadné pohybovat se v prostředí, kde nikdo není za hvězdu.

Zkusila rozhovor usměrnit a oslovila McGivneyho sama: „Warde, co vás přivedlo sem na kliniku? Proč jste si řekl: Dost! Jestli to nepřemůžu, bude to můj konec?“

Poposedl na židli a sevřel dlaně mezi stehny.

„No tak dobře,“ svolil nakonec. Zhluboka se nadechl. „Bylo to jednou ráno, úplně obyčejný den jako všechny ostatní. Probudil jsem… Házel už dávno trvala na tom, abychom spali odděleně. Měla po krk večerů, kdy jsem se vracel opilý. Někdy… někdy jsem byl úplně namol a pomočil se v posteli; nic jsem nevěděl. Házel to dál nemohla snášet, tak jsem spával v pokoji, který dříve patřil Sally, než se odstěhovala do Pittsburghu… Házel tvrdila, že i to je moje vina. Že s námi Sally nechtěla dál bydlet. Se mnou. Proto prý si našla práci v Pittsburghu. Taky mi řekla, že nebýt mých častých služebních cest, také by se už dávno odstěhovala.“

Berta Shawnová, buclatá žena naproti Kitzi, zvolala: „Takže? Co vás nakonec přimělo jít sem?“

McGivney po ní šlehl zlostným pohledem, ale pokračoval. „Nechte mě mluvit! Řekl jsem, že jednou ráno jsem vstal. Cítil jsem se mizerně − jako obvykle. Pachuť v puse. Žaludek na vodě. Pustil jsem rádio, abych si poslechl zprávy.“ Po krátké odmlce pokorně dodal: „Spíš jsem chtěl, aby Házel věděla, že jsem doma. Vždycky jsem to tak dělal.“ Nadechl se.

„Tak to ráno jsem seděl v kuchyni a nalil si první ranní drink. Abych se postavil na nohy, však to znáte. Už už se chystám obrátit sklenku do sebe, když se ozve:… kterého srazilo auto na rohu Laverne a Čtvrté. Neznámý řidič z místa nehody ujel. Chlapec bohužel při převozu do nemocnice zemřel.

Zůstal jsem jako opařený. Laverne a Čtvrtá. Tudy jsem se včera v noci vracel domů. Nepamatoval jsem si, že bych do něčeho narazil. Nebo do někoho. Jen… Víte, občas jsem vjel do plotu, nebo drcnul do popelnice na kraji chodníku, ale měl jsem okno a dozvěděl jsem se o tom až druhý den, když mi Házel ukazovala auto.

Dal jsem si svůj drink, pak ještě jeden, a když jsem vypil třetí, oblékl jsem se a sešel dolů. Házel seděla v kuchyni u stolu s hrnkem kávy. Pokusil jsem se nenápadně vyklouznout ze dveří, ale zahlédla mě a zavolala: „Warde?“ Neodpověděl jsem a pospíchal ven, do garáže. Obešel jsem celé auto, všechno prohlédl, centimetr po centimetru. Nárazníky. Světla. Dveře. Bohudíky, nikde ani škrábnutí, žádné rozbité sklo nebo odřený lak. Spadl mi kámen ze srdce, nepřejel jsem toho kluka. Teprve teď jsem se celý roztřásl.“

I teď se mu rozklepaly ruce, přestože je svíral mezi koleny.

„Stál jsem opřený o auto, když se objevila Házel. Byl to chlapec Kirschnerových, řekla. Měla jsem strach stejně jako ty, byla jsem se tu podívat před tebou. Tentokrát jsi ho nepřejel, Warde. Ale co příště? Nechci už tohle dál snášet.

Odešla do domu a začala balit. Prosil jsem ji, aby si to rozmyslela. Nevšímala si mě. Zaklapla víko kufru. Znovu jsem ji prosil. Sliboval. Pořád dokola.“

„Tohle jsme dělali všichni,“ povzdechl si smutně muž poblíž Kitzi. „Cesta do pekla je dlážděná sliby, pro alkoholiky to najisto platí.“

„Házel mi řekla: Warde, až s tím pitím skončíš, dej mi vědět. Pak se rozhodnu, jestli se vrátím.

Opravdu odešla. Rozbrečel jsem se jako kluk. Lehl jsem si na postel a plakal. Pak jsem si umínil, že se sebou něco udělám. Anebo umřu. Úplně osamělý.“

McGivney se naklonil dopředu a schoval tvář do dlaní. Kitzi viděla, jak se jeho tělo otřásá. On pláče! Nikdo nepromluvil, ani se nepohnul. Zdálo se, jako by se mezi McGivneyem a skupinou vytvořilo nějaké zvláštní pouto.

Po chvíli, když se trochu uklidnil, se ozvala Joyce Scottová: „Tak, Warde, můžete to teď vyslovit?“ Mlčel.

„Warde? Uleví se vám.“

Otřel si oči, napřímil se. Rozhlédl se po přítomných a tiše prohlásil: „Jmenuju se Ward McGivney a jsem… alkoholik.“

Osmnáct hlasů ho unisono pozdravilo: „Ahoj, Warde!“ Všichni zatleskali.

„Výborně. To je první krok,“ pochválila ho Scottová. „Nejtěžší, ale musí se jím začít.“

Kitzi se stáhla do sebe. Celá scéna ji pobouřila. Nyní věděla najisto: Nikdy. K podobnému přiznání mě nikdy nikdo nedonutí. Co tihle mohou ztratit? Je to jen pár… pár obyčejných McGivneyů. Nepatřím mezi ně, propadla bych se, být na stejné úrovni. Nejsem jako oni!

Vím, co udělám. Čtyři týdny budu prostě hrát. Role mi pomůže ochránit si soukromí. Nenechám se přesvědčit k nějaké srdcervoucí zpovědi. Jsou to zkrátka čtyři týdny jako na turné. Je to jenom hra, vystoupení. Za měsíc odsud zmizím. Volná! A potom…

Vyrušili ji ze zamyšlení, protože vstali. Společně se Scottovou všichni sklopili hlavy, chytli se za ruce a jednohlasně odříkali: „Bože, dej mi sílu vyrovnat se s tím, co nedokážu změnit, a odvahu změnit, co se změnit dá; také tě prosím o moudrost, abych rozpoznal rozdíl.“

Kitzi se poočku podívala kolem. Proboha, oni to berou vážně! Doopravdy tomu věří.

Jakmile skupina dokončila modlitbu, Scottová oznámila: „Ode dneška nás bude o jednoho víc.“ Obrátila se na Kitzi. „Představíte se sama?“

Jestli čekají, že vstanu a řeknu: Jsem alkoholička, to se můžou jít bodnout.

Věnovala jim královský úsměv, jímž občas obdarovala publikum a který mívala vyhrazený pro fotografy.

„Jsem Kitzi Millsová. Umělkyně. Díky.“

Beze slova odešla z místnosti. Vrátila se do svého pokoje a ze všech sil bouchla dveřmi. Jen ať si uvědomí, že mi nepolezou do soukromí!

26

Seděla na posteli a uvažovala, jak dál. Ruce se jí nepřestávaly třást, i když je zabořila do matrace. Nakonec zlostně vstala; napadlo ji, že je stejná jako McGivney.

Tohle je součástí jejich plánu. Nejdříve vám nedovolí ani lok alkoholu. Zdeptají vás natolik, že ani nevnímáte, co říkáte. Potom se třeba zpovídáte jako ten Ward. Vždyť ze sebe udělal idiota! A všichni ti hlupáci kolem tleskali. Oni budou mluvit o blbostech! Celá tahle šaráda je k ničemu.

„Hovadina!“ křikla směrem ke dveřím. „Úplná hovadina!“

Dveře se otevřely a do pokoje nahlédl vysoký důstojně vyhlížející muž, který předtím seděl naproti Kitzi. Jistě měří aspoň sto devadesát, napadlo ji. A sluší mu to. Kdybych měla volit herecké obsazení, dostal by hlavní roli. Mohl by být můj přítel…, ne, spojenec. Bude potřebovat spřízněnou duši uprostřed těch nepříjemných lidí.

Usmála se, předstírala, že je ve větších rozpacích, než skutečně byla. „Promiňte. Neberte to osobně.“

Opětoval úsměv.

Bože, spolkl mi ten stud a rozpaky.

Přistoupil blíž a podal jí pravici. „Jmenuji se Brad Corell a jsem…“

Jestli řekne alkoholik, začnu ječet, blesklo jí hlavou.

Usmál se, jako by jí četl myšlenky, „… a jsem váš anděl strážný,“ dokončil.

Potřásli si rukama. Co nejsvůdnějším hlasem se nevinně otázala: „Můžeme si spolu promluvit za zavřenými dveřmi? Myslím… vážně promluvit.“

„Za prvé: nesmím zavřít. Je proti předpisům, aby muž zůstal se ženou v jedné místnosti za zavřenými dveřmi. Vypověděli by nás odsud. Za druhé: jestli si potřebujete vážně popovídat, proč ne. Tady nebo na verandě.“

Zvolila verandu. Jakmile vyšla z místnosti, zalila ji vlna horkého vzduchu.

„Oni opravdu věří těm výstupům jsem alkoholik?“ začala. „Co tu lidi celé dny dělají? To se pořád dokola jenom zpovídají?“

„Je to součást celého procesu,“ vysvětlil.

Odvrátila zrak od vrcholků hor a přistihla ho, jak se na ni dívá − takhle se muži koukali i předtím, než se stala slavnou. Výborně, funguje to. Třeba se mi tahle jistota v budoucnu hodí.

„Součást… Co ještě?“

„Střídáme různé aktivity. Ale nečteme, nesledujeme ani neděláme nic, co nesouvisí s odvykáním.“

„Vymývám mozku,“ utrousila.

„Nazývejte to, jak chcete,“ řekl klidně. Tentokrát se jí zadíval do očí. Mírně znejistěla. „Přišel jsem vám oznámit, jaké povinnosti vás čekají příští týden. Budete prostírat v jídelně a pak sklízet ze stolu.“

„To jsem nemusela dělat od chvíle, kdy jsem přestala být servírkou, jen krátce po příjezdu do New Yorku,“ namítla.

„Slečno Millsová, nechceme po vás nic víc, než co jsme doposud vyžadovali od všech hvězd, které se tu léčily před vámi. Liz Taylorová si sama stlala, nosila na stůl a uklízela. I Mary Tylerová Moorová. A pracovaly s grácií, to mohu potvrdit. Vám je zapotřebí pomoci víc než tehdy jim, a tak vám radím: poslechněte a jednejte podle pokynů.“

„Jak to myslíte, víc než jim?“

„Vidím, slečno Millsová. Těm, kteří se domnívají, že žádnou pomoc nepotřebují, ve skutečnosti nejvíc schází. Vám opravdu hodně.“

Zamrazilo ji v zádech. Dostal se jí pod kůži; obrana, na kterou spoléhala, najednou neúčinkovala. Takový přístup neočekávala.

„Tak,“ pokračoval, „protože se vám nelíbí obsluhovat u stolu, změníme plán. Příští týden budete luxovat ve všech pokojích. Jestli ale chcete, můžete místo toho každé ráno čistit toalety. Ještě nějaké otázky?“

Pochopila, že ho sice přitahuje, ale zároveň si ho proti sobě popudila. Nevracel se do pokoje, chystal se projít verandou. Na okamžik se zastavil a ohlédl se k ní: „Zapomněl jsem vás seznámit s vaší spolubydlící.“

„Nemůžu se dočkat,“ procedila mezi zuby kysele.

„Je to Berta.“

„Berta?“ Jméno jí zjevně nic neříkalo.

„Berta Shawnová,“ upřesnil. „Ta menší buclatá brunetka.“

„Ach,“ vzpomněla si na terapii. „Ta, která na každého pokřikovala: kecy, nesmysl.“

„Podle toho, co zatím vím, mluvíte zřejmě stejným jazykem. Aspoň si budete rozumět.“

Otočil se a odešel, tentokrát bez ohlédnutí. Jindy by se v takové chvíli samozřejmě napila. Potom by popadla telefon, zavolala Marvinovi a vylila si vztek na něm. Teď neměla po ruce ani kapku. Nevadí. Pořád ještě může zatelefonovat. Vrátila se do pokoje, ale přístroj nikde nenašla. Vzpomněla si, že jeden viděla dole v hale. Než stačila vyjít na chodbu, vešla Berta.

„Nazdar,“ pozdravila kamarádsky.

„Ahoj,“ odpověděla Kitzi rovněž přátelsky; potřebovala pomoc a informace. „Ten telefon dole je na kartu? Funguje i na kreditní?“

„Tohle vám neřekli?“ podivila se příchozí.

„Co?“

„Prvních pět dní nejsou povolené žádné hovory.“

„Ale já musím zavolat svému agentovi a právníkovi. Sjednáváme podmínky pro nové vystoupení,“ zaimprovizovala.

„Je jim úplně jedno, i když to bude třeba dohoda o odzbrojení. Prvních pět dní tady má člověk zakázáno volat komukoli.“

„I dceři?“

„Přesně tak.“

„To přece nejde! Něco udělám!“

„Hodně štěstí,“ popřála jí Berta.

Kitzi už vycházela na chodbu, když brunetka dodala: „Má milá, nedělejte si to zbytečně ještě těžší. Vypište všechno do deníku, uleví se vám. Nečekejte, že tu najednou změní předpisy jen proto, že přijela Kitzi Millsová. Tady určitě ne, věřte mi.“

„Moje dcera, Alice… Bude chtít vědět, kde jsem. Mám právo i povinnost s ní mluvit.“

„Co nového by se asi dozvěděla? Těžko ji něco překvapí. Jistě už zažila, jak se matka potácí domů opilá, nebo dokonce za dveřmi zvrací, pokud ovšem vůbec přijde.“

Kitzi zacloumal vztek, ale zároveň se zastyděla. Neprotestovala.

„Jestli vám opravdu záleží na dceři, bude nejlíp, když tu zůstanete. Poslouchejte, dělejte, co chtějí. A snažte se na sobě pracovat.“

„Jen polovina lidí se vyléčí,“ poznamenala Kitzi.

„Nikdo se nevyléčí. Z těch šťastnějších jsou na zbytek života alkoholici dočasně zbavení závislosti. Jak dlouho, záleží jen na nich.“

Dočasně zbavení závislosti.

Kitzi se zachvěla. Vrátila se do pokoje a toporně dosedla na postel. Jediný lok by mi stačil. Aspoň hlt něčeho, co mě postaví na nohy. I Marvinův bratr mi pravidelně dával sklenku, vždycky po několika hodinách. Kdyby tu byl… Mohla bych ale třeba předstírat abstinenční příznaky. Poslali by mě do nemocnice a snad bych dostala malou dávku tam.

Berta se posadila na své lůžko naproti ní. „Víte, nesnažte se myslet na čtyři týdny dopředu. Ani na celý týden. Nejdůležitější je vydržet dnešek. Soustřeďte se na to, co právě je. I já mám ještě pořád občas chuť se napít. Proto nás zaměstnávají. Teď je čas na odpočinek. Nechcete si jít zaplavat? Nebo si spolu můžeme zahrát tenis. A ven na procházku?“

„Plavání? Evelina mi balila věci, asi ji ani nenapadlo, že bych tu chodila do bazénu. Nemám s sebou plavky.“

„Nějaké by se jistě našly. Nettie… Nettie Rosensteinová má nejspíš stejnou velikost. Určitě by vám jedny půjčila.“

„Tak dobře,“ svolila Kitzi. „Půjdeme si zaplavat.“

Berta se zatvářila stydlivě. „Já do bazénu nechci.“

„Neumíte plavat? To nevadí. Nikdy není pozdě začít.“

Berta zavrtěla hlavou. „Já umím. Ale nebudu se ukazovat v plavkách. Kdybych tak měla vaši postavu…“

„Tak můžem na procházku,“ navrhla Kitzi.

„Jestli ale raději plavete…“

„Prošla bych se, opravdu,“ trvala Kitzi na svém.

Došly až do nejzazšího cípu vzorně udržovaného trávníku kliniky. Kolem se rozkládala už jen holá poušť. Kitzi se zadívala na vzdálené vrcholky. Zapadající slunce je zlatě zbarvilo, stíny přidaly skalám rudý a fialový nádech. Za chvíli slunce zmizelo a na obzoru se tyčila jen tmavě šedá hradba horských štítů. Kitzi ovanul chlad.

„Vrátíme se,“ navrhla Berta. „Nejste zvyklá na zdejší večery, musíte se příště víc obléknout.“

Zamířily k nízkým bílým budovám s červenými střechami. Chvíli kráčely mlčky, potom se Berta opatrně ozvala: „Jestli vám můžu poradit…“

„Co?“

„Až přijdeme, bude čas na studium a na psaní. Prostě chvíle klidu. Měla byste si vést deník; začněte dneska nebo nejpozději zítra před snídaní. Zkuste si na to zvyknout.“

„Vy píšete deník každý den?“ nevěřila Kitzi.

Přikývla. „Každý večer,“ upřesnila.

„A co tam zapisujete?“

„Všechno. Co dělám, o čem přemýšlím. Ze začátku mi připadalo, že jsou to jenom…“

„Blbosti? Sračky?“ hádala Kitzi.

„Jo. Nic z toho, nač jsem doopravdy myslela. Zvláštní… Když člověk něco řekne, ani mu to nepřijde. Ale jak začne psát, najednou se mu zdá každé slovo důležité. Tak jsem volila složité obraty, vyjadřovala se spisovně, hrála si na filozofa… Nebylo to k ničemu.“

„A teď?“

„Nezáleží mi na tom, abych někoho ohromila hloubkou myšlenek nebo stylem. Prostě napíšu všechno tak, jak to cítím. Občas nejsem hodná ani příjemná. Neškodí, když si to člověk uvědomí. Jindy se snažím předstírat, že jsem lepší než ve skutečnosti. Tohle u Scotty nikdy neprojde, snad to ani nezkoušejte.“

Než dorazily do ubytovny, setmělo se a citelně ochladilo.

27

Tichý večer. Čas na studium a úvahy. Kitzi seděla na posteli a prohlížela knihy, které jí Scottová přinesla. Berta se uvelebila u stolu a otevřela deník. Chvíli přemýšlela a potom se rozepsala jako o život.

Kitzi hned napadlo: Jestlipak se zmiňuje i o mně? A co asi? Proč najednou přestala? Vrátila se ke knihám. Anonymní alkoholici. Z povinnosti svazek otevřela, ale už předem odmítla přijmout jakoukoli radu. Potom se podívala na svůj modrý deník. Podobný záznamník jsem neměla od střední školy.

Berta tvrdí, že chtějí upřímné myšlenky a pocity.

Upřela pohled na prázdnou stránku, pak desky vztekle zaklapla. Sousedka na ni poočku koukla.

„Scotty nemá moc ráda prázdné stránky,“ poznamenala dobromyslně.

„Nic mě nenapadá.“

„Nelamte si hlavu. Prostě pište. Nedělejte z toho slohovou práci, pak je znát, že podvádíte.“

„Léta jsem jenom dávala autogramy a nanejvýš posílala stručné děkovné dopisy. Už snad ani psát neumím.“

„Zkuste si zvyknout,“ nabádala ji znovu Berta. „Nevyhnete se tomu. Když nestvoříte nic večer, musíte si ráno přivstat a do šesti něco vymyslet.“

Berta se vrátila ke svým stránkám. Kitzi otevřela deník podruhé a dlouho zírala na prázdné modré linky. Pak se rozhodla, že přece jen bude lépe pokusit se o pár řádků.

Pomalu začala. Po chvíli si po sobě přečetla odstavec, energicky list vytrhla, zmačkala a hodila na podlahu.

„Když se vám nějaké slovo nelíbí, jednoduše ho škrtněte, jinak vám brzy dojde papír,“ radila Berta.

„Snažím se, sakra!“ vybuchla Kitzi a mrštila deníkem na zem. Volné listy se rozlétly po celém pokoji. Berta ji mlčky pozorovala. Kitzi pěnila vzteky. „Nemusím tady být! Exisuje spousta dalších míst, kde člověka naučí abstinovat!“

„Já vím,“ hlesla Berta tiše, „vyzkoušela jsem je.“

Kitzi její přiznání odzbrojilo. Zkrotla. „Připadal vám první den tady taky tak příšerný?“ zeptala se mírným hlasem. „Zdálo se vám, že se zblázníte, jestli si hned nedáte panáka? Že by bylo lepší umřít, než zůstat?“

„Ještě horší. Víte, já navíc brala kokain.“

„Co?“ vyhrkla Kitzi.

„Když sem přijdete, říkáte si, že se nikdo jiný necítí hůř než vy. Potom poznáte, že stejné pocity mají i ostatní. Že spousta lidí trpí taky tak. A bojí se jako vy. Proto si píšeme deník. Abychom se dozvěděli víc o sobě samých. Takže, slečno Millsová,“ odlehčila tón, „i když se vám to ani trochu nelíbí, zkuste to. Posbíráme ty papíry, ano?“

„No jo,“ ustoupila Kitzi.

„Měla jsem vás nechat, ale je mi vás líto. Jste slavná! Já to mám jednodušší, žádný mě nezná, nic neznamenám. Manžel a dvě děti, jen o ty jde. Ale vy… Slečno Millsová, váš úděl bych nechtěla nést ani za nic!“ Podala Kitzi hrst listů.

„Díky,“ řekla Kitzi. „Můžu vás o něco požádat?“

„O co?“

„Říkejte mi jménem, Berto. A nebudeme si tykat?“

„Proč ne, Kitzi.“

„Katherine. Mé pravé jméno je Katherine Millendorferová. Jestli mám začít úplně od začátku, musím se vším všudy. Už dlouho mě nikdo neoslovil Katherine.“

Berta trochu udiveně přikývla. „Dobrá, Katherine. Teď něco napiš, jo?“

„Pokusím se.“

Vložila listy do desek, uhladila mírně pomačkanou první stránku a dala se do práce.

Během letu a první dvě hodiny tady jsem se bála; nevěděla jsem, co mě čeká. Teď se mi zdá, že sem patřím. Jen doufám, že budu mít dost energie a využiju čtyři týdny tady co nejlépe.

• • •

Tak, řekla si, tohle by mohlo projít. Zhasla světlo, vklouzla pod přikrývku. „Dobrou noc, Berto.“

„Dobrou noc, Katherine.“

Obě si přály okamžitě usnout, ale spánek nepřicházel. Převalovaly se na postelích, až Berta řekla: „Jaké to je doopravdy?“

„A co?“

„Být přitažlivá, slavná, obklopená muži, kteří tě chtějí dostat do postele…“ Za chvilku pokračovala. „Já zrovna nejsem Miss Amerika. Když mě Al požádal o ruku, ulevilo se mi tak, že jsem ho ani nenechala dokončit větu. Dřív jsem snila o tom, že jednou budu krásná a muži po mně zatouží. I to slovo jsem milovala: toužit. Ohmatávali mě, to jo, spali se mnou, to taky. Ale žádný se neužíral touhou. Nic takového, co se píše v románech.“

Odmlčela se. Kitzi zůstala zticha. Byla zvědavá, ale nechtěla vyzvídat. Po chvíli se Berta ozvala znovu. „Ale co, stejně jsem to řekla všem při terapii. Víš, když se narodila Nancy, sex s Alem byl pořád vzácnější. Nakonec jsme spolu přestali spát úplně. No co, myslela jsem si, asi je to normální. Líbánky nemůžou trvat věčně. Už dřív jsem od několika ženských slyšela, že po dětech mnohdy vášeň opadne a ohýnek jen tak doutná. Já ale netušila, na co za čas přijdu: zvedla jsem náhodou druhé sluchátko − a zjistila, že vedle mě existuje někdo jiný.“

„Ach, druhá žena. Znám ten pocit.“

„Ne. Tenhle asi ne. Byl to jiný muž.“

„Jiný…,“ zarazila se Kitzi.

„Klidně to vyslov. Jiný muž. M-u-ž. Muž! Tehdy jsem poprvé sáhla po lahvi. Namlouvala jsem si, že piju, abych na něj zapomněla. Pak jsem si uvědomila, že se snažím zapomenout na sebe.“

„Kde máš děti?“ zajímalo Kitzi.

„U rodičů. Jsou u mé matky a otce. Musím to zvládnout. Chci se k nim vrátit a vynahradit jim těch pět let. Už mě nikdy nesmí vidět namol opilou ležet na podlaze v kuchyni. Nikdy!“

Ticho se zdálo skoro hmatatelné. Po chvíli Kitzi slyšela pravidelné oddechování a tiché pochrupování; Berta usnula.

28

Ráno v půl sedmé je vzbudilo zaklepání na dveře. Kitzi už už vykřikla: Ať opona počká, ještě nejsem hotová! Pak teprve si uvědomila, kde je.

Když se oblékala, vzpomněla si, že má službu u snídaně. Popadla svůj deník, který musela odevzdat Scottové, a pospíchala do jídelny.

Sotva položila na stůl poslední ubrousek s příbory, objevila se Berta. „Nejvyšší čas na vycházku a ranní meditaci. Pojď,“ vyzvala Kitzi.

Obešly areál kliniky. Nad hlavou měly jen jasně modré nebe a pod nohama trávu ještě vlhkou kapkami rosy. Kitzi dokonce zahlédla králíka, který vyskočil z nedalekého křoví.

Kráčely mlčky. Oběma ještě zněla v uších Bertina noční zpověď − příliš živá a bolestná na to, aby ji spolu rozebíraly.

Konečně Berta uznala: „Už je čas se vrátit.“

Celá skupina se shromáždila v jídelně. V kruhu se vestoje chytili za ruce a jednohlasně odříkali: „Bože, dej mi sílu vyrovnat se s tím, co nedokážu změnit, a odvahu změnit, co se změnit dá; také tě prosím o moudrost, abych rozpoznal rozdíl.“

Kitzi sevřela Bertinu dlaň a z druhé strany ruku nějakého staršího muže. Koho mi připomíná? blesklo jí hlavou. Určitě jsem ho už někde viděla.

K modlitbě se nepřidala. Jakmile ostatní skončili, rozešli se na snídani; čekal je švédský stůl, každý si vybral podle chuti.

Kitzi si vzala pomerančový džus, topinku a kávu. U stolu si nalila sirup; napadlo ji, že mnohem víc než obvykle, a trochu se zarazila. Muž vedle ní si všiml jejích rozpaků. „Jen si dejte, nebojte se. Sladké pomáhá zahnat chuť na alkohol. A vy s vaší postavou nemusíte počítat kalorie.“

Opatrně se na něj podívala. Pokouší se flirtovat? Tohle je tu snad zakázáno.

Zřejmě jí četl myšlenky a pospíšil si s vysvětlením: „Znám vás, slečno Millsová. Konec konců − musím. Polovinu všech financí jsme vsadili na Nikdy mě neopouštěj, abychom získali práva na album. Viděl jsem to určitě aspoň dvacetkrát. Pokaždé jsem vás obdivoval.“

„Vy jste vydavatel?“ zeptala se překvapeně.

„Pracuju pro Network. Měl jsem na starost muzikály, estrády, zábavná představení.“ Podal jí ruku: „Harlan Brody.“

„Těší mě. Už jsme se někdy setkali?“

„Ten slavnostní večer, když jste představovala album. Pamatuju si to jako dnes. Měla jste na sobě bílou saténovou halenku, černé kalhoty a červenou stuhu kolem hlavy. Moc vám to slušelo. Vypadala jste fantasticky.“

„To už se nikdy nevrátí,“ povzdechla si tiše.

Zavrtěl hlavou. „Až odsud odejdete, budete ještě krásnější. Už teď vám dávám své slovo: do vašeho příštího muzikálu vloží Network všechny peníze.“

Je sympatický, pomyslela si. Příliš milý; snaží se mi pomoci překonat první šok. Vsadím se, že až dojde na finance, Network nepustí ani cent. Ráda se napije, řeknou. Je vůbec schopná dál vystupovat?

Usmála se však na něho. „Požádám své producenty, aby se s vámi spojili při první vhodné příležitosti.“

Dopolední program byl společný pro všechny obyvatele kliniky. Šedesát lidí ve věku od dvaceti do šedesáti obsadilo sál. Kitzi si pohlídala místo v druhé řadě vedle Berty. Neodvažovala se rozhlížet kolem; i tak ji už poznalo několik pacientů ze dvou dalších skupin. Zaslechla i pár tichých poznámek; ulevilo se jí, když ředitelka představila přednášejícího.

Byl jím štíhlý muž sportovního typu, opálená tvář prozrazovala, že tráví hodně času venku. Usmál se. „Jmenuji se Henry Sloane a býval jsem alkoholik.“

„Ahoj, Henry,“ pozdravili ho přítomní. Kitzi mlčela.

„Jsem dnes mezi vámi, abychom společně probrali otázku alkoholismu z lékařského hlediska. Jistě jste všichni slyšeli o cirhóze jater, nevratném poškození, které je pro organismus osudné. Stejně tak ničí alkohol vaše srdce. Působí na nervovou soustavu, ovlivňuje nervy řídící srdeční činnost, vyvolává například zrychlení tepu nebo nepravidelnost srdečního rytmu. Utočí i na samotný sval. Už jste zažili pocit, že se vám srdce rozbušilo jako splašené? Asi ano, my alkoholici jej známe. Je to ovšem jen varování; k opravdovým závažným poškozením dochází nenápadně.“

Kitzi se rozhlédla po ostatních, jestli si myslí totéž co ona. Ten doktor přišel proto, že jsem tu první den. Chce mě zastrašit. Popisuje přesně, co jsem cítila ne jednou, ale mnohokrát.

Rozhodla se jednat úplně stejně jako ve chvílích, kdy čelila nepříjemnostem: při střetu s advokáty, kteří ji nabádali, aby přesně plnila podmínky smlouvy, s producenty vyžadujícími další představení, když měl muzikál výjimečný úspěch u diváků, nebo s režiséry, již ji nutili držet se předepsaného scénáře slovo od slova; nechala je vymluvit, vyzuřit nebo vykřičet a sama zatím „vypnula“.

Teď udělala totéž. Nevnímat. Na čtyři týdny vypnout.

Vydržela do chvíle, kdy proti své vůli zaslechla slova poškození mozku. Neodolala a začala dávat pozor.

„Takže,“ pokračoval Sloane, „všechno, co doposud bylo řečeno o škodlivém vlivu alkoholu na játra, srdce a cévy, ledviny a imunitní systém, doslova bledne před destruktivními účinky na mozkové buňky. Ty se totiž neobnovují. Čím déle jste závislí na pití, tím více jich zničíte.“

Teď už ho Kitzi sledovala téměř se zatajeným dechem. Všiml si jí a promlouval přímo k ní.

„Někteří z vás si řeknou: snaží se mě jen polekat. Bingo! Přesně tak. Jestli vás musím vyděsit, abyste přehodnotili svůj životní styl, pak chci, abyste se báli. Strach je ovšem na místě jen tehdy, pokud vám pomůže přestat s pitím, jednou provždy.“ Přelétl shromáždění očima a vyzval posluchače: „A teď se všichni pomodleme!“

Poté se přítomní rozešli. Jednotlivé skupiny pacientů se vrátily na své ubytovny, aby pokračovaly v pravidelné terapii.

Kitzi se zúčastnila sezení, poslouchala, ale zachovala si odstup

Cestou do pokoje ji na chodbě zastihl hlas z reproduktorů: „Slečno Millsová, dostavte se prosím ke mně do kanceláře.“ Poznala Joyce Scottovou.

Zastihla ji sedět za stolem s pyramidou modrých sešitů před sebou. Scottová gestem nabídla Kitzi židli. Bylo vidět, že je rozladěná. „Ten zápis ve vašem deníku,“ začala.

„Ano?“ předstírala Kitzi zájem.

„Snůška prázdných řečí!“

„Co tím chcete…“ Dál se nedostala. Scottová ji stroze přerušila.

„Takhle se první den necítí nikdo! Oč vám jde? Buďte upřímná! Máte tohohle místa plné zuby. Nenávidíte to tady. Naše pravidla se vám zdají hloupá a naše počínání směšné. Dětinské. Každodenní modlitbu považujete za pitomost. My ne. Kdybych měla váš záznam hodnotit, dostala byste nedostatečnou. Protože vás ale chápu a vím, jak vám je, vytrhnu tenhle list a dám vám ještě jednu šanci. Zítra chci vědět pravdu. Jen pravdu, nic jiného.“

Vyškubla popsaný papír, zaklapla deník a poslala po hladké desce stolu ke Kitzi. Ta po něm vztekle chňapla. Nepamatovala si, že by se někdo opovážil jednat s ní podobným způsobem; snad jen na samém začátku kariéry, kdy byla vděčná za každou roli. Rozzlobeně vyšla z kanceláře.

29

Konečně se dočkala večera. Přežila svůj první den na klinice. Už jen dvacet sedm, utěšovala se. Kdybych tak odsud mohla zmizet. Hned ji napadlo, že na tom vlastně není nic těžkého. Prostě vstane a půjde, kolem ubytoven dál a dál. Pak bude volná. A nejen to! Nikdy se sem nebude moci vrátit, i kdyby na ni Alice, Marvin nebo doktor naléhali, taková jsou pravidla.

Jakmile bude venku, může si dát drink, který tolik potřebuje. Živě si představila chuť nápoje na jazyku a příjemné teplo v krku; teď měla hrdlo vyprahlé a drsné jako nedaleká poušť.

Pomoc, svoboda a úleva od nesnesitelné žízně přitom ležely téměř nadosah; i z okna svého pokoje viděla světla. Lidé by ji, Kitzi Millsovou, jistě pozvali dál a nabídli něco k pití. Lichotili by jí a cítili by se poctěni její návštěvou, nepochybně by nezůstalo u jedné sklenky. Musí se jen rozhodnut a odejít odsud.

Všechno se zdálo jednoduché, až příliš snadné. Jenže je nemohla zradit: Marvina ani Alici. Nemohla by se jí podívat do očí a přiznat: Prostě jsem šla pryč.

S vynalézavostí alkoholiků však vymyslela jiné řešení. Udělá ze sebe oběť a zároveň se dostane ven, nechá se vyloučit. Věděla, že flirtování a sex jsou přísně zakázány, ale nepochybovala, že dva tři chlapíci by hned využili příležitosti, pokud by jim naznačila, že mohou. To by však znamenalo ukončení i jejich pobytu. Nechtěla do seznamu svých prohřešků přidávat další.

Ještě je tu jeden způsob, taktičtější.

Joyce Scottová ji přece vyzývala k otevřenosti. Výborně. Má mít, po čem volá. Určitě nebude trvat na tom, abych zůstala. Kitzi už cítila na jazyku chuť vodky, jíž si připije na oslavu svého návratu. Ano, dá si vodku s ledem. Pěkně vychlazenou a pořádně silnou. Uklidňující.

Pustila se do psaní.

• • •

Jsem tu přesně třicet sedm hodin a nenávidím všechno kolem sebe. Lžete, když tvrdíte, že tu nejsou ploty nebo zámky, je to horší než vězení. Nemáme chvilku pro sebe. Honíte nás z jedné činnosti do druhé − přednášky, filmy, skupinová terapie, knížky, sepisování hloupostí. Je to vymývání mozků.

Podobně asi vypadají psychiatrické léčebny řízené komunisty, kde se také opakují stejné fráze pořád dokola, dokud se vám nevryjí do mozku a nepřestanete uvažovat o jejich smyslu.

Tady přednášíme společnou modlitbu. Mám za sebou spousty scénářů, odrecitovala jsem tisíce předepsaných vět, ale jen tehdy, pokud jsem je považovala za pravdivé a upřímné. Vaší modlitbě nevěřím a nebudu ji odříkávat s ostatními. Ani v Boha nevěřím − k čemu mi potom pár pitomých frází je?

A co je ještě horší, včera mi oznámili, že pět dní je zakázáno volat domů. Celých pět dní! Teď, po sedmatřiceti hodinách, chápu proč. Každý by prosil své nejbližší: přijeďte co nejdřív a odvezte mě odsud!

Proč zrovna pět dní? Ta doba totiž úplně stačí, aby vám dokonale vymyli mozek. Pak už je člověku všechno jedno, nemá energii prosit o pomoc, schází mu vůle něco změnit a rezignuje. „Dělejte si se mnou, co chcete.“

Ale já taková nejsem! Já ne, milá slečno Scottová. Kašlu na vás! Ano, jděte do prdele!

Bylo dávno po večerce. Tiše, aby nevzbudila Bertu, vyklouzla z pokoje. Prošla spoře osvětlenou chodbou do haly se sedačkami a kávovarem. Překvapilo ji, že tu spatřila ještě další dva pacienty, muže a ženu. Oba popíjeli kávu. Přestože Kitzi strávila na klinice pouhých sedmatřicet hodin, zjistila už, že většina přítomných se utíká právě ke kávě. Mnozí si pomáhali i cigaretami − kouření bylo kupodivu povoleno, striktní zákaz se vztahoval jen na alkohol.

Nezdržela se tu, zastavila se až u dveří kanceláře. Zmáčkla kliku. Bylo odemčeno. Vstoupila do tmavé místnosti a položila svůj modrý deník doprostřed stolu.

Cestou zpátky si také dopřála šálek kávy, potřebovala se uklidnit. Posadila se co nejdál od dvojice a pomalu pila.

Žena, již odhadla asi na padesát, brzy zavřela časopis. Vstala, zvedla prázdný hrníček a zamířila k pultu. Když se přiblížila ke Kitzi, zastavila se. Kitzi si uvědomila, že žena je možná o něco mladší, měla pěknou štíhlou postavu, ale alkohol se jí nesmazatelně vepsal do tváře. Musela být moc krásná, než propadla pití, pomyslela si Kitzi.

Žena ji tiše oslovila. „Slečno Millsová?“

„Ano?“

„Včera u večeře jsem vás tu zahlédla poprvé. Chci vám říci, že vás moc obdivuji.“

Bože, další fanynka. Teď ještě může dodat, že ji matka jako malou holku brala na moje představení, a přitom je jistě o dvacet let starší než já. Tohle je stinná stránka úspěchu dosaženého v raném věku. Obrnila se trpělivostí, připravena vyslechnout pochvalné ódy.

„Slečno Millsová, nemohla bych vás oslovovat Kitzi?“

„Jestli chcete,“ svolila. Za čtyři týdny bych se tady zbláznila. Nemůžu se dočkat, co ráno udělá Scottová.

„Dnešek je můj šestý den na klinice,“ pokračovala žena. „Včera jsem konečně mohla zatelefonovat domů. Prosila jsem manžela, Joe, vezmi mě hned domů, nevydržím to tady.“

„Chápu, jak vám je,“ pokývala hlavou Kitzi, potěšená, že podobnými pocity netrpí jen ona.

„Ale dneska večer jsem mu zavolala znovu. Joe, řekla jsem, zapomeň na to, co jsem včera povídala. Přijela sem velmi známá osobnost, herečka a zpěvačka. Když si taková umělkyně zvolila tohle místo, musím tu taky vydržet.“ Podívala se na Kitzi. „Dala jste mi sílu, abych to nevzdala. Díky.“

Kitzi přiznání zaskočilo a upadla do rozpaků. „Promiňte, ale vy víte, jak se jmenuji, a já vás neznám.“

„Jsem Nettie. Nettie Rosensteinová.“

„Ráda vás poznávám, Nettie.“

„No, musím si jít lehnout. Zítra jsem na řadě s ranním úklidem, měla bych se trochu prospat. Dobrou noc,“ rozloučila se.

Bohu díky, oddechla si Kitzi v duchu. Nejsem socha Svobody nebo Eleanor Rooseveltová. Ani Nancy Reaganová. Jsem jen herečka, která umí zpívat a tancovat. I když zatraceně šikovně, to se musí nechat. Mám dost vlastních problémů, nepotřebuju řešit cizí. Budu ráda, až odsud vypadnu. Slečno Scottová, co kdybyste se už probudila a přečetla si můj deník? Sáhnete po něm hned ráno, doufám!

V tu chvíli dopil svou kávu i muž sedící na opačném konci haly. Zvedl se a kráčel se šálkem směrem ke Kitzi. Když byl pár kroků od ní, poznala, že je to jeden z těch dvou, kteří se jí zdáli povědomí. Tenhle se při chůzi maličko hrbil a v koutku úst mu visela cigareta. Něco přes šedesát, odhadla. Stojí mu za to odvykat pití? blesklo jí hlavou bezděčně.

Míjel ji se slovy: „Dobrou noc, má drahá.“ Všiml si jejího udiveného pohledu. „Chamberlein. August Chamberlein,“ představil se.

Okamžitě pochopila, odkud ho zná. Pracoval jako zahraniční korespondent pro New York Times.

Teď mlčky vypláchl šálek a zmizel v tmavé chodbě.

Osaměla. Usrkávala vychladlou kávu. Mohla si uvařit čerstvou a na okamžik opravdu zaváhala, ale nakonec vstala, vylila zbytek nápoje, umyla hrníček a vrátila se do pokoje.

Berta pravidelně oddechovala. Bože, ona spí! Bez sklenky, bez prášků, prostě spí. Určitě je v posledním stadiu, napadlo Kitzi. Když člověk uvěří těm žvástům, které mu ze všech stran cpou do hlavy, přežije skupinové terapie, každý večer píše bláboly do deníku, dokud nemá mozek vymytý docela, pak padne do postele a spí spravedlivým spánkem neškodného blba.

Slečno Scottová, už abyste byla na nohou a přečetla si moje záznamy. A udělala to, co musíte. Nemůžu se dočkat, až za sebou zabouchnu dveře!

30

Nazítří se Kitzi od rána snažila zachytit pohled Joyce Scottová. No tak, podívej se na mě! vyzývala ji v duchu. Co říkáš mému zápisu? Copak sis to ještě nepřečetla? Pokud ano, rozhodně na sobě nedala nic znát. Musí nějak zareagovat, ujišťovala se Kitzi… Jestli ne teď, večer určitě.

Dočkala se při obědě. Scottová se zastavila u jejího stolu. „Až budete hotová s jídlem, přijďte za mnou,“ vyzvala tiše Kitzi.

„Můžu hned, tohle už nebudu.“ Odložila vidličku, odsunula stranou nedotčený salát a vstala.

V kanceláři zvedla Joyce Scotová Kitziin modrý deník.

„To je tedy zápis, slečno Millsová,“ začala.

„Přála jste si, abych zaznamenala, co cítím a co si myslím,“ namítla Kitzi s přehnanou nevinností.

„Ano. A vy jste to udělala,“ usmála se Scottová.

Kitzi její chování pobouřilo. Tohle není záležitost, která se dá přejít úsměvem! Chtěla odejít. Okamžitě.

„Měla byste být upřímnější. A důslednější, řekla bych.“

„Nerozumím vám.“

„Jste tady… jak dlouho? Jedenačtyřicet hodin? A nesouhlasíte s naším programem. Chcete odsud. Zároveň se ovšem, jako všichni závislí, vyhýbáte odpovědnosti. Cekáte, jak se zachováme my. Už jsem měla v ruce stovky podobných zápisků, řadu lepších, než jsou vaše. No, hodnotím tohle dílo čtyřmi body z možných deseti.“

„Všichni to přece nevydrží. Ten doktor včera říkal, že padesát procent odpadne.“„Pokud vám program nepomůže, nedá se nic dělat,“ pokrčila rameny Scottová. „V každém případě se o to můžete pokusit. Jestli se rozhodnete odejít, zachovejte se jako dospělá osoba: vezměte na sebe plnou odpovědnost za své jednání. I jeho následky. Anebo tu zůstaňte. Konec konců, celá polovina lidí to dokáže!“

„Snažíte se mě tu držet jen proto, kdo jsem,“ štěkla Kitzi. „Abyste si udělala reklamu a nalákala nové lidi. Chcete vydělat.“

„Nepotřebujeme reklamu. Naopak, zájem je mnohem vyšší, nemáme prostory, abychom vyhověli všem. A pokud jde o popularitu, věřte, že my se nikde nechlubíme. Že o nás veřejnost ví, není díky inzerátům. Pokud jsou ale lidé s klinikou spokojeni, nenechají si to pro sebe.“ Podala Kitzi deník. „Tady máte, má drahá. Pište dál, spoustu důležitých okamžiků máte před sebou. Aspoň jste zdravě rozzlobená a máte chuť se bít. Jen se perte! Ale vyberte si toho pravého nepřítele.“

Kitzi si vzala deník. Takovou reakci sice neočekávala, ale necítila se na lopatkách. Vzdorně prohlásila: „Nevěřím v Boha!“

„Já vím,“ přikývla Scottová klidně.

„Potom bych se jenom přetvařovala, kdybych recitovala vaši modlitbu.“

„Nemusíte věřit v Boha. Snažte se prostě jen dodržet pět základních zásad. Prvé dva kroky jsou nejdůležitější. Nejdříve si přiznejte, že vás alkohol ovládá natolik, že se nedokážete ubránit. I to, že jste přestala zvládat běžný život. Potom, za druhé, připusťte, že jen moc silnější než vaše vám pomůže začít znovu reálně uvažovat a jednat rozumně. Ona moc nebo síla nemusí být nevyhnutelně Bůh. Uvěřte, že vám pobyt na klinice prospěje a budete patřit k těm úspěšným padesáti procentům.“

Kitzi mlčela. V očích, jasnějších než jindy, protože se už dva dny nenapila, se jí odrážel vzdor. Za chvíli ji Scottová konečně propustila.

Třetí den ji probudila žaludeční nevolnost. Uvědomila si, že jí chybí jistota domácího baru, kam mohla kdykoli zaskočit a vzít si sklenku něčeho povzbuzujícího. Tady nedostane ani kapku. Také se už nedivila, že jí zabavili i ústní a toaletní vodu.

Přes závěsy na oknech se do pokoje draly první sluneční paprsky. Tiše vstala z postele, aby nevzbudila Bertu, která lehce pochrupovala, a maličko poodhrnula záclonu. Vyhlédla ven. Nad pouští svítalo, v dálce se rýsovaly hřebeny hor. Všude bylo ticho a klid.

Otevřela dveře na verandu a bosa vyšla ven. Beton ji zastudil do chodidel. Udělala pár kroků a znovu se zadívala do dálky, kde se táhla holá poušť. Světlo teď bylo intenzivnější, země se probouzela. Nádherný svět, jen kdybych se mohla napít! Znovu zatoužila po skleničce vodky. Nebo čehokoli jiného, jen aby se život zdál snesitelnější. Jedna by mi neuškodila. Nepřeháněla bych to, přísahám. Pak bych šla do práce a snažila se víc než kdykoli jindy. A. že jsem byla vždycky zatraceně dobrá. Ne dobrá − vynikající! A budu ještě lepší. Jen kdyby mě pochopili. Kdyby mi Marvin porozuměl, jenže on to nikdy nedokáže. Bojí se o svůj stroj na peníze. O svoje místo. Osobní zástupce Kitzi Millsové. Všechna práva vyhrazena.

Ve skutečnosti ale věděla, že agentura Marvina Morsea je dostatečně velká a obstojí i bez ní. Chtěla ho však pokořit, dokud si nepřipomněla, kolikrát ji hledal a odvezl domů nebo na představení, když se někde opila tak, že nedokázala jít. Hlavně ve West Forties měla pár oblíbených barů, kde jí nalili, i když už dávno přebrala. Občas si pak sedla na barový pult a bavila ostatní opilce zpěvem, dokud neochraptěla.

Když se pak objevil Marvin, míval obvykle zpocené čelo a zoufalý výraz. Rozhlédl se kolem, vzal ji do náručí a bez ohledu na její protesty, kopání nebo škrábání ji vynesl ven. Jen jedinkrát se mu v tom jakýsi muž pokusil zabránit.

Nebyl tak opilý jako ostatní a zjevně měl jasnou představu, jak s ní stráví večer. A tak se pustil s Marvinem do rvačky. Začala téct krev a bitku ukončila až policejní hlídka. Marvinovi se podařilo vysvětlit, co se sběhlo. Naštěstí ho nezatkli. S Kitzi v náručí se vydal na cestu domů. Tenkrát také svítalo, ale úsvit v New Yorku byl jiný než tady uprostřed pouště. Hluční popeláři, dodávky s pečivem a mlékem, vůně a pachy velkoměsta. Vibrace metra pod nohama a ulice plné odpadků. Tu a tam projíždějící taxík, balíky novin vedle dosud zavřených stánků. A stálé houkání sirén policejních aut v dálce.Zatoužila po městě. Po Alici. Po Kitzi Millsová, která si může dělat, co se jí zlíbí. Včetně pití. Roztřásly se jí ruce. Přičítala to chladnému rannímu vzduchu. Opřela se o zídku, ale chvěla se pořád.

Potřebuju se napít. Jenom jednu sklenku. Jednu. Nic zvláštního vodku třeba. Nebo prášek. A panáka, abych ho dokázala polknout. Ne, to už by bylo moc. Stačí mi drink.

Vyrušily ji kroky. Ohlédla se a uviděla Bertu. Sotva vstala, vlasy rozcuchané, ale podívala se na Kitzi jasným tázavým pohledem. Ta se okamžitě zatvářila, jako by ji právě probudili.

Berta neřekla ani slovo, ale Kitzi viděla, že má strach. Pochopila, co novou spolubydlící napadlo.

Kitzi se protivilo pomyšlení, že ji někdo sleduje, ale zároveň ji trochu dojala Bertina očividná starost. Zvítězil vzdor.

„Neboj se, nechci utéct,“ utrhla se na Bertu. „Budu mít ráno službu jako ostatní, chodit na nudné skupinové terapie a poslouchat trapné přednášky. Bože, už teď mám těch lidí plné zuby! V Macbethovi jsou tři čarodějnice, i ty nejhorší, co jsem viděla, vypadaly líp než někteří tady.“

„Musím na záchod,“ zívla Berta a zmizela v pokoji.

Kitzi cítila, jak ji zebou chodidla. Musí si dát horkou sprchu, pořádně dlouhou, aby přežila další nekonečný den. Bože, vleklých čtyřiadvacet hodin bez jediné sklenky!

Dnešní přednášku měla lékařka. Když se Kitzi dozvěděla, že k nim promluví žena, představila si okamžitě starší mateřsky vyhlížející typ. Překvapilo ji, když se dostavila mladá černovláska s perfektním moderním účesem. Měla na sobě černý kostýmek a nachovou hedvábnou halenku.

Chystala se promluvit na téma Rozdíly mezi alkoholičkami a alkoholiky.

Kitzi si umínila, že lékařce nevěnuje pozornost. Stejně je bude jen poučovat a strašit.

„K nejzávažnějším problémům u žen-alkoholiček patří následky promiskuitního sexu. Na rozdíl od mužů, jejichž potence je v opilosti oslabena, jsou ženy i podnapilé schopny pohlavního styku, i když mnohdy ani nevnímají dění kolem sebe. Tím se ovšem zvýšenou měrou vystavují nebezpečí nákazy pohlavními chorobami a samozřejmě také nežádoucímu početí. V dnešní době v souvislosti s výskytem AIDS se doslova jedná o otázku života a smrti.“

Kitzi se snažila na zbytek přednášky vypnout, přesto jí v hlavě zůstalo několik údajů − výčet orgánů poškozených následkem nadměrného pití, vady, k nimž dochází u dětí alkoholiček, procento žen závislých jak na pití, tak na drogách. Ulevilo se jí, když přednáška skončila. Několik žen se na lékařku v užším kruhu obrátilo se svými osobními problémy. Kitzi přemohla zvědavost a přidala se k nim. Černovláska ji zahlédla a oslovila: „Slečno Millsová, slyšela jsem, že jste tady. Jestli vám mohu nějak pomoci…“

„Ano, jedno bych opravdu chtěla vědět.“

Lékařka vypadala vstřícně, přátelsky. „Oč jde, slečno Millsová?“

„Odkud máte ten báječný kostýmek?“

Doktorka na ni chvíli překvapeně zírala a pak se obrátila k jiné pacientce.

Následovala skupinová terapie. Scottová je nechala nejdříve trochu vydechnout. Když uznala, že přestávka byla dostatečně dlouhá, začala.

„Mohu považovat všechny vaše otázky za zodpovězené? Nikdo nechce nic dodat? Berto? Calvine? Warde? Nettie? To je tedy velký krok dopředu; včera se mi zdálo, že máte na srdcích mnohem víc. Co vy, slečno Millsová?“

Kitzi ji mlčky pozorovala.

„Nic? Žádné výčitky? Protesty?“

„Mám jedinou otázku. Jakým právem zakazujete matce mluvit s dcerou?“

„To je pravidlo, slečno Millsová. Prvních pět dní nesmí nikdo nikam telefonovat. Ani hovory přijímat.“

„I zatčení mají právo jednou si zavolat,“ namítla Kitzi.

„Vidím, že máte přehled,“ prohodila suše Scottová. „Ještě něco vám nevyhovuje?“

„Nic, co bych tu chtěla rozebírat,“ odsekla Kitzi.

„Což znamená, že jde o něco velmi závažného,“ neodpustila si Scottová. Obrátila pozornost k jedinému muži černé pleti. „Calvine, co ty?“

Calvin Thompson byl vysoký štíhlý mladík sportovní postavy. Na pažích i nohou se mu rýsovaly svaly jako z učebnice. Kitzi si ho všimla už dříve, nápadně jí připomněl Sidneyho Poitiera zamlada. Netušila, že Calvin je ve svém oboru přinejmenším stejně slavný jako známý herec; patřil totiž k nejtalentovanějším hráčům basketbalové ligy.

Kitzi ho ještě neslyšela mluvit, všimla si jen, že s ostatními odříkal modlitbu. Teď trochu nervózně poposedl, nebylo mu příjemné, že ho Scottová oslovila.

„Nemám co povídat. A i kdyby, nevím jak.“

„Začni jako většina ostatních,“ vybídla ho terapeutka. „Třeba − jmenuji se Calvin Thompson a léčím se ze závislosti na alkoholu.“

„No… to je právě ten problém. Nepřipadá mi, že se… léčím. Nedělám tu nic, řekl bych.“

„Proč ne, Calvine?“

„Prostě… neumím mluvit o věcech, o sobě… Ani psát… A…“ Odmlčel se. Zvedl hlavu a podíval se na Scottovou. V očích se mu zaleskly slzy.

„Chodil jsem na skvělou školu, ale nikdy jsem se necítil tak hloupě, jako si připadám tady. Tam… Všechno mi usnadnili. Nenutili mě psát ani odpovídat na otázky. Chtěli po mně jediné − hrát košíkovou. Trefit se do koše, o to šlo. Víc jsem se nenaučil. Vlastně i basket jsem uměl dřív. Na univerzitu jsem musel jenom proto, abych se dostal mezi profesionály.

Tady si mám zapisovat zážitky a mluvit. Slečno Scottová, vy přece víte, že neumím psát. I pravopis mi dělá problémy. A mluvení mi taky moc nejde. Dřív, na škole, mi řeč chystal trenér. Jednu jsem měl pro případ, že prohrajeme, druhou pro výhru. Jednou jsem si je spletl. Zvítězili jsme, ale já odříkal druhý projev. Všichni to považovali za podařený vtip. Jenže to byla jenom moje hloupá chyba. Připadal jsem si jako úplný blbec. Hůř mi bylo, jen když nám na konci studia předávali diplomy. Stál jsem s ostatními na podiu a říkal si, že vyčnívám, protože jsem nejvyšší, černý a největší hlupák.

Byla tam moje babička. Táta se ztratil, když jsem byl ještě moc malý, maminka brzy potom umřela. Starala se o mě babička. Pořád dokola mi opakovala: Calvine, dokážeš to, čeho nedosáhl tvůj táta. Půjdeš na univerzitu. Takže tam při promoci seděla, a když jsem jí podal diplom, rozplakala se. Držela tu listinu jako svátost. Pak mě chytila za ruku, stoupla si na špičky a řekla: Chlapče, jsem na tebe moc pyšná. Kdyby byla naživu tvá matka, byla by taky moc šťastná.

Chtěl jsem jí vysvětlit, že je to všechno omyl. Že jsem jenom dostal ten diplom, ale nic neumím. Nikoho však nezajímalo, že nemám vzdělání. Vzali mě do národního týmu. Vydělal jsem tolik peněz, že jsem je nedokázal spočítat; matematiku jsem nikdy nechápal.

Dokud jsem musel jen střílet na koš, šlo všechno hladce. Jenže jinak jsem byl strašně sám. Samota vás dostane. Člověk má dojem, že se z ní zblázní. Víte, co myslím. Jste v cizím městě, v hotelu, a jediná společnost je televize. Potřebujete si promluvit, schází vám lidi. Chcete mít někoho vedle sebe. S někým být. A pomilovat se. To jsem dělal dost často.“ V rozpacích se rozhlédl kolem sebe.

„Když jste dobrý sportovec, nikdy není nouze o holky. Jenže za čas se vám zdá, že chcete víc. Pořádně se odvázat. Potřebujete si šlehnout, a tak se milujete s takovou, která vám nosí drogy.

Myslím, že na holky jsem měl vždycky smůlu. Jednou, ještě na škole, jsme ve třeťáku porazili Kansas. Rozjeli jsme pořádný mejdan, dost jsme se sťali. Byla tam jedna kočka, úplně namol, dost povolná. Pár kluků z týmu ji vzalo nahoru na pokoj. Nebránila se a my zas tak opilí nebyli…“ Zaváhal. Hledal vhodná slova, jimiž by popsal, co následovalo, a která by přitom neurazila přítomné ženy.

„Zatím… Najednou se objevila její kamarádka a ztropila povyk. A přistihla mě zrovna, když… Později nemohli dokázat, že došlo, jak se vyjádřil soudce, k penetraci. Takže technicky se nejednalo o znásilnění. Vyvázl jsem jen s výstrahou; nakonec, tehdy nás čekal rozhodující zápas s Indianou, a tak všechno ututlali.

Jenže se to nějak doneslo babičce. Přišla do školy, vidím ji, jak se najednou objevila ve dveřích tělocvičny, kde jsme zrovna trénovali. Trenér řekl, ať ji vyvedou. A já na to, že je to moje babička.

On povídá: Jestli chce vidět zápas, ať počká do pátku. Teď máme spoustu práce.

Nevšímala si těch řečí, šla k němu a podívala se na něj. Tohle je můj vnuk, prohlásila, musím s ním mluvit. Hned. Jestli ho nepustíte, skončí se školou tak rychle, až se vám z toho hlava zatočí. Víte, moje babička je hodně rázná. Energická. A určitě ne hloupá − těžko by ji jinak dřív udělali vrchní sestrou. Coles neměl na vybranou.

Odvedla mě k němu do kanceláře a zavřela za námi. Ze všeho nejdřív mi jednu vlepila. To aby sis uvědomil, že jsi můj vnuk, povídá. A můj vnuk nebude dělat takové věci jako ty na večírku. Když ti dali stipendium a dostal ses sem na univerzitu, řekla jsem si: bohu díky, je o něj postaráno, má šanci, aby z něj vyrostl řádný člověk, opravdový mužský. Jenže podle toho, co jsem o tobě slyšela, se nechováš jako dospělý muž. Umíš hrát košíkovou, ale vyvádíš jako puberťák. Jenom proto, že se trefíš do koše, tě minul trest. Mohls ji zabít! Vzpamatuj se, Calvine! Nejvyšší čas, abys začal jednat zodpovědně. Basketbal tě věčně živit nebude. Nechci mít za deset let na starosti nevzdělaného ničemu.

Natáhla se ke Colesově stolu a podala mi knihu, která tam ležela; napsal ji sám, byl to návod, jak správně trénovat košíkovou. Otevřela ji a řekla mi: Čti, Calvine. Poslechl jsem. Moc mi to nešlo, spíš dost pomalu. Vlastně skoro vůbec.

Seděla, poslouchala a najednou se rozplakala. Tvoje matka aspoň dovedla dobře číst. Nikdy neměla takové možnosti jako ty, ale číst a psát dokázala mnohem líp než ostatní na její úrovni. Pak vstala a odvedla mě zpátky do tělocvičny. Bylo jí jedno, že ostatní trénují. Postavila se před Colese a povídá: Jestli nedohlédnete, aby se ten kluk hned začal pořádně učit, nebude za univerzitu hrát. Do zápasu s Indianou zbývaly dva dny, a tak by Coles býval kývl na cokoli, jen aby mu naše silná pětka zůstala. Samozřejmě souhlasil. Když jsem babičku poprosil, aby mi dovolila pokračovat v tréninku, odmítla. Je mi opravdu líto, žes tuhle hru vůbec kdy poznal a pochopil, co dělat s balonem.

„Když mě později přijali do národní ligy, skoro ji nezajímalo, kolik vydělám, ale trvala na tom, že dostanu soukromého lektora. Lidi z družstva to vzali trošku jako legraci. Sehnali mi mladou hezkou učitelku. Moc jsme nenastudovali a brzy byla těhotná. Chtěla, abych se s ní oženil; já řekl ne, a tak dala dítě pryč a rozešli jsme se.

Potom… Začal jsem víc pít. A častěji brát drogy. Jeden kluk od nás padl na skvělý zdroj. Perfektní materiál. Čistý. Když jsem si dal, bylo mi úžasně. Na hřišti jsem hrál jak bůh, měl jsem formu jako nikdy, nabitý energií… Jenže pořád kratší dobu. Nejdřív tak půl na půl, potom ještě míň. I když jsem se pořád cítil dobře, nezabodoval jsem. Dostal jsem se k balonu, ale netrefil se. Doktor mi později vysvětlil, že jsem si nadrogovaný připadal v nejlepší kondici, ale byl jsem vlastně mimo.

Poslali mě na testy a hned na léčení. Nepomohlo mi, tak mě vyhodili. Nakonec mi babička zařídila pobyt tady; taky ho platí, protože já všechno utratil za kokain.“

Tiše si povzdechl. „Jsem smolař. Možná za jiných okolností… Kdybych nezačal hrát, musel bych se spoléhat na mozek a ne na svaly, třeba bych to zvládl. Babička není hloupá, maminka taky nebyla, určitě v hlavě něco mám. Jenže myslet mě nikdy nikdo nenutil.“

„Kecy!“ ozvala se Berta polohlasně, ale rozhodně.

„Berto, prosím…,“ zkusila ji utišit Kitzi, ale sousedka se nedala. „Tady se každý pořád lituje. Já taky, to nepopírám. Považujeme se za oběti. Hledáme vinu jinde, jenže je to jenom jednoduchá výmluva.“ Obrátila se ke Kitzi: „Vsadím se, že nám budeš říkat podobné hovadiny jako: já za to nemůžu, nebyla to moje chyba, politujte mě.“

Pak se podívala na Calvina: „Jo, jsi černoch. Máš to těžké! Stěžuj si celému světu, ten za to může. Ty jenom trpíš. Ale kdo se pokusil znásilnit to děvče? Ty! Tak laskavě mluv o vině tam, kde je to na místě!“

August Chamberlain se naklonil ke Calvinovi a přísně začal: „Berta má pravdu. I tvá babička. Dostals šanci a zahodil ji. Pokud jde o peníze, které tě údajně zkazily, takže ses nechoval jako vyrovnaný dospělý, co třeba Bill Russell? A Julius Erving, Jabbar a Oscar Robinson? To byli špičkoví hráči se skvělým platem. A zároveň nadaní inteligentní lidé, úspěšní podnikatelé. Jestli čekáš, že tě někde politují, tady rozhodně ne!Thompsone, děláš svým lidem ostudu; hlavně své babičce. Rád bych se s ní seznámil a vyslovil jí účast osobně. Rozhodně se nechováš jako chlap, Calvine Thompsone. Soucit a odpuštění u nás nehledej, to tedy ne!“

Výtky Augusta Chamberlaina ještě umocňoval jeho věk a důstojné vystupování. Calvin se rozplakal. Zabořil tvář do dlaní a otočil se zády k ostatním. Ticho v místnosti rušily jen jeho vzlyky.

Kitzi se rozhlédla po kruhu. Pokud někteří mladíka litovali, nedávali to znát. Ona sama mu rozuměla. Věděla, jak se člověku stýská v cizím městě, bez rodiny, bez přátel. I ona se na turné mnohokrát utěšila lahví nebo bílým práškem.

Jestli se ho nikdo nezastane, ozvu se. Otočila se na Chamberlaina: „To, co jsme zrovna vyslechli… a viděli…, je zákeřné! Žádný se mu nesnaží pomoct, jen ho odsuzujte.“

„Počkejte přece…,“ namítl Ward McGivney.

Nenechala ho domluvit. Jevištním hlasem ho umlčela. „Vy už jste si svoje odříkali. Teď je řada na mně! Lidi nevědí, jaké to je v něčem vynikat. Všichni vás sledují a vyžadují naprostou dokonalost. Jenže pokaždé to nevyjde. Člověk sám nejlíp pozná, kde udělal chybu. Nejhorší je, že jste na to sami. Lži jevištního mistra nebo manažera nezabírají. Podíváte se do zrcadla − a jediné, co vám zbývá, je sklenka. Jeden drink, pak další a další; tak dlouho, dokud se nezbavíte výčitek při pohledu na vlastní tvář. Kdybyste zažili, jaké to je, a byli slavní jako Calvin, posuzovali byste všechno jinak a nebyli tak krutí.“

Vstala a přešla ke Calvinovi.

„Nevím, co cítí ostatní, ale mně je vás líto. Velmi líto.“ Potom vyšla z místnosti.

„Je tu sotva pár dní,“ poznamenal Ward McGivney.

„Obrací se na Calvina, ale lituje především sama sebe,“ pronesla Joyce Scottová, když Kitzi zmizela za dveřmi.

31

V jídelně si Kitzi mlčky vybrala trochu jídla a zamířila ke stolu, kde seděla pouze jediná pacientka. Silnější žena ze San Franciska zdědila pěkné jmění, které nashromáždili farmáři a obchodníci s realitami. Brzy se naučila popíjet nejkvalitnější vína a zvyk jí vydržel poměrně dlouho; později přešla na méně exkluzivní značky a nakonec přestala prohlížet viněty docela.

Paní vypadala, že by se s Kitzi ráda dala do řeči, ale ta jí situaci nijak neusnadnila. Sousedka přece jen nevydržela mlčet, za chvíli polohlasně spustila: „Slečno Millsová, myslím, že odpoledne jste měla pravdu.“

Kitzi neodpověděla. Rázně odložila vidličku, vstala a odešla. Proběhla chodbou a zmizela ve svém pokoji. Zabouchla za sebou dveře, jako by ji mohly oddělit od okolního světa, ve kterém ji teď vězní. Dám si něco k pití, napadlo ji okamžitě, než si uvědomila své možnosti. Skoro bolestně zatoužila po sklence alkoholu. Aspoň po jedné.

Byla rozhodnutá nepustit si lidi na klinice blízko k tělu, nedovolit jim, aby se s ní bavili. Když se ale postavila na obranu Calvina Thompsona, pochopili to ostatní jako vstřícné gesto a snažili se jí přiblížit. No, před skupinou nikdy mluvit nebudu. A už taky nikoho hájit. Po několik let byla středem pozornosti a musela se vyrovnat s kritikou odborníků, novinářů i divácké veřejnosti, většinou se jí dařilo všechno zvládnout, ať už ji chválili, nebo zatracovali; vždycky přežila. Odhalit své nitro před několika konkrétními lidmi ale vnímala úplně jinak. Byli příliš blízko, mohla se jich dotknout, cítila jejich dech. Měli pochopení, možná až příliš; zdálo se jí, že nemá dost síly čelit jejich otázkám.

Musí se napít. Teď hned. Existuje jen jediný způsob, jak to udělat.

Vytáhla ze skříně svetr. Ostatní šaty jí jistě pošlou později. Pro mě za mě, ať je třeba spálí, řekla si vzdorně, co na nich záleží? Oblékla se a vyklouzla ven. Na okamžik se zarazila: bylo by mnohem dramatičtější, kdyby nechala lístek se vzkazem.

Vrátila se a začala hledat papír. Marně. V tom si všimla svého diáře. To je ono! Lepší symbol by nevymyslela. Slečno Scottová, tady máte moje poslední poselství!

Z obavy, že její řádky budou nečitelné, zvolila raději hůlkové písmo. Začala. Tohle místo už mi nemůže dát víc. Odcházím. Ne − už jsem pryč. Podepsala se jako Katherine Millendorferová. Nezvyklá psát své pravé příjmení si špatně rozvrhla prostor na papíře –dorferová skončilo na druhém řádku. Vzdorně zaklapla modré desky. Hned ji napadlo, že bude působivější, když vzkaz padne Bertě do očí, té nenapravitelně optimistické malé baculaté Bertě.

Odhrnula závěs a znovu vyšla ven. Už se setmělo. Zhluboka se nadechla vzduchu prosyceného zvláštní vůní pouště a otužilých rostlin. Na obzoru před ní svítil velký oranžový měsíc. Vykročila na trávník. Nebude volná, dokud pod nohama neucítí písek, říkala si. Jakmile se tak stane, spáchá neodpustitelný hřích, který ji jednou provždy vyloučí z téhle společnosti. Rozběhla se. Sandály se jí bořily do trávy, pečlivě sestříhaný porost se zdál být bez konce. Před sebou viděla dvě bílé budovy s tmavými okny − nemocnici a laboratoře. Zamířila k nim. Místo písku i cement znamená svobodu a volnost. Hlavně sehnat pití, co nejdříve. Cokoli.

Vzpomněla si, jak si jednou − nikdy by se s tím nikomu nesvěřila − vzala láhev od tuláka, který se válel kousek od vchodu do hospody. Muž tehdy neměl nejmenší tušení, kdo Kitzi je, ale pochopil, co je zač, a tak se s ní o pití rozdělil.

Jak ráda by dnes takovou příležitost uvítala! Utíkala směrem k parkovišti a dostala se skoro k okraji trávníku, když o něco zakopla a upadla. Past! Nastražili na ni past! Rozkoukala se a zjistila, že je to kolík. Zahradníci ohradili nově položené trsy, aby je uchránili před ušlapáním, než se uchytí.

Chvíli jí trvalo, než se vzpamatovala a vydýchala. Vstala. Dlaně měla odřené. Rozhlédla se a uvažovala, kudy dál. Po levé straně se táhla osvětlená silnice, zjevně jediná spojnice se světem. Napravo se rozkládala holá tmavá poušť; měsíc zatím vystoupil výš a jeho svit zeslábl.

Zvolila silnici. Snad jí někdo zastaví, když ne, jistě jí poskytnou azyl v některém ze vzdálených domů. A nabídnou něco k pití. Kdo by odmítl nalít krásné ženě, která se ocitla v nesnázích a se zakrvácenýma rukama bloudí neznámým krajem? Co by mohlo být přirozenějšího než sklenka alkoholu na uklidnění?

Vykročila a hned sykla bolestí. Při pádu si poranila nejen ruce, ale nejspíš také podvrtla kotník. Přesto se zkusila rozběhnout, ale měla co dělat, aby dokázala jít. Po chvíli se svezla na zem, bolest byla příliš velká. Třela si poraněné místo. Nakonec se bezmocně rozplakala.

Netušila, za jak dlouho se ze tmy ozval ženský hlas. „Katherine? Katherine, jsi tu někde?“ Přitiskla se k zemi ve snaze být co nejméně nápadná, ale za chvilku zaslechla kroky. Berta se sklonila a polekaně se ptala: „Co se ti proboha stalo?“

Pomohla Kitzi vstát a ve slabém měsíčním světle si prohlížela její tvář. Při pohledu na krvavé šmouhy na tvářích spráskla ruce, jako matka, která kárá neposlušné dítě: „Katherine!“ Zavrtěla hlavou. „Pojď se mnou, postarám se o tebe.“

Kitzi zůstala stát. „Přečetla sis můj vzkaz?“

„Jak jinak by mě napadlo tě hledat?“

„Ale proč jsi šla zrovna sem?“

„Nechalas otevřeno, nebylo těžké si to domyslet.“

„Mohla jsem přece jít na druhou stranu,“ namítla Kitzi.

„Určitě ne,“ prohlásila Berta rozhodně.

„Proč ne?“

„V poušti bys nenašla nic k pití,“ vysvětlila Berta prostě.

„Nevrátím se tam,“ řekla Kitzi vzdorně.

„Ale ano,“ přesvědčovala ji Berta.

„Znáš pravidla: kdo jednou uteče, toho zpátky nepřijmou.“

„Nikdo neví, žes to zkusila.“

„Mohli by tě vyhodit,“ poznamenala Kitzi. „Už jsme mimo areál.“

„Hm, mohli,“ přikývla baculatá žena.

Kitzi se na ni zadívala. Riskovala vlastní pobyt, aby ji našla a přivedla. Mlčky vykročila. Berta ji při chůzi podpírala a obě se vydaly k budově kliniky.

• • •

Kitzi seděla na okraji postele a Berta jí vlhkými kapesníčky otírala tváře a ruce.

„Tak,“ utrousila občas, „ještě tady… a tady…“

„Děkuju,“ hlesl Kitzi. „Zbývá ti pár dní do konce, abys měla všechno úspěšně za sebou, a šlas mě hledat.“

„To nic,“ mávla Berta rukou. „Vytrhni ten list z deníku,“ připomněla Kitzi.

„Co?“

„Ten vzkaz přece. Utéct! Scottová by se zasmála, ale teprve až by ji přešel vztek.“

„Kdybych nezakopla a neporanila si nohu, už bych byla pryč,“ bránila se Kitzi.

„Ale ne. Kdo by chtěl zmizet doopravdy, nenechal by žádný lístek se vzkazem. A už vůbec ne tak na očích − v otevřeném deníku! Bylo to spíš jako volání: nesnesu to tady, chci pryč, ale nemůžu. Sama víš: jsi závislá na alkoholu. Tušíš taky, že tady máš přece jen nějakou naději. Šanci, že se z toho dostaneš. Padesát na padesát. Ve skutečnosti sama nenávidíš tu část své mysli, která tě nutí pít. Je silnější než ty sama, ale zároveň si podvědomě říkáš: zvládnu to, zbavím se toho, dokážu se osvobodit; zase budu Kitzi Millsová, která se nemusí bát pohledu do zrcadla. Proto jsi dneska utekla. Nikdo nic neví, zapomeneme na to. Začni znova.“ Usmála se. „Nejdřív bys měla zapsat pár poznámek do deníku.“

32

Kitzi seděla u stolu s modrými složkami před sebou. Malá lampa stačila osvětlit právě tak list papíru. Berta už klidně oddechovala. Kitzi se v hlavě honila spousta myšlenek, ale jasně si uvědomovala jen jedno: potřebuje se napít. Okamžitě. Zoufale toužila po sklence a zároveň měla strach. Vzpomněla si na rána, kdy se budila s bolestí hlavy a pospíchala na záchod zvracet. Viděla v duchu Alici polekanou zvuky, které se ozývaly z koupelny; čekala za dveřmi a celá vyděšená se ptala: „Mami, nemám někoho zavolat?“

Kitzi se pokaždé vrátila do ložnice, na posteli se schoulila do klubíčka, tělo mokré potem. Snažila se srovnat dech. Věděla, že za chvíli se objeví Alice, vklouzne k ní pod peřinu a pevně se k ní přitiskne.

Tohle napsat nemůžu, všechno je moc osobní, říkala si. Nechtěla jim odhalit svá tajemství. I když si to ještě plně neuvědomovala, nejvíc se bála vést si deník. Cítila, že když se svěří Scottové, možná se nedokáže ovládnout a promluví i před ostatními a ti na ni zaútočí otázkami a kritickými poznámkami. Nakonec stvořila jen jednu větu: Kdybych mohla zavolat dceři, připadala bych si mnohem víc jako pacientka než jako vězeň.„To je všechno?“ zdvihla obočí Scottová. „Za celý den jste nepřemýšlela o něčem jiném?“

„O ničem, co by mělo větší smysl,“ zavrtěla hlavou Kitzi.

„Odešla jste dříve ze skupinové terapie. To pro vás také nic neznamenalo?“

„Myslím, že to od některých lidí byla dost krutá ukázka sadismu. Možná jsou v hloubi duše rasisti a Thompson jim poskytl příležitost, jak se vybít.“

„Rasisti?“ opáčila Scottová. Přes stůl se naklonila blíž ke Kitzi.

„Určitě! Oba jsme se vypracovali. Vyděláváme tolik, že nám spousta lidí závidí. Ke mně se chovají shovívavěji, protože jsem bílá. On je černý, a tak si řekli: Jeden a půl milionu dolarů za rok? Jen proto, že prohazuje balon košem? Kluci jako on mluvívali o štěstí, když jim dovolili leštit lidem boty. Nebývali v televizi nebo na stránkách časopisů a nerozdávali autogramy. Tak si ho ostatní včera podali. Bylo mi ho líto.“

„Takhle jste to pochopila? Nenapadlo vás třeba, že se mu snažili pomoci? Přimět ho, aby se dokázal vzdát těch drobných lží, kterými omlouvá svůj útěk ke kokainu?“

„Nepovažuju za pomoc, když na člověka, zvlášť tak mladého, zaútočíte tam, kde je nejvíc zranitelný,“ namítla Kitzi. Uvědomila si, že se jí znovu začínají třást ruce. Zaťala pěsti, aby se snáze ovládla. Scottové změna neunikla.

„Třesou se mi ruce. No a co?“ vyjela Kitzi.

„Dobrá otázka. A co? Nebo spíš: proč?“

„Nepřišla jsem si hrát se slovy,“ odbyla ji Kitzi.

„Tak pro vás je všechno jen hra,“ konstatovala Scottová. „Nechci moc dramatizovat, ale jestli to berete jako hru, měla byste si uvědomit, že hrajete o vlastní život.“

„Opona, druhé jednání,“ poznamenala Kitzi sarkasticky.

„Druhé jednání, to jistě,“ štěkla Scottová. „Tak daleko jste se ještě nedostala. A jestli se něco radikálně nezmění, nikdy tam nedojdete. Zatím patříte mezi těch padesát procent neúspěšných. Mnoha lidem se nepodaří pomoci, bohužel. Je jich víc, než by si člověk přál.“

„Padesát procent projde, padesát ne, já vím,“ prohodila Kitzi neutrálně.

„Slečno Millsová, jestli to nedokážete, je úplně jedno, jaké je celkové procento úspěšnosti. Pro vás to bude stoprocentní! Navždycky!“

„Jen pokračujte. Nedostanu žádnou roli. Producenti mě budou odmítat jeden po druhém. Nikde mě nepojistí, takže nebudu smět natáčet. Stane se ze mě bývalá filmová a divadelní hvězda.“

„Kdybych si myslela, že vám prospějí hrozby, vyslechla byste si je ode mě. Jenže ve vašem případě nezabírají. Uvědomujete si, co přijde, ale sama si pomoci neumíte. První krok: přiznejte si, že před svou závislostí jste − ne, jsme bezmocní, nedokážeme se ovládat a život nám vymyká z rukou.

Berta nic neprozradila, ani jsem se nesnažila vás tajně sledovat. Večer jsme ale měli v nemocniční budově poradu a cestou zpátky jsem vás viděla.“

Kitzi usilovně hledala slova, ale nic vhodného ji nenapadlo. Scottová pokračovala.

„Berta patří k těm, kteří vám − jak říkáte − závidí. Dovolte lidem, aby vám pomohli. A vy můžete trochu prospět jim. Všichni jsme na tom stejně.“

„To mám vstát a říct: Jmenuji se Kitzi Millsová a jsem alkoholička? To neudělám! Nikdy!“

„Ne, jistěže ne. Berete nás všechny jako kompars. Skupinová sezení jsou jen jednou z několika scén. Slečno Millsová, jestli se vám to tu tolik nelíbí, odejděte. Nehrajeme divadlo. Tohle je život − skutečný život. Jde ale i o vás. Dramatické bouchnutí dveřmi nebo další sklenka nic nevyřeší.“

„Ještě něco, slečno Scottová? Nebo už jste skončila?“

„To je všechno.“

Nezbývalo než otočit se a odejít. Dva dny, než bude moci zavolat Alici. Celých osmačtyřicet hodin! Byla odhodlaná vydržet.

33

Otevřela dveře společenské místnosti v okamžiku, kdy už se skupina shromáždila a lidé se v kruhu drželi za ruce. Berta jí udělala místo. „Bože, dej mi sílu…“

Přítomní kolem odříkávali modlitbu. Kitzi na sobě cítila Bertin pohled, věděla, že si sousedka přeje, aby se i ona přidala k ostatním, ale stiskla rty a mlčela. Ne. Nepovolí. Ani teď, ani později. Už nikdy nebude závislá na druhých, jako bývala na Marvinovi.

Z myšlenek ji vytrhl Walter Riordan. Za celé čtyři dny ho Kitzi neslyšela promluvit, s výjimkou společné modlitby. Budil dojem osamělého člověka. Byl hubený a s nezdravě nažloutlou pletí vypadal mnohem starší než na svých sedmatřicet. Dění kolem sebe sledoval vodově zelenýma očima přes skla brýlí.

„Vyšší moc?“ vyhrkl najednou. Všichni se udiveně otočili. Nejspíš se ještě pořád potýkal s prvním krokem pětibodového programu.

„Existuje něco silnějšího,“ pokračoval. „Strach. Strach z umírání. Musíte se tváří v tvář postavit smrti.“

Nikdo neřekl ani slovo. Riordan zjevně trpěl.

„Nebyl jsem jako… jako někteří z vás, nepil jsem pořád. Nepotřeboval jsem sklenku, abych přežil dopoledne, a pár dalších na zbytek dne. Vydržel jsem i pár dní a nedotkl se lahve. Jen proto jsem nepřišel o místo. Mám dobrou práci, zatraceně dobrou. Ve firmě jsem dost důležitý, ale všechno jsem měl pod kontrolou: práci i sebe. Věděl jsem, co by se mohlo stát, kdybych to nedokázal. Tak jsem nepil. Jenom tehdy, když mě nikdo neviděl. To jsem vyrazil na flám, na opravdovej velkej flám. Jednou jsem nevystřízlivěl celou dovolenou, osmadvacet dní! To mi řekla žena, já si nic nepamatoval.

Ale vycházelo to. Byl jsem pyšný na to, jak všechno zvládám. Jsem alkoholik nad věcí, lichotilo mi, opiju se, jenom když chci.

Něčeho jsem si ale nevšiml. Moje práce je stresující. Zodpovídám za kvalitu, takže když někde něco nefunguje na našem zařízení, volají mě. Většinou dokážu všechno vyřešit po telefonu, ale někdy se musím sbalit a jet nebo letět, abych jim poradil přímo na místě. Když to bylo moc na nervy, začal jsem si brát aspirin. Za čas to bez něj nešlo, stal jsem se závislý. Zazvonil telefon − a já sáhl po pilulce.

Aspirin, to nic není, řeknete si. Jenže doktor mi vysvětlil, že je to kyselina a škodí žaludku, v kombinaci s alkoholem je dokonce nebezpečný.

Jednou jsem musel do Hamburku. Udělali nějakou chybu při instalaci, dost vážnou. Nebyl jsem si jistý, jestli to zvládnu opravit. Dva dny jsem nejedl, jenom polykal aspirin. Nakonec se mi povedlo uvést zařízení do chodu. Okamžitě jsem se stal hrdinou dne, oslavovali mě, a než jsem odjel, připíjeli jsme si šampaňským. Pak mě odvezli na letiště.

V letadle jsem si řekl: Proč bych nemohl pokračovat? Firma mi vždycky platí první třídu, tak co bych se nenapil? Je to zadarmo… Začal jsem skotskou, k večeři jsem si dal víno. Letuška mě pobízela, vždyť láhev je stejně otevřená, smála se… Však to znáte.

Za dvě hodiny jsem se probudil a cítil pálivou bolest v žaludku, jako bych měl uvnitř oheň. Zazvonil jsem na letušku, aby mi donesla něco na uklidnění, ale než se vrátila, cítil jsem najednou teplo v krku a v puse. Měl jsem plná ústa krve.

Letuška se posadila vedle mě, rozsvítila nouzovou lampičku. Všichni kolem spali. Podíval jsem se na ni a spatřil, jak je vyděšená. Došlo mi, že je to se mnou vážné.

Nabádala mě, abych zůstal klidný a nepropadl panice; to slyšíte vždycky, když je pádný důvod se bát. Donesu vám sáček s ledem, řekla a odešla ne dozadu, ale do kabiny a vrátila se s kapitánem. Já zatím polykal krev, málem jsem se udusil. Něco si potichu povídali, nerozuměl jsem jim. Ona pak znovu zmizela a kapitán mě uklidňoval. Za hodinu přistaneme v Ganderu, nebojte se.

Letuška se vrátila s ledem. Lehl jsem si, pomohla mi sundat kalhoty, vyhrnout košili a položila mi sáček na břicho, aby se krvácení zpomalilo. Nemějte strach, snažila se mě uklidnit. Co nevidět budeme na zemi.“

Riordan se rozhlédl po ostatních. „Ocitli jste se někdy tváří v tvář smrti? Zažili jste to? Víte, že umíráte, a máte šedesát minut do konce života. V uších vám zní poplašná zpráva leteckému dispečinku: let 429, máme na palubě cestujícího s vnitřním krvácením. Ztratil už velké množství krve, je to nebezpečné, pravděpodobně je v ohrožení života. Připadá vám to jako scéna v nějakém zatraceném filmu, jenže to není film a všechno je doopravdy. A jde o vás.

Napadá vás: co řeknou ženě? Jak jí to odůvodní? Příčinou smrti byla velká ztráta krve v důsledku vnitřního krvácení. Udělali jsme vše, co bylo v našich silách − tohle? Jak vysvětlit, že z mladé manželky je najednou vdova, protože její zdravý sedmatřicetiletý muž zemřel? A co matka, sestra Marcia… A lidi ve firmě. Walter Riordan zemřel na vnitřní krvácení způsobené spoustou aspirinu v kombinaci s nezřízeným pitím alkoholu. Asi to s nimi otřese. Takový sympatický člověk. Všechno zvládal. Chcete tvrdit, že byl alkoholik?

Toužil jsem jen po jednom: rozloučit se se ženou. Na ostatním mi nezáleželo. Na to mají lidi právo, vidět chvíli před smrtí své nejbližší. Jenže ne když umíráte v letadle deset kilometrů nad zemí a do přistání zbývá hodina. Začal jsem myslet na Boha, v duchu slibovat, co udělám, když přežiju do Ganderu.

Potom jsem omdlel a několik dní ležel v bezvědomí. Dostal jsem šest transfuzí. Helena přijela, a když jsem otevřel oči, všechno už věděla, co se stalo a proč. Přiznala, že si už dlouho dělá starosti a dokonce se radila s mým doktorem. Přinutila mě, abych přísahal, že se sebou něco udělám. Tak jsem se rozhodl jít sem. Mám strach, nejsem si jistý, jestli to dokážu. Poslouchám, čtu, vedu si deník. Dokonce jsem ochoten uvěřit v Boha nebo nějakou Vyšší moc, ale stejně si nevěřím. Doktoři mi řekli, že za pár měsíců se mé tělo s následky krvácení vyrovná a budu zase úplně zdravý, vysvětlili mi, jaké je štěstí, že nemám poškozený mozek…“

Joyce Scottová celou dobu pozorně poslouchala. „Udělal jste velký krok, když jste nám všechno vypověděl. Dál už bude všechno snazší. Waltře, řekněte to, hned teď,“ vyzvala ho.

Zhluboka se nadechl. Na okamžik zaváhal a pak tiše pronesl: „Jmenuji se Walter Riordan a jsem alkoholik.“

S výjimkou Kitzi zaburáceli: „Ahoj, Waltře! Máme tě rádi!“ Následoval hlasitý aplaus.

Nechutné! pomyslela si Kitzi. Úplná zvrácenost!

Vrcholem všeho pak v jejích očích bylo, že znovu vstali, chytili se za ruce a odříkali modlitbu. Postavila se také, ale mlčela. Jedinou úlevou jí bylo vědomí, že sezení končí.

Scottová ji poočku pozorovala. Nezvládne to. Millsová jim nedovolí nahlédnout do svého nitra. Jenže pokud to nezvládne, brzy skončí tam, kde byla před příchodem k nám. Musí se stát něco zásadního.

34

Kitzi prostírala v jídelně, když ji Scottová zavolala k sobě do kanceláře. Vešla a hned si všimla široké černé saténové stuhy na stole.

„Posaďte se, slečno Millsová.“

„Ještě jsem neskončila v jídelně…,“ ozvala se Kitzi. Nenapadl ji žádný důvod, proč ji Scottová pozvala.

„Někdo za vás zaskočí,“ ujistila ji Scottová. Otočila list. „Jste na klinice čtyři dny. Pokusila jste se o útěk, a kdybyste se přitom neporanila, už bych za vás nenesla odpovědnost. Ale protože tady jste, musím se vámi zabývat. Ale můžu vám pomoci jedině tehdy, když mi dáte příležitost. Podělte se o své pocity. Nechte ostatní, aby vás poznali blíž. Co jste zažila, že jste se rozhodla nikomu nedůvěřovat?“

Kitzi mlčela, jen nepatrně zavrtěla hlavou.

„Kdo vás zradil? Nebo zklamal? Proč kolem sebe stavíte zeď?“ Kitzi bleskla hlavou vzpomínka, ale ovládla se a neřekla nic.

„Ať už vám ublížil kdokoli, musíme vás těch následků zbavit, abyste se znovu naučila lidem věřit. Hlavně těm kolem sebe. Máme svou metodu, jak posílit důvěru.“ Vzala do ruky stuhu a podala ji Kitzi. „Uvažte si tohle,“ vybídla ji. Když se Kitzi ani nepohnula, pokračovala. „Pak to udělám sama,“ varovala ji.

Kitzi si tedy zakryla oči a utáhla uzel. Svět kolem se ponořil do tmy.

„Tohle si necháte osmačtyřicet hodin,“ slyšela.

„To ne!“

„Ale ano! Zařídíme, abyste si neublížila.“

„Vůbec nic nevidím!“ protestovala Kitzi.

„Dostanete doprovod, ten se o vás postará. Budete se na něj muset úplně spolehnout, věřit mu. Jestli ani pak po dvou dnech nedokážete nikomu důvěřovat, budete další neúspěšný případ.“

Kitzi se musela držet, aby si pásku nestrhla. „Kdo je můj doprovod?“

„Protože jste se ho tak zastávala, napadalo mě, že je jediný, komu byste mohla věřit, snad kromě Berty. Ale ta by na vás byla moc hodná. Takže jsem zvolila pana Thompsona.“

„Calvina?“ hlesla Kitzi.

„Ano, Calvina. Bude vás doprovázet na každém kroku, dokud si nepůjdete lehnout, a přidá se k vám hned ráno, jakmile za sebou zavřete dveře pokoje. Po celou dobu musíte mít zakryté oči.“

Kitzi představovala slepou dvakrát v životě, jednou na jevišti a podruhé ve filmu, ale nikdy přitom nezůstala odříznutá od světa. Ale teď…

Neměla čas na dlouhé úvahy. Slyšela, jak Scottová volá: „Calvine! Pojďte sem, prosím.“

Pak se otevřely a zavřely dveře. „Calvine, na dva dny vám svěřuji do péče slečnu Millsovou.“

„Slečno Millsová…,“ oslovil ji mladík, „pojďte se mnou.“

Ucítila, jak ji bere za ruku. Vstala.

„Jak se nám půjde nejlíp? Co abyste mi dala ruku na rameno?“ navrhl. Zkusila se natáhnout, ale byl příliš vysoký. „Takhle asi ne, viďte,“ uznal.

„Pokud si neobuju baletní piškoty,“ usmála se ve snaze povzbudit jeho i sebe.

„Tak se mě chyťte tady,“ rozhodl a položil jí ruku na svůj biceps.

Její důvěru gesto nijak neprohloubilo, cítila jen bezmoc a vztek nad ponižujícím trestem. V tomto rozpoložení následovala Calvina na chodbu.

V jídelně bylo rušno, lidé si povídali o všem možném, jen ne o terapii nebo předepsaných aktivitách. Když se objevil Calvin s Kitzi, všichni jako na povel ztichli.

Teď na mě všichni zírají, takhle se mi Scottová pomstila. Taková lumba! Možná mě dokonce litují. Zatraceně, proč mlčíte?! Bavte se dál a přitom jezte, sakra! Přestaňte na mě čumět!

Calvin cítil, jak strnula. „Pojďte, slečno Millsová, už asi taky máte hlad,“ vybídl ji mírně.

Vedl ji k pultu a popisoval pokrmy. Diktovala mu, co chce, a vysvětlila, jak má jídlo na talíři upravit.

„Představte si, že ten talíř jsou hodiny, Calvine − můžu vám tak říkat?“

„Jmenuju se tak,“ přikývl.

„Dobrá. Takže: hrášek dejte na šestku. Brambory na tři hodiny, brokolici naproti na devítku a maso na dvanáctku.“

Naaranžoval všechno, jak si přála, a přidal na tácek misku salátu a šálek kávy. Potom ji odvedl k malému stolku se dvěma židlemi. Jakmile se usadila, odešel si pro vlastní oběd. Když se vrátil, zjistil, že ještě nezačala jíst.

„Slečno Millsová? Spletl jsem něco?“ zeptal se.

Poprvé od svého příchodu na kliniku požádala o pomoc cizího člověka.

„Calvine, nemohl byste mi prosím pokrájet maso?“

„Samozřejmě, slečno Millsová.“ Potom se podíval, jak jí. Překvapilo ho, jak je šikovná.

„Učíte se rychle,“ pochválil ji.

Usmála se a zvedla hlavu, jako by se na něj chtěla podívat. „Trvalo mi celé dva týdny, než jsem to takhle zvládla, když jsme natáčeli film Tmavá noc, jasné ráno,“ přiznala.

Obědvali mlčky až na občasné Calvinovo: „Nechcete přidat? Mám vám něco donést? Ještě kávu?“ staral se.

Ostatní mezitím dojedli a odešli. Než se zvedli oni dva, bylo v jídelně až nepříjemné ticho.

„Slečno Millsová, nepotřebujete…“

Nenechala ho domluvit a vyjela: „Nic nepotřebuju, všechno je v pořádku. Díky.“ Okamžitě vycítila, že přestřelila. Celý strnul. Uvědomila si, že je stejně zranitelný jako ona, možná ještě víc. „Omlouvám se, Calvine. Vlastně… Nic není v pořádku. Dala bych si ještě jednu kávu.“ Než stihl vstát, přiznala rozčileně: „Zatraceně, chtěla bych panáka! Dát si pořádnou velkou vodku, to bych potřebovala!“

„To já taky,“ vyhrkl. „Když jsme jezdili hrát, nebyly jen holky a filmy, ale i spousta pití. A pak si člověk šlehnul. Často všecko najednou: pití, holky, herák… To víte, měli jsme chuť oslavovat výhru, a když to nevyšlo, dát si něco na lepší náladu. Na zápasech pak už ani nezáleží, nějaký důvod se pokaždé najde. Ale říkají, že tady to člověka odnaučí.“

„Vy tomu věříte, Calvine?“

„Je to jediné, co mi zbývá. Jestli mě nevezmou zpátky do ligy, nechci hrát za pár šupů někde okresní přebor. Ale pochybuju, že by mě vzali na slušnou školu jako trenéra, na to mám dost pošramocenou pověst. V něco věřit musím. Když dokážu přestat s pitím a vydržím čistej, vrátím se rovnou do NBA. Nepůjde to snadno, já vím, budou se chtít přesvědčit, že jsem doopravdy v pořádku, že to nejsou jenom řeči.

A vy? Nikdo nemůže říkat, že už si nezahrajete − jenom proto, že jste šlápla vedle. No, odnesu talíře,“ otočil list.

„Pomůžu vám s nimi,“ nabídla se.

„To nemusíte,“ ujistil ji.

„Ale ano. Abych věděla, že to zvládnu. Povedete mě a já to zkusím.“

S podnosem v ruce ho následovala. U okénka nahmatala nádobu na zbytky, seškrábla, co zůstalo na talíři, a vylila zbytek kávy. „Tak − a je to. Povedlo se,“ pochválila se.

„Jo, perfektní,“ zasmál se. „Teď musíme k ostatním,“ připomněl jí.

„Bude to jednodušší, když je neuvidím,“ prohodila lehkým tónem.

„Nejsou zlí, slečno Millsová, jsou docela milí,“ namítl. „Aspoň ke mně se tak chovají.“

„Takže chyba je ve mně, ne v nich?“ zeptala se už zase podrážděně.

„Víte… Nezlobte se, že to říkám, ale odrazujete je. Nechcete tady být. Já vím, nikdo sem nechtěl, ale skončili jsme tu, tak se tomu nevzpírejte. Nedovedete si představit, jak mi pomohlo, když jsem se před nimi vypovídal. A jak se mi ulevilo, když jsem dokázal říct: Jmenuju se Calvin Thompson a jsem alkoholik.“

„Možná to pomohlo vám,“ připustila. „Na mě to nezabírá,“ ukončila hovor.

35

Druhý den ráno přesně v šest se ozvalo zaklepání na dveře. Berta se sprchovala. Na chodbě stál Calvin. Kitzi ho požádala, aby chvíli počkal, než se oblékne. Nakonec vzala do ruky černou stuhu. Co by se stalo, kdybych si to prostě neuvázala? Vynadali by mi? Nebo by mě vyhodili? Tak ať, tím líp! Copak jsem děcko, takhle se mnou zacházet?

Calvin zaklepal znovu.

„Ještě chvilku!“ zavolala.

Když utahovala uzel, objevila se Berta. Ještě si utírala zmáčené vlasy.

„Mám tě odvést ke dveřím?“ nabídla Kitzi.

„Já to zvládnu!“ odpověděla stroze, ale vzápětí dodala: „Promiň. Myslíš to dobře. Ale já to zkusím sama.“ Zatápala kolem sebe a opatrně vykročila. Nahmatala kliku a otevřela.

„Dobré ráno, slečno Millsová,“ pozdravil Calvin.

„Dobré ráno, Calvine,“ popřála mu suše. Neměla na něj náladu, zdál se jí ještě protivnější než včera, protože si uvědomila, že tentokrát mají před sebou celý den.

Během své herecké kariéry měla mnohem víc volnosti než ostatní. Mnohdy ignorovala kritiku režiséra nebo producenta, párkrát se stalo, že se uprostřed zkoušky vztekle otočila a uraženě odkráčela z jeviště. Když ji popadl záchvat zuřivosti, zamkla se v šatně a nechala lidi klepat, domlouvat jí a nakonec prosit, omlouvat se a slibovat.

Tady byla najednou bezmocná a úplně odkázaná na pomoc černého mladíka. Vyvedl ji ven, aby se prošli a meditovali.

Nejdříve pod nohama ucítila tvrdý beton a potom zastřižený trávník. Calvin ji upozorňoval na každou nerovnost, naváděl ji, kudy se dát, aby se vyhnula nízkým zavlažovacím tryskám, varoval ji, když se blížil svah. Zhluboka dýchala svěží ranní vzduch a představovala si ostrůvky palem v poušti. Nedokázala ale pomyslný obraz vychutnat, zlobilo ji, že je odsouzená prožít tak pěkný den v naprosté tmě.

Než se nasnídali, přišla za Calvinem ke stolu Joyce Scottová. „Všimla jsem si, že jste se dneska v jídelně ujal povinností slečny Millsové,“ řekla přísně.

„Musel jsem, vždyť nevidí,“ hájil se.

„Zavázané oči jí nebrání prostřít stůl. Bude jí to trvat trochu déle, ale když jí poradíte, všechno zvládne sama. V poledne to vyzkoušíte.“

Jakmile Kitzi slyšela, že Scottová odešla, řekla: „Ta ženská mě nenávidí.“

„Myslím, že ne. Spíš se vám snaží pomoct. Opravdu.“

Dopoledne strávili předepsanými povinnostmi. Před obědem ji Calvin odvedl do jídelny a Kitzi podle jeho instrukcí prostřela k obědu. Scottová měla pravdu: přes počáteční nejistotu úkol zvládla.

V době vyhrazené na relaxaci a sportovní aktivity Kitzi zavrhla všechny nabízené možnosti. Posadila se na sluníčko a vyzvala Calvina, aby si šel zaplavat a zacvičit podle chuti. Odmítl.

„Podejte mi ruku,“ řekl.

„Proč?“

„Poběžíme. Jako vítr.“

„Takhle? Já se zavázanýma očima?“

„Nic se vám nestane,“ ujistil ji. „Pojďte!“

Po chvíli přece jen natáhla ruku. Pevně ji stiskl ve své. „Nejdřív pomalu. Udávejte tempo. Utíkejte!“

Začala opatrným poklusem, pod nohama ji lechtala stébla trávy. Jeho stisk ji povzbuzoval, po několika metrech se cítila jistější a zrychlila tempo.

„To je ono! Výborně. Máte rytmus. Běh má mít rytmus. A prodloužit krok. Můžeme ještě trochu přidat?“ pobízel ji.

Cítila, že se potí, ale zároveň jí bylo dobře. Nevnímala směr, ale nevadilo jí to. I když ji držel za ruku, připadala si nespoutaná, volná.

„Teď už přijde poušť, dopad bude tvrdší,“ varoval ji. „Chcete pokračovat?“

„Ano!“ vykřikla nadšeně.

Na písku zpomalila. Chytil ji pevněji; znovu získala jistotu a rozběhla se naplno, dokud jí stačil dech. Pak se ozvala: „Zastavte…, odpočineme si!“

Souhlasil.

„Tak, teď moje cviky,“ překvapil ji.

„Copak toho nebylo dost?“ zeptala se udiveně. Ještě pořád popadala dech.

„Potřebuju posilovat ruce a nohy, samotný běh nestačí. A protože tu nemám činky, jestli vám to nebude vadit, vezmu vás do náručí a budu utíkat s vámi. Co říkáte?“

Váhala.

„Pokud nechcete…“

„Jen mě napadlo, co by asi řekla Zlá královna,“ přiznala.

„Slečna Scottová?“ hádal. „Máte přece zavázané oči, nemůže nic namítat.“

„Tak dobře. Ne abyste mě pustil!“

Zvedl ji do náručí a rozběhl se. Poznala, kdy překročil hranici písku a doskočil na trávník. Uvědomovala si, jakou má sílu, cítila jeho svaly. Potil se, byl to důkladný trénink. Přitiskla se k němu. Jak je příjemné být znovu v mužském náručí! Zalitovala v duchu, když ji postavil na zem se slovy: „Tak − a jsme tady. Přímo na vašem zápraží.“

Natáhla ruku, aby ji vedl do pokoje. U dveří se zastavil.

„Podle pravidel už dál nesmím, slečno Millsová.“

„Calvine, uděláš pro mě něco? Budeme si tykat, ano? Říkej mi Kitzi.“

„Pokusím se,“ zazubil se a dodal: „Kitzi. Jak mi to jde?“ chtěl vědět.

„Výborně,“ pochválila ho.

„Mám se tu zastavit po studijní době?“

„Ano, Calvine.“ Zasmála se. „Povečeříme spolu. Jen místo sklenky šampaňského budeme mít modlitbu.“

Slyšela, že se otočil k odchodu.

„Calvine?“

Zarazil se. „Ano, slečno Mill… Kitzi?“

„Až odsud odejdu − a bude to zatraceně brzy − budeš jediný Člověk, kterého si nechám ve vzpomínkách. Jsi správný chlap. Ráda bych někdy poznala tvou babičku.“

„Určitě vás seznámím,“ sliboval. „Hned jak mi povolí návštěvy, přijede.“

„Už se těším,“ řekla nahlas. Hned si ale pomyslela: To už tady dávno nebudu. Zítra zavolám. Alice mě jistě začne přemlouvat, abych se vrátila domů. Jedině na ní mi záleží.

36

Návštěva v ordinaci doktora Woolmana jí na chvíli poskytla možnost osvobodit se od černé stuhy. Rozhlédla se po malé, vkusně zařízené čekárně. Stěny byly obložené světlým dřevem a sedačky měly béžové čalounění. Nečekala dlouho. Dveře se otevřely a lékař ji pozval dovnitř. Sám se hned vrátil ke stolu a poznamenal si něco do připraveného bloku. Když Kitzi vešla, ani nevzhlédl.

Už mě hodnotí, pomyslela si.

Po chvíli ho oslovila. „Vy jste pan Woolman?“

„Ano, ano, posaďte se, slečno Millsová.“ Promluvil vlídně, ale nepřestal psát.

„To se týká mě?“ odvážila se zeptat s pohledem na notes.

„Ne,“ odpověděl bez vysvětlení. Neuklidnilo ji to, spíše naopak.

Zkoumavě si ho prohlížela. Zdálo se jí, že má moc velkou hlavu; možná je to těmi hustými vlasy, trčí mu do všech stran, napadlo ji. Na nose mu seděly mohutné želvovinové obroučky brýlí. Tváře měl hladce oholené, nechával si jen prošedivělou bradku.

Konečně položil pero, zvedl hlavu a nasadil otcovský úsměv. „Tak, slečno Millsová. Předpokládám, že víte, proč jste tady.“

Protivila se jí jeho přehnaná laskavost.

„Přišla jsem, protože je to předepsaná povinnost. Psychiatrická prohlídka jednou týdně, není-li stanoveno jinak. Dnes zřejmě máte rozhodnout, jestli mě zařadíte mezi takzvané obvyklé typy.“

„Ne tak docela, slečno Millsová. Účelem první návštěvy je, abychom se trochu poznali a viděli, jestli budeme schopni spolupracovat.“

„A když to nepůjde?“ ptala se okamžitě.

„Jsou i jiné možnosti, odborníků je tady dost, ale k tomu se ještě dostaneme, pokud to bude nutné. Teď mi o sobě něco povězte,“ požádal ji.

Poposedává, je hodně nervózní a potřebovala by se napít, viděl, pravda, je tu teprve pátý den. Snaží se vystupovat jako vznešená dáma, hvězda, která zvládne jakoukoli situaci s přehledem. Trochu na ni zatlačit a zhroutí se docela.

„Co vás sem přivedlo?“ zeptal se, když stále mlčela.

Ach proboha, přece mě nebude nutit, abych si to všechno znovu připomínala! Už už měla na jazyku: jestli se chcete opravdu něco dozvědět, tak otevřte lahvinku a popovídáme si, proč ne? Věděla ale, co chce lékař slyšet, a tak poslušně odpověděla:

„Stres, který vyvolává moje práce. Hraní je námaha. A pomyšlení, že spousta lidí je závislá na vašem výkonu, spoléhá na váš úspěch… Myslím, že to člověk těžko vydrží, aniž by si našel nějaký ventil. Občas jsem to trochu přehnala.“

Usoudila, že se s odpovědí vypořádala celkem snadno.

„Měl jsem na mysli − proč jste právě tady?“

„Vždyť vám to říkám: občas jsem zašla do extrému.“ Mluvila příkřeji, než chtěla. Připadala si jako vězeň před porotou, která má rozhodnout o jeho dalším osudu.

„Vzhledem k tomu, že se uvidíme jen hodinu týdně, měla byste se vyjadřovat rovnou k věci. Co vás přimělo vyhledat pomoc kliniky?“

„Rovnou k věci?“ opakovala. „Dobrá. Tak tedy rovnou k věci. Podvedli mě. Lidé, které jsem měla za své přátele a věřila jim, mě zradili. Vyhrožovali mi a vyčítali, donutili jít sem. I moje vlastní dcera. Buď tahle klinika, nebo…“

„Nebo co?“ chytil ji za slovo.

„Strašili mě, že jinak už nedostanu příležitost hrát a s kariérou bude konec. Pozvali nějakého doktora, který pořád mluvil o nebezpečí poškození nervů − mám nervy stejně pevné jako kdysi.“ Aby svá slova dokázala, natáhla ruku. Chtěla, aby viděl, že se nechvěje, jenže se za chvilku začala třást a musela ji stáhnout zpět. „U psychiatra jsem vždycky nervózní,“ vysvětlovala rychle.

„Často jste je střídala, viďte?“

„Často?“ naježila se. „Proboha, byla jsem za celý život u čtyř! Tomu zrovna neříkám často.“

Hned se v duchu okřikla. Nenech se vyvést z míry, jen to zkouší. Tenhle pohovor je důležitý. Mysli si, co chceš, ale zůstaň zticha. Vzpomeň si na Sibylu, která stojí před porotou, protože zabila svého milence, a zahřej to úplné stejně.

Plaše se usmála, předstírala, že je v rozpacích. „Promiňte, doktore. Někdy jedno nevhodné slůvko vyvolá neadekvátní reakci.“

Kývl. Z výrazu nedokázala nic vyčíst. „Takže jste navštívila čtyři psychiatry. A co praktičtí lékaři? Měla jste jednoho ošetřujícího lékaře?“

Znovu vykouzlila pobavený úsměv. „Jednoho? V dnešní době? Nikdo přece nespoléhá na jednoho doktora, když existuje tolik specialistů. To není jako kdysi v Minnesotě. Ach bože, někdy si přeju, aby se vrátily časy, kdy se člověk mohl spolehnout na jednoho dobrého, rozumného a zkušeného vesnického doktora.“

Byla spokojena sama se sebou, zdálo se jí, že obstála i teď. Zaskočilo ji, když se klidně zeptal: „Kolik lékařů jste vystřídala za posledních pět let?“

„Kolik?“ opakovala. Proč to chce vědět?

„No, chodila jsem k panu Baumanovi, ten ale už umřel. Staral se o spoustu herců a zpěváků. Potom Cremoy… Nebo byl před Baumanem? Nevím, už si nevzpomínám.“

„Měla jste jich víc, ne?“

„Jistě… Ještě pár jich bylo.“ Kruci, kam míří? Co tím sleduje? Proč mu na tom tolik záleží, kolik jsem vystřídala felčarů?

„Ženy, které si vypěstovaly nějakou závislost, zejména závislost na alkoholu, střídají lékaře poměrně často. Pokaždé, když mají pocit, že je doktor začíná podezřívat z alkoholismu, vymění ho za jiného.“

„To není můj případ!“ bránila se okamžitě.

„Nerozčilujte se, slečno Millsová. Co jste to předtím povídala o své dceři?“

„Nemluvila jsem o ní,“ namítla.

„Zmínila jste se, že patří k těm, kteří vás zklamali, zradili, zastrašovali a donutili jít sem,“ připomněl jí. „Co vám konkrétně řekla?“

„Proboha, záleží na tom? Je jedno, co řekla!“ vybuchla Kitzi a prudce vstala. „Důležité je, že jsem tady proti své vůli, ne proto, že jsem chtěla. Musela jsem ujet, abych je neviděla a neslyšela jejich výhružky. Ten jejich výraz! Litovali mě… Nestojím o to, aby mě někdo litoval! Nepotřebovala jsem ani lítost matčina otce, když si mě tenkrát vzal k sobě a svou vlastní dceru, mou matku, vyhodil na ulici. Hřích matky nesmí poznamenat život nevinného dítěte, tohle si pamatuju, že říkal, svatouškovský mizera. Položil mi ruku na rameno a namířil ukazovák na matku: Táhni, poběhlice!“

„Svatouškovský − proč jste použila ten výraz?“

„Jak to myslíte, proč? Vždyť jste to právě slyšel.“

„Pochopil jsem, že vzal k sobě dítě a vykázal z domu matku, která se v jeho očích něčím provinila.“

„Otěhotněla a nebyla vdaná.“

„Také hodně pila? Proto otěhotněla?“

„Neměl právo ji vyhnat!“

„A připravit vás o matku?“

„Ano!“ souhlasila rozčileně.

„Proč ale svatouškovský?“ vrátil se k původní otázce. „To slovo znamená pokrytecký, definuje někoho, kdo se jen snaží vypadat ctnostný, svatý, bez hříchu. Jakou to má souvislost s vaším dědečkem?“

„Podívejte, když začneme slovíčkařit, nikam se nedostaneme. Celá tahle hodina je vlastně k ničemu. Proč tohle divadlo? Prostě mě vyhoďte − nebo jak tomu tady říkáte.“

Woolman se v křesle opřel. Když dlouho mlčel, ozvala se Kitzi. „Na mě vaše metody neplatí. Nevstanu a neřeknu: Jsem alkoholička. Na to zapomeňte. Až budu chtít, sama přestanu. Už jsem to ostatně předtím udělala.“

„Jistě mnohokrát,“ poznamenal tiše.

„Co je to s vámi? Potřebujete si tady všichni posílit vlastní ego? Děláte si čárky za každou celebritu, kterou se vám podaří uzdravit?“

„Nikoho neuzdravujeme,“ řekl klidně.

„Další slovní hříčka: neexistuje uzdravený nebo vyléčený alkoholik, jen člověk, který znovu získal vládu nad sebou samým a dokáže se kontrolovat,“ zarecitovala. „Dobrá, dělejte, jak myslíte, ale se mnou ztrácíte čas.“

Woolman se pohupoval v křesle. Na tváři se mu rozlil široký úsměv, který ji popudil; odhadla však, že je to tah, který ji má vyprovokovat, a tak se ovládla a zůstala zticha.„Slečno Millsová, všechno, co jste řekla, může být pravda. Nechcete tu zůstat, nebudete spolupracovat, vynasnažíte se nám ztížit každý krok. Přesto se mi nezdá, že je všechno ztraceno. Naopak − vyvoláváte ve mně optimismus.“

„Po všem, co jste ode mě slyšel…“

„Dovedu si představit, jak vám je, a tak to chápu. Chybí vám pití. Jste v neznámém prostředí, které jste si nevybrala. Byla jste zvyklá, že se o vás všude postarali − i to se změnilo. Jistěže vzdorujete a bráníte se. Na druhé straně, máme už nějakou zkušenost. A taky statistiku, čísla.“

„Padesát na padesát,“ neodpustila si.

„Ano,“ přitakal pomalu. „Ale v rámci těch padesáti procent jsou jak ti, kteří přišli dobrovolně, tak lidé, kteří se tu ocitli z donucení. Zdá se také, že ženy jsou o něco úspěšnější než muži. Takže nám budete muset prominout, že se ve vašem případě nevzdáme hned. My dva se uvidíme jednou týdně − pokud si sama nebudete přát promluvit se mnou častěji.“

„Schůzka za týden bohatě postačí,“ řekla. „Mohu teď jít?“

„Samozřejmě.“

Díval se, jak odchází. Očekával jsem vzdor, ale ne takový, povzdechl si v duchu. S herci je to těžké: jsou zvyklí vžívat se do tolika nižných rolí, že občas není snadné poznat, jestli jsou sami sebou, nebo ještě hrají. Zajímavá žena. Stálo by za to zachránit ji. Jenže kdo ví… Kdo ví…

37

Druhý den odpoledne byla jako na trní. Nemohla se dočkat konce odpolední skupinové terapie. Ještě hodinu. Za hodinu budu smět zavolat Alici. A potom jim tady všem vmetu do tváře: moje dcera mě potřebuje, musím se vrátit domů, je mi líto. Odchod má být vždycky důstojný, na to si Jock English potrpěl.

Měla trochu výčitky vůči Bertě. Je hodná, oběť nešťastné shody okolností. A Calvin taky, po něm se mi bude stýskat. Ten má aspoň jasný cíl: vrátit se do ligy.

Konečně se lekce chýlila k závěru. Kitzi byla podrážděná a nedůtklivá, minuty se táhly. Najednou si uvědomila, jaké je kolem nepřirozené ticho. Napadlo ji: koukají teď všichni na mě? Myslí si snad, že vstanu a řeknu tu zatracenou větu?

Trapný okamžik přešel. Joyce Scottová se s nimi rozloučila slovy: „Tak, je čas na cvičení. Myslím, že zvlášť dneska vám pohyb udělá dobře; máme za sebou vyčerpávající lekci.“

Kitzi slyšela, jak ostatní odsouvají židle a vstávají. Chytila Calvina za ruku. „Odved mě do její kanceláře,“ požádala ho. „Mám právo si zatelefonovat. Nejvyšší čas, abych odsud vypadla.“

„Nemůžeš odejít, Kitzi, to ne!“ Chytil ji za ruku.

„Ale ano, Calvine. Jdu pryč.“

„To mě mrzí,“ přiznal.

„Nemusíš o mě mít starost, Calvine. Bude mi líp, hned jak odsud zmizím.“

„Myslel jsem… Mrzí mě, že jsem zklamal.“

„Nezklamal jsi.“

„Měla ses znovu naučit na někoho se spolehnout. Scottová mi vysvětlila, že ten někdo jsem já. Jenže to nevyšlo, co?“

„Prosím, zaveď mě k ní do kanceláře.“Vyšli na chodbu. Než otevřel dveře ke Scottová, ještě jednou se pokusil ji přemluvit: „Nedělej to, Kitzi. Všechno si rozmysli. Prosím.“

„Promiň, Calvine, ale opravdu si musím zavolat.“

„Uvidím tě, než odejdeš?“ zeptal se.

„Jistě,“ slíbila. Přiměla ho, aby se k ní sehnul, a políbila ho na tvář. „Vyřiď babičce, že má skvělého vnuka,“ řekla.

Pomalu vstoupila do kanceláře. Tápala kolem sebe rukama. Za chvíli narazila na stůl. Beze slova si stáhla černou pásku a položila ji před Scottovou.

„Slečno Scottová, mám právo si zatelefonovat. Chci vědět, jaká je tu praxe.“

Scottová pochopila, že její snaha se v Kitziině případě minula účinkem. Kitzi jí na očích poznala, nač myslí.

„Není to jeho vina, Calvin je správný chlap. Věřím, že s ním dokážete zázraky. Teď ale k tomu telefonu − nerada bych volala z chodby, tam je… moc rušno.“

„Můžete zůstat tady. Máte patnáct minut,“ řekla Scottová.

„Díky.“

„Uvědomujete si, že v New Yorku je teď sedm,“ připomněla Scottová.

„Samozřejmě,“ odpověděla netrpělivě Kitzi, „strávila jsem dost času v Hollywoodu, znám ten rozdíl.“

„Dobrá. Půjdu, abyste mohla mluvit.“

„Klidně tu zůstaňte, ušetříme čas,“ vyzvala ji Kitzi.

„Jak myslíte.“

Kitzi zvedla sluchátko a vyťukala číslo. Kolikrát sehrála podobnou scénu na jevišti! Rozhodující telefonát. Jednou na policii, podruhé domů z nemocnice, někdy milenci…

Slyšela opakovaný dlouhý tón, ale na druhé straně nikdo nereagoval. Třikrát, čtyřikrát… Kde je Alice? V sedm se večeří. A co Evelina? Ta se nakonec ozvala. „Byt slečny Millsové.“

„Evelino? To jsem já!“

„Ach, slečno, slečinko…,“ Evelina se rozplakala.

„Evelino, prosím tě, neplač, jsem v pořádku. Kde je Alice? Můžu s ní mluvit?“

„Teď tu není.“

„Co to znamená? Jak to, že není doma? Kde je?“ ptala se rychle, vědoma si toho, že Scottová slyší každé slovo.

„U pana Morsea.“

„Jak to? Proč?“

„Napadlo ho, že se možná Alici stýská, když je pořád jen se mnou. Navrhl, aby povečeřela u nich doma. Do devíti je zpátky, nebojte se.“

„Jak si to mohl dovolit, chce mi ji ukrást, dokud jsem pryč, proto mě sem zavřel.“

„Slečinko…, slečno Millsová, uklidněte se, nic takového by neudělal…“

Kitzi ji netrpělivě přerušila.

„Tohle nepřipustím! Hned mu zavolám a vyřídím to s ním!“

„Slečno, neukvapujte se, jste moc rozčilená. Vzpomeňte si, že potom litujete,“ přemlouvala ji Evelina.

„Kdyby se ti někdo pokusil ukrást dceru, co bys udělala?“ Zprudka zavěsila. Otočila se ke Scottové a rázně se zeptala: „Povolíte mi ještě jeden hovor?“

„Slečno Millsová, myslím, že muž, kterému na vás tolik záleží, neublíží ani vám, ani vaší dceři.“

Kitzi přešla úvahu bez poznámky a zvedla sluchátko podruhé. Tentokrát se ohlásila pomocnice v domácnosti Morseových. „Ráda bych mluvila s Alicí Millsovou,“ řekla Kitzi.

„Zrovna večeří. Mohla byste zavolat později?“

„Povězte jí, že s ní chce mluvit matka!“

Zatímco čekala, probodla Scottovou zuřivým pohledem. Zaskočilo ji, když namísto Alice poznala Marvina.

„Kitzi?“

„Chci mluvit s Alicí! Mám pro ni novinku. Skvělou! Bude nadšená.“

„Takže to zvládáš,“ vydechl úlevou. „To je báječné, Kitzi! Hned ti ji pošlu.“

Odmlka se jí zdála nekonečná.

„Mami? Mamko, to jsem já.“

„Alice! Jsem tak ráda, že tě slyším! Jak se máš? Co škola? Jak…“ Už se nevydržela dál ovládat a rozplakala se. Nechtěla, aby byla Scottová svědkem takové slabosti, ale nedokázala slzy zadržet.

„Mami… Proč pláčeš? Stalo se něco?“

V jídelně si Marvin se ženou vyměnili pohledy. Florence naznačila muži, aby šel raději k telefonu sám, ale ten jen zavrtěl hlavou.

„Nepláču,“ vzlykla Kitzi a otřela si oči papírovým kapesníkem, který jí podala Scottová. „Mám pro tebe dobrou zprávu, holčičko!“

Alice se pootočila a oznámila Morseovým: „Maminka říká, že má dobrou zprávu. To je báječné!“ jásala. „Mami? Tak už povídej!“

„Děvenko moje, zítra odpoledne jsem doma!“ Vítězně se podívala na Scottovou. Zarazilo ji ticho na druhé straně. „Alice? Jsi tam?“

Dívka se ohlédla po Marvinovi a Florenci, překvapená i polekaná zároveň. Na okamžik ze sebe nevypravila slovo.

„Alice? Co se stalo?“ zeptal se Marvin.

„Maminka nejdřív plakala a teď mi říká, že zítra přijede domů.“

„Zítra? To přece nejde. Nemůže se vrátit tak brzy!“ vykřikl a vstal. „Promluvím s ní.“

„Ne, strýčku, já sama,“ zavrtěla rozhodně hlavou. „Mami? Teď ještě nesmíš! Neboj se, všechno je v pořádku. Mám se dobře, každý den chodím do školy, učím se… Dokonce jsme s Evelinou pozvaly na návštěvu pár děvčat z mé třídy. A několik kluků. Nemusím teď nikomu lhát, proč nejdeš k telefonu, nebojím se vejít ráno do koupelny, abych tě nepřekvapila, když je ti zle, mamko, prosím tě, vydrž to a vrať se, až budeš úplně vyléčená, maminko, prosím!“

„Alice…,“ vyhrkla Kitzi.

„Mami, neplač, prosím tě, ale nechoď domů už teď.“ I jí vyhrkly slzy.

Marvin jí vzal jemně sluchátko a Florence dívku objala. Konejšila ji: „Strýček Marvin s maminkou promluví. Všechno bude dobré, neboj se. Pojď si sednout, holčičko.“

„Kitzi,“ začal Marvin, „jestli miluješ svou dceru, zůstaň do konce měsíce, nebo i déle, pokud to bude nutné. Potom přijeď − vyléčená.“

„Jinak se vůbec nevracej, co? Ty mizero! Takhle sis to naplánoval! Chceš mi ji ukrást. Před několika lety jsi měl možnost ji mít. Vykašlal ses na ni! Zřekl ses jí. Druhou šanci už nedostaneš, s tím nepočítej!“

„Kitzi, prosím tě, jenom všechno komplikuješ, sobě i Alici.“

„Za pět dní se ti podařilo naočkovat jí spoustu lží, naučit ji, co má říkat lidem, jak mluvit se soudcem… Chceš, aby mě prohlásili za neschopnou postarat se o dítě, aby sis ji mohl nechat. Ale to ti nevyjde! Nedovolím…“ Vypětí bylo příliš silné. Uprostřed věty se rozvzlykala, nedokázala mluvit dál. Scottová jí jemně vzala sluchátko. „Pane Morse? Nese to dost těžce, ale uděláme, co bude v našich silách.“

„Opravdu se rozhodla odjet domů?“ zeptal se.

„Zatím ano. Pokud názor nezmění, nemůžeme ji tu držet.“

„To děvče potřebuje čas. Dnešní hovor oživil všechny rány, které se sotva začaly hojit.“

„Chápu. Budeme se snažit.“

Zavěsila. Vyňala pár kapesníčků a podala je Kitzi, která si zakrývala zarudlé oči. Pořád ještě nebyla schopna se utišit. Teprve po chvíli přiznala: „Nechce, abych se vrátila.“

„Řekla vám snad, že si nepřeje, abyste se vrátila? Anebo vás nechce doma dřív, než budete úplně vyléčená?“

„Nemůžu… Nevydržím to tu. Všichni ti lidé kolem…, jsou to masochisti… Nemůžu…“

„Slečno Millsová, podívejte se na mě. Je pro vás opravdu tak nepředstavitelné vyslovit: jsem alkoholička? Myslíte, že je to těžší než třeba: jsem diabetička? Nebo: mám nemocné srdce? Nepři– znáváte se přece k vraždě, jen připouštíte, že se stejně jako miliony ostatních nedokážete napít bez vážných následků.“

Neodhadla, zda ji Kitzi vůbec vnímá, protože stále opakovala: „Nechce mě doma… Ona mě nechce doma…“

„… dokud se nevyléčíte,“ připomněla Scottová.

Když vyšla ze dveří, zjistila, že Calvin na ni stále čeká. Tázavě na ni pohlédl.

„Calvine…, zatím domů nepojedu,“ řekla tiše. „To je báječné!“ neudržel se. „Skvělé!“ Zavázala si oči stuhou a následovala ho do jídelny.

38

Ráno se vzbudila v šest a okamžitě ji popadl vztek.

„Darebáci!“

Berta si oblékala kalhoty. Na okamžik přestala a podívala se na Kitzi. „Kdo tentokrát?“

„Všichni! Scottová. Marvin. Spikli se a poštvali ji proti mně. Je mi jedno, co říkají − nejsem špatná matka! Obětovala jsem se…“

„Ano?“ skočila jí Berta do řeči. „A jak? Přišlas domů a uvařila, vyprala? Probdělas noc vedle její postele, když byla nemocná?“

„Taky sis na mě zasedla?“ vybuchla Kitzi.

„Má milá, všechny se nějak obětujeme. Ale kvůli tomu tady nejsme, tak se tolik nechlub a zkus se s tím porvat. Buď dělej to, co my obyčejní, anebo se seber a vrať se − jako beznadějná alkoholička.“

Kitzi, už bez pásky na očích, stála na trávníku s tváří obrácenou k vycházejícímu slunci. Najednou si uvědomila přítomnost někoho dalšího.

„Dobré ráno,“ popřál jí Calvin. „Nepůjdeme se kousek projít?“

„Raději ano,“ svolila, „nakonec, je to přece meditační procházka.“

Vyrazili svižným krokem, Kitzi se snažila držet tempo s dlouhonohým mladíkem. Šla mlčky, pohled upřený před sebe. Koutkem oka ji sledoval.

Páni, ta je ale naštvaná! Snažíme se jí pomoct, copak to nepochopí?

„Kitzi…“

Zpražila ho pohledem.

„Kitzi, máš kolem sebe lidi, kteří ti drží palce, aby ses uzdravila a vrátila ke své dceři.“

„Proboha! Zrovna jsem si vyslechla kázání od Berty!“„Když jsem babičku odbýval, že mi něco říká pořád dokola, odpověděla: Pravdu je potřeba opakovat.“

„Tvoji babičku taky nikdy nezavřeli sem!“

„To ne, ale určitě by tu byla užitečná. Chlapče, připomínala mi, svět ti nic nedluží, ale ty jemu mnoho. Tak si nestěžuj a pohni kostrou.“

„Dobrá Calvine. Co máš ještě na srdci?“

„Myslím, že tady si máme co oplácet. Úspěch jednoho je úspěchem všech. Ale s nezdarem je to stejné. Podívej, třeba ty a já. Když jsi mě chytila za ruku, věděl jsem: tahle dáma tě potřebuje, spoléhá na tebe. Jestli odvedeš svou práci, bude jí líp. Vypadá to, že je ti to jedno, ale mně ne. Měla by ses trochu snažit − kvůli mně. Dlužíš mi to.“

„Úplně nejlepší by bylo dát si teď pořádnou vodku s ledem,“ ukončila hovor.

Před polednem si všimla nové příchozí, mladé ženy. Byla stejně vysoká jako Kitzi, tmavé vlasy měla hladce sčesané dozadu, úzký bledý obličej se tak zdál nápadnější.

Tuhle jsem ještě neviděla. Asi přijela, když jsem měla zavázané oči. Měla by se jinak upravit, není ošklivá, jen se nesnaží zdůraznit pěkné rysy.

Zdálo se, že se nová žena stydí, zjevně se necítila ve své kůži. Když spatřila Kitzi, plaše ji oslovila: „Slečno Millsová, jsem tak ráda…“

Proboha, jen to ne. Další obdivovatelka. Ne tady a ne teď! „Ano?“ řekla nahlas.

„Jsem Laura Coombsová. Tolik jsem se těšila, až vás uvidím.“

„Těší mě, Lauro.“

„My dvě… Máme něco společného,“ pokračovala žena.

Kitzi málem vyhrkla: To pochybuju − kromě závislosti na alkoholu. „Ano? To mi povězte.“

„Obě jsme hrály Jennifer.“

„Jennifer? Jennifer…,“ lovila Kitzi marně v paměti.

„Jennifer. V Bláznivých letech.“

„No ano, Jennifer.“ Jak mi to mohlo vypadnout z hlavy? Proč mi poslední dobou tak vynechává paměť? Nasadila sladký úsměv. „Někdy mi to musíte vyprávět.“

„Bylo to jen školní představení,“ snažila se Laura chvilku s hvězdou prodloužit.

„Viděla jsem pár skvělých školních představení,“ ujistila ji Kitzi, už trochu nervózní.

Calvin stojící opodál si její netrpělivosti všiml. Chytil ji za ruku. „Máme deset minut, než začne další sezení. Nepůjdeme na kávu? Můžete pak klidně pokračovat. Mezi námi, dneska je vynikající, chystala ji slečna Millsová.“

Vyšli na chodbu.

Lauře bylo šestadvacet. Se svým mužem se seznámila na škole v Iowě, vzali se ještě za studií. Chtěla odejít do Chicaga, zdokonalit se v herectví a pokusit se prorazit v New Yorku, jenže Cliffa, manžela, přijali na lékařskou fakultu a potřebovali každý dolar. Jeviště vyměnila za kancelář, začala pracovat jako sekretářka vedoucího malé firmy s potřebami pro zemědělce. Zůstala tam po celou dobu Cliffova studia, pak už bylo pozdě vrátit se k herectví. Navíc se přestěhovali do místa, kde si Cliff odbýval předepsanou praxi.

Když se manžel konečně osamostatnil, koupili domek a ona se vrhla na zařizování. Potom jí ale najednou zbývala spousta volného času. Tehdy začala pít, sama, tajně, aby neohrozila mužovu kariéru. Časem si osvojila řadu triků, dlouho nic netušil. Když se vrátil domů, čekala na něj příjemná upravená žena. Pokud pracoval do noci, našel ji spořádaně spící v ložnici. Nenapadlo ho, jaké tajemství před ním skrývá.

Postupně se začala bát sebe sama. Chtěla si najít zaměstnání, aby vyplnila čas, ale manžel byl proti. Ženy lékařů nepracují, namítal. Snad jen charitativní pomoc v nemocnici je společensky přijatelná. Zkusila to, ale zjistila, že jí pití chybí. Obojí se kombinovat nedalo, a tak práce nechala.

Ulevilo se jí, když zjistila, že je těhotná. Najednou měla smysl života. Už nemusela jen celý den čekat na manžela. Jediným problémem bylo, že se nedokázala vzdát alkoholu. Pokračovala tedy jako dřív. Díky svým mistrným technikám ji neodhalil dokonce ani tehdy. Ani lékař, kterého pravidelně navštěvovala. Všiml si sice, že Laura potřebuje mnohem větší dávky léků, pokud mají být účinné, ale z ničeho ji nepodezříval.

To, co nutně následovalo, bylo příčinou Lauřina příchodu na kliniku.

Calvin jim přinesl kávu k malému stolku v rohu. Kitzi si stále udržovala odstup. Pomalu usrkávala ze svého šálku.

Mám dost vlastních starostí. Nepotřebuju si přidávat cizí.

Cítila na sobě Lauřin prosebný pohled.

„Kdy jste to věděla najisto?“ zeptala se mladá žena.

Co, proboha? Že musím pít pravidelně?

„Kdy jste si poprvé řekla: Budu velká herečka?“ upřesnila Laura.

„Ach, tohle,“ vydechla Kitzi. Kruci, to mám vysypat životopis? Ale co, už jsem to omílala tolikrát… Začala.

„V šestém ročníku jsme měli hrát na Den díkůvzdání, však to znáte, Otcové poutníci, John Alden žádá jménem kapitána Milese Standishe Priscillu o ruku. Chtěla jsem hrát Priscillu, ale byla tam ještě jedna dívka, moc dobrá. Řekla jsem si, že musím být lepší než ona. Každý večer jsem si před zrcadlem zkoušela pohyby, gesta, opakovala text, hlavně tu větu: Proč nemluvíte za sebe, Johne Aldene? Je tak notoricky známá, bála jsem se, že se mi všichni budou smát, takové klišé. Lámala jsem si hlavu, jak z toho ven. Až ten poslední večer před rozhodující zkouškou jsem na něco přišla.“

Laura hltala každé její slovo. „Co jste udělala?“ zeptala se dychtivě.

„Vlastně to byla náhoda. Ne, ne docela. Náhlá inspirace. Už jsem vyzkoušela všechny možné způsoby, jak tu větu říct, ale pořád jsem nebyla spokojená. Nakonec jsem se před zrcadlem dala do breku. A tehdy mě to napadlo.“

Teď už byl zvědavý i Calvin. „Co, Kitzi? Cos vymyslela?“

„Slzy. Když jsem se ubrečená otáčela zády k zrcadlu, napadlo mě, že zrovna tohle udělám − jen naopak.“

„Jak − naopak?“ vyhrkla Laura.

„Až mě bude John Alden žádat o ruku Standishovým jménem, budu tak zoufalá, že se na něho nedokážu dívat. Stojím zády k publiku, on čeká na odpověď. Mlčím, dlouho, teprve potom se pomalu otáčím a podívám se na něj. V očích mám slzy, i publikum je vidí. Tehdy se zeptám: Proč nemluvíte za sebe, Johne Aldene? Nikdo si jistě netroufne se smát.“

„To by si nedovolili!“ vžila se Laura do vyprávění. Na chvíli se odmlčela. „Tenkrát jste se rozhodla?“

„Ano,“ přikývla Kitzi.

„Ano, samozřejmě.“ Laura si povzdechla. „Taky jsem měla svou chvilku, ale nic tak dramatického.“

Calvin, na kterého viděla jen Kitzi, gestem naznačil: Ptej se, ať se může vymluvit.

„Povídejte, Lauro.“

„Není to tak zajímavé…,“ bránila se.

„Určitě je, jinak byste si to nepamatovala.“

„Tak dobře,“ svolila. „Bylo mi devět, vlastně skoro deset. Připravovali jsme vánoční představení o narození Krista a zkoušeli scénu ve chlévě. Ježíšek zrovna přišel na svět a já ho měla zabalit do plenek. Podali mi… tu věc. Podívala jsem se a zhrozila se. Nějaká vycpaná stará punčocha přece nemůže představovat Ježíška! Učitelka mi vysvětlovala, jak mám ten balík položit do jesliček, jenže já nemohla. Jen jsem tam stála. A ona povídá: Když to nezvládneš, Lauro, jistě se najde jiná holčička, která to dokáže. Nechtěla jsem tu roli ztratit, doma už všichni věděli, že mám hrát, a slíbili, že přijdou.

Tak jsem si řekla: Lauro, musíš uvěřit, že je to miminko. Zvedla jsem tu punčochu, pohoupala v náručí a opakovala si: Je to on. A opravdu jsem tomu začala věřit. Představila jsem si dětskou tvář a uložila ho do jeslí. Všichni mě chválili, jak to bylo dojemné, plné citu. Tenkrát jsem věděla, že se můžu stát herečkou.“

„Takhle to začíná − když si člověk uvěří a potom svou víru promění ve skutečnost.“

„Možná bych to byla dokázala, nebýt… tolika jiných okolností.“

„Určitě byste to zvládla, Lauro,“ ujistila ji Kitzi.

Laura se najednou otočila a políbila ji. Hned však zrudla rozpaky a vyběhla z haly. Kitzi pomalu zvedla ruku a dotkla se tváře, ještě vlhké od doteku Lauřiných rtů.

Calvin tiše prohodil: „Bylo moc hezké, cos udělala.“

„Ano?“

„Opravdu. Byla ze všeho tak vyděšená, ustrašená…“

„Vždyť to nic nebylo, Calvine.“

„Sama se bojíš a nelíbí se ti tady, ale dokázalas ji povzbudit.“

Poznámka o strachu ji otrávila. Raději dopila zbytek kávy, aby se udržela a nevytkla mu to.

„Kitzi… Můžeš mi něco říct?“

„Co?“

„Ta historka o Priscille, byla pravdivá?“

Na chvilku zaváhala. „Calvine Thompsone, jsi úplně nesnesitelný! Jak jsi to poznal?“

„V basketbalu musíš číst lidem z očí, abys věděla, co soupeř udělá. Někdy se dívá doleva, ale pak přihraje na pravou stranu. Předstírá. Oči ho většinou prozradí. A tvůj pohled říkal: Chci té dívce pomoci.“

Cítila, že upadá do rozpaků, a tak rychle zažertovala: „Asi potřebuju častěji zkoušet, když to bylo tak nápadné.“

„Nejsem psycholog,“ řekl, „ale asi bys měla vědět, že jsi docela příjemná osoba.“

Zasmála se. „Máme nejvyšší čas.“

39

Skupina zahájila jako obvykle. Všichni se postavili do kruhu, chytili se za ruce a zarecitovali: „Bože, dej mi sílu…“

Když se posadili, překvapilo je, že se ozvala Laura, plachá, stydlivá.

„Chci to vyslovit,“ oznámila skoro šeptem.

Ztichli a téměř zatajili dech, aby ji nepolekali. Nadechla se.

„Jmenuji se Laura Coombsová a jsem alkoholička.“

„Ahoj, Lauro!“ pozdravili ji všichni s výjimkou Kitzi. Někteří zatleskali a Berta, která seděla vedle, jí stiskla dlaň.

Divadlo pro děti jako ve školce. Tohle já nikdy předvádět nebudu! umiňovala si Kitzi.

Laura pokračovala. „Včera po příjezdu jsem měla strach. Připadala jsem si sama, odříznutá od světa. Bez… bez možnosti něčeho se napít. Bylo mi mizerně, jak fyzicky, tak psychicky. Potřebovala jsem sklenku nebo aspoň prášek. Nejlíp obojí. Na léky jsem si zvykla brzy, chápete, muž je doktor…

Pití ale bylo horší. Hned od začátku, už když vykonával předepsanou praxi, jsem zůstávala dlouho sama. Často odcházel i v noci, kolikrát ho volali v úplně nesmyslnou dobu, míval osmačtyřicet hodin pohotovost…“

„Kecy!“ houkl Brad Corell. „Jsem tu skoro měsíc a brzy se vrátím domů, ale než odejdu, musím říct jedno: Mám po krk ženských, které svoje pití dávají za vinu manželovi. Vyčítají chlapovi, co pracuje od rána do večera, že je nechává samotné. Přitom mají tolik možností, jak vyplnit den! Už mě nebaví tohle poslouchat!“

„Snažila jsem se,“ podívala se Laura zlostně na Corella. „Zapsala se na univerzitu, nakoupila spousty knih… Jenže většina zůstala ležet na polici. Tehdy už mě ovládalo pití. Začala jsem vynechávat přednášky a nakonec se studiem skončila. Pořád ještě mi ale zbývala nějaká… řekněme… hrdost. I když…, pokud někdo pije jako dřív já, snad se ani o hrdosti nebo sebeúctě mluvit nedá! Když na tom ale záleželo, dokázala jsem se ovládnout a nikdo nic nepoznal.“

Odmlčela se na chvilku. „Dlouho to nefungovalo. Několik týdnů už bylo nad mé síly. Myslela jsem si, že jako těhotná vydržím bez sklenky. Proto jsem také o dítěti Cliffovi řekla. Chyba! Velká chyba. Ve snu by mě nenapadlo, jak všechno skončí.

Dítě… Cliff se bude vracet z ordinace dřív. Přála jsem si otěhotnět. Budu se starat o dítě a vyplním čas. Od školy jsem užívala antikoncepci, takže to nešlo tak rychle. Dokonce mě chvílemi deptala obava, že snad ani počít nemůžu.“

„A pila jste víc,“ prohodila Berta tiše.

„Ano.“

„A přesto jste si pořád myslela, že jako těhotná s tím skoncujete,“ poznamenal Corell.

Kývla. „Nakonec se mi podařilo přijít do jiného stavu. Doktor mi dal spousty rad − co mám jíst, jak cvičit, čemu se vyhýbat. O alkoholu se také zmínil, ale ani ho nenapadlo mě podezřívat. Slíbila jsem si v duchu, že poslechnu a udělám všechno, co mi radí.

Mé předsevzetí vydrželo tři dny. Potom, jako každý alkoholik, jsem sama se sebou začala smlouvat. Jedna sklenka přece nikomu neublíží. Prolistovala jsem řadu pojednání o škodlivých účincích alkoholu. Ve všech stálo, že přesné množství poškozující plod není známo. Jeden drink to jistě nebude, utěšovala jsem se.“

Nettie Rosensteinová zavrtěla hlavou. „Jeden drink… Poslední sklenka… Něco takového neexistuje.“

Laura pokračovala. „V mém případě opravdu ne. Nechyběla mi vůle držet se ostatních pokynů. Cvičila jsem, pravidelně jedla, docházela na hodiny, kde nás připravovali na porod. Na pohled jsem se nijak nelišila od ostatních žen. Dokonce jsem na sebe byla pyšná: všechno zvládám. Nic netuší. Uvěřili mi.

Dítě se narodilo předčasně. Věděla jsem, že ženám-alkoholičkám takové nebezpečí hrozí. Doktoři se nejdříve se domnívali, že je to jen komplikace, která někdy prvorodičku postihne.

Brzy mi došlo, že něco není v pořádku. Nepřinesli mi děcko, abych je nakrmila. Ptala jsem se po něm. Sestry mi řekly, že se nechová normálně. Polekala jsem se a zavolala Cliffovi. Nebyl u porodu, ale slíbil, že promluví s doktorem. Jenže uplynul celý den a žádný mi nic nevysvětlil.

Rozhodla jsem se zjistit, co se děje, a vypravila se na oddělení novorozenců. Sestra se mě snažila zadržet, ale já ji odstrčila, celá nesvá a snad i trochu agresivní. Chyběl mi alkohol, celé dva dny jsem neměla ani kapku. Asi jsem začala být i hysterická. Zavolali tedy lékaře, předepsal mi sedativa. Uklidnila jsem se, ale stejně pořád myslela na dítě.“

Se sklopenou hlavou upírala oči na své dlaně, neměla odvahu pohlédnout na lidi kolem. Ale pokračovala.

„Proč… Proč se mnou nechtěl doktor mluvit dříve, než přijede Cliff?“ Obtížně hledala slova. „Když se setmělo a chodby ztichly, vstala jsem a vrátila se na oddělení novorozenců. Na postýlkách visely jmenovky, ale mé děťátko v pokoji nebylo. Nemohlo zemřít, říkala jsem si, to by mi jistě pověděli. Přemýšlela jsem, kde bych je našla. Snad na intenzivní péči, narodilo se přece předčasně, napadlo mě. Cestou mě nikdo nepotkal. Jediná sestra ve službě měla zrovna plné ruce práce s miminkem, které hlasitě plakalo a celé se třáslo. Prosmýkla jsem se mezi inkubátory, ale ani tam mé děťátko neleželo. Nakonec jsem se rozhodla zeptat sestry, která stále ještě pomáhala tomu malému. Nenechala mě domluvit. Paní Coombsová, zamračila se, sem nesmíte. Vraťte se zpátky do pokoje. Povídám jí tedy: Chci vidět své dítě! A ona odpověděla, abych počkala na doktora Burdetta, ten že mi všechno vysvětlí. Vykřikla jsem, že musím zjistit pravdu, a v tom se otevřely dveře a vešel Burdett. Za ním Cliff. Moje přítomnost ho zjevně zaskočila, to jsem poznala. Proboha, Lauro, tady…, začal. Sestra rychle vysvětlila, že mi nedovolila vejít, a já už to nemohla dál poslouchat. Začala jsem křičet, že mi všichni lžou. Pronikavě jsem ječela, až mě doktor popadl za ramena a řekl: Asi to takhle bude lepší. Zavedl mě k jednomu inkubátoru a tam… tam to leželo. To. Něco malého, tmavého, zkrouceného… Nejhorší byl obličej, tak hrozně znetvořený… Napadlo mě, že je to jako hračka ze surové hlíny, která někomu upadla na zem. Nic nebylo na svém místě, oči, nos, čelist… Odvrátila jsem hlavu, ale Cliff mě přinutil otočit se zpátky. Zavřela jsem oči. Násilím mi roztáhl víčka. Podívej se! Podívej se, cos udělala! Kdyby Burdett nezasáhl, myslím, že by mě asi zabil. Doktor mě odvedl zpátky do pokoje. Všude už byla tma, ale nerozsvítil. Za chvíli se objevil Cliff. Burdett mu nařídil, aby zůstal venku. Potom mi začal promlouvat do duše.

Hovořil tiše, ale říkal přitom tak strašné věci, že mi do smrti budou znít v uších. Lauro, vzal mě za ruku, právě jste viděla předčasně narozené dítě, které trpí abstinenčními příznaky, protože se narodilo jako alkoholik. Už během vývoje se u něj vytvořila závislost. Stručně řečeno: kdykoli jste se napila, dostalo dávku i vaše dítě. Aniž mělo na vybranou. Bohužel přitom také utrpělo vážná poškození, deformace.

Třásla jsem se a plakala, vyptávala se, jestli se jí − byla to ona − dá nějak pomoci. Burdett odpověděl, že se poradí s Cliffem. Potom vyšel na chodbu. Nechal mě tam, samotnou v tmavém pokoji.

Za nějakou dobu přišel manžel. Posadil se na židli v rohu pokoje a řekl mi, že dítě pravděpodobně nepřežije ani do rána. Namítla jsem, že by snad pomohla nějaká operace, ale on jen zavrtěl hlavou. Vysvětlil, že takto postižené děti mají nejen vážná tělesná poškození, ale také těžké vady mozku a nervové soustavy. Neptala jsem se dál. Cliff s Burdettem se asi dohodli, že bude lepší nechat ji umřít. Ve dne v noci mě pronásleduje pomyšlení na to, že jsem ji zabila.

Cliff se snažil ovládat a být ke mně ohleduplný, ale oba jsme cítili, že to mezi námi už nikdy nebude jako dřív. Vzájemné pouto se přetrhlo té noci na novorozeneckém oddělení intenzivní péče. Zabila jsem jeho dceru. To mi nikdy nemůže odpustit. Ani já to nedokážu.“

Laura měla slzy v očích.

První se ozval Chamberlain. „A my vás teď máme politovat,“ prohlásil cynicky a podíval se na ni přes stříbrné obroučky brýlí.

August Chamberlain se nahlas vyjadřoval málokdy. Většinou naslouchal a zdálo se, že každého v duchu kritizuje. Pokud promluvil nahlas, zpravidla člověka odsoudil. Dnes se tvářil ještě přísněji než kdykoli jindy. S pevně semknutými rty se chladnýma šedýma očima díval na Lauru, která hlasitě plakala.

„Jako všichni ostatní jste si sem nepřišla pro pomoc, ale pro rozhřešení. Ale my můžeme litovat jen to dítě, vás ne! Pro vás a pro vaši žalostnou historku mám stejné slovo, které tu padá nejčastěji. Nepatří sice do mého obvyklého slovníku, ale jsem si jist, že vaše vyprávění spravedlivě hodnotí.“ Nepřestával ji paralyzovat pohledem.

„Poslyšte, Chamberlaine,“ oslovil ho Harlan Brody, „nesnáším sebelítost zrovna jako všichni ostatní, ale nescházíme se tady proto, abyste si na nás vylíval vztek. Sedíme tu, abychom se přiznali ke svým chybám a uvědomili si je. Váš problém neznám, ale možná by vám pomohlo, kdybyste se jednou vymluvil i vy!“

Chamberlain, s nezbytnou nezapálenou cigaretou v koutku, sepjal ruce, propletl ukazováky a vážným kazatelským tónem pronesl: „Milý příteli, dospělý muž, který zasvětil svůj život reklamě na pilulky proti bolení hlavy a vaginální gely, mi těžko může říkat, co mám dělat.“

„Jak to přijde,“ nedal se Brody, „že vy, zástupci sdělovacích prostředků, kteří vždycky s jistotou víte, jak řídit stát i svět, si nedokážete udělat pořádek ve vlastním životě?“

V tu chvíli zasáhla Joyce Scottová. „Vzájemným osočováním se nikam nedostaneme. Co Laura? Máte nějaký nápad, jak jí pomoci?“

Chamberlain pokračoval, tentokrát promluvil opět k Lauře. „Vy, mladá paní, jste dítětem nové doby. Naučili jsme se porozumět, interpretovat, zhodnotit a odpustit, všechno díky velmi výnosnému obchodu zvanému psychiatrie.

Můj kolega z Moskvy… nebo snad z Prahy…? mi jednou řekl nad sklenkou vodky: američtí psychiatři jsou vynikající alchymisti − podařilo se jim proměnit vinu ve zlato. Vy, Lauro, jste produktem toho nesmyslu. Jedním dechem se tu přiznáte ke zločinu − téměř vraždě − a pláčem si vynucujete odpuštění. No, u mě je tedy nenajdete!“

Kitzi byla tak rozčilená, že vykřikla: „Vy blázne! Nikdy nemůžete pochopit, jak je ženě, když porodí dítě! I když to jde bez komplikací, žádný chlap si ten pocit nedokáže představit. A pokud se něco stane, jako třeba Lauře, každá žena s ní musí soucítit. Kdo je bez viny, ať hodí kamenem!“

„Dobré nebe!“ usmál se Chamberlain sarkasticky, „zavadil jsem o náboženskou strunu tam, kde bych ji čekal nejméně. Dáma cituje bibli. Dáma, která zná v New Yorku každou zapadlou knajpu! Místo aby pospíchala na jeviště, vysedávala po barech a dala každému ožralovi, kterému se ještě postavil.“

Kitzi zůstala jak opařená a nezmohla na slovo. Tím poskytla Chamberlainovi volný prostor k dalšímu moralizování.

„Slečno Millsová, znám vás celkem dlouho, od mužů, kteří dělají pro mé noviny. Chodí i do barů na West Forties a dost často vás tam viděli. Pár jich také ocenilo vaši přízeň.“

„Moje minulost nijak nesouvisí s touhle mladou ženou. Teď se bavíme o ní, ne o mně.“ Kitzi se konečně trochu vzpamatovala.

„Citace z bible bych těžko označil za diskusi,“ štěkl Chamberlain. „Tvrdím, že slova jiných opakují jen ti, kteří se na vlastní myšlenky nezmohou. Vy jste si tak ostatně vybudovala kariéru, že? Odříkávala jste na jevišti cizí moudrosti, aby lidé na odchodu obdivné vydechli: Ta Kitzi Millsová, to je chytrá hlavička! Jenže když dojde opravdu na vás, nemáte vcelku světu co sdělit. Tak se raději vrátíte k citátům, to je poslední útočiště polovzdělanců zatížených předsudky. Kdo jsi bez viny,“ ušklíbl se. „My, hříšníci, viníci mladí i staří, tu sedíme a navzájem si rozumíme. Odpouštíme si. A proč? Protože ani jeden nemá čisté svědomí. Ideální situace! Kdo by odolal? Vězte, že já ano! A tak mi všichni promiňte, že teď odejdu.“

Otočil se a vykročil ke dveřím. Než sáhl na kliku, maličko zavrávoral a zdálo se, že spadne. Calvin, který seděl nejblíž, okamžitě vyskočil, aby ho zachytil. Zbytečně − Chamberlain se jen chystal na závěrečný výstup. Namířil dlouhým kostnatým prstem směrem ke Kitzi.

„Kdo si k čertu myslíte, že jste? Vy, která jste si tak zmršila vlastní život, si troufáte mít pochopení pro někoho jiného?!“

Zasažená a ponížená jako nikdy předtím Kitzi prudce vstala a zřetelně nahlas řekla: „Jsem Kitzi Millsová a té mladé ženě rozumím, protože jsem taky alkoholička!“

40

Pozdě večer, kdy Kitzi sepisovala záznam do deníku, si znovu promítala hádku s Chamberlainem. Napadalo ji hned několik ostrých replik, které mu měla odpoledne vmést do tváře, když zaútočil na Lauru a potom i na ni.

Joyce Scottová ale na stránce neshledala nic hodnotného. „Slečno Millsová, pořád uhýbáte. Píšete o Chamberlainovi, ale ne o sobě.“

Kitzi přešla do útoku, aby nemusela odpovídat. „Proč oslovujete většinu lidí křestním jménem, ale já jsem pořád Millsová?“

„Protože je znám, alespoň si to myslím. Vás ne. A nebudu, pokud se nesvěříte.“

„Po tom, jak se ten starý mizera zachoval k Lauře, si nenechám kálet na hlavu.“

Scottová se pousmála, což Kitzi okamžitě popudilo.

„Zdá se vám, že to bylo k smíchu?“

„Ne, to vůbec ne. Jen mě pobavilo, jak jste si vy dva podobní.“

„Kdo? Já a…?“

„A August Chamberlain.“

„Nesmysl!“

„Taky se tu schovává. Dává si na chvilku pauzu. O to nám ale nejde, chceme, aby se lidi zbavili závislosti a naučili se odolávat alkoholu napořád. Vy i Chamberlain o to nestojíte, k našemu programu přistupujete oba stejně: jako voják, kterého povolali. Splníte si svou povinnost, a až odsud odejdete, začnete znovu pít. Kdyby to nebylo proti etickým zásadám, dovolila bych vám nahlédnout do jeho deníku. Skvělé záznamy, pokud jde o svět, politiku, zaměstnance kliniky i ostatní pacienty. Psát opravdu umí, vtipné postřehy, které se dobře čtou. Jen úmyslně zapomíná na sebe. Každý den mi sice nechá nějakou osobní poznámku, ale nedovolí mi proniknout blíž. Nemůžu přijít na to, proč začal s alkoholem, jen doufám, že se mi to nakonec podaří. Člověk se přece nemůže celý život uzavírat do sebe.“

Kitzi se zeptala: „I o mně se bavíte s ostatními pacienty?“

„Zmínila jsem se o Chamberlainovi jen proto, že máte opravdu dost společného. Jste výborná herečka, ale nemělo by to být na překážku léčbě. Domnívala jsem se, že pomohou ty zavázané oči, ale mýlila jsem se, ani teď nedůvěřujete ostatním. Co se vám přihodilo, že se tak straníte okolního světa?“

„Svět je důvod,“ poznamenala Kitzi chladně. „Když jste nahoře, všichni se vás snaží jenom využívat. Právníci, manažeři, producenti, tisk… Dostanete se nakonec do stadia, kdy nevěříte nikomu; já už je prožívám dost dlouho.“

„Škoda, že se nedalo natočit, jak jste se dnes odpoledne zachovala.“

„Nemohla jsem se dívat, jak se do ní ten mizera naváží. Je to jako když vidíte režiséra, který ponižuje mladou herečku, která se ještě učí; taky nemůžete mlčet.“

„Je v tom něco osobního, že jste se jí tak zastala?“

„Kdybyste znala lidi jako je Jock English, který se v tom přímo vyžívá, porozuměla byste mi.“

Scottová se na chvilku odmlčela, pak jen zlehka přikývla, Kitzi pochopila, že rozhovor je u konce. Může odejít a věnovat se svým povinnostem.

Už za dveřmi jí začala vrtat hlavou poslední otázka Scottové. Co měla na mysli? Proč jsem se Laury zastala?

41

Následující skupinové setkání začalo rozpačitě. Všichni měli na paměti bouřlivou diskusi z předešlého dne a drželi se zpátky. I Chamberlain byl zticha, seděl a pokuřoval.

Po dlouhé odmlce se Scottová obrátila na Kitzi: „Slečno Millsová, něco vás ráno trápilo?“

Všichni se na ni podívali. Kitzi ji v duchu proklela. Dobře, ty potvoro! Sama sis o to řekla.

„Není snadné o tom mluvit. Jak všichni víte, když jste tu nějakou dobu bez pití, vyjasní se vám mozek. A vybaví se vám věci, na které jste si přáli zapomenout − proto jste sáhli po sklence. To se stalo i mně.“

Udělala na chvilku dramatickou pauzu. Poočku sledovala Scottovou, která poslouchala téměř s dychtivým výrazem.

„Někteří z vás už asi byli na odvykací kúře, kde člověka nutí polykat různé chemické látky, které vyvolávají po požití alkoholu nevolnost, máte dojem, že umíráte. Po týdnu mučení si přísaháte, že už se v životě nedotknete sklenky. Mám pravdu?“

Berta přikývla, také Ward McGivney a Harlan Brody. Věděli, o čem Kitzi mluví.

„Také jste nakonec zjistili, že to nefunguje. Jakmile jste venku, uděláte cokoli, abyste se dostali k pořádnému drinku. Nedokážete myslet na nic jiného, i kdyby vás to opravdu mělo stát život. Pití je pro vás důležitější než všechno ostatní. Se mnou…“ Znovu se odmlčela, jako by sbírala odvahu mluvit o tak bolestném prožitku. Navlhčila si rty špičkou jazyka a pokračovala. „Zrovna jsem se tehdy vrátila z takového pětidenního zázračného pobytu, před sebou týdenní šňůru vystoupení. Začínala v Saint Louis. Když jsem dorazila do hotelu, doručili mi vzkaz, abych hrála v Bílém domě. Myslím, že Leontyne Priceová − nebo snad Lena Hornová − nemohla na jeviště kvůli zánětu hrtanu. První dáma mě naléhavě žádala, abych zaskočila a předvedla svůj sólový výstup; připadalo jí nemožné zrušit představení, které měli zhlédnout hosté tak významní, jako král Saúdské Arábie a jiní vysocí hodnostáři. Bílému domu samozřejmě neodmítnete, že ne. I když jsem si spíš potřebovala odpočinout, souhlasila jsem, sbalila nejnutnější a za dvě hodiny už stála znovu na letišti.“

Podívala se na své dlaně, aby vzbudila dojem, jak je pro ni zpověď vyčerpávající.

„Myslím… Začalo to už v letadle. Hodiny nečinně sedíte a jde na vás klaustrofobie. Pokoušíte se číst, ale nedokážete se soustředit. Pak si v hlavě procházíte svůj part a najednou znervózníte. Máte všechny věci? Nezapomněli jste na něco? A zrovna v tu chvíli kolem projde letuška s občerstvením. Šampaňské? nabídne vám. Prokletí první třídy − vlastně vám pití vnutí.“

„Přesně,“ poznamenal tiše Walter Riordan.

„Přísahám, že si nepamatuju, jestli jsem řekla ano, ale když už tam jednou sklenka byla, napila jsem se. Pořád jsem myslela na své číslo, ale přitom usrkávala víno. Za chvíli mi letuška dolila. A tak to šlo celou cestu.

Později jsem se dozvěděla, že na mě čekala limuzína a dva muži z ochranky; ještě že poslali dva, jeden by mě asi těžko zvládl. Odvezli mě do Bílého domu, ukázali, kde se mohu převléknout, někdo mi samozřejmě pomohl, a osobní kadeřnice první dámy mě učesala. V devět hodin, kdy skončila formální večeře, přišlo na řadu mé vystoupení. Bože, jak jsem na ně byla nažhavená!

Nedokážu si vybavit cestu na pódium. Židle byly uspořádané do půlkruhu, kolem nízkého stupínku. Někdo mi dokonce musel pomoci, zakopla jsem, ale naštěstí udržela rovnováhu. Abych to nějak zamaskovala, prohodila jsem jakoby nic: Malý krůček pro ženu, ale mílový krok pro ženské pokolení. Zdálo se jim to vtipné a zasmáli se, jen první dámu jsem neoklamala, poznala jsem jí to na očích.

Snažila jsem se nebrat ji na vědomí, ale věděla jsem, že přes všechny obavy z případných diplomatických nepříjemností mě lituje. Lítost! Nemůžu vystát lidi, kteří mě litují! Nepamatuji se na celé číslo, jen mi utkvělo, že jsem zpívala popaměti a moc se neshodla s doprovodem. Chudák ten mladík u piána, nakonec se mi přišel omluvit. On mně!

Potom to bylo ještě horší. Později mi řekli, že jsem nařkla krále Z nepřátelství k Židům, prý se v tu chvíli rozhostilo hrobové ticho. Navíc jsem cestou zpátky znovu zakopla; jistě bych byla upadla, kdyby mě jeden z pořadatelů nezachytil.“

Tiše se rozplakala.

„Bylo to tak strašně trapné… ne, nejen trapné… ostudné, zahanbující. Zostudila jsem sebe, mou zemi, mého prezidenta.

Celou cestu do Saint Louis jsem si opakovala, že musím něco dělat, znovu nad sebou získat kontrolu, aby se něco podobného už nikdy neopakovalo. Proto… myslím, že hlavně proto jsem tady.

Novináři ve Washingtonu byli milosrdní a druhý den mě na stránkách nerozcupovali, možná proto, že si taky často přihnou.“

Párkrát tiše vzlykla a potom přiznala: „Tehdy jsem si uvědomila, že proti alkoholu jsem bezmocná a že se mi život vymkl z ruky.“

Berta vstala a přes kruh přešla k ní. Objala ji. „Kitzi, nezapomeň, že tě všichni máme rádi. Uvidíš, bude ti líp, když jsi nám všechno řekla.“

I ostatní přidali pár chápavých a povzbudivých slov. Kitzi se nechala utěšovat.

Dojemnou scénu přerušil břitký hlas Augusta Chamberlaina. „Nepoznali jste, že všechno jen hraje? Lítost není na místě, zaslouží spíš hlasitý aplaus. Tohle bylo jedno z nejlepších čísel, která kdy předvedla! Alespoň z těch, která jsem viděl.“

Pomalu rytmicky vytleskával.

„Co uvidíme jako přídavek?“ dráždil Kitzi. „Part z Kupce benátského? Nebo něco zazpíváte? Třeba Pochod klaunů? To bude ono!“

„Vy darebáku!“ vykřikl Calvin. „Netrapte ji!“

„Hochu,“ odpověděl Chamberlain tónem dospělého, který vysvětluje děcku naprosto triviální problém, „opravdu to nechápete? Dělám to kvůli ní. Tahle krásná žena, okouzlující, kdykoli se jí to hodí, a skutečně nadaná, bez ohledu na okolnosti, měla jistě nějaký důvod, aby nám sehrála divadlo. Možná chtěla přesvědčit samu sebe, že zvládla první krok. Stejně jako já se k němu nedostala, třeba se jí to nikdy nepodaří. Namísto upřímného doznání jaké jsem tu vyslechl od některých z vás, si to svoje prostě vymyslela. Přesněji, upravila skutečnost.“

„Milé dítě,“ oslovil teď přímo Kitzi, „jsem dost starý, abych vám tak mohl říkat, já vás tam viděl. Tenkrát v Bílém domě, když vás tak narychlo povolali. Pracoval jsem jako korespondent pro saúdsko-arabské The Times, znal jsem se s králem, proto mě pozvali.“

Rozhlédl se po ostatních. „Tehdy byla výborná. A úplně střízlivá. Je pravda, že maličko klopýtla, když vystupovala na pódium, a také skutečně pronesla ono: Malý krůček pro ženu… Sklidila ohromný aplaus. Ale že by byla opilá, málem upadla nebo urazila Jeho Výsost? Určitě ne,“ zavrtěl hlavou.

„Když jsem ji před chvílí sledoval, nešlo mi z hlavy jedno: seděl jsem tam, ale tohle jsem neviděl. A přece se mi všechno zdálo povědomé. Lámal jsem si hlavu − a přišel na to. Podobnou scénu jsem viděl v jedné hře. Hrdina se ucházel o prezidentský úřad, jeho žena měla problémy s pitím a při jedné příležitosti udělala přesně to, co nám slečna Kitzi popsala. A kdo myslíte, že hrál onu manželku? Ano, nikdo jiný než naše slečna Millsová. Mezi námi, hra za moc nestála, výjimečný byl jen její výstup. Slečno Millsová?“ podíval se na ni.

Vztekle si ho změřila, pak prudce odstrčila židli a rychle vyběhla ven.

42

Zbytek dne uplynul bez dramatických výstupů. Kitzi mlčela, ani ostatní se ji nepokoušeli oslovit.

Pozdě odpoledne, v čase vyhrazeném k relaxaci, vyrazila sama na procházku. Po chvíli za sebou zaslechla kroky. Předpokládala, že se ji snaží dohnat Berta, a tak zrychlila tempo. Když se za ní ozvalo kašlání, poznala Augusta Chamberlaina.

Zastavila se a otočila. Sípal s každým krokem, v koutku úst měl i teď nezbytnou cigaretu.

„Slečno Millsová… Slečno!“ Stěží popadal dech. Počkala, až dojde blíž. Mezitím si ho prohlédla: vysoký, hubený, šaty na něm visely, jako by je zdědil po někom nejméně o dvě čísla větším. Nohavice kalhot se mu dole ohrnovaly, vypadal spíš jako bezdomovec než zahraniční korespondent.

„Slečno Millsová… Rád bych vám vysvětlil…“ Znovu mu došel dech.

Kitzi se polekala, že by se mohl zhroutit, ale vztek jí bránil mu nějak pomoci.

„Slečno Millsová,“ začal za chvíli znovu, „Myslím, že čekáte omluvu, ale proto jsem vás nesledoval. Nepochopil jsem, čeho se snažíte dosáhnout, ale když jsem vás poslouchal, řekl jsem si: Ne, to ne, to jí nemůže projít. Musel jsem to udělat.“

„To je všechno?“ zeptala se stroze.

„Ne, to není všechno. Možná by se mi mluvilo líp, kdybychom šli dál. Kvůli ostatním. Ale pomalu, samozřejmě, rychleji nemůžu.“

Zaváhala a potom přikývla. Vykročili. Zdálo se jí, že v paprscích zapadajícího slunce není tak bledý. Upřeně se díval před sebe a vypadal ustaraně. Několikrát si špičkou jazyka navlhčil rty.

„Víte, my dva jsme pár,“ spustil. „Až příliš inteligentní. Vy máte talent, jste bystrá šikovná herečka. Někteří lidé zaměňují nadání za dovednost, není to totéž. S talentem se člověk rodí, dovednost si musí osvojit. A já? Vynikám ve svém oboru stejně jako vy ve vašem. Podával jsem zpravodajství z dvanácti válek a z tolika povstání a revolucí, že to ani nespočítám. V některých hlavních městech mě přijmou raději než některé diplomaty. Mé články a postřehy se pořád ještě slušně prodávají; nemít problémy s dechem, mohl bych přednášet od rána do večera za fantastické částky. Tenhle způsob života mě ale nikdy nepřitahoval, člověk je moc osamělý. Stejně jako vy. Nebo ten mladík, Calvin. Hotely. Spousta zbytečného času. Pití je nejsnazší.

Příběhy nás všech se zase tolik neliší. V detailech jistě, ale základní schéma je víceméně stejné.“

Proč mi to povídá? Jestli je to jeho doznání, mel by raději počkat na skupinu. Vypadá ale dost odhodlaně, budu ho muset vyslechnout.

„Já ale pil už dávno předtím, než jsem začal jezdit na přednášky. Vlastně hned od nástupu do redakce. Bylo mi dvacet a právě jsem dostal práci u Akron Beacon Journal. Ještě pořád vládla prohibice. Mezi chlapy platilo pravidlo: jakmile v redakci padla, zašli jsme na sklenku − na hodně sklenek − do podniku naproti. Snažil jsem se s nimi udržet krok a oni se bavili tím, že se mě pokoušeli opít. Vždycky jsem to zvládl se ctí. Když Roosevelt zrušil prohibici, bar otevřeli legálně a dostat alkohol bylo jednodušší. I levnější. V té době už Guse Chamberlaina provázela pověst známého pijáka. Úžasné časy! Miloval jsem svou práci a na konci směny mi zadarmo nalívali, jen pro ty sázky.

Netušil jsem, že se ze mě pomalu stává alkoholik. I když zvláštní: psal jsem bystré postřehy, dokázal ostře kritizovat; aspoň jsem si to myslel. Psaní bylo nejdůležitější. A já je skvěle zvládal.

Pak najednou přišel můj Den D. Víte, jak to bývá. Odhadujete, plánujete, dřete, doufáte, sníte a připravujete se. Ale dokud nenastane ten velký zlom, nic moc se vlastně neděje. S vámi to bylo stejné. Vzpomínám si na vaše první představení, dojemné sólo. Z takových momentů se rodí kariéra. I já zažil svůj.“

Zeptal se: „Vy si asi nepamatujete guvernéra Daveyho z Ohia, že ne? Hloupá otázka, ani nemůžete, tehdy jste ještě nebyla na světě. Nikdy se nedostal do učebnic, ostatně − proč taky? Jenom já mám důvod na něj nezapomenout. O Daveyho se tehdy zajímala vyšetřovací komise, kvůli volebním machinacím. Mně přidělili sledovat dění v Columbu. Každý den jsem seděl v soudní síni a posílal příspěvky do redakce. Byly to svěží čtivé články, měly švih. Denně se objevil v novinách můj sloupek a v neděli dokonce dlouhé zpravodajství.

Než vyšetřování skončilo, vyhledal mě jakýsi chlapík a představil se jako šéfredaktor listu New York Times. Myslel jsem si, že žertuje, ale on začal vážně o zaměstnání a o penězích. Jestli bych prý pro něj nechtěl pracovat − kývl jsem okamžitě.“

Všiml si, že se Kitzi chvěje; blížil se večer, ochladilo se.

„Asi bychom se měli vrátit,“ řekl, trochu omluvně i zklamaně zároveň. Pochopila, že by rád příběh dokončil.

„Ještě ne, pokračujte prosím.“

Přikývl. Na chvilku se zastavil, aby si zapálil cigaretu. „Nebude vám to vadit, nebo ano?“ zeptal se. „To je peklo, když si člověk na něco zvykne.“ Dvakrát si zhluboka potáhl.

„V New Yorku bylo živo, ale spousta zajímavějšího se děla v Evropě. Gulagy v Sovětském svazu, kde údajně nechávali lidi hladovět. Popravy kulaků. V Německu chlapík jménem Hitler; v Americe nikdo nevěřil tomu, co hlásal nebo psal, všechno se zdálo tak nereálné. Jeden člověk ze zahraniční sekce − sedávali jsme spolu občas v baru na Čtyřicáté třetí − lamentoval: kdybych nebyl tak starý! Auguste, obrátil se ke mně, jsi mladý a máš spoustu energie. Pošlu tě do Evropy.

Tak jsem se z novináře stal zahraničním korespondentem. Tenkrát se takový post rovnal vyznamenání, něco jako členství v prestižním klubu. Dneska má dopisovatele každý zatracený plátek a všechny televizní stanice.

Byl jsem v Paříži v srpnu 1939, když Němci uzavřeli se Sověty dohodu o neútočení. Celý svět ten tah překvapil. Pro nás, u baru v Ritzu, to znamenalo, že Rusové zaručili Němcům bezpečnost na východní frontě. A v září to začalo. V Paříži jsem mohl bezpečné spát − Maginotova linie Němce zadrží. Když padla, podařilo se mi ujet do Portugalska. Poslal jsem Lorimerovi telegram, aby věděl, co se mnou je, a on mi okamžitě odpověděl: Za každou cenu odjeď do Moskvy. Myslel jsem si, že mu přeskočilo, vždyť tam se nic nedělo. Jenže byl zkušený, odhadl, že Hitler se pohrne na východ. Když se události daly do pohybu, už jsem byl v Moskvě! Němci postupovali západní částí Ruska stejně, jako procházeli Belgií, Holandskem a Francií, jako horký nůž máslem. V Moskvě jsme žili ze dne na den, z hodiny na hodinu. Pili jsme vodku a modlili se, aby napadl sníh. Jestli Němce mohlo něco zastavit, byl to právě sníh a mrazy. Potom přišel Stalingrad.“

Chamberlain vyměnil vyhaslou cigaretu za novou a zapálil si. Jednou dvakrát vdechl kouř a pak ji také udusil; stačilo mu, že ji má v ústech.

„Nedokázal jsem sedět na zadku v Moskvě. Články v Pravdě vypadaly moc vyumělkovaně, až příliš, plné heroismu. Podařilo se mi odjet do Stalingradu − a tam jsem viděl opravdový boj na vlastní oči. Polozbořené budovy, ze kterých se střílelo. Co bylo ráno dobyto, večer získal nepřítel, aby se za pár hodin situace znovu obrátila. S řekou za zády museli Rusové vydržet, nebo padnout. Viděl jsem obojí.

Posílal jsem své články a Rusové se postarali o to, aby v pořádku došly. Komunisté měli zájem, aby se ve státech objevily mé zprávy, měly pomoci získat podporu Ameriky. Postupně mě znali po celých Státech, stovky novin využívaly mé reportáže z východní fronty, mé postřehy se staly součástí rozhlasového vysílání.

Nacisté nakonec zkrachovali na nedostatečném zásobování. Po kapitulaci se mi od ruské strany dostalo privilegia doprovázet skupinu, která zjišťovala stav zbytků německé armády. To byl počátek konce nepřemožitelné nacistické válečné mašinerie.

Když Timesy otiskly v plném znění mou zprávu čítající čtyři tisíce slov, stal jsem se okamžitě hrdinou v Moskvě i ve Washingtonu. Přidělili mě k ruské armádě, která teď postupovala na západ, aby likvidovala polorozpadlá německá vojska. Němci se Sověty houževnatě bojovali, mnohem intenzivněji než proti Spojencům na západě, protože, na rozdíl od Američanů a Britů, znali plány Ruska.

Do Berlína jsem vstoupil jako první Američan, s ruskými vojsky, samozřejmě. Němci se poschovávali. U Stalingradu vládla úleva i nadšení z vítězství, tady, v Berlíně, bylo jen ticho.“

Chamberlain se probral ze vzpomínání. „Je skoro tma, raději půjdeme zpátky.“

Kitzi přikývla. Vykročili měkkou trávou k bílým budovám. Okna pokojů už zářila do šera.

Určitě mi toho chce vyprávět víc, usoudila Kitzi, ale on celou cestu mlčel. Ozval se až u hlavního vchodu.

„Nevím, proč jsem vám to všechno říkal. Chtěl jsem mluvit o vás, ne o sobě. Možná najdu nějakou spojitost.“

Otočil se a odešel. Kitzi ho pozorovala, jak prochází chodbou, vysoký, hubený, s mírně nahrbenými zády. Ještě se zastavil a vytáhl z kapsy krabičku cigaret. Pak zmizel ve svém pokoji.

43

V noci se Kitzi převalovala mnohem víc než obvykle. Nakonec přes sebe přehodila župan a vyšla na chodbu.

V hale svítily tři lampičky. U jednoho stolku seděla Nettie Rosensteinová a pletla šál. „Pro snachu,“ vysvětlila. Usmála se na Kitzi a dodala: „Je zase těhotná.“

„Hezké barvy,“ pochválila jí dílo Kitzi.

Na druhé straně spatřila Harlana Brodyho, zuřivě psal. Byl tak zabraný do práce, že by si Kitzi ani nevšiml, nebýt Chamberlainova suchého kašle. Vzhlédl, usmál se na ni a znovu se věnoval deníku.

Chamberlain se otočil, když si bral cigaretu, a zahlédl Kitzi. Namířil na ni ukazovákem a naléhavě zašeptal: „Vy a já…, co jsem začal vyprávět…“

Kitzi se na něj tázavě podívala.

Usmál se. „Asi jste trochu zmatená, stejně jako já. Možná bude lepší, když si zbytek dočtete.“ Podal jí deník. „Mám příšerný rukopis, většinu času jsem strávil u psacího stroje. Ale jestli se vám to podaří rozluštit, třeba pochopíte, co jsem se pokoušel říct.“

Zaváhala. „A smím? Myslela jsem, že záznamy čte jen Scottová.“

„Vedou nás přece k tomu, abychom se o své zážitky podělili s ostatními. Tak proč ne?“ nedal se odradit.

Otevřela desky a podívala se na první stránku. Písmo jí připomnělo dceru. Chamberlain si zapálil novou cigaretu a rukou rozptýlil kouř na druhou stranu. Kitzi se dala do čtení.

Vím, že tenhle deník má odhalit mé myšlenky, pocity a zážitky. Rozhodl jsem se ale psát o jiné osobě, která, jak se zdá, toho sama není schopna.

• • •

Kitzi zvedla oči a podívala se na něj. Nic nevysvětloval, jen ji pobídl, aby pokračovala.

Naprosto ji chápu, protože jsem stejný jako ona. Vědom si své vlastní důležitosti, bráním se myšlence, že existuje nějaká vyšší moc či síla; naše náprava je tedy dost nepravděpodobná. V mém případě to není žádná velká ztráta. Jeden doktor mi dokonce doporučil, abych nepřestával pít, prý alespoň nepropadnu depresi. Smířím se s tím, ale ostatní ne, takže se musím pokusit bojovat. Kdo ví, možná mi to nakonec prodlouží život o nějaký ten den.

Naše slečna Millsová, moje slečna Millsová, je ale úplně jiný případ. Nazývám ji majetnicky Moje slečna Millsová, protože sleduji její kariéru od samého začátku. Mnohokrát jsme se ocitli ve stejnou dobu v témže městě, ona na jevišti, já v přednáškovém sále jako odborník na Kreml a Rusko. Mám-li být upřímný, místo toho bych raději sledoval její představení. Jednou jsem dokonce zmeškal začátek vlastní přednášky, vrátil jsem se tehdy pozdě z jejího matiné.

Přitahuje mou pozornost nejen proto, že je talentovaná a krásná, ale také proto, že se podobá někomu, kdo pro mě moc znamenal. Ale to teď není podstatné.

Poté, co přijela sem na kliniku, jsem ji vídal denně. Poznal jsem ji z jiného pohledu. Přestože je velmi nepřístupná, zjistil jsem, že jsme si v lecčem dost podobní.

Oba možná zvládneme první krok, uznáme, že proti alkoholu jsme bezmocní. Druhý krok je ovšem nepřekonatelná bariéra. Nedokážeme uvěřit ve Vyšší moc. Kdo je to? Bůh? Patřím k prvním příslušníkům generace, která ho popřela. A ona je z těch posledních. Není to ovšem jediný důvod. Pro naše zaměstnání je nezbytná důvěra v sebe sama. Musíme být přesvědčeni, že jsme strůjci vlastního osudu. Pro takové lidi je nepředstavitelné svěřit se do rukou kohokoli jiného, tudíž ani vzdát se vyšší moci.

Ještě něco mi občas vrtá hlavou. Třeba jsme oba podvodníci. Hraju stejně jako ona. Podvědomě se obáváme, že i když se budeme chtít spolehnout na vyšší moc, odvrhne nás. Mě určitě. Když jsem se celé půlstoletí vzpíral uvěřit v existenci jakéhokoli Boha, proč by mě on měl najednou vyslyšet? Tak jsem ho předešel a odmítl já jeho. Stejně mi už moc času nezbývá.

Jenže u slečny Millsově se jedná o něco úplně jiného. Pokud včas změní své zvyky, má před sebou spoustu let. Přál bych si, abych jí dokázal pomoci najít cestu k druhému a třetímu kroku, jenže já jsem ten poslední, jehož příkladu by měla následovat.

Vy, slečno Scottová, máte jistě víc možností; povzbuďte ji a podpořte. Prosím vás, udělejte pro ni něco! Jestli bych přece jen mohl být užitečný, poraďte mi jak. Prosím.

Kitzi dočetla a Chamberlain viděl v jejích očích slzy.

„Nenapadlo by mě, že na mě někomu takhle záleží,“ řekla tiše.

„Nejdříve jsem si myslel, že obdivuji váš talent. Za dva dny mi došlo, že důvod je jiný. Takovou dceru jsem mohl mít, uvědomil jsem si. A potom mi došlo, že mi připomínáte ji.“

„Ji?“

„Byla to osudná náhoda. Byrokratický omyl. V zemi, kde vládne úřední šiml, může mít záměna papírů tragické následky. I když se časem na chybu přijde, bývá pozdě ji napravit.“

Otočil se, aby si zapálil cigaretu, ale Kitzi si domyslela, že důvodem je spíše jeho zpověď, zřejmě nejtěžší v životě.

„Věřím, že neměli v úmyslu ji zabít, někdo jen vykonal nařízení. Nejhorší bylo, že už jsem pro ni měl v ruce propouštěcí rozkaz. Jenže když se na omyl přišlo…“

Najednou se odmlčel. Típl cigaretu a řekl: „Je pozdě, zdržuju vás. Šestá odbije co nevidět.“ Vstal. Kitzi mu stiskla dlaň. Podíval se na ni: „Tohle je poprvé, zatím tu na mě nikdo nesáhl, asi proto, že se chovám tak rezervovaně. Je ale příjemné cítit teplý lidský dotek.“

„Ona, ta žena, o které jste mluvil, také vás milovala?“

„Ano,“ přikývl smutně. „Ano, milovala. Víte, všechno byla chyba. Láska. To nejúžasnější, co se mi přihodilo tam nebo onde. Omyl byl, že jsem v šestapadesátém pospíchal do Budapešti. Sověti si to vyložili jako…, nepochopili… To je jedno, co si mysleli.“

Na chvilku ztichl.

„Když vypuklo povstání v Maďarsku, naskákali jsme − skupina amerických korespondentů − do auta a vydali se na hranice. Věděli jsme, že nás přímo do Maďarska nepustí, tak jsme nahlásili, že jedeme do Vídně, a odtamtud snadno dorazili do Budapešti.

První zprávu jsem odeslal po několika hodinách. Město ještě ovládali povstalci. V Moskvě zhodnotili mé hlášení jako velmi nepřátelské a útočné.“

Uvolnil ruku z Kitziiny dlaně a sáhl po další cigaretě. Krabička byla prázdná. Zmačkal ji a řekl: „Mám karton na pokoji. Chudák soused, zatím mi všechno toleruje. Být na jeho místě, dávno bych se vyhodil.“

Potlačil kašel a pokračoval: „Promiňte mi, že vás tak okrádám o čas; přišla jste sem, abyste doplnila záznam do deníku, a já vás takhle zdržuju.“ Šoural se ke dveřím. Zdál se tak opuštěný… Zalila ji vlna soucitu. „Nechcete kávu? Bez kofeinu?“ zavolala.

Otočil se a s hořkým úsměvem prohodil: „Teď mě litujete, viďte?“

„Ano,“ přikývla, „je mi vás líto.“

„Výborně. Lidi to vždycky popírají, jako by to bylo něco nezdvořilého. Líbí se mi, že mě někdo politoval. Tu kávu si dám.“

V hale zůstali sami, ostatní si už odešli lehnout. Kitzi a August Chamberlain seděli v křeslech a upíjeli ze šálků. Dívali se na sebe.

Usmál se: „Připomínám vám někoho já? Otce? Dědečka? Nebylo by divu, léta na to mám.“

„Jeho určitě ne,“ zavrtěla hlavou. „Byl kněz. Kvůli němu se nejspíš nedokážu dostat přes druhý krok. Vychovával mě, když matka odešla. Když ji vyhodil, přesněji řečeno, protože byla těhotná, ale ne vdaná.“

„Takže vám osud dopřál pořádný kus poctivé výchovy, viďte.“

„Hodně kázání, to ano. Ale řádné poctivé vychování…“ Odmlčela se.

„Můj otec vyráběl koňské postroje. Když jsem se narodil, měl zrovna zakázku pro dělostřelecký oddíl, vojsko se chystalo do války, do první světové,“ řekl. Napil se kávy a bezděky zašátral po cigaretách.„Ano,“ poznamenal, „zažil jsem, jak svět přešel od koňských postrojů k tankům a nakonec atomové bombě. Úžasný pokrok − a přitom nejsme o nic moudřejší, abychom se domluvili a žili v míru. Jen technika zabíjení je vyspělejší a efektivnější.“

Najednou vyhrkl: „Měli tehdy vědět, že se mi dá důvěřovat. Musel jsem do Budapešti. Co by jinak řekli v redakci? Maďarsko v pohybu − a kde je sakra Chamberlain? Jak může ignorovat nejžhavější událost roku?! Někdo v Kremlu si se mnou asi chtěl vyrovnat osobní účty a Budapešť posloužila jako dobrá záminka. Víc nepotřebovali, jakýkoli důvod se hodil.

Byla tak krásná, něžná, křehká. Vystupovala v divadle. Tančila. Baletka.“ Omluvně se usmál: „Není to moc taktní, opěvovat před ženou jinou, navíc také umělkyni.“

Sklopil zrak a zadíval se do šálku. Kitzi pochopila, že se o neznámé víc nedozví, vzpomínka pořád bolela.

„Potom jste začal pít?“

„To jsem zvládal už dlouho předtím. Občas o tom vtipkovala, říkala, že jsem měl být Rusem, tak často jsem byl namol. Po Maďarsku se toho moc dělat nedalo. KGB nás v Moskvě držela zkrátka, vysedávali jsme a pili.“

Najednou změnil téma. „Přišla jste sem, protože jste dostala strach ze smrti? Jako Riordan?“ zeptal se.

„Ne.“

„Já taky ne. Nejsem tady ze strachu. Ani ne dobrovolně. Spikli se proti mně. Můj syndikát, manažer a dva doktoři. Sešli se a prohlásili, že se buď půjdu léčit, nebo umřu. Ale oni mě prý nenechají umřít, nakonec − ještě pořád jsem pro ně zdrojem peněz. Takže mě donutili, proto na mě terapie nezabírá. Kdybych věděl, že je tu někde láhev vodky, okamžitě po ní sáhnu. Zaplatil bych, co by si kdo řekl. Jako člověk, který trpí nevyléčitelnou nemocí.“

Kitzi ho chtěla povzbudit: „Povídali, že ti, kteří jsou tu z donucení, bývají stejně úspěšní jako dobrovolníci.“

„Já vím, padesát na padesát.“

„Lepší než nic.“ Sama nad sebou užasla: Proč takhle mluvím, když tomu ani já nevěřím?

„Ta zatracená skupina!“ vybuchl najednou. „Snad bych měl nějakou šanci, nebýt těch společných sezení. Nejsem jako oni, sakra! Ani podomní obchodník, ani žena v domácnosti! Jsem specialista na Sovětský svaz, v západním světě mi nikdo nemůže konkurovat.“

Znovu zkoumal pohledem dno teď už prázdného šálku. „Asi bych snesl ještě jedno,“ prohodil. Vstala a vrátila se s plným hrníčkem. Pohrával si s ním, ale nepil. Místo toho se zeptal: „Co se z vás Scottová pokoušela dostat, že jste si vymyslela tu historku s Bílým domem?“

Pokrčila rameny.

„Asi něco hodně důležitého. Tolik jste se snažila uhýbat.“

Mlčela.

„Jednou to někomu budete muset říct,“ namítl.

„Zveličujete to,“ ujistila ho. „Požádala jsem jen, aby povolila mé dceři návštěvu.“

„Což odmítla,“ doplnil. „Mají tu přísná pravidla. Proč by měla přijet dřív?“

„Chtějí mi ji ukrást,“ vysvětlila.

„Oni? Ukrást?“ opáčil tónem, který ji donutil pokračovat.

„Připadám vám paranoidní? Jsem alkoholička, ale ne cvok! Ještě pořád jsem na tom líp než někteří tady kolem. Nikdy jsem nesedla za volant opilá, ani si nepřivodila vnitřní krvácení…“

„No ano, kromě několika omluvitelných hříchů jsme všichni nevinní. Třeba ta mladá žena, Lily?“

„Laura,“ opravila ho.

„Ano, Laura. Věřím, že neměla v úmyslu někomu ublížit a už vůbec ne vlastnímu dítěti. Rozdíl mezi zdejším uzavřeným světem a tím opravdovým venku spočívá v tom, že v tom reálném vás odsoudí, pokud se prokáže úmysl. Tady není obdobný důkaz nutný, zločiny se pokládají za zločiny podle rozsahu napáchané škody. Moudřejší přístup. Kdo z nás chtěl ublížit ostatním? Bohužel jsme to ale udělali,“ pokýval smutně hlavou.

Poklepal znovu rukou na kapsu, kde obvykle míval krabičku s cigaretami. „Mám na pokoji ten karton. Teď už je opravdu nejvyšší čas jít. Dobrou noc, má milá.“

Ještě chvíli slyšela jeho pomalé tiché kroky. Rozhlédla se kolem sebe. Všichni jistě spí, napadlo ji. Vypláchla oba šálky. Necítila se ani unavená, ani ospalá. Vyšla na verandu, sedla si ke stolku a otevřela modré desky. Zamyslela se. Potom se zahleděla na měsíc, jasný, zářivě bílý. Roztřásl ji chlad. Přitáhla si župan blíž k tělu a opřela se. V uších jí stále zněla Chamberlainova slova.

Jsme stejní. Nechceme se svěřit ostatním. Chudák Laura, napadlo ji vzápětí, ještě že nemám na svědomí něco podobného. Znovu se jí vybavila Chamberlainova tvář. Co měla znamenat ta poslední úvaha? Snažil se jí naznačit, že jsem Alici nesmyslně ublížila podobně jako Laura své dceři? Že se mé pití stalo součástí jejího života, aniž se mohla bránit?

Ve svitu měsíce se dala do psaní.

44

Joyce Scottová seděla za stolem a váhala, kterým deníkem začít. Někteří pacienti měli za sebou téměř celé čtyři týdny pobytu na klinice. Většinu z nich zajímalo, co se změnilo venku v době jejich nepřítomnosti. Mnozí si kladli otázku, jak zareagují, až jim někdo nabídne drink, trápila je obava, jestli se vyrovnají s reakcemi okolí a nezapadnou zpátky do starých kolejí právě vlivem prostředí. A jak je vůbec známí a kolegové přijmou? Případy, kdy se člověk jako vyléčený alkoholik stal vyvržencem společnosti, nebyly vzácné. A hlavně − co doma? Budou jako pod mikroskopem? Začnou je děti nebo partner poočku sledovat a hlídat? Uvěří jim po tolika lžích, lstivých úskocích a nesmyslných výmluvách?

Scottové připadalo, že mnohé záznamy by mohla citovat zpaměti.

Do jiné skupiny patřili lidé, kteří očekávali svou první návštěvu, manžela nebo ženu, děti, milence… I jejich zápisy odrážely oprávněný strach a zmatek. Jaké bude naše první setkání v tomhle prostředí?

Přesto se o ně nebála tolik jako o pacienty typu Chamberlaina a Kitzi, kteří se zatím nedostali přes první překážku a zdálo se, že nejsou schopni přijmout pět hlavních bodů programu.

Ze zkušenosti věděla, že nejdéle odolávají nejinteligentnější; nadání a schopnosti tu byly jejich největším závažím.

Rozhodla se začít den s Kitziinými záznamy. Deník ležel hned nahoře, odevzdávala jej poslední. Typická Millsová, pomyslela si Scottová. Opatrná, aby jí neuniklo ani slovo navíc, potřebuje spoustu času. Vzala desky a pohodlně se opřela v křesle. Jako obvykle očekávala vynalézavé výmluvy, postřehy a úvahy, ne sice přímo k jádru problému, ale i tak zajímavé a čtivé. Hned první řádek ji přinutil posadit se zpříma.

Slečno Scottová, dlužím vám omluvu.

Aha, nový úhybný manévr, napadlo ji okamžitě. Zvědavě pokračovala.

Omlouvám se, že jsem Vás žádala o porušení pravidel, a také za své chování ve chvíli, kdy jste mi odmítla vyhovět a nepovolila Alici návštěvu. Promiňte mi také, že jsem na odpoledním sezení přednesla skupině falešné přiznání.

Zastala jsem se Laury − teprve později jsem pochopila proč: obě jsme se provinily na svých dětech a citelně jim uškodily, ačkoli já mám pořád šanci, kterou ona už nedostane. Ještě můžu hodně napravit; chci začít tím, že se Vám omluvím.

Tady zápis končil. Písmo bylo roztřesené, řádky nevyrovnané, psané nejistou rukou a zřejmě při slabém světle.

Musím to s ní probrat, rozhodla se Scottová.

„Slečno Millsová, svým posledním záznamem jste udělala krok dopředu. Jen byste všechny myšlenky a pocity měla sdílet s ostatními. Volíte všechny možné způsoby, jen ne ten pravý.“

„Jistě musí existovat několik cest, jak dosáhnout cíle,“ namítla Kitzi.

„Praxe ukazuje, že je spousta možností, když se rozhodnete neuspět, ale jen jediná, která vám pomůže všechno zvládnout. Připusťte svou chybu a přiznejte, že jste někomu ublížila. Vezměte to od začátku.“

„Tohle… tohle přísluší Bohu,“ řekla.

„Nemusíte věřit v žádného Boha. Podívejte se kolem sebe: jsou tu katolíci vedle židů, křesťané různých vyznání i ateisté.“

„Já měla náboženství víc než dost jako malá holka.“

„Ano, vzpomínám si, váš dědeček byl kněz, viďte? Vychovával vás moc přísně? Nebo si k vám nedovedl najít cestu?“

Kitzi se vyhnula přímé odpovědi. „Ode všeho tak trochu.“

„Jestli nechcete věřit v nějakou vyšší moc, v co tedy? V sebe? Sama sebe jste ale už zklamala,“ připomněla Scottová.

Zavřela deník a podala jej Kitzi. „Cením si toho, že na sobě začínáte pracovat. Zkuste se vzdát privilegia svěřovat se jen mně a promluvte před ostatními.“

Při pravidelné terapii seděla jako na jehlách, odhodlaná vstát a začít, jenže tentokrát se o slovo hlásila spousta lidí. Calvin dostal dopis od babičky, slíbila mu, že přijede okamžitě, jakmile vnukovi návštěvu povolí, a mladíka pronásledoval pocit viny.

I Berta se bála setkání se svými dětmi.

Konečně na chvilku zmlkli. Teď. Teď to řeknu, umiňovala si. Než však stačila vstát, předešel ji August Chamberlain.

„Napadlo mě, jestli si uvědomujete, že to, čeho se bojíte, vaši blízcí možná vítají s otevřenou náručí.“

Nikdo nepochopil hned, co přesně má na mysli. „Hned bych měnil,“ přiznal. „Hlavně s vámi, Berto.“ Tázavě na něj pohlédla. „Ano, moc rád bych zažil nejistotu očekávání. Co mi řeknou? Jak se zatváří, až mě uvidí?“ Pokrčil rameny. „Ne každému je dopřáno očekávat návštěvu. Já nemám rodinu ani důvěrné přátele, nikoho, komu bych se podíval do očí a kladl si otázku: Co si asi o mně myslí? Změnil jsem se nějak? Věřte mi, Berto, hned bych vyměnil váš strach ze setkání s dětmi za svou jistotu samoty.“

Kitzi zalétla pohledem ke Scottové. No tak, Millsová, teď!

„Já…,“ začala opatrně, „já ještě dlouho nemusím mít strach z návštěvy, ale tohle všechno k čekání patří.“ Zaváhala. „Těším se… Ne, to je slabé slovo… Jsem posedlá touhou vidět svou dceru. Ale nemůžu. Do dnešního rána jsem si opakovala: zdejší pravidla mě nedostanou. Jenže − zmýlila jsem se.“

Znovu zmlkla. Calvin natáhl ruku a sevřel jí dlaň, aby jí dodal odvahy. „Nejde o to, že návštěva by byla proti předpisům a slečna Scottová by nesouhlasila. Moje dcera nechce přijet. A prosí mě, abych se nevracela, dokud se neuzdravím.“

První bolestné přiznání bylo venku. Čekala, jak ostatní zareagují.

Nejdříve se ozvala Nettie Rosensteinová. „Co kdyby vám vlastní syn řekl: Už tě nikdy nechci vidět! Opila jsem se a pozvracela přede všemi hosty při oslavách jeho promoce. Od té doby se mnou nepromluvil. Dokonce si našel práci ve Washingtonu, aby byl co nejdál ode mě.“

Kitzi vysvětlovala: „Vím, co musím udělat, aby mě mohla navštívit. Přiznat, že jsem bezmocná vůči alkoholu. Pane bože všichni to přece uznáváme, už když se nahlásíme ve zdejší recepci. Ale ty ostatní kroky…, vyšší moc, silnější než má vůle… Obrátit se k Bohu, svěřit do jeho rukou vládu nad vlastním životem… To nedokážu. Nevím jak.“

„Měl jsem stejný problém,“ řekl Harlan Brody. „Kdosi tu nedávno prohlásil, že se dostal přes třetí krok. Přemýšlel jsem: Já nikdy předtím v Boha nevěřil. Kostel, nedělní škola − tam jsem dokonce vodil své děti −, jenže to byla spíš společenská záležitost, žádná pravá víra. Ale potom tady…,“ na chvilku se zamyslel, pak se nadechl a pokračoval, „… prostě se to najenou stalo. Snad vlivem vás všech. Pochopil jsem, že nemá význam být paličatý. Že je třeba odložit pýchu, ten pocit: nejsem závislý na nikom. Jestli máme uspět, musíme změnit svůj postoj k sobě i k ostatním.“

Poslední slova pronesl s nádechem lítosti. Kitzi porozuměla, bylo to varování. Začni hned. Nevzdávej se, pracuj na sobě, jinak to nikdy nedokážeš. Podívala se na něj − totéž měl napsáno v očích.

45

„Jak vypadám?“ zeptala se Berta. Vzhlédla od zrcadla ke Kitzi. Té okamžitě blesklo hlavou: měla bys shodit aspoň sedm osm kilo, něco udělat s účesem a jinak se nalíčit. Proč mají některé ženské takovou schopnost zdůraznit své nedostatky?

S nadějí v očích sousedka pokračovala: „Poznají změnu, Katherine? Jak vypadám? Ale popravdě.“

„Není to špatné,“ odpověděla Kitzi, aby jí nezkazila radost, „ale…“

Berta zesmutněla. „To je ono. Po celý život mě pronásleduje ale. Když jsem končila střední školu, ušila mi matka bílé šaty. Byla to katolická akademie, musely jsme jít v bílém, jako k přijímání. Když jsem se oblékla, abych se předvedla otci, zvedl oči od sázenky, kterou zrovna vyplňoval, a prohlásil: Jsou hezké. Ale víc by slušely štíhlejší dívce.

A takhle to jde pořád.“

„Ale,“ pokračovala Kitzi, „můžeš vypadat ještě mnohem líp. Pojď, začneme hned.“ Odvedla Bertu na záchod. Sklopila víko toalety a usadila ji na ně.

Uvázala jí ručník kolem krku a zkoumavě si ji prohlédla, stejně jako to dělávaly maskérky před představením s ní.

„Tak… nejdřív tě jinak nalíčím.“ Dala se do práce. Očistila Bertě tvář.

„Co to děláš?“ zhrozila se. „Každou chvíli tu budou!“

„Jen seď a nehýbej se. Neboj se, všechno stihneme,“ zavelela Kitzi. Pracovala rychle a zručně. Jen jemný lehký make up. Nic příliš nezdůrazňovat, naopak. Musí budit dojem laskavé, přátelské spolehlivé matky. Nechtějí vidět královnu krásy ani barmanku z nočního podniku, jdou navštívit vlastní mámu.Nalíčila Bertu svou kosmetikou. „Jak vypadám? Jsi hotová? Katherine, možná už jdou. Pospěš, prosím.“

„Ještě vteřinku,“ uklidňovala ji Kitzi. Poodstoupila, aby zhodnotila své dílo. Ano, to je ono.

Berta vstala a podívala se do zrcadla. Málem otevřela pusu údivem. „Jsem… jsem skoro krásná…,“ užasla.

„Ještě šaty,“ pobídla ji Kitzi.

„Tyhle jsou mé nejlepší,“ namítla Berta.

„Potřebuješ něco jednoduššího.“ V těchhle vypadá ještě tlustší. „Obleč si tu černou sukni. Tu, cos měla před dvěma dny, když jsme šli na přednášku. Vzala sis k ní růžovou blůzku.“

„Aha, tu…“ Otevřela skříň a začala hledat. Mezitím se pokusila obhájit svoji volbu: „Tyhle šaty jsou z čistého hedvábí, mám je ráda.“

„Jenže jsou moc zdobené a rozšiřují. Nechceš, aby se spíš soustředili na tebe než na šaty? Honem, svlékni je a natáhni tu sukni.“

„A co k ní?“

„Přemýšlím, podívám se…“ Kitzi probírala Bertin šatník. Moc toho není. Řekli nám, abychom si dovezli jen několik kousků, takže se těžko vybírá.

„Honem, honem,“ panikařila Berta, „každou chvilku se musí objevit.“

„Počkej… počkej… Už vím!“ Pospíchala ke své skříni a vytáhla hedvábnou halenku se střízlivým vzorem. Když si ji Berta nechá volně splývat přes boky, zakryje nežádoucí tvary.

„Co třeba tohle? Zkus ji.“

„Je moc hezká, ale…“

„Myslím, že ti bude, je dost volná.“

„Já… je tvoje, ne moje,“ namítla Berta, ale oblékla se. Všimla si přitom značky. „Ferragamo! Bože, ta musela stát jmění!“

„Ani halíř,“ zalhala Kitzi. „Měla jsem ji na sobě při posledním natáčení, nechali mi celý šatník.“

Berta si blůzku upravila. Kitzi měla pravdu, střih vyhovoval.

„Vypadá báječně,“ pochvalovala si Berta šťastně.

„Tak víš co? Nech si ji. Jestli se ti líbí, je tvoje.“

Berta promluvila k ženě v zrcadle. „Jsem Berta Shawnová z Queensu v New Yorku. A tady v Kalifornii stojím vedle Kitzi Millsové v jedné z jejích halenek.“

„Moment. Ještě něco,“ zarazila ji Kizi. „Usmívej se, Berto. Nezapomeň na úsměv. Tvař se zrovna tak, jako když mluvíš se mnou a snažíš se mě uklidnit. To je ono! A žádné slzy, ne abys brečela,“ připomněla. „Nepřišli tě politovat, tak jim dovol, aby tě milovali a obdivovali.“ Takhle mě povzbuzoval Marvin, když tenkrát zrušili moje hlavní číslo, vzpomněla si najednou.

Někdo zaklepal. Kitzi ještě jednou rychlým pohledem zkontrolovala Bertu a pak zavolala: „Ano!“

Dveře se rozlétly. Chlapec s děvčetem běželi nedočkavě vstříc své matce.

„Maminko!“ Dvanáctiletá Nancy se najednou zarazila a nemohla z Berty spustit oči. „Mami? Vypadáš úžasně! Takhle ti to ještě nikdy neslušelo. Zhublas, vid?“ Berta se šťastně ohlédla na Kitzi. Patnáctiletý Alfred přešlapoval na místě, v rozpacích z přítomnosti neznámé ženy. „Ale?“ oslovila ho Berta. Vrhl se k ní, objal ji a políbil.

„Mami, moc ti to sluší. Jsi perfektní! Víš,“ přiznal, „celou cestu v letadle jsme přemýšleli, jaké to bude…, jaká budeš. Nikdy bych nečekal, že můžeš vypadat tak skvěle. Že, Nancy?“ obrátil se na sestru.

„Nikdy,“ přikývla. „Líbí se mi ta halenka. Máš ji odsud?“ zeptala se.

„Ano, odsud,“ usmála se Berta a podívala se znovu na Kitzi. Ta řekla: „Raději vás nechám o samotě, určitě si máte o čem povídat.“ Když zavírala dveře, viděla, že obě děti začaly Bertu znovu objímat. Nancy se rozplakala. „Maminko, tolik jsi mi chyběla!“

Kitzi kráčela chodbou a najednou si uvědomila, že z pokoje neodešla z ohleduplnosti. Ne, závidím Bertě, chtěla bych, aby tu byla i Alice a taky mě objímala.

Skupinová terapie začala vážněji než obvykle. Harlan Brody obvinil Kitzi, že hraje i v životě a na všechno pohlíží jako na divadle. „Vždycky mám pocit, jako byste byla přesvědčená, že svůj part přednesete líp než kdokoli z nás. Nemůžete se zbavit nějaké nadřazenosti − a tím pomoct sama sobě.“

Kitzi se neozvala, jen stiskla opěradlo židle. Měla co dělat, aby nevyskočila a nebouchla dveřmi. „Každý má své zkušenosti. Proto někteří nedůvěřují Bohu. Ani druhým,“ řekla potom.

„Povězte nám o tom,“ ozval se Chamberlain a maličko se ušklíbl. Kitzi si připadala zrazená. Tvářil se tak cynicky, nechápala, jak se mohli nedávno jeden druhému svěřovat.

„Tak co, slečno Millsová? Chceme slyšet důvody,“ nedal si pokoj.

Calvin vybuchl: „Nechte toho, člověče! Přestaňte být sprostý! Vy ani nemusíte mluvit, stačí, jak se zatváříte. Děláte to pořád, chováte se tak povýšeně, možná nechcete slyšet, co si o vás lidi myslí.“ Chamberlain se usmál.

„A co si o mně myslíte?“ zadíval se na Calvina. Mladík nervózně poposedl.

„Jedno vím najisto. Nemáte se moc rád.“

„Což mě vyřazuje z této skupiny, že,“ poznamenal ironicky Chamberlain. „Například vy: Prozraďte nám, jak jste pyšný na Calvina Thompsona.“

Calvin už už málem něco odsekl, ale ovládl se. Rozvíjel dál svou myšlenku. „Nechápu, jak se vy, takový chytrý a vzdělaný člověk, nedokážete vyrovnat sám se sebou. Jak je to možné?“

„Jak je to možné? ptá se ten mladík. No, Calvine, přímá otázka vyžaduje přímou odpověď. Nejsem hrdý na to, kam jsem se dopracoval. Vlastně sebou opovrhuji. Nemyslím teď jen pití. Prodával jsem se za peníze, za slávu, za reputaci. Ironií je,“ ušklíbl se, „že čím větší ostuda, tím víc vás lidi znají a obdivují. Nezáleží na tom, jak závažné jsou změny v Sovětském svazu. Jde třeba jen o otřes, řekněme síly třetího stupně pomyslné politické Richterovy stupnice, a stejně mi vynese tisíce, statisíce. Proč? Protože mě vítají v Moskvě, v Hanoji, v Pekingu stejně tak nadšeně jako ve Washingtonu a New Yorku. Jenže za všechno člověk zaplatí…“

Zdálo se, že ztratil nit hovoru. Nebo, pomyslela si Kitzi, zašel dál, než chtěl.

Jako by jí četl myšlenky. „Zapomeňme na náš svár, Calvine, a obraťme se znovu na slečnu Millsovou s původní otázkou: Jaké důkazy máte, abyste ospravedlnila nedůvěru − vůči Bohu i lidem?“

Mlčela.

„Slečno Millsová?“ Tentokrát přidal trochu sarkasmu.

„Důkazy…,“ opakovala pomalu. „Zmínila jsem se… Určitě jsem vám říkala, že mě vychovával matčin otec. Matka…, když se vrátila… Bylo to složité…“

Calvin se jí pohledem snažil dodat odvahy, aby pokračovala.

„Moje matka nebyla vdaná, takže jsem, jak říkají, parchant. Matka odešla z domova a vrátila se se mnou. Její otec ji vyhnal, mě si nechal na vychování. Babička ho prosila, aby přijal zpátky i dceru, ale marně. Její muž dokázal udělit rozhřešení ostatním, ale neměl pochopení pro vlastní krev. Babička tajně plakala celé noci. Když mi bylo šest, umřela. Nevím, jestli by doktoři souhlasili, ale utrápila se. Zemřela na zlomené srdce, i když to zní jako fráze. Nevěděli jsme tehdy, kde žije má matka. Vzpomínám si, jak mě děd vzal do náruče a řekl: Zůstali jsme sami, má milá. Jen ty a já.

Nechápala jsem, proč matku nenajde. Kdyby ji objal a odpustil jí, byli bychom tři. Možná čtyři − babička by jistě neumřela, kdyby to dokázal.“

Zamyslela se. „Kvůli tomu asi nejsem věřící.“ Otočila pomyslný list. „No, je čas prostřít k obědu. Mám službu v jídelně.“

Když vycházela na chodbu, Chamberlain se k ní připojil. „Je to opravdu všechno, má drahá? Skutečně je tohle pravý důvod?“

Uhnula očima a rázně vykročila k jídelně. Díval se za ní a bezděky zalovil v kapse po krabičce s cigaretami.

46

O tři dny později si August Chamberlain vyskládal věci na postel. Vyrušilo ho zaklepání. Ve dveřích stála Kitzi. Pravidla nedovolovala, aby vešla.

Chamberlain se chabě usmál. „Vstupte. Když necháme otevřeno, není to prohřešek.“ Suše podotkl. „Ačkoli bych dal přednost, kdybyste za sebou zavřela. Všem bych potom mohl vykládat, že mě vyhodili, protože mě přistihli na pokoji s Kitzi Millsovou. Mou pověst by to jistě nepoškodilo. Což ovšem nelze prohlásit o vaší.“ Přátelsky se ušklíbl, jako by se sám ohromně bavil, ale všimla si, že šátrá po cigaretě.

„Je pravda, co se povídá?“

„Nevím, co přesně máte na mysli.“

Sedla si na okraj postele. Brala kus po kuse košile a kalhoty a skládala je mnohem úhledněji, než se předtím podařilo jemu. Ulevilo se mu, že se jí nemusí dívat do očí, a tak promluvil. „Co jste slyšela? Že mi včera dělali v nemocnici nové testy?“

„A?“

„Zatraceně, dal bych si cigaretu!“ začal prohledávat kapsy saka, ve kterém na kliniku přijel.

„Máte prý jet do New Yorku na nějaké léčení.“

„To je pravda,“ přikývl. Konečně objevil jeden sotva načatý balíček a s úlevou si zapálil. „Nejspíš mi osud spočítal všechny hříchy.“

„Scottová říkala, že půjdete na operaci.“

Zadíval se na ni. „Ano. To říkala správně.“

„Myslí si doktoři, že je to vážné?“

„Kašlu na to, co si myslí oni. Vím, že je to vážné. A proč by nemělo? Zasloužím si to. Piju, kouřím… Moje vina.“

„Čeká vás někdo…“

„Kdo by mě doprovodil a rozebral se mnou můj mizerný úděl? Bohužel ne. Ale třeba je to lepší. Jaká je to úleva, když se kvůli vám trápí jiný člověk? Bože, kolikrát jsem podobné scény zažil. Pacient a jeho žena. Lžou si navzájem. On jí tvrdí, že je mu líp, i když se cítí pod psa, a ona ho ujišťuje, jak dobře vypadá. Největší lháři jsou ale doktoři. Zkoumavě se na vás dívají, prohlížejí vás, proklepávají, přitom pokyvují, jako by vám chtěli sdělit něco velmi nadějného. Hmmmm, aha… a tak podobně, i když ve skutečnosti se jim honí hlavou jediné: jak mám tomu ubožákovi říct, že umírá na rakovinu plic, aby se mi tu nesesypal?“

„A vám řekli, že máte rakovinu plic?“ zeptala se přímo.

„Je to hra se slovy. Mluví o stínu na rentgenovém snímku. Může to být cokoli, pane Chamberlaine, ale musíme vás operovat, abychom měli jistotu a pomohli vám. Boží dobroto! Mohl bych stanovit diagnózu se svíčkou v ruce! Hned, když mě zavolali znovu, aby se mnou prodiskutovali výsledky. Tušil jsem to. Věděl…“

Rozkašlal se. Jakmile popadl dech, pokračoval. „Zvláštní. Jednou jsem točil reklamu. Já! Bylo to za korejské války. Kupa herců ve vojenských uniformách kolem mě, neohroženého vynikajícího válečného zpravodaje. S chesterfieldkou v koutku, samozřejmě, nabízím vojákům cigarety a oni se šťastně usmívají. Už si přesně nepamatuju text, ale ujišťoval lidi, že nejlepší prostředek na uklidnění nervů je za jakékoli situace cigareta. No, časem se ukázalo, že to není tak úplně pravda.“

Odvrátil pohled. „Proč vám to sakra vůbec povídám? Zatěžuju vás něčím, co se vás netýká.“

„Možná proto, že jsem jediná, které to můžete říct?“

„Pár přátel mám v New Yorku,“ ohradil se. Napadlo ji, že podobně se vytahují děti. I on si to hned uvědomil. „Ne, nemám,“ zavrtěl hlavou. „Většina lidí, se kterými jsem dělal a rozuměl si, je mrtvá. Anebo v důchodu. Ale pořád ještě tam žije Cochran. Eddie. Ten mě přijde navštívit a probereme spolu staré časy. Tehdy jsme byli kluci, zelenáči, jak se říká. Žili jsme v odlesku slávy Ernieho Pylea, Quenta Reynoldse a Eda Murrowa. Jejich zásluhou mělo povolání válečného zpravodaje svou váhu. Jistě, když jsem odjel do Moskvy…“

Zavřel kufr. Kitzi mu ho chtěla pomoci postavit na zem, ale ohradil se: „Tohle ještě zvládnu.“

„Slibte mi, že zavoláte, jak všechno dopadlo. Ano?“

Podíval se na ni a položil jí ruce na ramena. „Co kdybychom si slíbili něco navzájem?“ navrhl.

„Co?“

„Dejte jim šanci.“ Nepochopila hned. „Tady. Skupině. Scottová. Woolmanovi. Vyzpovídejte se. Udělejte ten důležitý krok. Připusťte, že existuje něco silnějšího než naše vůle, podvolte se jí a věřte, že vám pomůže vyhrát váš boj.“

„Mluvíte… o Bohu?“

„Neříkejte Bůh.“ Překvapila ji naléhavost v jeho hlase. Jako by měl mnoho na srdci a málo času všechno vypovědět. „Na jméně nezáleží. Můžete zvolit slova jako síla. Nebo rodina. Proč ne? Jste tu jako v rodině. Vidí vás s vašimi klady i chybami. Snaží se vám pomoci a vy můžete prospět jim. Dejte jim šanci,“ opakoval nakonec.

„Ale vy jste to nikdy neudělal,“ namítla.

„Pro mě je pozdě. Vy máte čas. A talent. Dlouhý život před sebou. Čeká vás možná to nejlepší. Já… Ale co. Slibte mi, že se pokusíte,“ naléhal.

Váhala. Znovu ji žádal: „Když ne kvůli sobě, udělejte to pro mě.“

„Pro vás?“

„Ano. Rád bych odsud odjel s pocitem, že jsem byl alespoň jednou ve svém životě někomu užitečný. Není toho moc, čím bych se mohl chlubit. Jsem slavný, to ano. Jenže mezi slávou a cenou člověka je rozdíl.“ Zmlkl. Po chvíli řekl: „Co na tom? Když ne dnes, kdy?“ Nadechl se.

„Zdroje,“ začal najednou. „Chraňte si své zdroje. A hrajte dál. Dnes vám tvrdí, že pokud jde o americké dopisovatele, v Moskvě neexistuje cenzura. Jistě, nekontrolují vaše zpravodajství slovo od slova jako tenkrát. Dnes se hlídáte sama. Pokud vybočíte z řady, vykopnou vás. Důvod se vždycky najde. Navíc má váš deník navždy uzavřenou cestu. Kdo by to riskoval, když všude kolem číhá konkurence?

Jsme jako děvky. Píšeme takové zprávy, které Sověty nepopudí. Všichni poslušně dodržují jednoduchý a jasný nepsaný zákon cenzury.

Když přistoupíte na jejich hru, přímo vás hýčkají. Vždycky máte dostatek informací, okořeněných propagandou, samozřejmě. Můžete cestovat, a když se přesvědčí, že je na vás spolehnutí, požíváte jistých privilegií. Jako jednomu z mála mi například povolili během války vstup do Hanoje. Setkal jsem se s vedoucími představiteli, ukázali mi statistiky, provedli mě místy nejtěžších bojů, vyčíslili škody. Získal jsem spoustu materiálu nejen na články a přednášky, ale dokonce na další knihu. Specialista na Kreml a východ si může žít velmi spokojeně.

I tady ho přijímají s ovacemi,“ potřásl hlavou. „Neuvěřitelné! Člověka napadá: jak dlouho? Jen jednou jsem to přehnal. Jednalo se o nějaký soubor ekonomických dat, který si Rusové přáli nechat vejít ve známost na příslušných místech, aby u nás získali pár půjček s výhodným úvěrem. Zveřejnil jsem ta čísla přesně v článku nazvaném Pětiletý plán. Obratem přišla do newyorské redakce stížnost nějakého experta, který se bouřil, že údaje jsou záměrně zkreslené. Tehdy na mě byli v New Yorku pořádně naštvaní.

Jenže zase: nechtěli přijít o zastoupení v Moskvě, a tak si mě nemohli dovolit odvolat. Ani veřejně pokárat. Vybrali si to tedy jinak. Napsali mi dlouhatánský dopis, že má zpravodajství jsou příliš prosovětská. Prý používám statistiky, aniž bych se nad nimi kriticky zamyslel, a tím se snažím rozšířit vymezené nepsané hranice. Neposlali ten list běžnou poštou, tak by bylo zaručeno, že jej Sověti přečtou, ale jako součást diplomatické zásilky. Dostal jsem ho tedy nedotčený.

Byla to výzva. Kdybych najednou úplně obrátil, Sověti by samozřejmě zavětřili a já bych přišel o svá privilegia. A taky o mnohé informační zdroje. Lámal jsem si hlavu − jak z toho ven?

Nakonec jsem vymyslel způsob, jak Sovětům naznačit, že na mě z New Yorku tlačí. Napsal jsem dlouhý dopis na obhajobu svých zpravodajství. Stálo v něm, že pokud nebudu moci zveřejňovat fakta tak, jak se mi jeví, budu se muset vrátit domů. Zásilka šla normální cestou, takže ji Rusové samozřejmě zkontrolovali a pochopili, jaké tlaky na mě z New Yorku působí. Tehdy jsem si dost polepšil v očích KGB.

Přečkal jsem spousty korespondentů. Staří odcházeli, vystřídali je noví, jen August Chamberlain zůstal. Měl jsem své zdroje. Byl jsem představený moskevských dopisovatelů.

Můj plat se zdesateronásobil. Doma jsem pak přednášel podnikatelům, ekonomům i odborářům. Jednou jsem v Beverly Hills vyprávěl vybraným Američankám o životě žen v Sovětském svazu − bože, a ony ani netušily, jak žijí obyčejné americké ženy. To byly časy! Létal jsem první třídou, spal ve vynikajících hotelech. Vodky jsem mohl vypít podle chuti. A když mi vždycky po několika letech došla inspirace, nebo jsem se potřeboval vrátit, protože se v Evropě něco dělo, Rusové mě pokaždé vítali s otevřenou náručí. Jsem přece tak spolehlivý!

Byla to hra a my ji hráli podle pravidel − a nejlíp ze všech. Párkrát mě napadlo, co by se asi stalo, kdybych se vrátil domů a žádnou nabídku už nedostal. Zase bych psal články pro nějaký plátek jako řadový novinář? Člověk nikdy neví.“

Podíval se jí do očí. „Co byste dělala, kdybyste se nestala herečkou?“ překvapil ji otázkou.

Pokrčila rameny.

„Můžeme snít, vymýšlet si, spekulovat… Ale jistotu nikdy nemáme,“ uvažoval nahlas. „Já musím pokračovat v roli uznávaného experta, který má trochu problémy s pitím. Místo abych přiznal, že jsem podvodník, který své pití potřebuje. A oni by mě chtěli léčit! K smíchu.“

„Proč jste sem přijel?“ zeptala se.

„Schovat se.“ Cynicky se zasmál. Pak zvážněl. „Ne docela. Jednou v noci jsem usnul opilý s cigaretou v ruce. Málem mě to stálo život. Doktor trval na tom, že bych měl strávit nějaký čas tady. Nechápu, proč mu na tom tolik záleželo, nemám zas takovou cenu. Je pozdě.“ Upřeně se na ni díval. „Slibte mi, že vy pro sebe něco uděláte. Ten důležitý krok. Pomůžete tím i mně, půjde se mi snáze pod nůž. Bude se mi i lehčeji umírat, když si budu moci říct: Pomohl jsem Kitzi Millsové vrátit se na jeviště a také být dobrou matkou. Slibte mi to.“

„Dobře. Slibuji,“ řekla rychle.

„Pomalu, pomalu, děvenko moje. Myslím to vážně. Chci, abyste to nejen vyslovila, ale také udělala. Neberte to tak, jako byste utěšovala naivního staříka, kterého už v životě neuvidíte. Musíte tomu věřit. Pak to teprve povězte nahlas.“

Zlehka ji pohladil. Přitiskla si jeho dlaň k tváři a pak ji políbila. Pak se vytáhla na špičky a vtiskla mu polibek na rty.

„Hodně štěstí, Gusi,“ řekla tiše.

„Díky,“ odpověděl dojatě.

Z chodby slyšeli kroky a za chvíli se objevil ve dveřích správce s malou károu. „Tak pane Chamberlaine, drožka je tady. Můžu naložit zavazadla?“

„Tady,“ podal mu August otlučený kufr a psací stroj.

„To je všechno?“ podivil se muž.

„Jsem zvyklý cestovat nalehko.“

„Dovolíte, abych šla kousek s vámi?“ zeptala se Kitzi.

„Bude mi ctí,“ svolil důstojně.

Nabídl jí rámě a ona se do něj zavěsila.

Joyce Scottová s hloučkem několika pacientů čekala u dveří, aby se s ním rozloučila. Kitzi jediná ho směla doprovodit až k autu.

Stiskl jí ruku. „Nezapomeňte na váš slib,“ připomněl jí ještě.

Nasedl a zavřel dveře. Tmavé sklo, které ho mělo chránit před ostrými slunečními paprsky, zkreslovalo jeho tvář natolik, že si Kitzi nebyla jistá, zda opravdu zahlédla slzy.

Otočila se a pomalu kráčela zpátky.

Dlouho nemohla usnout. Nakonec vstala, vzala deník a vyšla na chodbu. Zamířila do haly. Postupně popsala události celého dne i rozhovor s Chamberlainem, svou lítost nad ním. U slova strach se zarazila a obratem je vyškrtla.

Zvládne to. Věřím, že se z toho dostane. I on to tuší, i když je připravený umřít. Kdyby měl na vybranou, jestli se nechat operovat, jsem si jistá, že by řekl ne. Raději bude dál kouřit. Až do smrti.

Kdyby byl mým dědečkem on, věřím, že můj život by byl úplně jiný.

47

Následujícího dne odpoledne ji čekala předepsaná schůzka s doktorem Woolmanem. Ještě pořád měla plnou hlavu Chamberlaina.

Poznal to na ní okamžitě a pochopil, že ji nebude muset vybízet k hovoru. Uplynulý týden byl plný událostí, radostných i smutných.

Spustila sama. Nejdříve o Bertě, které zbývala chvilka do odjezdu, pak o Nettie Rosensteinové, která několik dní před koncem léčení utekla. Poslouchal ji a uvažoval, čemu se snaží vyhnout tentokrát.

Uprostřed věty se Kitzi zničehonic rozplakala. Slzy jí stékaly po tváři a marně se pokoušela potlačit vzlyky. Woolman jí podal papírové kapesníčky. Mlčky seděl a čekal. Přerývaně řekla: „On umře!“

Woolman věděl, koho má na mysli, přesto se zeptal: „Kdo umře?“

„Chamberlain.“

„Proč vás to tak rozrušilo?“

„Vypadá takový nerudný… hrubý… Ale ve skutečnosti je sympatický… milý.“

„Všichni zemřeme,“ poznamenal Woolman. „A on je starý. Není třeba ho tolik litovat. Nebo snad ano?“

Vzhlédla k němu, oči zarudlé pláčem.

„Jak to souvisí s vaším dědečkem?“ zeptal se.

„Neříkala jsem, že…“

„Nemusíte. Mluvíme o starém muži, který pravděpodobně nezůstane dlouho naživu, a vy pláčete. Nejen to, doslova vám to rve srdce. Proč?“

„Odejde úplně sám. Nemá ani ženu, ani děti. Nikoho.“

„S vaším dědečkem to bylo také takové? Zemřel opuštěný?“

„Já… Nevím. Nebyla jsem tam.“

„Takže, pokud jde o vás, ano, byl sám.“

„Slečna Scottová se s vámi bavila o mém deníku?“

„Ne.“

„Jak vás tedy napadlo spojovat mého děda s Chamberlainem?“

„Když starý muž, vám prakticky neznámý, onemocní a ve vás to vyvolá takovou vlnu lítosti, co jiného mě může napadnout? Třeba byste si o tom chtěla promluvit.“

Pokusila se o jednoduché a neškodné vysvětlení.

„Zkoušela jsem tehdy svůj druhý kus, když jsem se doslechla, že je v nemocnici. Vzkázali mi, že je to vážné a že by si mě přál vidět. Nejela jsem tam.“

„Dala jste přednost své roli?“

„Měla jsem za ním jít. Ale neudělala jsem to.“

„Proč ne?“

„Prostě jsem ho nechtěla vidět.“

„Dá se to pochopit. Nakonec, připravil vás o matku,“ prohodil Woolman.

„Ano,“ souhlasila okamžitě.

Příliš rychle, neměl jsem ji nechat tak snadno vyklouznout. „Vrátila jste se někdy?“

„Jednou. Po letech. Vystupovala jsem v Minneapolisu, asi hodinu cesty od toho místa. Jela jsem tam a zašla na hřbitov. Našla jsem šedý kamenný náhrobek s daty a nápisem: Staral se o své věřící s láskou.“

„Povězte mi, opila jste se tehdy?“

Nejdříve po něm zlostně blýskla očima, ale pak vztek zmizel. „Ano. Jenže tenkrát jsem cestovala a vystupovala sama, takže jsem byla opilá každý den.“

„Když odjel Chamberlain, měla jste taky chuť se napít?“

„Ne.“ Zamyslela se. „Je to divné, ale ne. Ani jsem o tom nepřemýšlela,“ přiznala upřímně.

„Chamberlain pro vás musí být velmi důležitý, když pro něj proléváte slzy, které jste upřela vlastnímu dědovi.“„Nic zvláštního. Jen jsem mu slíbila, že se budu snažit přiblížit lidem ze skupiny. Že k nim budu přistupovat jako k vlastní rodině. A zvládnu vyšší moc.“

„V zásadě jsem proti slibům, které si vynucují umírající. Je to svým způsobem vydírání. Ale ve vašem případě, slečno Millsová, jsem přesvědčen, že má taková přísaha svůj smysl. Takže − příští týden?“

Joyce Scottová otevřela Kitziin deník a pustila se do čtení.

Mám před sebou nejtěžší zápis. Před dvěma dny odjel August Chamberlain a já cítím, že se se mnou něco děje.

Naléhal, abych se snažila dokončit celou proceduru tady. Připadá mi, že ani vlastnímu otci by na mně tolik nezáleželo. Přísahala jsem, že se pokusím − kvůli němu.

Chtěla bych mu co nejdřív popravdě oznámit: Dokázala jsem to! Přála bych si, aby to věděl, dokud je naživu.

Přemýšlela jsem o všem jako nikdy předtím a došla k závěru, že první krok mám za sebou. Kdybych nepřipustila, že mě alkohol ovládá, nebyla bych tady. Pokud jde o druhý a třetí krok, kdy mám uvěřit, že nějaká Vyšší moc mi pomůže nabýt rovnováhy a že jí mám řízení svého života svěřit do rukou, Gus mi napověděl.

Vyšší mocí pro mě budou lidi ve skupině. Ničemu jinému věřit nedokážu. Otec mé matky byl pobožný tyran, někdy na něj myslím, že byl snad vtělením pomsty. Skupinu jako vyšší moc přijmout můžu, to cítím.

Zbývá mi ještě čtvrtý a pátý krok, jenže nemám moc času. Potřebuju pomoc!

Joyce Scottová se opřela. Tolik lidí už jsem viděla a u většiny spolehlivě odhadla, jestli uspějí, nebo ne. Kitzi Millsová mě mate. Řekla bych ale, že dospěla do stadia, kdy se musí rozhodnout, zda přijme naši pomoc. Pokud ne, je pravděpodobně navždycky ztracená.

Zavolala Woolmanovi, seznámila ho se situací a požádala o radu.

„Scotty, na psychiatra nebo na psychologa se spousta lidí dívá jako na zázrak. Nedokážu někoho přinutit, aby mi svěřil své tajemství. Můžu se ptát, pokusit se o nějakou narážku, domlouvat, srovnávat, radit… Dokud ale nebude sama svolná mluvit, jsem bezmocný. Souhlasím, setkání s Chamberlainem jí prospělo. Oba teď musíme udělat, co je v našich silách, ty i já.“

48

Kitzi vysávala koberec v hale, když se objevila Berta.

„Matka představená by s tebou ráda mluvila,“ oznámila. Tak nazývaly Scottovou tehdy, když se jim zdála až příliš přísná.

„Musím to dodělat,“ namítla Kitzi.

„Klidně tě vystřídám,“ nabídla Berta. „Vlastně už nebudu mít příležitost si tady takhle zapracovat. Bože, tak se těším domů! A zároveň mě to děsí.“

„Nic se neboj, děvče,“ povzbudila ji žertovně Kitzi. „Hned bych s tebou měnila.“ Rychle Bertu objala a pospíchala do kanceláře.

„Poslední záznam je opravdu velký krok dopředu. Ale také je vidět, že pořád ještě něco tajíte.“

„Rozhodnutí o skupině bylo pro mě dost těžké,“ řekla skoro prosebně.

„Prohlašujete, že přijímáte skupinu jako vyšší moc. To je v pořádku, proč ne. Vyslechla jste přiznání těch lidí, výčitky, obviňování… Nikdy jste ale nepromluvila o sobě, neodhalila své vlastní viny. Nemůžete mezi ně patřit, dokud se jim nesvěříte. Takhle jste jako kolemjdoucí, náhodný svědek. Jestli jste se opravdu rozhodla změnit svůj život a to, co čtu, je pravda, musíte vystoupit před nimi a doznat se ke všemu, co jste provedla.“

„Nejsem jako ostatní,“ bránila se. „Když se kterýkoli z nich vrátí domů, kdo si vzpomene? Jenže mě lidi znají! Budou si o mně povídat ještě dlouho potom. Doma, přátelům… Kdykoli se někde objeví mé jméno, řeknou: Tu znám, byla s námi v protialkoholní léčebně. A povídala…“

„To je hloupost!“ neudržela se Scottová. „Myslíte, že na sebe můžete prozradit ještě něco horšího, než co se už o vás ví? Tancovala napůl nahá na stole a nabízela se chlapům? Prosím vás, přestaňte se vymlouvat! Nebo raději odjeďte hned!“

„Nezmínila jsem se o odjezdu. Ani na něj nemyslím. To jen ze začátku,“ bránila se Kitzi.

„Jistěže ne. Tady můžete hrát, předstírat, že bojujete se svou závislostí na alkoholu, i když v hloubi duše vám o nic takového nejde. Jaké skvělé scény jste nám už předvedla. Třeba s Calvinem. Nebo výstup s Chamberlainem. Hrdinka Kitzi Millsová, kladná postava, která se ze všech sil snaží začít znovu.“

„To není pravda!“ vybuchla Kitzi.

„I váš první telefon domů. To jste pro změnu zahrála Matku. Co čekáte? Že vám tu dáme Oskara? Vážená dámo, vzpamatujte se konečně, zapomeňte na role a začněte řešit svůj vlastní problém!“

Poslala deník přes stůl ke Kitzi. Nebylo nutné zdůrazňovat, že rozhovor končí. Vzala modré desky a odešla.

Scottová se podívala na hodinky. „Devět třicet šest. V New Yorku je o tři hodiny víc. Zvedla sluchátko. „Pan Chamberlain?“ opakoval ženský hlas na druhém konci. „Je ve svém pokoji, myslím.“

Scottová chvíli čekala. Pak se ozval známý drsný hlas. „Chamberlain.“

„Scottová. Jak se máte?“

„Ach… Dobře, díky. Jde to. Udělali mi nějaké další testy. Obstál jsem na výbornou. Tvrdí, že nikdy neměli tak ukázkový příklad pokročilé rakoviny plic.“

„Vážně, Auguste,“ krotila ho Scottová.

„Chtějí mě operovat. Prý mi nemohou nic slíbit. Ale domnívají se, že je to lepší než nedělat nic.“

„A vy?“

„Sedím, pokuřuju a ptám se sebe sama: jak se asi člověk cítí? Budu chodit s poloprázdným hrudníkem a dýchat dvakrát rychleji? Co ten prostor navíc? Začne to pískat, když se nadechnu?“

Chápala, že má strach, ale nikdy by to nepřiznal.

„Kdo ví?“ pokračoval ve stejném duchu. „V naší branži platí: jak můžeš psát o něčem, cos nezažil na vlastní kůži? Třeba odsouhlasím tu operaci.“

Slyšela, že si zapálil cigaretu.

„A co vy? Mluvila jste s ní?“ zeptal se.

„Ano.“

„Byla jste dost tvrdá, jak jsem vás žádal?“

„Myslím, že ano. Teď se musí rozhodnout: bud všechno přizná, nebo odejde.“

„Výborně!“ pochválil ji, ale zaskočil ho prudký záchvat kašle. Teprve za chvíli pokračoval: „Záleží mi na ní. Zavolejte mi, jak pokračuje. Ona za to úsilí stojí, je výjimečná. Poslouchejte, jestli se nechám operovat, budu se muset na pár dní odmlčet. Ale zkoušejte volat, ano? Slibujete?“

„Ano, spolehněte se na mě.“

„Nelámejte nad ní hůl!“ stačil ještě zdůraznit.

„Myslela jsem, že byste to chtěla vědět,“ řekla Scottová Kitzi.

„Určitě říkal, že půjde na operaci?“

„Ještě se nerozhodl.“

„Měl by to zkusit. Slyšela jsem o mnoha případech…“ Zmlkla, protože si uvědomila, že mluví jako příbuzný, který se nedokáže vyrovnat s tvrdou realitou. „Zavolám mu. Promluvím s ním.“

„Asi by ho to potěšilo.“

Použila telefon na chodbě. Rozhlédla se kolem sebe a vytočila číslo. Ozval se jí ženský hlas.

„Jsem Kitzi Millsová,“ představila se, „ráda bych mluvila s panem Chamberlainem. Můžete mi ho zavolat?“

„Pan Chamberlain je na sále, paní.“

„Takže se nakonec nechal operovat?“

„Ano. Moc to potřeboval, paní, aspoň podle toho, co jsem slyšela.“

„Co je s ním? Víte ještě něco?“ vyptávala se Kitzi dál. „Jaké má vyhlídky? A jeho stav?“

„Má slušné vyhlídky, vzhledem k věku a diagnóze,“ odpověděla sestra hned. „Není to beznadějné. Navíc, v dnešní době…“

„Až se probere, vyřídila byste mu, že jsem volala? Kitzi Millsová,“ požádala sestru.

„Pořád o vás mluví, určitě mu to vyřídím.“

„A… povězte mu, že ho miluju,“ vyhrkla.

„Ano, spolehněte se.“

„Víte,“ pokračovala ještě Kitzi, „někdy je trochu hrubý, nechce, aby mu někdo pomáhal, a občas je těžké s ním vyjít. Ale v jádru je to dobrý člověk.“

„Pacienti většinou prohlašují, že jsou soběstační, ale jsou rádi, když kolem nich člověk běhá. Ještě něco, paní?“

„To je všechno, děkuji. Jen mu to prosím nezapomeňte vyřídit.“

Zavěsila a zamířila za Scottovou. Ta zrovna posbírala deníky, které se chystala rozdat ve skupině.

„Chtěla bych se omluvit z dopoledního sezení,“ řekla Kitzi.

„Mluvila jste s ním?“

„Ne, zrovna ho připravovali k operaci.“

„Aha. Proč byste měla chybět na…“

„Myslím, že by bylo dobré se za něj modlit, když ho budou operovat.“

„Modlit?“ zeptala se Scottová suše.

„Dají mu anestetika, bude v bezvědomí. Potřebuje, aby byl někdo při něm… Aby za něj poprosil o pomoc.“

„Chápu. Myslíte, že by se k vám skupina nepřidala?“

„Možná. Nevím, asi máte pravdu, přivlastňuju si ho.“

„Nechám rozhodnutí na vás.“

Kitzi zaváhala. „Třeba jim to bude připadat divné − že bych je zrovna já měla oslovit a navrhnout, aby se pomodlili se mnou.“

„Kdo jiný by se toho ujal líp než kazatelova vnučka?“

„Tak dobře. Ve skupině. Ale musíme začít hned.“

49

Když se všichni shromáždili a postavili do kruhu jako obvykle, Scottová jim oznámila:

„Než dnes zahájíme naše pravidelné sezení, Kitzi Millsová by vám ráda něco navrhla.“

Všichni se otočili. Věděla, že očekávají doznání, a doufala, že je svou výzvou úplně neodradí.

„Před třemi dny odjel August Chamberlain do New Yorku do nemocnice. Teď právě ho operují. Chci vás požádat… Pomodlete se se mnou, aby to přežil a bylo mu líp.“

Moment překvapení byl jen kratičký. Sklonili hlavy a Kitzi začala předříkávat: „Dobrý bože, postarej se o toho muže. Dej, ať mají chirurgové jistou ruku a podaří se jim ho zachránit. Ať Gus zůstane naživu. A…“

„Je to blbost!“ ozvalo se najednou rázně. Na chvíli zavládlo hrobové ticho. Ani nedýchali. Ward McGivney zvedl hlavu a podíval se na Kitzi. „Stejně jako všechno, co jste udělala od svého příjezdu. Představení. Divadlo! Nazkoušela jste si to v pokoji, než jste přišla sem? Jak se jmenuje tenhle kus? Prosba o boží zásah? V hlavní roli Kitzi Millsová!“

„To není pravda!“ vykřikla. Ohlédla se na Scottovou, ale ta jí nepomohla. „Chtěla jsem se pomodlit sama, ale slečna Scottová myslela, že byste se možná také chtěli přidat. Patřil přece mezi nás.“

„On ano, ale vy ne! Nikdy jste mezi nás nezapadla. Nevím, proč vás jeho nemoc tak vyděsila, ale musíte být strachem bez sebe, když se obracíte k bohu. Zrovna vy! Proto říkám: Kecy!“

Kitzi se znovu obrátila na Scottovou: „Vysvětlete mu, že to byl váš nápad, společná modlitba.“

„Ano, navrhla jsem to. Na to ostatní ale Wardovi odpovězte sama.“

„Ano!“ vykřikl McGivney. „Jste jako uprchlík, který se ukrývá v kostele a prosí o pomoc. Chraňte mě. Pomozte mi pomodlit se. Ale čeho se bojíte? Před čím utíkáte?“

„Nechte ji!“ okřikl ho Calvin.

„Calvine, nepomůže jí, když se bude stranit lidí a uhýbat,“ ozval se Joe Bigelow. „My se můžeme vyzpovídat, ale ona ne! Hned první den řekla: Jsem Kitzi Millsová, umělkyně. Ne − alkoholička. Hvězda. Věděl jsem, že to nikdy nezvládne. Napsal jsem to dokonce i do deníku, že?“ Podíval se na Scottovou.

Do hovoru se vložila Berta. „Přiznávám, že jsem někdy v noci zůstala vzhůru. Doufala jsem, že když nepromluví tady, třeba něco řekne ve spánku. Ale není ten typ. Všechno má pečlivě sbalené a převázané snad červenou mašlí. Nevěří lidem. Nikomu. Ani mně ne. Pokoušela jsem se s ní spřátelit, dokonce…“ Zarazila se.

„Dokonce − co?“ popíchl ji okamžitě McGivney.

Berta zalétla pohledem ke Kitzi.

„Jen jim to řekni. Nestydím se za to.“

„Jednou v noci, brzy po příjezdu, se rozhodla utéct. Přinutila jsem ji, aby zůstala. Jakou naději by měla venku? Upila by se. A předtím by ji nejspíš někdo znásilnil. Nebo možná zabil.“

„Tak tohle poslouchat nemusím!“ Kitzi odstrčila židli a vykročila ke dveřím. Harlan Brody jí zastoupil cestu.

„Kitzi! Sedněte si!“ zavelel.

Pomalu se posadila.

Brody pokračoval. „Pozoruji, co se kolem děje. Začali jsme modlitbou za uzdravení starého muže a najednou se všechno změnilo na útok proti člověku, který nás vyzval, abychom se pomodlili. Jak to?“

Kitzi se trochu ulevilo. Brody ještě neskončil.

„Dokud nevstala a neřekla: Tak tohle poslouchat nemusím! Pak to došlo i mně. Nikdy nebyla jednou z nás. Jistě. Plní své povinnosti v jídelně. Účastní se našich sezení. Mluví s doktorem Woolmanem. Ale je to stejné jako vznášet se nad vodou místo plavání. Hlavně aby se nenamočila. Nikdy na sebe nic neprozradí.Vlastně ji mám prokouknutou, i když je mi úplně cizí. Co tají Kitzi Millsová?“ zeptal se nakonec, jako by neseděla kousek od něj.

„Možná má dítě a není vdaná?“ navrhla Berta.

„To je toho! V její branži je to spíš reklama než ostuda!“ štěkl McGivney.

„Víme o ní, že ráda vystupuje jako ochránkyně jiných, něco jako Dobrá víla v Čaroději ze země Oz,“ přisadil si Bigelow.

McGivney se znovu zapáleně ujal slova: „Ona nám řekne, abychom se pomodlili. Zrovna ona! Bůh se musí za břicho popadat smíchy. Koukejte, kdo mě prosí o pomoc jménem Augusta Chamberlaina. Sama ji potřebuje víc než kdokoli jiný!“

Calvin se pokusil ji hájit. „Třeba je to pokání. Babička mi povídala, že to tak bývalo. Ženy se staraly o nemocné a dělaly podřadné práce, které nikdo jiný nechtěl vykonávat. Očistily se tak od svých hříchů. Možná se člověk nedokáže ke všemu přiznat veřejně, ale snaží se to napravit. Nechrne ji na pokoji.“

„To myslíš vážně, Calvine? Nechrne ji být? Nechrne ji zemřít?“ zeptal se McGivney.

„Co byste navrhoval vy, Warde?“ vyzval ho Corell. „Máme kleknout na kolena a modlit se, aby se přiznala?“

„Měla by si zahrát Máří Magdalenu,“ provokoval Joe Bigelow.

Scottová mlčky sledovala vývoj událostí. Pozorovala Kitzi. Soustředila pozornost hlavně na její krk, tepna pulzovala stále rychleji. Kitzi nakonec prohlásila:

„Jsme tady, abychom se pomodlili za Guse Chamberlaina. Potřebuje naši podporu − a to hned.“

„Má pravdu,“ souhlasil Brody. „Pomodlíme se za Guse.“ A hned dodal. „Který tu není a jehož život nezávisí na nás, ale je v rukou chirurga. Nemluvme raději o Kitzi Millsové, která mezi námi je a které bychom mohli pomoci.“ Přesto se k ní obrátil a oslovil ji: „Jakou cenu má modlitba, ke které nás svolává někdo, kdo sám v Boha nevěří? Nebo jste tak zvyklá z dětství − pomodlit se, aby měl tatínek radost, než holčičku uloží do postele? Stydím se za vás, Kitzi. Jste tak falešná!“

Možná by něco podobného dokázala ignorovat od všech ostatních. Ale ne od Brodyho. Vždyť ho považovala za spojence, slíbil jí spolupráci při vydání alba, mluvil o takových plánech. Teď najednou jí vrazí nůž do zad? Cítila, jak se jí svírá hrdlo, a vší silou zadržovala slzy, které se jí draly do očí. Beze slova vstala a pospíchala ke dveřím. Ještě než stačila otevřít, cítila, jak ji někdo zezadu chytil, a vzápětí už slyšela Calvinův šepot: „Neutíkej, Kitzi, prosím tě, neutíkej.“

Objala ho a rozplakala se. Konejšil ji, stejně jako kdysi jeho chlácholila babička… „Vyplač se, jen se vyplač a zase bude dobře, uvidíš.“

„Slečno Millsová,“ zavolala na ni Scottová, „čekáme na vás!“

Kitzi zaťala prsty do Calvinovy paže, dávala mu tak najevo, že se vzpamatovala natolik, aby se mohla vrátit. Vzal ji za ruku a vedl k ostatním. Vytáhl kapesník a osušil jí slzy. Potom ustoupil. Znovu se ocitla tváří v tvář skupině.

50

Rozhodla se vrátit těch pár minut a začala odpovídat na Brodyho otázku. „Ne… Nemodlila jsem se kvůli otci. Nikdy jsem ho nespatřila, neznám ho. Stěží si pamatuji matku, později, když jsem byla starší, jsem ji viděla jen jednou, to mi byly čtyři. Tehdy nám… tedy dědečkovi… zatelefonovali. Říkali, že je nemocná a pravděpodobně zemře. Ptali se, jestli by ji chtěl navštívit.

Vzpomínám si, že to ráno pršelo. Vzal si černý oblek, ve kterém kázal na svatbách a na pohřbech. Já měla na sobě sváteční šaty, tmavě červené, sametové. Dostala jsem je od někoho z farníků, byly z druhé ruky.

Pršelo… Ach ano, ty šaty. Když jsem poprvé přišla do dědečkova domu…, když mě matka přivedla… Předtím mu napsala. Utkvělo mi v paměti, že mu telefonovala z budky. Plakala a prosila, aby nás nechal u sebe. V té době už hodně pila, nemohla nikde sehnat práci. Zkusila… zkusila to na ulici, ale nebyla ten typ. A tak se ho doprošovala: Vezmi nás k sobě, pomoz nám. Nevím, co odpověděl, ale vykřikla: Ne, to ne! A zavěsila. Zvedla mě do náručí a nesla mě někam pryč. Je to divné, ale nedokážu si vybavit, co se stalo potom. Za pár dní jsme obě seděly v autobuse a jely k jejímu otci.

Předtím jsem ten dům nikdy neviděla. Moje matka nebyla vdaná, což dědeček považoval za těžký hřích. Uvolil se, že mou duši zachrání, ale s ní neměl slitování, ona už podle něj propadla peklu a musela odejít. Vzpomínám si, že říkal, ať žije dál v hanbě, jíž potřísnila i jeho dům.

Dívala jsem se, jak se za ní zavřely dveře. Do smrti budu mít před očima ty zaprané zažloutlé krajkové záclonky na skleněné výplni, dokonce si vzpomínám, že na jedné straně se začínaly párat a viselo z nich pár volných nití. Stála jsem tam a zírala na dveře. A on mi položil ruku na rameno a vybídl mě: Pojď, dítě. Odvedl mě po schodech nahoru. Otočila jsem se, jestli ji ještě nezahlédnu, ale zatahal mě za rukáv a řekl: Zapomeň na ni.

Šla jsem pomalu vedle něj s očima sklopenýma, viděla jsem sešlapaný koberec, na několika místech dokonce prosvítaly schody. Tehdy jsem netušila, co mě čeká, ale možná jsem mohla. Všechno se podobalo tomu koberci: dostávala jsem obnošené věci, nikdy nic nového. Když jsem po letech vystupovala v jedné anglické hře, stálo v mém scénáři: žili jsme v nóbl chudobě − věděla jsem až moc dobře, co tím chtěli říct.

Třeba moje rudé sametové šaty. Paní Cunninghamová k nám chodila jednou týdně uklízet. Nedostávala zaplaceno, brala to jako křesťanskou povinnost, službu církvi. Její vnučka byla jen o něco málo starší než já, ty šaty patřily jí. Nádherné šatečky, s nízkým krajkovým límečkem a manžetami. Pokaždé, když mi bylo moc smutno, šla jsem nahoru do pokoje, otevřela skříň a hladila ten hebký hustý červený samet.

Měla jsem je na sobě, když jsem s dědečkem jela do Minneapolisu navštívit matku. Nemocnice byla obrovská stará budova z kamene a cihel, vypadala spíš jako pevnost než ústav pro duševně nemocné. Dlouho jsme procházeli vysokými tmavými chodbami, které se mi zdály nekonečné. Všude kolem se ozývaly divné zvuky, sténání, naříkání a taky zlostné povely. Poznala jsem, že kdesi v pokoji někoho bijí, hlasitě křičel.

Dívala jsem se na ženu, která nás vedla. Nebyla ráda, že všechno slyšíme. Pak jsem se koukla na dědečka, kráčel s vážným výrazem; když jsem ale zahlédla jeho oči, poznala jsem, že je smutný, hodně smutný. Pak jsme se zastavili u jedněch dveří a on mi řekl, že dovnitř půjde raději první. Čekala jsem na chodbě a připadalo mi to nekonečné. Když se vrátil, měl sice suché oči, ale vůbec se netvářil přísně a sveřepě. Mlčky mi naznačil, abych šla dál. Mimoděk gesto předvedla.

„Byla jsem vystrašená, tak mě vzal za ruku a vedl do malého tmavého pokoje s jedním oknem. Matka ležela na posteli a vypadala moc špatně, takovou jsem ji nikdy předtím neviděla, ani když byla úplně opilá. Vztáhla ke mně ruce.“ Ani teď si Kitzi neuvědomila, že i ona vztáhla paže dopředu, v očích prosebný výraz.

„Chtěla jsem k ní, ale nemohla jsem se pohnout, jaký jsem měla strach. Ona pořád opakovala: děťátko moje, holčičko… A já nebyla schopna udělat krok. Co bylo ještě horší, nedokázala jsem se na ni podívat. Zabořila jsem tvář do dědova kabátu, cítila jsem, jak mě přitiskl k sobě. Milovala jsem ji, ale děsilo mě, jak vypadá.

Tisíckrát jsem si později vyčítala, že jsem k ní měla jít, obejmout ji a políbit. Umírala a přála si jen trochu lásky. Byla jsem jediná, koho na světě měla. Jenže já nemohla…, nedokázala jsem to. Ten obraz mi do konce života nevymizí z paměti.

Někdy ve snu vidím všechno znovu, jen konec je jiný, důstojný. Objímá mě a loučí se se mnou. Ve skutečnosti umřela opuštěná, sama v malém temném pokoji.“

Zadívala se do dálky. „Pořád na ni myslím, jak jí asi bylo, co cítila, co si dřív přála. Pomáhá mi pochopit mé postavy. A někdy… někdy prožívám něco podobného. Když mi má dcera, Alice, do telefonu řekla: Mami, nechoď teď domů, vrať se, až budeš vyléčená… Ranilo mě to. A já tehdy svou matku odmítla.“ Znovu se ponořila do vzpomínek.

„Za šest dnů zazvonil ráno telefon. Chystala jsem se do školy a z dědova pokoje slyšela vyzvánění. Když se nic nedělo, vešla jsem dovnitř a zvedla sluchátko. Ozval se neznámý ženský hlas: Reverend Millendorfer? A já odpověděla, že se po něm podívám. Jenže jsem ho nenašla a zeptala se, jestli mám něco vyřídit. A ona stručně oznámila, že Rebeka Millendorferová v noci zemřela; potřebují vědět, co se má udělat s tělem. Co se má udělat s tělem! Už dříve jsem slyšela, že se lidi baví o pohřbech, viděla jsem, jak dědeček stojí s hloučkem pozůstalých u hrobu, dívala jsem se, jak spouštějí rakev do jámy. Ale nikdy jsem se nesetkala s otázkou, co udělat s tělem.

Pochopila jsem, že matka je mrtvá. Stála jsem v tom pokoji s odřeným dřevěným obložením, se dvěma obrázky svatých na stěnách a věděla jsem, že bych měla plakat. Ale nemohla jsem, zdálo se mi, že jsem prázdná, bylo mi špatně od žaludku, ale plakat jsem nedokázala. Přemýšlela jsem, co mám udělat. Jít do školy? Zůstat doma? Tolik jsem se potřebovala vyplakat, ale nešlo to, pořád jsem stála jako přimražená s knížkami pod paží a suchýma očima. Ještě dnes cítím vůni čerstvě vypraných a vyžehlených bavlněných šatů, které jsem měla na sobě.

Tak mě v pokoji našel. Celou noc bděl u nějakého nemocného farníka, který nad ránem zemřel. Jakmile mě spatřil, poznal, že se stalo něco vážného.

Co je, Katherine? zeptal se.

Volali…, řekla jsem, nějaká paní povídala, že… že maminka je mrtvá. A chtěli vědět…, co mají udělat s tělem. Tělo, říkali o mamince.

Vzal mi učebnice a položil je na zem. Posadil se a přitáhl mě k sobě blíž. Dal mi ruce kolem ramen. Potom vstal, vzal mě do náručí a odnesl nahoru do pokoje. Položil mě do postele a sešel zpátky dolů. Zavolal do ústavu. Když se vrátil, řekl, že je všechno zařízeno. Sedl si ke mně a rozplakal se. Bylo to poprvé a naposledy, kdy jsem ho viděla plakat. Určitě ji musel milovat. Trestal nejen ji, ale i sebe, když ji vyhnal. Bylo mi ho tak líto… Objal mě a plakali jsme spolu. Dokud…“

Kitzi zaváhala.

„Oba jsme slzeli… a najednou… najednou jsem cítila jeho studenou ruku na mém stehně. Pomalu se sunula výš. Něžně si se mnou začal hrát. Chtěla jsem ucouvnout, ale chytil mě pevněji a tenkými zkušenými prsty se mě jemně dotýkal tam dole. Za chvilku jsem cítila teplo, už jsem neuhýbala, jen jsem odvrátila tvář, myslela jsem si, že je to hřích, nechtěla jsem nic vidět. Nevěděla jsem, co dělá, ale najednou se mi po celém těle rozlilo takové zvláštní příjemné teplo. Nakonec jsem se přece jen podívala. Měl hlavu mezi mými stehny, přitáhl si mě blíž a já se nebránila, naopak. Potom jako by mé tělo najednou explodovalo. Musel to taky cítit, protože přestal. Ležel vedle mě a objímal mě a šeptal: Rebeko… Rebeko… Volal mou matku. Plakal pro ni. Tenkrát jsem pochopila, jak moc ji miloval.“

Kolem bylo ticho. Nikdo se neodvážil špitnout. Tušili, že zpověď nekončí.

Kitzi se zamyšleně dívala někam do dálky. Dlouho jen mlčky sbírala sílu, aby dokázala pokračovat.

51

„Dítě, na pohřeb si přece nemůžeš obléknout červené šaty,“ promluvila nečekaně. „To mi řekla paní Cunninghamová. Vzala mě za ruku a vedla do domu svého syna. V dětském pokoji začala hledat ve skříni nějaké vhodné dívčí šaty. Nakonec jedny vytáhla. Byly velké, ale ona rozhodla, že budou muset stačit. Vrátily jsme se zpátky k nám na faru. Vyžehlila je, a když jsem se oblékla, zašpendlila je, protože na šití nebyl čas. Tak jsem šla na matčin pohřeb.

Ten den taky pršelo. Na hřbitově stál hlouček, snad patnáct lidí, všichni s deštníkem nad hlavou. Obřad vedl reverend Henderson z nedalekého městečka, mysleli si, že dědeček i tak dost trpí, než aby pronesl poslední řeč u hrobu vlastní dcery. O mé matce se zmínil několika slovy, neříkal nic důležitého. Víc mluvil o dědečkovi a o mně, taky poznamenal, jaká úleva musí být, že máme alespoň jeden druhého.

Než začali na rakev házet hlínu, děda hodil na víko růži. Potom jsem slyšela, jak hrudky narážejí na dřevěnou truhlu. Někdo mi podal ruku, aby mě doprovodil, ale já jsem tam chtěla zůstat a vysvětlit jí, že tenkrát v nemocnici jsem se jen nedokázala pohnout. Přesto mě odvedli, nebo spíš odvlekli. Slyšela jsem, jak nějaká žena řekla: „Divné dítě. Na pohřbu vlastní matky neuroní slzu.“

Kitzi se podívala po ostatních. „Chtěla jsem plakat, ale byla jsem jako omráčená. Teprve po několika dnech jsem se dokázala vyplakat, tenkrát jsem nevěděla, že vlastně lituju sama sebe. Protože… protože od toho dne, kdy nám oznámili, že je mrtvá, se tamto opakovalo pořád. Skoro každý večer. Zkoušela jsem usnout dřív, než za mnou přišel. Později jsem na něj čekala, bylo to prostě něco, co se muselo stát.

Pochopila jsem, proč matka utekla a začala pít. A proč ji vyhodil, když se vrátila těhotná. Nikdy jí neodpustil, že mu byla nevěrná. Do posledního dne o ní pokaždé mluvil jako o hříšné a zkažené. Užíval ta slova i ve svých kázáních.

Obcování, hřímal v kostele. Čišela z něj přitom taková nenávist a opovržení, že jsem seděla jako přibitá a v duchu se zapřísáhla, že ať je to cokoli, nikdy to dělat nebudu. Jednou jsem sebrala odvahu a požádala ho, aby mi ten výraz vysvětlil. Raději ne, odpověděl nejdříve. Když jsem se nenechala odbýt, řekl: Je to špinavé, hanebné a ostudné. Muž přitom se ženou, která není jeho manželka…, vstoupí do ní… svým penisem. Určitě ho napadlo, nač v tu chvíli myslím. Je to jiné než s námi dvěma, pospíšil si. My spolu prožíváme čistou lásku. To druhé bych ti nikdy neudělal. A dej si pozor na jiné muže, varoval mě přísně.

Povídali…,“ Kitzi znovu zaváhala, „… že když jsem byla opilá a zvala chlapy k sobě, prý jsem volala: Tak pojďte, hoši, budeme obcovat!

Nekázal mi o morálce, jen mi dokola připomínal, abych mu nebyla nevěrná jako má matka. Když mi táhlo na dvanáctý rok a kluci mě občas doprovázeli ze školy na faru, vztekal se. Žádný v jeho očích neobstál, pokaždé si proti němu něco našel. Nebo aspoň očernil rodinu toho chlapce. Znal všechna jejich tajemství, a tak se kolem mě brzy netočil ani jeden. Kamarádek jsem taky moc neměla, chtěl mě jen pro sebe.“

Kitzi si uvědomila, že si během vyprávění hraje s prsty. Zaťala pěsti a položila ruce do klína.

„Než se zeptáte, proč jsem něco neudělala, aspoň to někomu neřekla… Zkusila jsem to. Jednou, poprvé jsem tehdy dostala měsíčky, rozhodl, že je čas, aby si mě paní Cunninghamová vzala k sobě na slovíčko. Přišla za mnou do pokoje. Snažila se mi vysvětlit, co je menstruace a těhotenství. Pozorně jsem ji vyslechla, dost mě to vyděsilo. Pak mě napadlo, že bych jí mohla povědět o tom. Opatrně − nezmínila jsem se o nikom konkrétním − jsem jí popsala, co se večer děje.

Nikdy nezapomenu, jak se na mě podívala. Co to povídáš, děvče? Znovu jsem jí všechno podrobně zopakovala. Ještě teď vidím její vyděšený výraz. Ty… ty špinavá, zkažená… Přemýšlet o něčem takovém! Budu muset promluvit s tvým dědečkem. Prosila jsem ji, aby mu nic neříkala.

Víckrát jsem se nepokusila svěřit někomu jinému. Až dodneška. Nevím, proč vám to vyprávím. Možná moje minulost ožívá častěji, než bych si přála. Někdy si zkouším vybavit, jestli jsem ho svým chováním nějak neprovokovala, nesváděla. Taky mě děsí představa, že se mi to třeba tenkrát líbilo víc, než si troufám sama sobě přiznat… Ale ne, nebylo to tak.

Když mi bylo dvanáct, poznala jsem alkohol. Tajně jsem mu chodila na mešní víno. Brzy jsem zjistila, že potom je všechno snazší. Nelíbal mě jinam než tam dole, takže nepoznal, že jsem napůl opilá. Zároveň jsem měla vztek sama na sebe, že se čím dál víc chovám jako má matka. Tehdy jsem ji začala nenávidět. Věděla, jaký je! Proč mě nechala u něj? Jak mohla?“

Berta hlesla: „Nic jiného jí nezbývalo. Kdo by se jí postaral o dítě?“

Kitzi potřásla hlavou, stále ponořená do minulosti. Tiše řekla: „Jak jsem mohla dovolit Gordonu Wainwrightovi dělat něco takového? Takhle se ptal Marvin. Nedokázala jsem mu to vysvětlit… Nešlo to…“

Zarazila se. O Gordonu Wainwrightovi se nezmínila ani ve skupině, ani v deníku, dokonce ani před doktorem Woolmanem. Mlčky ji pozorovali a čekali na vysvětlení. Neměla sílu mluvit dál.

Brad Corell jí pomohl. Řekl tiše: „Zapomněli jsme na Guse. Chtěli jsme se za něj pomodlit.“

„Ano,“ vydechla ulehčené, „udělejme to teď. Prosím?“

Corell sepjal ruce a zvedl je ke rtům, než začal: „Bože dobrý, vyslyš naši modlitbu. Jeden z nás se právě musí podrobit operaci. Bože všemohoucí, dej, aby se uzdravil; máme toho navenek hrubého cynického hříšníka rádi. Pro některé z nás je jako neodbytný ovád, který nás nutí přiznat se ke svým slabostem, pro jiné pak laskavý starostlivý starý otec, jakého jsme si mnozí přáli mít.“

Pozvedl zrak ke Kitzi. Teprve teď jí v plném rozsahu docházelo, že ze strachu o Guse se rozpovídala a prozradila tajemství, jež ji tížilo celá léta. Prožívala pocit, který všichni kolem ní už znali a který jim přinášel úlevu. Zeď mezi ní a ostatními padla, stala se jednou z nich. Byla připravena přijmout jejich pomoc. Vydechla volněji.

„Teď snad chápete, proč svůj život nemohu svěřit Bohu. Matčin otec, takový pokrytec… Hlásal o božím království a brojil proti hříchu, a zatím… Nedokážu Bohu důvěřovat.“

„Dáváš mu vinu za skutky jednoho muže,“ namítla Berta.

„Byl přece u toho. V kostele i na faře s hrubou dřevěnou podlahou, prošlapaným kobercem, roztřepanými záclonami a skoro holými zdmi. Byl všude kolem, a stejně nikdy nevztáhl ruku, aby mě ochránil. A k němu bych se teď měla obrátit? Zkusím to se skupinou. Jste na mě hodní, moc laskaví.“

„Můžu za všechny převzít děkovnou plaketu?“ rýpl si Harlan Brody.

Zaskočená prudkým obratem se na něj podívala. „Kitzi, neodjedu, dokud si nebudu jistý, že jste se dostala přes sebelítost. Přestaňte s tím hned.“

Berta se natáhla a vzala ji za ruku. „Má drahá, od chvíle, kdy ses tu objevila, se tě snažím přesvědčit, abys neobviňovala jiné. Pořád jenom: já chudinka, druzí mi ubližují. Potřebuju jen jedinou sklenku, abych si aspoň trochu vynahradila, jak se mnou osud mává. Jen jednu.

Všichni to známe − jeden drink, ale pořádný, nejlíp porce jako Atlantik. Možná existuje milion výmluv, proč se z člověka stane alkoholik, ale ani jeden důvod, proč by jím měl zůstat! Sama musíš dojít k rozhodnutí: s pomocí ostatních už nikdy taková nebudu.“

Ozval se Corell: „Měl by tu být Gus a raději vám, Kitzi, tohle povídat sám. Jednou jsem si s ním šel zaběhat, no, byla to spíš rychlá chůze než klus, a stejně se mu špatně dýchalo. Najednou, zničehonic prohodil: zatracení psychoanalytikové!

V takové chvíli je nejlepší mlčet a postupně se dozvíte všechno. Celá generace je zkažená, pokračoval tehdy. Ztracená. Ležíme na pohovce v ordinaci a vyprávíme někomu, kdo je ochoten nás vyslechnout − za drahé peníze, samozřejmě − , kde naši rodičové udělali chybu. Někdo srovnává návštěvu psychoanalytika se svatou zpovědí. K smíchu! V kostele se zpovídáte z vlastních hříchů, kdežto u psychologa házíte vinu na jiné lidi.

Vzpomínám si, co ještě řekl. Kdyby prý nebyl tak umíněný, uvažoval by o katolické víře. Potom se ale zamyslel a zavrtěl hlavou. Ne, povídá, to by nešlo. Nás, novinářské supy, přitahují hříchy ostatních. Paseme se na nich a sami zůstáváme bez viny. Úplně čistí, bez poskvrny.

Brade, vzal mě tehdy za ruku, už Shakespeare to vyslovil: Vina není ve hvězdách, ale v nás. A dodal: Přál bych si mít tolik odvahy − nebo snad strachu? abych se dokázal přiznat ke všem svým chybám.

Kitzi, kdyby tu teď byl, jistě by vám řekl: Pořád hledáte viníky kolem sebe: matku, jejího otce, Gordona Wainwrighta. Možná nesou svůj díl, ale na drogách a lécích závislí alkoholici nebyli oni. Jste to vy. Udělejte další krok. Splňte pátou podmínku: přiznejte přede všemi tady, komu jste svým pitím ublížila.“ Skoro prosebně ji vyzval: „Kitzi?“

Neodpověděla, jen potřásla hlavou a stála s očima zabořenýma do podlahy. Bála se jejich pohledů.

„Kitzi?“ vybídl ji naléhavě Calvin.

Vstala a vyběhla na chodbu. Utíkal za ní.

52

Zahlédl ji, jak vchází do malé kaple určené k meditaci.

Místnost se zdála tmavá a těsná. Po obou stranách úzké uličky stály tři lavice, před nimi oltář z tmavého dřeva, nad nímž visela malá lampička se stínítkem z červeného skla, věčné světlo. Podlahu pokrýval tmavě hnědý koberec.

Kitzi si okamžitě vybavila kostel, kam se vcházelo z jejich fary. Snažila se tu představu zaplašit, bolavé vzpomínky byly příliš živé.

Stála ve dveřích a vdechovala vůni dřeva. Ticho se zdálo téměř hmatatelné. Uvědomila si proč: od svého příjezdu před devatenácti dny neměla žádné soukromí. Zatajila dech. Pořád cítila napětí, nedokázala se uvolnit ani tady.

S povzdechem se posadila do lavice poblíž vchodu. Myslela teď jen na Guse. Viděla v duchu operační sál, shluk lékařů a sester a jeho − ležel na stole a místo věčné cigarety mu z koutku úst vycházela hadička.

Jednou se přiznal, že chtěl s kouřením přestat. Cigareta ale patřila k jeho práci tak neoddělitelně, až se zdálo, že by se spolu s ní zbavil i tvůrčích schopností. A to nechtěl neriskovat. Naopak, za čas kouřil mnohem víc a také hodně pil. Svěřil se Kitzi, že měl párkrát okno, někdy si ani nepamatoval, co napsal.

„Na poslední dvě kapitoly své knihy Glasnosť − mýtus či veledílo si vůbec nevzpomínám. Když jsem je v sazárně procházel, řekl jsem si: Dobrá práce! Kéž bych u toho byl, když jsem to psal.“

Starý Gus. August Chamberlain, jak podepisoval své příspěvky. Jaký by byl báječný děda! Vnuci by určitě ocenili jeho drsné, ale chytré vtipkování, jistě by si rozuměli, užili by spolu spoustu legrace.

Jestli se po operaci uzdraví, zajdeme za ním s Alicí, jen co se vrátím. Vím, že se mu zalíbí, a ona jím bude nadšená.Jenže Gus teď leží někde na operačním sále, bůh ví, co všechno s ním dělají. Ale jestli zůstane naživu, až mě odsud pustí…

Myslím na návrat domů… Je to dobré znamení? Uzdravuju se? Než jsem se vyzpovídala skupině, nepřemýšlela jsem o domově. Nebo se teď bojím potkávat je denně na klinice a tohle je podvědomá snaha o únik?

Poklekla vedle lavice a polohlasem spustila: „Už je to dlouho a vyšla jsem ze cviku, ale ještě pořád vím, jak se dohodnout. Chci se s tebou domluvit, Bože. Když Guse zachráníš, vydržím a dostanu se z toho. Přísahám! Jen mi dej znamení, že ho nenecháš umřít. Pomoz mu!“

Vzápětí ale sama sebe okřikla: „Kecy! Má tak malou naději, Millsová, že je to laciná výmluva, abys našla důvod se napít. Prosila jsem Boha a on mě nevyslyšel, řekneš. Obrátil se ke Gusovi a ke mně zády. Nedodržel naši smlouvu, k čemu všechna snaha? Žvásty! Další lži, Millsová. Bůh ti nikdy nic neslíbil, byla to jen tvoje záminka. Ani Gus by nesouhlasil, kdyby tu stál. A měl by pravdu.“

Vstala. Než vyšla na chodbu, otočila se k oltáři: „Odpusť mi ty výrazy.“

Vrátila se k ostatním.

Někdo zaklepal na dveře. Do místnosti vstoupila paní Armbrusterová. „Slečna Millsová má naléhavý telefonát,“ oznámila. V Kitzi hrklo. „Můžete si zavolat ode mě z kanceláře.“ Na chodbě se zeptala: „Stalo se něco Alici?“

„Nevím, jen je to prý důležité.“

Kitzi se netrpělivě rozběhla. V kanceláři chvatně zvedla sluchátko. „Haló? Millsová.“

„Lucille Johnsonová. Ptala jste se na pana Chmaberlaina,“ ozval se na druhé straně melodický hlas. „Je na pooperačním.“

„Jak je mu? Jak dopadla operace?“ Z očí jí vyhrkly slzy. „Před chvílí mi vynadal, ale než mě vyhnal z pokoje, nakázal mi, abych mu sehnala cigaretu.“

„To je celý on,“ vydechla Kitzi ulehčené a slzy vystřídal šťastný úsměv. „Nedáte mu ji, že ne?“

„Když bude nějakou hledat, přivážu ho k posteli,“ prohlásila sestra.

„Lucille, až to půjde, dovolíte mu, aby mi zavolal, viďte?“

„Spolehněte se,“ ujistila ji žena.

Kitzi zavěsila. Chtěla se rozběhnout zpátky a všem hned oznámit, jak dopadla operace, ale najednou se svezla do křesla a rozvzlykala se. Když se vrátila k ostatním, sezení právě končilo. Zpráva je zjevně potěšila.

„Kdepak, toho starého psa hned tak něco neporazí,“ mínil přátelsky Ward McGivney. „Musí zůstat a komentovat, kam se svět řítí.“

Později odpoledne, když už slunce mizelo za hnědými zubatými vrcholky hor, vyšla Kitzi na verandu. Vzduch se trochu ochladil a chvílemi vál příjemný lehký větřík.

Na trávníku ležel Calvin ve sportovním a protahoval si svaly na nohou. Musel cvičit nějakou dobu, protože se mu kůže leskla potem. Vzhlédl a usmál se.

„Smím se přidat?“

Neporušil rytmus, ale souhlasně se zazubil. Lehla si vedle a opakovala pohyby po něm. Uvědomila si, jak dlouho nechala své tělo zahálet; dříve tancovala a cvičívala pravidelně, udržovala se v dobré kondici, kvůli náladě i práci. S pitím postupně tělocvik odsunula stranou, stejně jako většinu jiných činností.

Teď měla příjemný pocit. S Calvinem po boku jí navíc všechno připadalo jednodušší a přirozenější. Za chvilku se začala potit.

„Dokončíme tuhle sérii a půjdeme si zaběhat,“ řekl. „Ale doopravdy zaběhat, ne na vycházku.“

„Proč ne?“ opáčila.

Za chvíli vyskočil a podal jí ruku. „Tak, Kitzi, jdeme na to!“

Snažila se nezůstat pozadu, ale měla co dělat. Pohyboval se ladně a lehce, dlouhými kroky. Běželi po obvodu rozlehlého trávníku. Vydržela asi do poloviny, pak se svezla do trávy a pokoušela se srovnat dech. Calvin pokračoval, jen zvýšil tempo, jak byl zvyklý. Brzy jí zmizel z dohledu za administrativní budovou. Ležela a spokojeně odpočívala. Nabrala hrst stébel i s trochou sypké hlíny a vyhodila ji nahoru; stejně jako kdysi, když byla malá.Jako dítě se kvůli svému tajemství stranila vrstevníků. Většinou četla knihy nebo snila, často si představovala, jak jednoho dne z fary pláchne do města. A stane se herečkou. Hlavně uteče jemu. Na jaře a v létě lehávala v trávě za domem a po větru pouštěla stébla.

Cítila se mladá a svěží. Zvedla se, oprášila dlaně, setřela hřbetem ruky pot z čela a pomalu se vydala zpátky k budovám. Čekala ji schůzka s doktorem Woolmanem, nechtěla přijít pozdě.

53

Joyce Scottová zavřela Kitziin deník.

„Je vidět, že jste se zbavila obrovského břemene. Vaše záznamy vypadají velmi slibně.“

„Díky.“ Kitzi vzala modré desky v domnění, že rozhovor skončil.

„Je tu ještě jedna věc…“

„Oč jde?“

„Na doporučení doktora Woolmana můžete pozvat dceru na týdenní návštěvu,“ sdělila jí Scottová.

„Děkuji.“ Nedokázala skrýt úlevu, výraz i hlas ji prozradily.

„Nenechte se mýlit, není to cíl, jen další stupeň k jeho dosažení, abyste zvládla pátý krok.“

„Chápu,“ přikývla rychle Kitzi. „Hned jí zavolám!“

„Je jedenáct. V New Yorku dvě hodiny. Není ve škole?“

„Ach, jistě, máte pravdu. Počkám do oběda, to už bude doma.“

Nabrala si salát a nalila šálek čaje, ale Calvinovi neušlo, že nic nevypila ani nesnědla. Téměř nespustila oči z hodin na stěně jídelny. Konečně se velká ručička dovlekla ke dvanáctce a byla jedna hodina, čtyři v New Yorku. Kitzi spěchala k telefonu. Alice už musí být doma. Calvin vyšel na chodbu za ní.

Nedočkavě vyťukala číslo. Slyšela, jak telefon na druhém konci vyzvání. Ani potřetí se nikdo neozval. Copak tam nejsou? Ani Alice, ani Evelina? Kam šly? Něco se muselo stát!

Celá se roztřásla a v hlavě se jí okamžitě odvíjela jedna hrozivá scéna vedle druhé. Alici srazilo auto a Evelina je v nemocnici s ní. Jí, Kitzi, nic neřekli, protože stav dcery je vážný; věděli, že by přerušila pobyt na klinice a rozjela se do New Yorku. Marvin by něco takového klidně udělal, nebylo by to poprvé, že by jí zatajil pravdu ve snaze ušetřit ji. Nechci, aby mi něco skrýval! Jestli je má dcera v nebezpečí, mám právo to vědět.

Znovu nechala telefon vyzvánět. No tak, Evelino! Alice! Tak už to konečně jedna zvedněte!

Po několika marných pokusech se vzdala. Opřela se o stěnu, cítila, jak se jí podlamují kolena. Calvin ji do té chvíle sledoval zpovzdálí, teď však viděl, že potřebuje pomoc. Vzal ji do náručí a odnesl do haly. Posadil ji do křesílka a nalil šálek kávy. „Kitzi? Co se děje?“ zeptal se opatrně.

„Nikdo tam není, něco hrozného se muselo stát…“ Rozplakala se.

Položil jí ruce na ramena. „Kitzi, můžou být jen venku. Říkalas přece, že bydlíte přímo u Central parku. Je pěkně, tak se šla Alice projít. Uvidíš, že za hodinu bude zpátky.“ Papírovým kapesníčkem jí osušil slzy.

„Už jsou čtyři pryč,“ namítla. „Měla by být doma.“

„Víš co? Dopřej jí hodinu a pak zavolej znovu. Jestli se neozve ani potom, poprosím babičku, aby se k vám zašla podívat, ano? Co tomu říkáš?“

Mezi vzlyky přikývla. „Dobře. Díky, Calvine.“

Vzal její dlaně do svých. Díval se na ni a začal odříkávat:

„Bože, dej mi sílu…“ Tiše se k němu přidala, „… vyrovnat se s tím, co nedokážu změnit, a odvahu změnit to, co se změnit dá; také tě prosím o moudrost, abych rozpoznal rozdíl.“

Ať už díky doteku jeho rukou nebo účinkem slov, cítila se v tu chvíli klidná a vyrovnaná.

Po odpoledním sezení se znovu rozběhla na chodbu, Calvin krok za ní. Už zase se třásla tak, že jí musel pomoci s telefonní kartou. Vyťukal číslo sám a čekal. Bože, ať se někdo ozve, modlil se v duchu. Je úplně zničená.

Stála vedle něj s očima upřenýma na sluchátko. Snažil se zachovat nevzrušený výraz, ale po pátém zazvonění zneklidněl i on.

„Možná jsou ještě venku,“ začal, ale v tom se mu na tváři objevil úsměv. Na druhé straně slyšel dětský hlas: „Halo? Sibylo, to jsi ty?“

„Ne, Alice, tady je přítel tvé matky. Chtěla by s tebou mluvit, já ti ji předám.“ Pomohl vyděšené Kitzi chytit pevně sluchátko.

„Alice? Miláčku? Jak se máš?“

„Dobře. Myslela jsem, že mi volá Sibyla, chtěla jsem, aby u nás v pátek přespala, Evelina mi to dovolila, když ráno nemusíme vstávat brzo do školy,“ vychrlila malá.

„To je báječné, jenže já mám pro tebe překvapení. Moc velké!“

„Ano? A co, mami?“ Alice zpozorněla. Matčina překvapení zatím pokaždé znamenala ostudu nebo zraněné city.

„V pátek můžeš přijet na návštěvu!“ oznámila Kitzi dceři nadšeně. Namísto očekávaného jásotu ji zaskočilo napjaté ticho, teprve po chvíli přerušené nejistým hláskem: „Mami? Jsi v pořádku? Víš…, neříkáš to proto, že jsi znovu začala pít, že ne?“

„Samozřejmě že ne!“ bránila se. „Však uvidíš. Cítím se skvěle − a taky mnohem líp vypadám.“

„Určitě?“

„Ano, Alice. Zavolám Marvinovi, aby ti objednal letenku a zařídil odvoz na letiště.“

„Může se mnou přijet Evelina?“

„Ne, miláčku, budeme tu samy, jen ty a já.“ Cítila, jak jí měknou kolena; představovala si rozhovor s dcerou úplně jinak, věřila, že Alice bude nadšením bez sebe.

„Musím to říct Sibyle…“

„Ano, zavolej jí.“

„Bude zklamaná,“ namítla.

„Promluv s ní. Vysvětli jí to,“ naléhala Kitzi.

„Dobře, mami.“

„A kde jsi byla odpoledne? Nikdo nebral telefon, zkoušela jsem to několikrát.“

„Venku.“

„Co to znamená − venku?“

„Ve městě, s tetou Florencí.“

Jakým právem se ta ženská prohlašuje za tetu mé dcery? To musí okamžitě přestat. Dítě nechápe, ale Marvin by měl vědět, co si může dovolit. Nebo to byl nakonec jeho nápad? Myšlenka ji okamžitě popudila. Přesto se ovládla a zeptala se zdánlivě klidně:

„A co jste dělaly s paní Morseovou, miláčku?“

„Nakupovaly.“

„Nakupovaly?“ opakovala udiveně. „Co jste nakupovaly?“ Dotklo se jí, že Florence vstoupila mezi ni a dceru.

„Dvoje šaty a bleděmodrý svetr. Teta Florence říkala, že se ti ta barva určitě bude líbit.“

„Copak potřebuješ nové šaty? Nemohlas přece za dva týdny ze všeho vyrůst, Alice.“ Teď už zvýšila hlas. Dcera se ji snažila uklidnit. „Vždyť je to kvůli mé cestě, mamko.“

„Kvůli jaké cestě? Vždyť ses mi o ničem nezmínila. Kam tě chtějí vzít?“

„Nikam mě neberou, pojedu přece za tebou, jen mi říkali, že to bude až příští týden. Proto jsem taky pozvala Sibylu k nám. A teta Florence navrhla, že by bylo pěkné, kdybych měla něco nového.“

„To jste zůstaly ve městě celé odpoledne?“

„A kde myslíš, mami, že bych mohla být?“

„Třeba v parku. Napadlo mě, že sis šla hrát, trochu se pobavit…,“ zalhala. „Promiň, že to se Sibylou nevyšlo, ale snad může přijít za týden. Co myslíš, holčičko?“

„Dobrá mami.“

„Už aby byl pátek,“ ukončila Kitzi hovor. Samozřejmě doufala, že uslyší podobnou větu. Dcera se ale váhavě znovu zeptala:

„Mamko, určitě jsi v pořádku?“

„Ano, andílku. Mamince je dobře. A čeká na tebe, nezapomeň.“

Zavěsila, zdaleka ne tak šťastná, jak očekávala.

54

Marvina zastihl Kitziin telefonát uprostřed jednání se zástupcem televize. Eddie Steinhardt zeširoka zdůvodňoval své požadavky týkající se vystoupení jednoho z Marvinových klientů. Ústředním problémem byly peníze. Dohadování se protahovalo, když se ve dveřích najednou objevila Sára Blinkhornová a divokými gesty Marvinovi naznačovala, aby vzal jiný hovor. „Volá ona. Šestá linka.“

Zakryl mikrofon sluchátka. „Sáro, jednám o podmínkách smlouvy.“

„Ona je na šestce!“ nenechala se odbýt.

„Ona?“ opáčil a vzápětí pochopil. Florence pro Sarah vždycky byla a bude paní Morseová. Volá mu Kitzi.

„Eddie, vyřešíme to později. Ozvu se ti.“

„Prosím? Musím tu smlouvu dneska mít!“

„Zavolám později!“ ukončil Marvin podrážděně jejich rozhovor. S prstem na tlačítku se ještě Sáry zeptal: „Jak mluvila?“

„Lip než posledně.“

„Minule to bylo příšerné,“ pokýval hlavou.

„No, tak dneska je to lepší.“

„Trochu? Nebo o hodně?“

„Není opilá, jestli se ptáš na tohle.“

Zamračil se. Vyhýbal se tomu slovu a nenáviděl je, protože v něm vyvolávalo pocit viny. Stiskl šestku.

„Kitzi? Jak se máš?“

Napjatě čekal, nakolik měla Sára pravdu.

„Dobře, díky. Docela si zvykám. Volám ti vlastně proto, že mi koncem týdne povolili návštěvu. Od pátku.“

„Už teď? Myslel jsem, že to půjde nejdříve příští týden.“

„Udělají výjimku,“ vysvětlila.

„Senzační!“ Viditelně se mu ulevilo. Než zvedl sluchátko, připravil se v duchu na prosby, stížnosti a pláč, dokonce ho napadlo, že utekla. Opak ho potěšil.

„Je to na celý víkend,“ upřesnila. „Pro rodinu tady organizují něco jako praktická cvičení.“ S jistou dávkou hořkosti dodala: „Asi je nutné rodinu vytrénovat, aby věděla, jak se chovat k lidem jako já.“

„Pověz, co mám zařídit; hned to udělám.“ Znervózňovala ho přítomnost Sáry. Naznačil jí, aby odešla, ale zůstala stát ve dveřích. „Co si přeješ?“

„Domluv, prosím tě, Alici ve škole volno. A objednej letenku. Marve? Postaráš se o to?“

„Jistě. Má přijet i Evelina?“

„Ne, pozvání je jen pro členy rodiny. Marvine, musím ji vidět. Potřebuju ji.“ Poznal, že má slzy na krajíčku.

„V pořádku, Kitzi, pošlu ti ji, spolehni se.“ Pak ztišil hlas. „Jaké to tam je, Kitzi?“

„Pokouším se všechno zvládnout, ale někdy chtějí nemožné.“

„Například?“

„Třeba obrátit se k Bohu. Je to něco jako kultovní obřad. Znáš mě − nejsem schopna zahrát scénu, pokud jí doopravdy neuvěřím.“

„A co ostatní? Oni to berou?“

„Oni ano,“ přiznala.

„Tak na tom asi něco bude, ne?“

Nikdy mu neprozradila své zážitky z dětství, takže odpověděla vyhýbavě: „Víš, asi jsem poznamenaná odmala: tolik pobožností všude kolem… Zřejmě jich bylo moc.“

„Snaž se, miláčku. Pokus se o to.“

„Miláčku,“ opakovala. Tón hlasu se změnil. „Tak jsi mi říkával na začátku.“

„Ano, myslím, že ano. Tak se neboj, Kitzi. V pátek odpoledne už se dočkáš, Alice tam bude jako na koni.“

Když zavěsil, chvíli strnule seděl. Proč jsem jí řekl miláčku? Možná proto, že byla střízlivá? Nebo se mi zdála moc zranitelná? Křehká? Slyšel jsem mluvit ženu, kterou jsem kdysi opravdu miloval?

Aby nepropadl vzpomínkám, vyštěkl na Sáru: „Nemusíš vyslechnout každý můj hovor.“

Přešla výtku a zeptala se: „Mám objednat letenky? První třídu?“

„Letenky?“ udivilo ho množné číslo.

„To snad tu malou necháš cestovat samotnou?“

„Sáro!“ napomenul ji. „Jednu letenku. První třídu, místo u okna.“

„Dobrá. Jak chcete.“ K vykání se Sára uchylovala jen málokdy, naznačovala tak Marvinovi, že by měl své rozhodnutí znovu zvážit.

V půl sedmé dorazil do příjemné japonské restaurace. Domluvili se s Flo na setkání právě tady, chodili sem vždycky, když si potřebovali oddechnout od lidí a hlučného světa divadla a reklamy. Brzy zjistil, že tam žena ještě není. Zavolal do kanceláře, aby mu vysvětlila, co ji zdrželo. Obvykle bývala přesná, takže se muselo stát něco velmi výjimečného a závažného, uvažoval. Dozvěděl se, že je stále na generálce nového muzikálu, jemuž zajišťovala publicitu; podle plánu měla zkouška končit kolem páté. Vypravil se tedy za ní do divadla.

Když se zorientoval v příšeří sálu, poznal na jevišti dvě hvězdy programu. Flo stála v uličce a udělovala nahoru pokyny fotografovi i osvětlovačům, kteří každou chvilku přebíhali z místa na místo.

Marvin pochopil, že se jí podařilo dostat informace o chystaném muzikálu na stránky žádaného časopisu People a teď se snaží okořenit článek fotografiemi. Posadil se do prázdné řady a čekal. Konečně se Flo rozhodla nechat zbytek práce na ostatních a vklouzla do sedadla před ním. Natáhl se blíž a zašeptal:

„Flo, možná budu muset v pátek na Západ.“

S pohledem stále upřeným na jeviště se zeptala: „Kvůli té smlouvě s Donnou Avalonovou?“

Mohl zalhat, a také na okamžik zaváhal; bylo by to snadné. Dokonce se nabízel i alibistiský důvod: nač Florenci znepokojovat a vystavit ji zbytečnému stresu? Pak možnost zavrhl. Má právo znát pravdu.

„Alice poletí za Kitzi. Měl bych ji doprovodit.“

Strnula, ale neřekla nic. Namísto toho vstala a zamířila k jevišti, kde jedna z primadon neodpověděla příliš uspokojivě na danou otázku; Flo musela situaci urovnat.

Marvinovi se ulevilo, jeho problém se vyřešil mnohem snadněji, než předpokládal.

Na večeři se nakonec zastavili u Patsy na západní Padesáté šesté. Seděli v poloprázdné restauraci. Hlavní nápor návštěvníků divadla už pominul a na novou večerní vlnu po skončení představení bylo ještě brzy. Marvin patřil k vítaným hostům. Před několika lety ho sem zavedl Tony Frascati a od té doby se mu pokaždé dostalo náležité pozornosti. Teď zvolil tiché místo v rohu.

S chutí jedli. Najednou se Florence ozvala: „Když jsme s Alicí vybíraly ty šaty a svetr, myslela jsem, že to bude až za týden.“

Na okamžik zatápal, ale obratem mu došlo, o čem žena mluví. „Mají dost přísná pravidla, takže když řeknou přijeďte, jedeš. Je to velký pokrok, mít povolenou návštěvu dříve.“

„Úžasné,“ poznamenala s notnou dávkou ironie.

„Flo, miláčku, musíš si uvědomit…“

Praštila vidličkou tak prudce, že se hned objevil číšník a ptal se: „Paní Morseová, jídlo je špatné? Jestli vám nechutná, vyberte si něco jiného.“

„Ne, děkuji, Quido, všechno je v pořádku.“ Pak se tišeji, ale rozhodně, obrátila k Marvinovi: „Pojďme odsud!“

V Padesáté sedmé se prodírali davem proudícím z Carnegie Hall, kde právě skončil koncert. Když procházeli kolem ruské čajovny, navrhl: „Určitě máš hlad. Nechceš si něco dát tady?“

„Už jsem přežila větší. Sežeň taxi.“

55

Doma pospíchala hned do koupelny. Marvin slyšel, jak napouští vodu do vany. Cestou v taxíku celou dobu mlčela. Obvykle mu líčila zážitky rušného dne, zbavovala se tak napětí, které se v ní nahromadilo při jednání s lidmi. Mnozí klienti dokázali byt neomalení, hrubí a svéhlaví, potřebovala spoustu energie a trpělivosti, aby se vydržela usmívat a zůstala příjemná a milá. Zvládala svou práci obdivuhodně, ale večer si pak potřebovala oddechnout a uvolnit se.

Někdy si stěžovala tolik, že se Marvin neovládl a říkal: „Proč s tím nepraštíš, Flo? Nemáme nouzi o peníze.“

„Nechat toho? A co by mi zbylo? Nemůžu přece od rána do večera vařit a čekat, až se vrátíš domů. Ani nejsem typ, který se vyžívá v organizování dobročinných akcí. Jak bych asi vyplnila čas?“

„Ještě pořád není pozdě na…“

„Ne, Marvine. Natolik se znám. Dítě… Možná bych se pak chtěla vrátit do práce, osamostatnit, založit si vlastní agenturu. Nakonec, nabídky mám. Lidi se spíš diví, že jsem to ještě neudělala. Ne, Marvine, dítě by všechno jen zkomplikovalo. Sama bych takovou matku nechtěla. Díky. Ne.“

„Flo, mladší nebudeš.“

„I teď už jsem stará. Bude mi čtyřicet.“

Většina rozhovorů probíhala podobně a tady končila. Dnes ale zůstala tichá. Posadil se do křesla před obrazovku, kde běžel závěr pořadu s Chrissy Bruceovou, již také zastupoval. Přemýšlel však o své ženě.

Najednou si uvědomil, že je pryč už dost dlouho.

Je tam nejmíň hodinu. Proč mě zatraceně tak mučí?

Zvedl se a šel za ní. Otevřel dveře do koupelny a začal: „Flo, podívej, já…“ Došlo mu, že ve vaně není.

Pospíchal do ložnice. Ležela na posteli s tváří na polštáři. Přilehl si k ní a pohladil ji. „Lásko…“

Nereagovala. Objal ji a pevně přitiskl k sobě. Držel ji v náručí, dokud je oba nepřemohla vášeň. Pomilovali se divoce a hladově jako už dlouho ne.

Odpočívali. Tlumeně k nim doléhal hluk noční Park Avenue.

„Máš hlad?“ zeptal se.

„Ne. A ty?“

„Ani ne.“

Nepamatovali si, kdy usnuli, ale ráno se probudili jako obvykle brzy. Vstala první, šla do kuchyně, postavila na kávu a nalila džus. Když se objevil ve dveřích, měl vlasy mokré ze sprchy. Pokusil se ji políbit na krk, ale nečekaně se otočila, takže se dotkl jejího víčka. Oba spustili najednou.

„Flo, podívej, jestli…“

„Marvine, musíme si…“

Zmlkli.

Po chvíli, kdy vyčkávali, až se ozve ten druhý, Marvin začal: „Flo, jestli je to problém, nepoletím. Nakonec, aerolinky se o děti dokážou postarat. Nebude první, kdo pocestuje bez doprovodu. Zavolám tam a zjistím, jaká je praxe při přestupu v Chicagu. Ano?“

„Ne.“

„Myslel jsem, že to tak chceš.“

„Chci, abys letěl s ní. Protože jinak s tebou nebude řeč, dokud se v pořádku nevrátí. A nedej bože, aby se jí něco stalo, to by sis vyčítal do smrti. Takže − ať už to máme za sebou.“

„Když se na to díváš takhle…“

„Ano. Přesně tak to vidím,“ přerušila ho rychle.

Seděli u stolu a dopíjeli kávu. Vzhlédl od rozečtených Timesů. „Flo, moc si toho cením. Málokterá žena by dokázala mít takové pochopení.“

„Proč myslíš, že mám pochopení? Nenapadlo tě, že jsem spíš praktická a realistická?“ Byla zvyklá na každodenní dohady a krize, v práci měla daleko k slzám, ale teď si všiml, jak se jí lesknou oči.

„Drahoušku?“

„Neříkej mi tak, proboha! To si nech pro klienty! Jak jsi říkal jí?“ vybuchla.

„Flo, prosím tě…“

„Ne! Chtěls to probrat, tak to probereme! Chci, abys tam letěl? Ano! Protože mám pochopení? Ne! A proč tedy? Protože jsem schopna vyrovnat se s něčím, co tobě pořád nedochází.“

„O čem to sakra mluvíš, Flo?“

Vstala tak prudce, že převrhla hrníček se zbytkem kávy. Dívala se na něj, plakala a mezi vzlyky vysvětlovala: „Když jsem tě poslední dobou viděla s tím děvčátkem, je mi jasné, že je tvoje! Má blond vlasy, no dobře, ale tvé pohyby, postoj, rysy… Bude vysoká po tobě. Musíš být jediný na světě, kdo to nepoznal.“

„Flo, tohle jsem si odbyl hodně dávno!“

„Wainwright není otec!“ prohlásila rozhodně.

Pochopil, že Florence ví víc.

„Flo?“

„Gordon Wainwright nemůže být jejím otcem. Ani jejím, ani žádného jiného dítěte. Jednoduše proto, že ten prohnaný mizera byl impotentní! Proto se taky zvlášť posledních pár let tak choval! Tolik mladých atraktivních holek kolem, stačilo kývnout, jenže s nimi nebyl schopen spát. Toužil po nich, ale nemohl. V posteli je dokázal uspokojit jediným možným způsobem. Ale počít dítě? Vyloučeno!“

„Nevěřil jsem Kitzi,“ přiznal pomalu. Cítil, jak má naráz v ústech sucho. „Proč bych měl uvěřit tobě?“

„Ze dvou důvodů. Když ti to říkám, nic tím nezískám. A potom, byla jsem tam taky.“

„Kde? S Kitzi?“

„Ne, dříve. Dělala jsem s ním rozhovor. Pozval mě na své letní sídlo. V noci za mnou přišel. Mluvila jsem s několika dalšími, zažily totéž. Byl impotentní! V posteli dokázal používat jen jazyk. Nepostavil by se mu ani v harému.“

„Tys to věděla. Celou dobu…,“ hlesl.

„Ano.“

„Nikdy jsi nic neřekla.“

„Proč bych měla?“

„Spousta věcí by se vyjasnila.“

„Ne tak jako teď. Nevyšlo to. Myslela jsem, že je to dobré řešení. Chtěla jsem ti tolik dát. Namlouvala jsem si, že mě můžeš milovat, že mě potřebuješ! Že ti budu dobrou ženou, tou jsem snad i byla. Mám svou práci, ale dala jsem ti všechno.“ Zaváhala. „Kromě jednoho. Žádné dítě. Syna, který by nesl dál tvé jméno.“

„Vždycky jsi říkala, jaký by mělo život, když jsi pořád na cestách,“ prohodil. Nechtěl, aby se tolik trápila.

„Výmluvy, Marvine. Jen jsem se vymlouvala. Víš,“ sbírala odvahu, „v duchu jsem se pořád bála, že to mezi námi nevydrží. Naše manželství. Miluješ ji a ona miluje tebe. Stačí se na tebe podívat, když se o ní zmíníš. Jsi najednou jiný. Někdy si pohrávám s představou, že za tebou přijdu do kanceláře, když sedíš uprostřed papírů, a řeknu: Ona je tady. Jen proto, abych spatřila tvůj výraz. Ona je pro většinu lidí jen slůvko. Ale pro tebe je to část života. Žádná žena pro tebe nikdy tolik neznamenala, ani já ne.

Vidíš, nejsem ani ušlechtilá, ani chápavá. Jed se svou dcerou, dohlédni na ni. A navštiv její matku. Možná je teď blíž té, do které ses tenkrát zamiloval. Jestli ano, na nic se neohlížej. Já jsem svou příležitost zmařila.“

„Ne, Florence. Nikdy jsem neuvažoval, že bychom se měli rozvést.“

„Tak o tom popřemýšlej.“ Váhavě dodala: „Během posledních dnů, když jsem tě viděla s Alicí, mě napadaly ošklivé věci. Kitzi někam zmizí. Prostě se ztratí, nebo umře. A budeme jen my tři, ty, dítě a já. Je tak milá. Přála bych si takovou dceru.“

Když přijel do kanceláře, ze všeho nejdříve pospíchal za Sárou. „Objednej mi dvě letenky. První třídou.“

„Máš je na stole,“ odpověděla klidně.

56

Kitzi stála před velkým zrcadlem a kriticky se kontrolovala. Mohla být spokojená − v bocích maličko zeštíhlela, bříško měla znovu pěkně ploché. Po téměř třech týdnech bez kapky alkoholu a díky pravidelnému odpolednímu běhu se tělo zpevnilo. Obličej měla hezky opálený. Natáhla si červenošedý svetřík a uvažovala: Alici se jistě bude líbit, já se jí musím líbit, aby mi odpustila. První okamžik rozhodne, hned to poznám. Až mě obejme… Jestli mě obejme…

Ohlédla se a zavolala: „Berto? Co myslíš?“

Spolubydlící přestala balit a vzhlédla. „Och! Vypadáš skvěle! Ty barvy ti opravdu jdou. Páni, když to srovnám s Kitzi, kterou jsem viděla první den…“

„Jaká jsem byla?“ zpozorněla. „Bledá?“

„To je slabé slovo. A hrozně se ti třásly ruce. Litovala jsem tě, jak musíš trpět. Teď zase konečně začínáš být k světu.“

Budu se jí líbit. Určitě, opakovala si Kitzi v duchu. „Jakých je prvních pár minut? Co ti děti říkaly?“

„Nancy se rozhlížela kolem a potom přiznala, že je to tu docela pěkné. Naštěstí prý vůbec ne takové, jak si představovala. Ptala jsem se, co čekala, ale netroufala si to prozradit. Tak mi došlo, že zatímco já se bála tady, ji pronásledovaly děsivé sny doma. A já všechno zavinila. Useknu si raději pravičku, kdyby mě zase někdy popadla chuť se napít.“

Po krátké odmlce dodala: „Jasně že ne. Určitě se mi někdy bude zdát, že sklenička je to nejdůležitější. Ale nevzdám se. Vydržím to!“

Vrátila se ke Kitzi. „Opravdu vypadáš bezvadně. Celá… záříš. Ano, tak to psaly i kritiky, že?“

Zasmála se a upřesnila: „Moje agentura. Kitzi Millsová, hvězda, která září na jevišti i na filmovém plátně,“ zarecitovala.

„Sama nejlíp víš,“ uvažovala nahlas Berta, „že vlastně neubližujeme sobě, ale našim dětem. Tebe poznamenala matka a děda, ty ses zase provinila na Alici. Jedna generace nakazí druhou. Pokud se nám nepodaří řetěz přerušit a jednou provždy se závislostí skončit.“ Nasadila lehčí tón: „Brzděte, Shawnová!“ okřikla se. „Ještě chvíli budete filozofovat a všechna radost z návštěvy se vytratí.“

„Měla by tu být každou chvilku,“ přisvědčila Kitzi. „A ty máš ještě spoustu věcí zabalit. Jsem zvědavá, koho mi sem dají po tobě. Jestli nějakou roztřesenou vyděšenou ženskou…“

„Určitě. O tom nepochybuj.“

„Půjdu a počkám na Alici venku.“

„Kitzi!“ zavolala Berta, když už stála u dveří. Přistoupila k ní a přitiskla svou tvář na její. „Přesně to jsem si myslela,“ řekla. „Celá se třeseš. To nesmíš, protože by se vylekala. Potřebuje tě vidět pevnou, rozhodnou, silnou. Chce tvou oporu, Kitzi, jistotu. I kdybys měla trochu hrát, musí mít dojem, že jsi úplně v pořádku a klidná. Tak do toho! Hodně štěstí.“

Kitzi seděla v recepci a jantarově zbarveným sklem výplně dveří vyhlížela na příjezdovou cestu.

Postupně poblíž vchodu zastavilo šest vozů, ale ani v jednom nezahlédla dceru. Čekala. Nové auto a další limuzína, ale po Alici ani památky. Zazvonil telefon. Kitzi se automaticky natáhla po sluchátku, přesvědčená, že hovor je pro ni. Alice nepřijede. Něco se přihodilo. Třeba se jí na poslední chvíli udělalo špatně. Možná zvracela. Nebo odmítla jet. Ano. Nechce mě vidět.

Recepční byla rychlejší. Kitzi slyšela, jak do telefonu někomu vysvětluje: „Ještě nedorazili všichni, raději počkejte.“ Kitzi pochopila, že jde o úvodní přednášku pro návštěvy. Na chvilku se uklidnila. Když se vracela na místo, opět někdo přijížděl. Otočila se a poznala Frascatiho limuzínu, z níž vzápětí vystoupila Alice a za ní Marvin. Natáhla ruku, ale on jen ukázal ke vchodu. Dívenka zaváhala a pak vykročila. Na prahu se ohlédla. Marvin ji gestem vybídl, aby se nebála a vešla. Opřela se tedy vší silou do dveří a potom zmizela za nimi.

Uvnitř se rozhlédla kolem sebe. Spatřila Kitzi. „Mami?“ Ale nerozběhla se. Kitzi tedy přistoupila k ní. Alice si ji zkoumavě prohlížela. Pak se objaly.

Hned cítila, jak se děvče chvěje; Berta měla pravdu. Kitzi se jí podívala do očí: „Neboj se, miláčku, není důvod, aby ses trápila. Všechno je v pořádku − a vždycky bude.“

„Strýčka Marvina sem nepustí?“

Kitzi zamrzelo, že na něm malá tak visí, ale nahlas řekla: „Zavoláme na něj.“ Dívala se na dceru, která pospíchala ke dveřím, a napadlo ji: Jak to, že jí dodává takovou jistotu? Měla ji čerpat u mě, ne u něj! Jenže on není opilec. To je hlavní důvod, Kitzi Millsová.

„Můžeš dál!“ zavolala Alice na Marvina. Když přišel blíž, podala mu ruku a vtáhla ho dovnitř.

Co řekne? A co já? Všimne si, že jsem jiná? A pokud něco poví, nebude mě jen utěšovat, jako bych byla nemocná?

Hned viděla, že je stejně nejistý jako ona sama. Zmohl se na omluvu: „Promiň, letadlo z Chicaga mělo zpoždění.“ Nic víc, nic osobního.

„To nevadí, hlavně že jste se sem v pořádku dostali.“

Vzala Alici za ruku: „Pojď, zlatíčko, ukážu ti, kde maminka bydlí.“ Po několika krocích se otočila: „Marvine? Jdeš s námi?“ Následoval je.

Berta stála u dveří. Když viděla Alici, nezdržela se, aby ji neobdivovala. „Och! Není divu, že se tě maminka nemohla dočkat. Máš tak nádherné vlasy, jako ona. Ne, ještě hezčí. A moc pěkné šaty.“

„Ty mi koupila teta Florence,“ pochlubila se dívenka.

Berta chtěla chybu napravit. „Vždycky ale tvrdím, že na šatech tolik nezáleží. Mnohem důležitější je, kdo si je obléká.“

Na chodbě se objevila Joyce Scottová a hlasitě oznamovala: „Žádáme všechny návštěvníky, aby se shromáždili v aule. Dostavte se co nejdříve, ať se brzy můžete vrátit ke svým blízkým.“

„Běž, beruško,“ vybídla dceru matka. „Jdi se slečnou Scottovou, zavede tě tam.“ Ještě se ale zeptala: „Není moc mladá na přednášku?“

„Když je dost stará na to, aby se vyrovnala s následky matčina pití, pak jistě nebude mít problémy s naším školením.“ Vzala Alici za ruku: „Pojď, drahoušku.“

Kitzi a Marvin provázeli dvojici pohledem, dokud nezmizela za rohem. Ve vzduchu ještě visela výčitka Scottové. Ve snaze rozptýlit ji se Kitzi obrátila k Bertě a ukázala na Marvina: „Tohle je Marvin Morse, můj manažer.“

„Morse? To je vaše příjmení? Myslela jsem, že se jmenujete Ten darebák. Asi byste si chtěli promluvit o samotě.“ Otočila se a vyšla na verandu.

Oba byli zjevně v rozpacích. Kitzi považovala za nutné vysvětlit: „Lidi jako já viní všechny kolem, jen ne sebe.“

„Rozumím,“ přikývl.

„Ne, nerozumíš!“ vybuchla. „Neměls na to právo!“

„Právo na co? Jaké právo?“ nechápal.

Na druhém konci chodby mluvil Calvin s Lucy. Kitziin hlas je vyrušil, takže se oba ohlédli. Už tišeji řekla: „Měli bychom pokračovat někde v klidu.“

„Nepůjdeme se projít?“ navrhl.

„Můžeme,“ souhlasila, stále ještě rozezlená.

57

Prošli verandou a přes trávník až k místu, kde začínala poušť. Zadívala se k zubatým štítům, ale dlouho mlčela.

„Miluju ten pohled,“ prohodila nakonec. „Nikdy jsem nevěřila, že se mi tyhle hory někdy začnou líbit, ale je to tak.“

„Zmínila ses o právu,“ připomněl jí.

„Vzals mi ji. A trvalo to jen tři týdny.“ Zdálo se, že je spíš smutná než nazlobená.

„Chtěli jsme, aby se moc netrápila, když nejsi doma. Denně zůstat ve velkém bytě jen s Evelinou… Neměla to lehké. Evelina je příjemná, ale přece jen není její matka.“

„Zato Florence ano!“

„Ani Florence ne. A Alice to ví.“

„Neměla právo kupovat jí nějaké šaty. Alice jich má plnou skříň. Pěkných a drahých, z nejlepších butiků na Madison Avenue. Florence to udělala jen proto, aby… aby…“ Nadechla se a pokračovala: „Podívej! Já vím, kdo jsem. A jaká jsem byla. Ale Florence mi to nemusí předhazovat. Ani Alici. Je fikaná, tvoje žena. Jde na to od lesa, polehoučku. Nikdy o mně přímo nic špatného neřekla, co?“

„Ne. Měla snad?“

„Nebylo potřeba. Stačí vzít Alici párkrát do města, užít si legraci při nakupování, chovat se k ní jako milá příjemná teta. To je mnohem účinnější než říct: Tvoje matka je alkoholička… a courá… a…“ Nenapadl ji žádný vhodný výraz. „Tvoje drahá se v taktice vyzná, není ve svém oboru špička pro nic za nic.“ Rozplakala se.

Automaticky jí podal kapesníček. Osušila si oči a po chvíli se zastyděla. „Měl jsi mě zarazit. Takhle je to pokaždé. Chci se bránit a sekám kolem sebe hlava nehlava, pak mě mrzí, co jsem řekla.

Alice vypadá spokojeně a ty šaty jí sluší. Možná proto jsem dostala vztek. Sama jsem jí měla koupit něco takového, tak prosím tě Florenci za mě poděkuj.“

„Jistě.“

„Ale to ostatní…“

„Ani slovo,“ slíbil.

Oba se zahleděli na stíny, které vrhaly horské štíty v zapadajícím slunci.

„Kitzi, párkrát jsem na kliniku volal,“ prohodil.

„Skoro denně, jak jsem slyšela.“

„Říkali, že se lepšíš.“

„Snažím se.“

„Domnívají se, že by ses za týden dva mohla vrátit.“

„Marvine,“ podívala se na něj, „znám tě. Nemusím dlouho hádat, abych věděla, že máš něco za lubem. Chceš mě k něčemu přimět, ale přitom mám mít dojem, že je to moje vlastní rozhodnutí. Oč jde? Film? Muzikál? Nejsem si jistá, že se dokážu vrátit na jeviště.“

Přikývl. „Požádali mě, abych se tě právě na tohle ze…“

„Proboha! Copak nemáš vlastní otázky? No tak dobře. Nač se mě máš zeptat?“

„Přišlo to z Bílého domu.“

Uvědomila si, že je pořád přitažlivý. Kudrnaté černé vlasy, na spáncích mírně prošedivělé, pohledná tvář s dolíčky. Nemohla ho nenávidět. Ale nebyla si jistá, jestli s ní mluví na rovinu.

„Marvine, nevymyslel sis to?“

„Ne. Dostal jsem pokyn přímo z Bílého domu.“

„A?“

„Za čtyři týdny chystají představení, které má uvést prezidentskou kampaň proti drogám. Uvítali by, kdybys tam zazpívala, berou tě jako symbol, živý příklad někoho, kdo dokázal zvítězit nad svou závislostí…“

„Symbol! Co jsem sakra já za symbol? Ještě pořád − ale to nikomu neříkej! − mám v noci kolikrát chuť se napít. A kdybych měla možnost… Kruci, nejsem žádný symbol! Já určitě ne!“

„Bude to až za měsíc,“ připomněl klidně. „A tady věří, že všechno zvládneš. Prý jsi udělala pokrok, hlavně tenhle týden. Označili to jako důležitý zlom, nebo tak nějak.“

Jak by se asi tvářil, kdybych mu o tom ‚zlomuʻ vyprávěla víc? Co by si pomyslel? Vzpomněl by si na Wainwrighta a rozebírali bychom všechno znovu?

„Ano, vlastně je to tak. Jsem ráda, že v tom vidí úspěch.“

„Jsou přesvědčeni, že teď už všechno dokážeš,“ prozradil. „Na začátku tě skoro odepsali. Odhadovali, že budeš patřit k té ztracené polovině.“ Otočil list. „Tak co mám vzkázat do Bílého domu?“

„Rozmyslím si to.“ Trápilo ji něco jiného. „Neřekneš Florenci, jak jsem o ní mluvila, že ne?“

„Slíbil jsem ti to přece,“ ujistil ji. „O ničem se jí nezmíním.“

„Vyřiď jí, že je hodná, když věnuje Alici tolik času. A že se mi ty šaty líbí. A… Vidíš, tady ti diktuju, co máš povídat. Sám dobře víš, co říct. Vždycky najdeš způsob, jak lidi potěšit a povzbudit, aby jim bylo líp.“

Pozorně se na ni díval. Zdá se, že tu dokážou zázraky. Celá omládla, je zdravá a svěží. I oči se jí znovu rozjasnily, jsou stejně modré jako kdysi, když jsem ji viděl poprvé. Zase je z ní ta krásná dívka, o které mi tehdy matka říkala: Marvine, takhle vypadají jen andělé.

Později v jídelně měl možnost pozorovat obě, Alici i Kitzi. Všiml si záblesku mateřské pýchy, když se na dceru přišli podívat ostatní a pochvalně se o ní vyjadřovali.

Také mu ale neuniklo, jak je Kitzi nejistá. Přes veškerou snahu a úsměvy se jí nepřestaly třást ruce. Bál se, že nevydrží a rozpláče se. Je toho na ni moc, pomyslel si. Nebo je rozrušená kvůli mně? Možná jsem měl Alici pustit samotnou. Zvládala by Kitzi návštěvu lépe?

Vyrušila ho Berta, která se přišla rozloučit. Pro ni pobyt skončil, čekala ji cesta domů a setkání s vlastními dětmi.

Padly si s Kitzi do náručí. Berta zašeptala: „Katherine, nikdy na tebe nezapomenu. Vždycky, když budeš v televizi, budu se dívat. A určitě si nenechám ujít tvou novou premiéru. Tak se snaž, ať je brzy,“ zasmála se. Pak pohladila Alici po tváři: „Ach, holčičko, ty budeš mužským lámat srdce, až vyrosteš.“

Dívenka se rozpaky začervenala, nevěděla, co říci.

Je dobře, že se dokáže červenat, blesklo hlavou Marvinovi. Navíc jí to moc sluší. Zalila ho vlna otcovské pýchy.

Jakmile Berta odešla, Kitzi se obrátila k Alici. „Co vám říkali na přednášce, miláčku?“

Marvin zpozorněl.

„O tom, že někteří lidé…, označila je jako závislé…“

„Závislé na drogách?“ pomohla jí Kitzi.

„Ano. Vysvětlila, že alkohol je taky droga. A že lidé, kteří pijí, nejsou zlí, ale nemocní. Nejhorší prý je, když jim ostatní pomáhají lhát.“ Podívala na Marvina. Řekla jsem něco špatně? četl jí v očích. Stiskl Alici dlaň, aby jí dodal odvahy. Pokračovala.

„Rodina těm lidem nesmí zastírat pravdu. Musíme jim ukázat, že je pořád máme rádi a chceme jim pomoci. A…“ Zaváhala.

„A?“ vybídla ji Kitzi.

„A protože tvoje rodina jsem já, bude to na mně. Ještě nám nevysvětlili, co přesně dělat; až zítra.“

„Jistě, zlatíčko, zítra vám všechno řeknou.“ Objala dceru a vděčně se podívala na Marvina.

„Mami, kdy se vrátíš domů?“ zeptala se najednou Alice. „O tom nemluvili.“

„Brzy, už brzy,“ ujistila ji Kitzi. „Ještě mi zbývá pár úkolů, které musím splnit, než mě pustí.“

„Bude to před Svátkem rodičů? Půjdeš se mnou do školy?“

„Kdy to je?“

„Desátého, příští měsíc.“

„Za dva týdny? Ach, holčičko, nevím…, nevím.“ Marvin postřehl, že se jí znovu roztřásly ruce.

Přijeli jsme brzy, měli jsme počkat, tohle jí neprospěje. Není dost silná na takový zážitek.

„Už musíme jít,“ rozhodl. „Upozornili nás, abychom první návštěvu moc neprotahovali. Ale zítra přijdeme znovu.“

„Kde jste se ubytovali?“ zeptala se. Ze všech sil se snažila, aby jí nepřeskočil hlas.

„V Mariottu. Moc příjemné místo. Až tě pustí na oběd, určitě tam zajdeme. Co myslíš, Alice?“

„Snad ti to dovolí,“ špitla.

Kitzi je doprovodila k východu. Po celou dobu pevně tiskla dceřinu dlaň ve své. Pak děvče políbila a obrátila se na Marvina. „Díky, žes ji doprovodil. Bála jsem se, že by musela letět sama.“

Stiskl jí ruku. „Kitzi, opravdu se lepšíš. Vypadáš skvěle. Vydrž, určitě zvládneš obojí, školu i Bílý dům.“

„Tentokrát nezakopnu,“ zasmála se.

Nechtěl ji políbit na rty. Umiňoval si, že jí dá letmý polibek na tvář. Přesto se jejich rty setkaly. Líbali se déle, než měli původně v úmyslu. Zadívala se na něj. Cítí totéž co já? Myslel to vážně? Nebo je to jen hojivá náplast, lítost nad ženou, kterou kdysi miloval a která teď potřebuje oporu?

„Už máte opravdu nejvyšší čas. Alice by se měla najíst.“

Stála ve dveřích a mávala, dokud jí bílá limuzína nezmizela z dohledu.

Marvin i Alice seděli chvíli mlčky, zabraní do vlastních úvah. Nakonec se ozvala.

„Vypadá jinak,“ poznamenala.

„Jinak? Jak?“

„Je krásná, když nepije.“

„Zůstane taková pořád, Alice,“ ujistil ji.

„Takhle to nepovídali.“

„Kdo?“ zeptal se, připraven Kitzi hájit.

„Na přednášce. Varovali nás, že i vyléčení jsou pořád v nebezpečí. Každý den by se prý mohli vrátit k pití.“

„Mohli by,“ zdůraznil kondicionál.

„Ano.“

„To zdaleka není totéž, jako vrátí se k pití,“ snažil se ji uklidnit.

„Jestli to udělá…“

„Co jestli udělá?“

„Jestli začne znovu… Můžu bydlet s vámi? S tebou a tetou Florence?“

Nevěděl okamžitě, jak zareagovat.

Ptala se dál: „Co se stane s dětmi, které nikoho nemají?“

„Alice, dobře mě poslouchej. Maminka bude v pořádku. Vyléčí se a za týden nebo dva je zpátky doma. Nelámej si hlavu s tím, co se děje s holčičkami, které zůstanou samy. Pamatuj si, ty nejsi sama. Nezapomeň na to!“

Přikývla. Stejně se ale po chvíli ozvala znovu: „A vy byste nechtěli dceru? Není se mnou přece tolik práce, nebo ano?“

„Maminka se brzy vrátí,“ prohlásil rozhodně. „Můžu k vám aspoň chodit na návštěvu?“

„Samozřejmě,“ přisvědčil.

Uvědomil si, že malá je praktičtější než on sám. Kitzi je senzitivní a snadno zranitelná, těžko s jistotou říci, jak se v budoucnu se vším vyrovná.

58

Víkend skončil, Alice i Marvin odjeli zpátky do New Yorku a Kitzi si připadala osamělejší než kdy předtím. Navíc jí scházela i Berta, její otevřenost a upřímné odpovědi, kterými člověka občas dokázala v danou chvíli ranit, ale pokaždé mu tím spíše prospěla, než ublížila. Dokud nepřijmou někoho nového, má pokoj pro sebe.

Kvůli návštěvě dcery jí trochu pozměnili organizaci dne. Namísto obvyklého skupinového sezení, společné přednášky a sportovního odpoledne strávila pár hodin v přítomnosti Alice. Teď si mohla oddechnout, popřípadě poznamenat dojmy do deníku.

S hlavou plnou čerstvých zážitků se pustila do psaní:

Včera přijela Alice, Marvin ji doprovodil. Každý, kdo je spatří vedle sebe, nemůže zůstat na pochybách. Bála jsem se, aby se Berta neuřekla, protože Alice nic neví.

Jsem tak ráda, že jsem ji mohla vidět. Vypadá spokojeně. Je krásná. Ani nevím, jestli jsem byla tak hezká v jejím věku. Tehdy jsem bydlela na faře…

Po krátké úvaze poslední větu vyškrtla a pokračovala.

Doufám, že si nevšimla, jak jsem nejistá. Snažila jsem se ovládnout, ale Marvinovi to neuniklo. Několikrát jsem ho přistihla, jak se na mě dívá, jenže už ne tím obdivným zamilovaným pohledem jako kdysi. Pozoroval mě, jako si člověk prohlíží lidi na smrt nemocné nebo duševně choré. Těžko mu to můžu zazlívat, po tom, co se mnou zažil. Ale v žádném případě to neposiluje sebevědomí.

Před odjezdem jsme se políbili. Na chvilku jako by se vrátily staré časy, cítila jsem, že mě někdo miluje. Ne využívá nebo potřebuje.

Miluje. Měla jsem spousty mužských, ale jemu se žádný nevyrovná. Anebo je to ve mně? Byla jsem jiná? Tolik jsem se změnila?

Řekl mi, že mám vystupovat v Bílém domě. Ráda bych věděla, jestli je to jen záminka, abych se snažila, anebo tu nabídku opravdu myslí vážně. Těžko hádat, udělal by pro mě všechno. I zalhal.

Alice si určitě nevymýšlela. Svátek rodičů. Když o tom uvažuju, víkend byl také takový rodičovský svátek − děti přijely navštívit své nepodařené rodiče.

Jsme spolek k politování.

Jak se to mohlo stát? Jak?

Nejdřív ji napadlo list vytrhnout. Před několika dny by to pravděpodobně bez váhání udělala. Teď se zarazila. Možná se člověk mění, aniž si to uvědomuje, uvažovala. Třeba ani není potřeba nějakého dramatického odhalení, které zažívají ostatní.

Zavřela deník s úmyslem odevzdat jej v kanceláři cestou na večeři. Vstala a přešla k zrcadlu. Zadívala se na svůj obraz. Jasné modré oči, žádná opuchlá víčka nebo nepřirozená bledost. Pobyt na slunci a čerstvém vzduchu jí výrazně prospěl, opálená tvář nepotřebovala líčidla. Pravidelný pohyb jí zpevnil postavu. Za pouhých jedenadvacet dní bez pití?

Pouhých? To určitě ne. Nebylo to snadné. A pořád ještě není. I po třech týdnech se někdy v noci probudí a zatouží po sklence. Jen jednu, přeje si.

Uplynul další den, dalších čtyřiadvacet hodin bez alkoholu. Je tu a vydržela.

Během večeře se pár lidí postupně zastavilo u jejího stolu a blahopřáli jí k Alici. „Je tak hezounká. Barvu vlasů má po vás, Kitzi, a dolíčky po strýčkovi. Hned je vidět, že jste rodina.“

Zdvořile se usmála. Měla co dělat, aby udržela bezstarostný výraz.

Doktor Woolman ji poočku sledoval, zatímco si zapaloval dýmku. „Četl jsem váš záznam v deníku, a proto jsem si vás mimořádně pozval dříve. Tentokrát jste na sebe prozradila mnohem víc.“

Pokusila se o lehký tón. „To je dobře, nebo špatně?“

„Od obojího trochu,“ překvapil ji.

„Psychiatři a psychologové musí stát vždycky uprostřed. Nebolí vás zadek, když pořád sedíte na plotě, abyste nemusel slézt na jednu stranu?“

„Pozitivní byla vaše reakce na přítomnost dcery, uvědomujete si, jak jste jí ubližovala, a také chápete, že bude potřeba velkého úsilí, abyste napáchané škody napravila.“

„A to horší?“

„Horší… hmmm… ano. Týká se to pana Morsea.“

Kitzi mu skočila do řeči. Rozčileně vyhrkla: „Začnete tvrdit, že se nic takového nestalo, že si něco namlouvám, možná se mi všechno zdálo. Mýlíte se! Znám ho. A sebe taky. Bylo to tak!“

„Myslel jsem něco jiného,“ poznamenal.

Kitzi hned napadlo, že na sebe ve vzteku prozradila víc, než je nutné.

„Myslel jsem pozvánku do Bílého domu.“

„Máte dojem, že lhal.“ Bylo to napůl konstatování, napůl dotaz.

„Naopak. Mimochodem, on je svobodný? Nebo ženatý? Rozvedený?“

„Ženatý.“

„Aha. No, tak teď pokud jde o Bílý dům. Vžijme se do jeho situace. Má klientku, na které mu velmi záleží, v osobní i profesionální rovině. Zavolají mu z Washingtonu a ptají se: bude slečna Millsová schopna zúčastnit se našeho programu na podporu protidrogové kampaně? Kdyby mu záleželo jen na zisku a reklamě, jistě by odpověděl sám a vás by přesvědčil. Ale to neudělal, viďte?“

„Ne,“ hlesla.

„Přijel za vámi s nabídkou, ale rozhodl se, že se vám o ničem nezmíní, dokud si nebude jistý, že to můžete zvládnout. Nechtěl vás zatěžovat dalšími povinnostmi.“

„To je celý Marvin,“ souhlasila.

„Takže si myslím, že jste oba pozváni do Bílého domu a váš manažer věří, že jste schopna vystoupení úspěšně absolvovat.“

„Ale řekl jste, že to je ta horší část.“

„No, čím výše člověk vystoupí, tím tvrdší může být pád.“

„A vy si myslíte, že to nezvládnu?“

„Ne. Ale vy se bojíte.“

„Mohla bych tam zazpívat třeba hned za týden,“ zavzdorovala.

Woolman pokýval hlavou.

„Co mám podle vás udělat?“

„Dokažte, že jste dost silná, abyste odsud mohla odejít. Udělejte poslední − pátý − krok.“

„Přiznat před Bohem a nejméně jedním člověkem, čeho špatného jsem se dopustila?“

„Je to začátek cesty k nápravě.“

„Už jsem vám řekla, že se nebudu veřejně bičovat!“

„Nikdo nelační po krvi ani vás nechce mučit. Jen se nahlas vyzpovídejte ze svých špatných skutků.“

„Prosím vás! Nebudu poslouchat, jak mi někdo káže!“ otočila se a pospíchala ven.

„Slečno Millsová!“ zarazil ji. „Neodcházejte! Alespoň ne teď!“

Pohlédla na něj.

„Vím, že pátý krok je nejtěžší. Ale není smrtelný − na rozdíl od alkoholismu.“

59

Po ranní přednášce se vrátila do pokoje a našla tam Scottovou s novou pacientkou.

Ženě hádala čtyřicítku; ve skutečnosti jí bylo teprve třicet čtyři. Měla tmavé vlasy, byla drobná a velmi bledá. Snažila se ovládnout ruce, ale Kitzi si všimla, že se jí třesou. Chudák, vím, jak jí je, pomyslela si Kitzi účastně.

„Tohle je nová spolubydlící, Ethel Chalmersová. Paní Chalmersová, toto je…“

„Já vím,“ zvolala ženuška. „Kitzi Millsová! Poznala bych vás všude. Moc vás obdivuji!“

„Díky,“ řekla Kitzi a střízlivě dodala: „Brzy poznáte, že tady nejsou ani hvězdy, ani publikum. Všichni jsou si rovni. Pacienti.“

Prokrista, to říkám já? Tak mě přece vítala Berta…

Žena byla mnohem víc ustrašená, než se navenek zdálo. Joyce Scottová jí zabavila parfémy, ústní vodu a pár dalších přípravků s obsahem alkoholu. Na odchodu ještě pronesla: „Slečna Millsová vás seznámí s denním rozvrhem. Potom přijde váš anděl strážný a seznámí vás s povinnostmi.“

„Povinnosti?“ opáčila žena.

Kitzi spustila. Zmínila se o skupinové terapii, přednáškách a dalších předepsaných činnostech, stejně jako před třemi týdny Berta. Přitom na ni vzpomínala. Jak se jí vede? Vydržela? Nebo se vrátí? Ach, doufám, že ne.

Nahlas řekla: „Nebojte se, Ethel. Jsme jako jedna rodina. Než se nadějete, zapadnete mezi ostatní.“

Jak ji můžu uklidnit, když si nejsem jistá sama sebou? Nebo to patří k programu? Pomůžu někomu a zároveň sobě? Musím zavolat Gusovi, napadlo ji najednou. Pobaví ho, až uslyší, že tu školím dalšího vězně, jak nám říkal.

• • •

U telefonu stál Calvin, tak jí nezbývalo než počkat. Mluvil se svým manažerem. Kitzi nemohla přeslechnout, co povídá.

„Marty, koukej, jsem skoro venku. Všechno zvládám. Ráno vstanu v šest, rozcvičím se a pak jdu běhat, dělám nejmíň pět mil denně. Mám skvělou formu. Jen to se mnou zkuste. Kdekoli.“

Odpověď byla nasnadě, protože Calvin napůl hrdě a zpola vztekle štěkl: „Jsem čistej, Marty! Můžu jít na deset testů, pokud budou chtít! V ničem nejedu! Jsem čistej. Čis-tej! Slyšíš? Rozumíš?“

Znělo to nejspíš dost přesvědčivě, neboť následovalo: „Pustí mě za pět dní, můžu hned zajet k doktorovi, stačí říct. Do New Yorku, nebo do Washingtonu, to je jedno.“

Zavěsil. Tvář se mu leskla potem. Mluvil sice rozhodně a jistě, ale ve skutečnosti se klepal strachy. Za chvilku se trochu uklidnil. Požádal Kitzi: „Mohl bych ještě brnknout babičce? Jen jí řeknu, jak jsem dopadl.“

Znovu zvedl sluchátko. Naštěstí byla doma. Po několika větách Kitzi slyšela: „Babi…, no tak, prosím tě, neplač. Já vím, že máš radost. Babičko… No dobře, když je to tak lepší… A neboj se. Projdu. Nic neberu. Nedělej si starosti. Hlavně už neplač.“

Zavěsil.

„Je úžasná, ale všechno ji hned dojme. Po prvním zápase v lize málem utopila lidi kolem sebe, pořád jí tekly slzy,“ smál se.

Kitzi ho zlehka políbila na tvář. „Jsi skvělý.“

Vyťukala číslo. Když slyšela, že kdosi zvedl sluchátko, nedočkavě se ozvala: „Gusi?“

Ohlásila se sestra. Kitzi se okamžitě vylekala. Objevily se komplikace, něco není v pořádku, jinak by šel k telefonu sám.

„Můžu s ním mluvit?“ zeptala se.

„Chviličku.“

Převzal sluchátko a neodpustil si tradiční výstup nabručeného staříka. „Ta Millsová mě nepřestane pronásledovat. Pořád jí opakuju, že je pro mě příliš stará, ale ona ne − nedá pokoj.“ Pokračoval v obdobném duchu, tentokrát už přímo do sluchátka. „Halo! Kdo volá?“

„Poslouchej, ty prohnaný záletníku, nehraj si se mnou!“ Trochu ji znepokojilo jeho občasné zasípání. Zvážněla. „Jste v pořádku, Gusi?“

„Nikdy jsem se necítil líp!“ Pokračoval už vážně. Maličko jsem cvičil, dechová cvičení,“ upřesnil. „Prý je to důležité pro plíce, abych nedostal zápal. Nakonec, na dýchání není nic špatného. Na každé zdravotní škole poučí sestry hned na začátku, že nejdůležitější je, aby pacient dýchal, pokud možno co nejdéle. Dokud dýchá, platí účty. Jak se mají vězňové? A vy, Kitzi? Na rovinu!“

„Já? Dobře. Opravdu,“ dodala rychle.

„Kitzi… Kitzi, když se člověk octne na prahu smrti, přepadnou ho zvláštní myšlenky. Přijel jsem s tím, že je mi úplně jedno, jestli zůstanu naživu, nebo umřu. Jen ať mi ještě dají jeden drink a cigaretu. Ale když to přijde doopravdy… Těžko uvěříte, ale než mě uspali, víte, co jsem udělal? Já, starý cynik? Pomodlil jsem se! Ano, modlil jsem se, abych se probudil. A jakmile jsem otevřel oči, ze všeho nejdřív jsem poděkoval, že to tak dopadlo. Hned potom jsem si řekl: Potřebuju promluvit s Kitzi. Padesát procent uspěje. Ona musí patřit mezi ně. Musí to dokázat. Kitzi, povězte mi to sama. Chci to slyšet od vás.“

„Dobrá, Gusi. Zvládnu to. Budu v té silnější padesátce. Slibuju.“

„Výborně,“ oddechl si. „Kdyby mě nechali, zapálil bych si na oslavu. Ale jsou tu na člověka jak psi.“

„Pane Chamberlaine, varovala jsem vás!“ ozvala se sestřička přísně.

„Sama slyšíte, Kitzi.“

„Gusi, držte se,“ popřála mu.

„Na to vezměte jed,“ snažil se. „Ještě tu chci nějaký pátek pobýt. Abych věděl, koho zvolí prezidentem. Jestli Japonci koupí katedrálu svatého Patrika. Kdo vyhraje Světový pohár, to mi určitě nesmí ujít. A taky vás chci zase vidět. Neodcházejte, dokud nebudete úplně vyléčená. Poslechněte je a udělejte všechno, co řeknou. Slibujete?“

„Slibuju.“

Zavěsila. Věděla, že má nejvyšší čas přidat se ke skupině, ale ze všeho nejdříve zamířila do kaple. Potřebovala se s někým podělit o svou radost.

„Dobrý Bože, děkuju, žes Guse zachránil…“ Zarazila se. Ne, proto jsem nepřišla, jsem tady kvůli sobě. Gus už to dokázal. Jestli se mám kdy dostat přes pátý krok, musíme spolu uzavřít úmluvu. Víš, nač myslím. Ano. Otec mé matky. Všechno jsi viděl a přesto nezasáhl. Proč?

Dopustils, abych se celý život cítila špinavá, provinilá, zostuzená. Chyběla mi odvaha žít doopravdy, dokázala jsem to jen na jevišti, kde se dalo předstírat, být někým jiným. Katherine Millendorferová se za sebe nikdy nepřestala stydět. Lidé tvrdili, že jsem krásná. Já se tolikrát dívala do zrcadla a krásu jsem neviděla. Jen malou holku − špinavou, poníženou, zahanbenou. Asi proto jsem potřebovala tolik vodky, než jsem se dokázala postavit před lidi.

A tys mu dovolil, aby se k tobě modlil. Nenáviděla jsem tě, protožes mu naslouchal. Nenáviděla bych tě dál, jenže tě potřebuju. Stejně jako Gus. Ne jenom kvůli sobě. Kvůli Alici. Nechci jí ublížit, jako má matka ublížila mně. Pomoz mi a já ti budu znovu důvěřovat. Ano. Odpustím ti, Bože. Takovou nabídku asi moc často nedostáváš.

Je pravda, že mám strach. Bojím se, že dokud se nevyrovnám s tebou, nedokážu to. Potřebuju pomoc. Sám rozhodni.

Uvědomila si, jak jí buší srdce. Po tváři jí stékaly pramínky potu. V ústech měla sucho. Chci se napít! Jsem jako Gus, když v rozčilení bezděky loví v kapse cigaretu. Všichni závislí jsou stejní!

Vstala. Věděla, že začátek sezení už promeškala a musí jim vysvětlit proč. Budou ji mít za blázna… Než vyšla na chodbu, obrátila se a zadívala na oltář, jako by hledala pomoc.

Kaple pochopitelně zůstala tichá.

60

„Zdržela jsem se v kapli. Opravdu jsem promlouvala k Bohu, ale byla to moje soukromá modlitba,“ přiznala doktoru Woolmanovi.

„Nejdůležitější je, že jste připustila jeho existenci. Ať už jste mu říkala cokoli.“

„A dál?“

„Buďte upřímná k sobě. Jaké činy jste spáchala? Komu jste svým pitím ublížila? Dceři? Svému příteli? Někomu jinému, v práci třeba?“

„Tohle všechno?“ hlesla.

„Jistě si sama vzpomenete. Hlavně mějte na paměti, že vás má vyslechnout nejen Bůh, ale také někdo odsud.“

„I vy?“

„To by bylo příliš snadné, jsem zvyklý, jsem profesionál. Ne. Vyberte si někoho jiného, komu důvěřujete. Takové doznání je horší, ale věřím, že účinné. Bolest je součástí ozdravného procesu.“

Odpoledne chtěla Kitzi promluvit jako první.

„Dnes jsem telefonovala Gusovi,“ oznámila skupině.

„Jak je mu?“ zeptal se Calvin.

„Je v pořádku?“ ozvala se současně Laura Coombsová.

„Podařilo se jim ho operovat?“ zajímalo Joea Bigelowa.

„Operace se povedla, zdálo se mi, že už je zase ve své kůži. Bručel, stěžoval si na sestry…“

„Zmínil se, jaké má vyhlídky?“

„Nic neříkal,“ pokrčila rameny, „ale snad to bude dobré.“

Večer seděla Kitzi s Ethel u stolku v pokoji a obě se pokoušely zapisovat události dne. Nebylo jich málo, obě byly plné dojmů. Jedna jako druhá pilně psaly i škrtaly.

„Je to později lehčí?“ zeptala se Ethel.

„Postupně,“ přikývla Kitzi. „Jistě, když máš nějaký svůj problém, trápíš se a jde to hůř.“

„Můžu vytrhnout list, když se mi něco nepovede?“

„Někdy neškodí vypsat, co se ti nelíbí. Tohle s tebou Scottová jistě probere.“

„Někdy mě napadají příšerné věci,“ přiznala Ethel. „Měla bych myslet na manžela, na své tři děti… A místo toho mám v hlavě jen skleničku.“

„Napiš to. Nikoho to nepohorší,“ nabádala ji Kitzi.

Sama začala novou stránku. Po několika větách znovu odstavec rázně přeškrtla a nakonec celý list vytrhla. Vstala. „Půjdu do haly a dám si hrnek kávy,“ řekla.

Místnost byla skoro prázdná, jen na pohovce ležela Laura Coombsová, zabraná do jedné z doporučených knih. Vedle stál hrníček s kávou. Natáhla se pro něj a málem jej převrhla. Vzhlédla a uviděla Kitzi. Zamávala na ni a pak se vrátila k rozečtené stránce.

Kitzi si nalila kávu, usadila se na gauči a znovu otevřela deník. Po několika marných pokusech se vzdala. Pomalu upíjela kávu a přemýšlela.

Stále jí znělo v uších Gusovo vážné: Padesát procent uspěje. Ona musí patřit mezi ně. Musí to dokázat. Kitzi, povězte mi to sama. Chci to slyšet od vás.

Opět vzala modré desky.

Slečno Scottová, chci vás o něco požádat; je to moc důležité.

„Zvláštní povolení k návštěvě pro pana Morsea?“ opakovala Scottová. „Jedním z důvodů, proč nepovolujeme výjimky, je, že po jedné následují další. Jde o něco velmi závažného?“

„Ano.“

„Není možné všechno vyřídit po telefonu?“

„Jsem přesvědčená, že se mi nepodaří celý program úspěšně dokončit, jestli pan Morse nepřijede.“

Scottová zvedla obočí.

„Myslím, že jsem připravena pokusit se o pátý krok.“

• • •

„Sáro! Sáro!“ volal Marvin Morse netrpělivě. „Sáro! Kde ksakru je?“

„Ksakru tady,“ zabručela, šálek kávy v ruce. „Jen se tak nerozčiluj. Ani vřelá, ani studená, přesně, jak sis přál.“

„Ale ne, nemluvím o kávě. Co lístky? Máme lístky?“

„Ano, letenky jsem objednala. I pokoj v Savoji s výhledem na řeku. Zavolala jsem taxík a postarala se, aby vás v Anglii odvezli z letiště do hotelu. Máte domluvenou večeři v Grillu. Ještě něco?“

„Mluvila jsi s Florencí?“

„Jistě. Má sbaleno, svoje i tvoje věci.“

„Připomeň mi prosím, abych zavolal Alici, než odjedeme.“

„Spolehni se,“ přikývla.

61

Ve čtyři odpoledne měl Marvin vyřízené hovory do Kalifornie, ostatní bude muset počkat, až se za osm dní vrátí z Londýna. Čekání zvyšuje touhu, napadlo ho.

Vzal si kabát a klobouk. Ve dveřích se málem srazil se Sárou. Tvářila se provinile. „Sáro?“

„Pokoušela jsem se vysvětlit, že jste na cestě do Londýna. Tvrdí, že je to moc důležité. Chce s tebou mluvit, prý jen minutku. Ona.“

„Ona? Kitzi?“

Sára přikývla. Pospíchal zpátky do kanceláře. Přepojila hovor. „Povídala jsem, že už odcházíš!“ Zvedl sluchátko.

„Kitzi! Stalo se něco?“ zeptal se rychle. Jistě nevolá pro nic za nic.

„Marvine, musím tě vidět.“

„Vidět… Myslíš tady, v New Yorku? Vracíš se dříve?“ Děsil se pomyšlení, že chvíli před koncem utekla. „Ne. Tady.“

„Nepočká to týden? Letím do Londýna.“ Cítil zklamání, když odpověděla: „Dobrá, tak později.“ Zavěsila.

Je jen rozčarovaná, nebo má strach?

„Sáro? Sežeňte mi doktora Woolmana.“

Číslo znala nazpaměť. „Odjel na oběd,“ hlásila za chvíli.

„Sakra!“

„Limuzínu máte přistavenou. Paní Morseová čeká dole,“ oznámila.

„Dobře, dobře, už jdu.“ Přesvědčoval sám sebe: „Za osm dní se vrátím. To přece není tak dlouho.“

Seděli v příjemném prostředí vyhrazeném pro cestující British Airways. Florence viděla, že je celý nesvůj. Po sedmi letech manželství nepotřebovala vysvětlení. Levým palcem si třel strniště na bradě a pravý dolíček na tváři se zdál hlubší. Navíc byl nezvykle zamlklý; obvykle ho nechávala na pokoji a zbytečně se nevyptávala. Odhadovala, že mu na poslední chvíli nevyšel nějaký kontrakt.

Najednou sáhl po telefonu vedle křesla. Všimla si předčíslí 619. Měla příliš mnoho klientů z této části Kalifornie, aby si číslo nepamatovala. Nemusí to být ona, okřikla se v duchu. Možná volá Fraseatimu. Nebo Kirku Douglasovi. Třeba to není ona.

Vzápětí se sháněl po doktoru Woolmanovi. Teď už nemohla pochybovat.

„Marvin Morse. Doktore, před chvílí jsem mluvil se slečnou Millsovou. Tvrdí, že mě musí vidět.“ Snažil se vyhnout manželčinu pohledu, ale bezúspěšně. „Zdálo se mi, že je velmi rozrušená. Zklamaná, když jsem jí vysvětlil, že právě odlétáme do Londýna. Jak se jí daří?“

„Myslím… Doufám, že má před sebou rozhodující krok.“

„Je nutné, abych tam byl?“

„Pokud to tvrdí, pak vás pravděpodobně potřebuje.“

„Počká to osm dní?“

„Těžko říci. Zažil jsem různé případy. Někteří prošli téměř celým procesem, ale z nějakého důvodu se jim nepodařilo dotáhnout to do konce. Prostě zmizeli… a vrátili se k pití.“

„Doktore, kdybych přijel, myslíte, že by jí to pomohlo?“

„Vezmu-li v úvahu náš poslední rozhovor, soudím, že ano.“

Marvin zavěsil a podíval se na ženu. „Doktor Woolman tvrdí, že…“

„Nic mi nevysvětluj,“ přerušila ho.

„Musím ti to…“

„Ne. Ani se neomlouvej. Běž!“

„Florence, drahoušku, prosím tě…“

„Ona má svou závislost. A ty svoji. Mám ti v Londýně něco zařídit?“ zadržovala slzy a snažila se zakrýt bolest a zklamání.

„Podívej se na představení, uvaž, jestli má cenu uvádět je v New Yorku. A jestli by Carrie Engelhardtová zvládla hlavní roli. Shubertovi ji milují.“

„Když sebou hodíš, stihneš to ještě dnes,“ poznamenala.

„Raději půjdu,“ souhlasil. Popadl kabát, klobouk a aktovku. Políbil ji na tvář. „Vynahradím ti to,“ slíbil ještě.

„Jistě.“

Oba dávno věděli, že jsou to jen slova.

V šest hodin dorazil do Los Angeles. Půjčil si auto a o dvě hodiny později zaklepal u Toniho Frascatiho. Právě vyprovázel odpolední hosty, stál před domem a někomu mával. Když se odlepil poslední vůz, všiml si konečně Marvina.

„Hej, kde se tu bereš? Vypadáš, kamaráde, jako bys potřeboval sklenku! A něco k jídlu. Mám vynikající omáčku!“

Seděli na pohodlné měkké pohovce v prostorné místnosti obložené dřevem, kterou Toni používal jako pracovnu. Marvin měl před sebou druhý drink a porci chutného jídla, tenkých špaget s omáčkou, Toniho specialitou, na niž byl náležitě hrdý.

„Tahle úžasná mana odsouvá sex až na druhou příčku,“ zubil se pyšně. „Marco!“

Marvin se snažil jíst, aby mohl večeři pochválit, ale po dvou soustech to vzdal. Marco, muž, který obsluhoval při odpolední party, přinesl láhev chianti a maličko nalil Frascatimu k posouzení.

„Dobré. Ale mám dojem, že pan Morse dnes zůstane věrný skotské.“

Marvin oceňoval, že ho Frascati nenutí k hovoru. Držel se zásady, že člověk mluví, pokud chce. Když ne, není na místě dorážet na něj otázkami. Uznával, že každý má právo na soukromí; stejně tak si cenil vlastního.

Marvin usrkl whisky a za chvilku začal: „Mluvil jsem s jejím psychologem. Domnívá se, že se dostala do rozhodujícího stadia.“

„Jestli chceš povídat, v pořádku. Jen se mi zdá, že se spíš potřebuješ pořádně vyspat.“ Podal mu láhev. „Tohle pomáhá, vezmi si ji s sebou. Kdybys měl chuť tu zůstat a popíjet, nemám nic proti, ale vypadáš, že bys dneska raději zůstal sám. Dobrou noc, uvidíme se ráno.“

V devět hodin zastavil Marvin před vchodem do recepce. Vzduch byl chladný a svěží, obloha bez mráčku.

Ohlásil se u doktora Woolmana a nechal se odvést do ordinace.

„Nemohu vám nijak radit nebo pomáhat. Jen poslouchejte, to je všechno.“

Joyce Scottová ho doprovodila do kaple. „Chce se s vámi setkat tady,“ vysvětlila Marvinovi.

Neubránil se překvapení. Opatrně vstoupil.

62

Kitzi seděla v první lavici přímo před oltářem. Když zaslechla vrznout dveře, otočila se. Všiml si, že není nalíčená. Okamžitě si vybavil chvíle po ránu, kdy vycházela ze sprchy, ještě s kapičkami vody na svěžím, pevném mladém těle.

Světlé vlasy měla svázané do ohonu tenkou červenou stuhou, oblékla si modrý svetřík a jednoduchou flanelovou sukni. Znovu před sebou viděl mladičkou Kitzi Millsovou − jen kdyby se dalo vymazat oněch dvanáct let. Přistoupil k ní a zlehka ji políbil na tvář.

„Jsem ráda, žes to stihl tak brzy,“ řekla tiše.

Vycítil, jak je napjatá, přestože na pohled vypadala klidně a vyrovnaně. Chtěl ji zbavit zbytečných výčitek, a tak se rozhodl pro malou lež: „Londýn měl být jen krátká vyjížďka, nic důležitého. Pro televizi je moc brzy a na Broadway pozdě, takže mám vlastně spoustu času.“

„Co ti řekl Woolman?“

„Jen že musíš něco udělat.“

„Ano. Musím.“ Otočila hlavu.

Vstala a začala přecházet před oltářem, jako by sbírala sílu k dalšímu kroku. Podobně se soustředila před důležitým pohovorem nebo při premiéře před nástupem na scénu. Vždycky spolehlivě odhadla pravý okamžik.

Najednou se k němu obrátila s uslzenýma očima. „Prosím tě, věř mi, že teď nic nehraju. Jestli jsem někdy měla být upřímná, pak je to dnes.“

Doufal, že nevypadá moc překvapeně. Na něco podobného nebyl připravený.

„Chtějí tady po člověku, aby splnil pět podmínek, říkají pět kroků. Jsou něco jako pro křesťana boží přikázání. Musíš vyhovět všem požadavkům, jinak jsi neuspěl. Pokud ti do očí nesdělí, žes program nezvládl, anebo sám tajně nezmizíš pár dní po příjezdu, jako jsem si zkusila i já, jsi na dobré cestě obstát i venku, dokázals to.

Pátý krok je nejtěžší, hlavně pro mě. Předepisuje přiznat se před Bohem a nejméně jedním člověkem ke všemu špatnému, cos kdy napáchal. Můj seznam je pravděpodobně dlouhý jako představení shakespearovské společnosti.“ Pokusila se o úsměv, ale příliš nevyšel. Bylo to pro ni těžké, ale věděla, že musí pokračovat.

„Bůh je tu prý s námi a naslouchá hlavně na místech, jako je tohle. Proto jsem si přála setkat se s tebou tady. Předtím bych si těžko dokázala představit, že se sejdeme v kapli. Kvůli otci mé matky. Moc jsem ti o něm nevyprávěla, že?“

„Snad že byl kněz,“ vzpomněl si Marvin.

„Ano. A také zneužíval děti.“

„Nikdy jsi mi nic…“

„Ano. Nikdy jsem nic neřekla.“

„Odsoudili ho? Zavřeli?“

„Ne.“

„A jak to víš?“

„Umožnil mi, abych se to dozvěděla.“

„On tě…,“ hlesl, ale zarazil se.

„Předtím i mou matku,“ přisvědčila.

„To snad…“

„Vzpomínáš, jak jsi mi kdysi vyčítal, proč jsem neřekla Wainwrightovi ne, nebo jednoduše neutekla? Kvůli němu. Najednou se vrátil. Znovu jsem byla malá holka, vyděšená, bezmocná, sama… Takže jsem… se mu nebránila. Ty si myslíš, že jsem začala pít před dvanácti lety v Bostonu. Ne. Došlo k tomu už tenkrát, na malé faře dřevěného kostelíka v Minnesotě. Pokaždé jsem se večer napila mešního vína, abych ho snesla vedle sebe.

V Bostonu starý zvyk jen ožil, kvůli nespravedlnosti Edith Cullenové. Potom už jsem nepřestala. S jedinou výjimkou. Když jsem se rozhodla mít Alici, nedotkla jsem se alkoholu celých sedm měsíců; chtěla jsem, aby se narodila zdravá. Bála jsem se, abych ji nenakazila svou závislostí.“

„Kitzi, o ni si určitě starosti dělat nemusíš. Je skvělá! Alice je tvůj velký úspěch.“

„Myslíš?“ zeptala se skepticky. „Mám pocit, že ten nahoře nás slyší a začíná být netrpělivý. Výmluvy! hřmí tam někde. Měl jsem vyslechnout doznání, ale zatím jsou to jen chabě zastřené prosby o odpuštění.

Kdybys tak, Marvine, věděl, kolikrát mě Alice našla ležet na zemi, někdy i chlapa vedle. Jednou se mě na to ptala. U ní ve škole, v té krásné, drahé, nóbl soukromé škole, je spousta dětí z rozvedených manželství. Holky často probírají, jak rodiče žijí. Jednou, bylo jí osm, mi Alice povídá: Mamko, hodně matek má přítele, ale jednoho. Proč je u nás pokaždé někdo jiný? Jak jsem to měla vysvětlit?

A potom − hanba. Udělala z ní vězně. Netroufla si pozvat kamarádku, dokonce ani na odpoledne nebo na večeři, protože si nikdy nemohla být jistá, jak budu vypadat. Co kdyby u nás nějaké děvče zůstalo přes noc a já se vrátila opilá, možná s nějakým neznámým mužským?

Normální život asi poznala až během těch tří týdnů u vás. Nejdříve jsem si myslela, že se mi ji Florence snaží ukrást. Teprve pak jsem poznala, že je hodná a laskavá. Máš štěstí, že jsi s ní.“

To ano. Ale co ona? pomyslel si.

„Marvine, tohle jsem ještě nikomu neřekla…, ani Woolmanovi. Stalo se mi… Tak strašně jsem se chtěla napít, že jsem odsud zkusila utéct. Nepovedlo se mi to, moje spolubydlící mě přivedla zpátky. Potom, později, hlavně po prvním rozhovoru s Alicí, jsem si pořád opakovala, že je s vámi šťastná. Napadlo mě, kdybych umřela…, zabila se, vzali byste si ji k sobě. Nakonec, je přece tvoje dcera. A všechno by se srovnalo, žili byste spořádaně a spokojeně.

Přesvědčovala jsem se, že je to to nejmenší, co pro Alici můžu udělat. Umřít. Vidíš, musím se pořád stavět do pozice oběti, mučednice. Nikdy mi nepřipadalo, že je život lepší než smrt. Člověk si žití moc neváží.“

Chtěl něco namítnout, ale gestem ho zarazila. Jestli teď nepoví všechno, později to nedokáže.

„Florence. Léta jsem ji nenáviděla. I když jsem tě odmítla a v duchu se pokoušela na všechno zapomenout, stejně jsem doufala, že se jednoho dne vrátíš ke mně a k Alici. Jenže tu byla Florence. Trápilo mě svědomí, že jí křivdím, nemám ji ráda, obviňuju ji.

Nevzala mi tě, já tě přece odehnala, ale ona tě přijala a navíc snášela všechny ty nepříjemnosti a problémy, když jsi mě vyváděl z hospod a zachraňoval představení. Kolikrát jsi za mě složil kauci? A hned v zárodku udusil kdejakou senzaci, která by znamenala konec mé kariéry.

Florence musí mít svatou trpělivost. Řekni mi na rovinu: jak o mně mluví?“

„Mysli si, co chceš, Kitzi, ale vždycky tě uznávala. Tvůj talent. Nadání, to ona pozná, živí se tím.“

I když měla v očích slzy, usmála se. „Uznávala? Můj talent? To jistě.“

„Tvrdila, že jsi nejlepší. Že se s tebou může měřit jen Streisandová.“

„A to je všechno? Nic jiného neříkala? Co moje pití? Nic o tom, že jsem zabila celou jednu šou a Johna Firestona tak připravila o tři miliony? Johna, který mi pomohl nahoru?“

„Kitzi, to představení se nepovedlo, nebyla to tvoje vina,“ snažil se ji uklidnit.

„Máš pravdu, za moc nestálo. Ale já už kolikrát dokázala průměrný program proměnit v úspěch. Lidi si přišli poslechnout Kitzi Millsovou. Mladičkou Kitzi, kterou měli v paměti, ne vrávorající ženštinu, co párkrát promeškala nástup a občas ulétla mimo melodii. Kdyby byl John naživu, vyzpovídala bych se i jemu.“

Slzy se jí kutálely po tváři; nesnažila se je zadržet.

„Bojím se, Marvine. Čím víc přemýšlím a mluvím, tím větší mám strach. S každou vzpomínkou se objeví nová tvář, někdo další, komu jsem ublížila. Jako duch. Celý můj život je jich plný. Třeba ta dívka, nevím ani, jak se jmenovala. Mladičká nadějná blondýnka, tanečnice. Odvážila se přijít za mnou do šatny − říkám odvážila se, protože byla velmi plachá, styděla se, sotva s někým promluvila. Seděla jsem tehdy před zrcadlem, vedle sebe sklenici vodky, a líčila se. Když nesměle vešla dovnitř, pozorovala jsem ji v zrcadle, jak váhavě hledá slova. Nakonec se rozpovídala. Obdivuje mě, říkala, už dlouho, podle ní jsem vynikající a všestranná umělkyně − zpěvačka, herečka i tanečnice.“

Nuceně se zasmála, pohodila hlavou a rozplakala se ještě víc.

„Myslela jsem, že si jde pro autogram, ale ne − chtěla slyšet můj názor, radu, potřebovala pomoc. Požádala mě, abych se podívala na krátké vystoupení a zhodnotila je. Proč ne, povídám, byla jsem už trošku opilá a tedy velkorysá. Po představení. Jistě.

Málem bych na ni úplně zapomněla, kdyby se po závěrečném aplausu neobjevila v šatně. Zrovna jsem se chystala odlíčit a převléknout, když zaklepala. Už jsem měla hodně popito, ale vyšla jsem s ní a sedla si v hledišti do třetí řady. Zjistila jsem, že nejsem sama, všimla jsem si i jevištního mistra a několika dalších tanečníků, zřejmě jejích přátel, kteří ji přišli povzbudit.

Měla jsem chuť dát si další sklenku a nemohla se dočkat, až konečně spustí. Klavírista měl připravené noty, všechno bylo úplně vážné. Nevzpomínám si, co zpívala, ale pamatuju si její hlas − ne vynikající, ale pěkný, čistý, lahodný. Jako bych slyšela sebe, když jsem začínala.

Seděla jsem, dívala se a poslouchala. Byla krásná. Tak nevinná. Nezkažená velkoměstem. Jako já před deseti lety. Za dva roky mě nahradí. Producenti prohlásí: potřebujeme novou Kitzi Millsovou. Byla jsem opilá, to ano, ale ne hluchá a slepá. Takovou hrozbu jsem nemohla připustit. Vydržela jsem ještě dvě písně a už nepochybovala, ta dívka měla talent.

Uprostřed dalšího sóla jsem si stoupla… Bože, pokaždé, když si na to pomyslím, je mi zle… Vstala jsem tedy, zavrávorala skoro neznatelně a − víš přece, jak povýšenou a sarkastickou dovedu zahrát − a jízlivě řekla: Má drahá, tohle snad nepovažujete za zpěv, nebo ano?

Viděla jsem, že v tom okamžiku se jí zhroutil svět. Jenže mně to nestačilo. Jestli vám někdo dával hodiny, měla byste chtít peníze zpátky. S takovým hláskem se nikde neprosadíte. Překvapuje mě, že vás na to učitelé nepřipravili. Držte se tancování, ale pusu raději neotvírejte.

Otočila jsem se a odešla. Ona se, chuděra, topila v slzách a po týdnu dala výpověď. Nevím, kde skončila, ale často o ní přemýšlím.“

Ani si neuvědomila, že zase pláče. Marvin jí podal kapesník.

„Mám za sebou celou galerii obětí. Tolik, že si na všechny ani nevzpomenu.“ Znovu se vrátila k úvahám. „Florence… Co o mně říkala?“

„Vždyť jsem ti to povídal, Kitzi.“

„Co třeba, když u vás Alice byla na večeři?“

„Je jí Alice líto. I tebe.“

„Nezdůrazňuje ti, jaké máš štěstí, že ses se mnou neoženil?“

„Ne.“

Přestala si otírat oči a zahleděla se na něj.

„Ne,“ opakoval.

„Dobře, tak já sama. Tedy: nejlepší, cos kdy v životě udělal, bylo, žes ode mě odešel. Nemáš to lehké ani jako manažer, ale jako můj manžel bys to měl mnohem horší.“

„Všechno možná mohlo dopadnout jinak, kdybychom se vzali.“

„O jednom jsem se tu přesvědčila: tenhle stav není následkem nešťastného žití. Potkáš tu lidi, kteří mají skvělé zázemí, a přece se z nich stali alkoholici. Pití je nemoc. Neštěstí si přivodíme sami svou závislostí na sklence nebo na drogách.“ Zavrtěla hlavou. „Muži s uznávanou profesí. Zeny s báječnými rodinami. Viděla jsem jejich příbuzné, když se přijeli podívat. Ne, na začátku určitě nešťastní nebyli. Jen bych ti zničila život.“

„Chudinka Alice,“ pokračovala, „ten smutek a bolest, které měla v očích pokaždé, když jsem se ráno probrala a hlava mi třeštila a bylo mi zle po nějaké divoké pitce. Tak jsem se před ní vždycky styděla! A měla výčitky. Pak jsem se utěšovala: aspoň jsem ji dokázala přivést na svět zdravou.

Jenže později jsem všechno už jenom kazila.“

„Alice to zvládne, Kitzi, je houževnatá. Neboj se o ni.“

„Je tak mladá − jak to můžeš vědět?“

„O tom se s Florencí také občas poslední dobou bavila, když jsme ji večer vezli domů. I když je mladičká, je silná osobnost. Má své názory i vkus.“

„Jako třeba ten první telefonát? Volala jsem jí odsud poprvé a ona mi povídá: Mami, nevracej se, dokud nebudeš vyléčená.“ Ještě teď ji vzpomínka na rozhovor s dcerou bolela.

„Ano. Třeba ten. Chovala se jako dospělá, poznala, co je pro tebe nejlepší.“

„Nedovedeš si představit, jak je hrozné, když ti vlastní dítě řekne: Zůstaň tam, dokud se nezbavíš té závislosti. A tys to s Florencí probral. Úžasné!“ poznamenala ironicky.

„Kitzi…,“ pokusil se ji uklidnit.

„Promiň, omlouvám se.“ Vzdychla. „Tohle je můj věčný problém. Nenávidím Florenci, závidím jí a zároveň ji obdivuju. Tomu nemůžeš rozumět. Ty máš lidi bud rád, nebo ne. Kontrakt je bud dobrý, nebo špatný. Proto se s tebou taky těžko smlouvá. Já mám ze všeho smíšený pocit. Kdysi jsem přesně věděla, čeho chci dosáhnout. Všechno bylo jasné, žádné pochybnosti. Říkají, že alkohol člověku leze na mozek. Možná je to i můj případ.“

„Ne, není. Mluvil jsem se zdejším doktorem.“

„Jak to?“

„Paní Armbrusterová souhlasila, tak jsem mu zavolal. Popřel jakékoli poškození mozku. Všechny změny se u tebe dají napravit, pokud se nevrátíš k alkoholu.“

„Možná je to věkem,“ poznamenala. „Na tom nezáleží, ale určitě vydržím. Celý ten léčebný proces tě nějak obklopuje i prostupuje. Nejdřív se bráníš, nevěříš, že všechny jejich přednášky, terapie a knihy mají cenu, přetrpíš je jen proto, že žití tady je jednodušší než venku v reálném světě. A postupně ti nové myšlení nějak přejde do krve, i proti tvé vůli. A nakonec si jednoho dne uvědomíš, že to je ono, že jsi u cíle.

Kdyby mně před měsícem někdo řekl, že se ti budu zpovídat ze svých hříchů, nejspíš bych byla ochotná přísahat: každému, jen ne jemu. A dnes tu stojíme, v kapli. Já − a v kostele!“ Přes slzy se zasmála. „Bůh musí mít smysl pro humor.“ Pak zvážněla. „Až se vrátím, chci promluvit s Florencí. Poděkovat jí za všechno, co udělala pro Alici.“

„To nebude nutné, Kitzi.“

Zavrtěla hlavou. „Něco podobného se nedá odbýt flakonem drahého parfému nebo děkovným dopisem. Je to ženská záležitost. Navštívím ji, až přijedu zpátky do New Yorku.“ Na chvilku se zamyslela. „Ne. Zavolám jí. Tohle jsem se tady taky naučila: když chceš udělat něco hezkého, nečekej. Jednej hned. Když večeříme, je v New Yorku devět hodin.“

„Není v New Yorku,“ připomněl jí. „Odjela do Londýna.“

„Je v Londýně a ty tady…“ Podívala se na něj. „Marvine?“

„Doktor Woolman mi řekl, že mě potřebuješ.“

Znovu se rozplakala. „Marvine, copak to nevidíš? Kdykoli se pro mě nějak obětuješ, je moje vina ještě větší.“

„Kitzi, nemusíš si nic vyčítat. Udělal jsem to rád. Zrovna tak cokoli jiného, když ti to prospěje.“

„Tobě jsem ublížila ze všech nejvíc. Měla jsem tě nechat jít, ale namísto toho jsem tě přesvědčila, aby ses o mě staral. Pořád jsi dělil svůj život mezi dvě ženy. Jedna ti dala všechno, ta druhá jen brala. Můžeš mi vůbec někdy odpustit?“

„Nikdo z nás si nemoc dobrovolně nevybírá,“ namítl.

„To není omluva,“ otřela si uslzené oči. „Nemusím být nemocná. Tady nejsem už skoro měsíc. Ano, občas pořád ještě toužím po sklence. Ale vydržím, nepoddám se tomu. Víš, ze začátku, těch prvních pět dní, jsem tě nenáviděla, žes mě donutil sem jít. Později, zvlášť po setkání s Gusem, jsem ráda, žes to udělal. Napadá mě jediný způsob, jak ti poděkovat: nechám tě jít…“

Na chvilku byl v pokušení opakovat jí, co říkala Florence o sobě − že prohrála svůj boj a je připravena vzdát se ho.

„Marvine, nevadilo by ti…“

„Co?“

„Kdybych Alici pověděla, kdo je její otec. Je ve věku, kdy už o tom začíná dost přemýšlet.“

„V poslední době jsem váhal, jestli s ní nemám promluvit sám,“ přiznal. „I Florence mínila, že bych měl.“

„Budu muset vystihnout pravou chvíli, pro ni i pro mě.“

„Udělej to, Kitzi. Má právo znát pravdu. Těší mě myslet si, že jí snad nebudu jako otec vadit.“

Mlčky přikývla, zabraná do vlastních úvah.

„Mám tě doprovodit do pokoje?“ zeptal se po chvíli.

„Ne, díky. Ještě chvíli se tu zdržím.“

Políbil ji na tvář.

„Marvine?“

Otočil se k ní.

„Ten koncert v Bílém domě − nebyl to původně tvůj nápad?“

„Kitzi, přísahám, oni tě chtějí. A doufají, že přijedeš.“

„Přemýšlela jsem… Vzpomínáš na Boston? Na moje první sólo? Na lidi kolem? John Firestone, Chauncey Weems… Tak dlouho jsem tu… naši… píseň nezpívala. Možná bych ji mohla zopakovat, co říkáš?“

„Dobrý nápad,“ pochválil ji, potěšený jejím postojem.

„Vadilo by ti to?“

„Vadilo? Vždycky se mi líbila. Svým způsobem to byl triumf nás obou.“

„To sólo patřilo nám oběma, bylo o nás…“

„Budu rád, když je zazpíváš, Kitzi.“

Marvin se zastavil v kanceláři doktora Woolmana.

„Omlouvám se, že jsem vám pokazil plány. Je to tak, viďte?“ začal psycholog.

„Je lepší, že jsem tady. Zdá se mi, že nejhorší má za sebou.“

„To se ukáže. Uvidíme, až přijde příště na konzultaci.“

„Řekla mi, že opravdu uvažuje o vystoupení ve Washingtonu. Myslíte, že něco takového tak brzo zvládne?“

„Bojíte se, že bude vystavená stresu z návratu?“

„Ano,“ přiznal Marvin.

„Jak by si jinak dokázala, že je schopna znovu obstát v reálném světě? Ale… jestli lze zaručit, že vydrží? Ne. Každý alkoholik může kdykoli znovu selhat. Vlastně většina těch, kteří náš program absolvovali, se ještě jednou či dvakrát vrací, než nakonec dokážou přestat úplně. Dokud jsou lidi tady, nepoznáme, jestli už se závislosti zbavili. Není jiná než ostatní.“

„Ale přesto − co myslíte, doktore?“

„Nebudu hádat, pane Morse. Počkám. Stejně jako její rodina a přátelé.“

63

Čtyři dny po Marvinově návštěvě si Kitzi začala balit věci. Ethel Chalmersová, která měla za sebou první třetinu pobytu, kroužila kolem ní ochotná pomoci. Ve dveřích se objevila Joyce Scottová se sáčkem zabavené kosmetiky a vitaminů. Pod paží tiskla balíček převázaný modrou stuhou. Podala Kitzi sáček.

„Tady je dárek k úspěšnému absolutoriu.“ Obě se zasmály. Kitzi uložila lahvičky a tuby do kufru, zaklapla zámek a napřímila se. „Hotovo. Jsem připravená.“

Otočila se k Ethel. Mlčky se objaly, rozuměly si beze slov, dva pěšáci na stejném bitevním poli.

„Nikdy na vás nezapomenu, Kitzi,“ řekla pak žena tiše. „Jste moje inspirace. Když v noci ležím, nemůžu spát a ze všeho nejvíc toužím po sklence, opakuju si: ona to dokázala. Musím to taky zvládnout.“

„Tohle je myslím na klinice nejlepší − lidé se navzájem učí jeden od druhého. A vědí, že nikdo není sám. A také vidí: je možné se změnit. Hodně štěstí, Ethel.“

Kitzi a Scottová procházely chodbou ke dveřím, jejichž skleněná výplň dovnitř propouštěla kužel tlumeného slunečního světla. Scottová poznamenala:

„Pan Frascati vám zařídil odvoz na letiště.“

„To je od něj milé. Vlastně tu kolem mě byla spousta příjemných lidí. I když,“ koutkem oka mrkla na Scottovou, „někteří se chovali hrozně, aby mi tím pomohli.“

Na prahu jí Scottová podala balíček se stužkou.

„Co je to?“

„Podívejte se hned, Kitzi, jestli chcete.“

Rozvázala mašli a roztrhla jemný barevný papír. Pod ním vykukoval její deník. Udiveně pohlédla na Scottovou.

„Je váš, nechte si ho. Čas od času dostanete chuť zalistovat si v něm a možná budete pokračovat, když se rozhodnete být upřímná sama k sobě.“

Joyce Scottová jí podala ruku na rozloučenou, ale Kitzi ji objala.

„Díky. Díky za všechno.“

„Hlavně nezapomeňte: nikdy nejste sama. Ať budete kdekoli, vždycky se na blízku najde někdo z nás ochotný pomoci. A nejdůležitější je vědomí, že za střízlivá je svět mnohem zábavnější.“

Kitzi se usadila na pohodlném zadním sedadle limuzíny s tmavými skly a řidič zamířil k silnici.

Cítila se volná. Jistě, měla obavy, ale byla venku.

Vzpomněla si na svůj první den. Vybavily se jí pocity, s nimiž před měsícem vystoupila z auta; jak sbírala odvahu dojít do recepce, rozhodnutá nést si kufr a přihlásit se pod jiným jménem, protože se za sebe styděla.

Potom jí v myšlenkách začaly defilovat tváře lidí ze skupiny. Berta. August Chamberlain. Ward McGivney. Brad Corell. Harlan Brody. A Calvin Thompson, který jí od svého odjezdu už třikrát napsal. Zpočátku si byli všichni navzájem cizí, ale netrvalo ani celé dva týdny, aby se spřátelili. A pak jeden po druhém odešli, ona poslední. Zůstaly jiné tváře a jiná jména, pro něž se stala symbolem naděje. Vyhrála svůj boj − alespoň prozatím.

Pomyslela i na Nettii Rosensteinovou, která bitvu vzdala, i na Augusta Chamberlaina, jemuž osud nedopřál závislost zdolat.

Někteří ze skupiny tedy neuspěli, na ostatní čekal každodenní zápas a nebezpečí, že se jejich život vrátí do starých kolejí.

Za dva roky…, viděla před sebou řádky z jedné vybrané knihy, dva roky trvá, než člověk může prohlásit: Dokázal jsem to.

V letadle našla na svém místě kytici orchidejí a lístek s věnováním: Malý hold statečné dámě. T. F.

Zvlhly jí oči. Další laskavost Toniho Frascatiho. I jemu tolik dlužím! Musím mu napsat, hned jak se vrátím domů.

Zapnula bezpečnostní pás a za chvíli cítila, jak se letadlo vzneslo.

Ulehčené vydechla. Až do této chvíle ji podvědomě pronásledoval strach, že něco nevyjde. Opřela se, zavřela oči a odpočívala. Probral ji hlas letušky: „Něco k pití, slečno Millsová?“

Chvíli váhala s odpovědí. „Kávu, prosím.“

Podsaditý muž vedle ní si přál: „Dvojitou skotskou s ledem a minerálku.“

Když dostali nápoje, Kitzi se pokradmu dívala, jak soused usrkl whisky a zamíchal zbytek, aby se ochladil.

Jak jednoduché, napadlo ji. Tak normální. A lákavé. Zdá se, že má situaci pevně v rukou. Proč bych to nedokázala stejně jako on? Druhé já jí okamžitě připomnělo: Protože ty jsi alkoholička.

Sklopila sedačku a opřela se. Znovu zavřela oči a než usnula, zaslechla, jak muž volá na letušku: „Slečno? Ještě jednou, ano? A vodu můžete vynechat.“

Nevzala si víno podávané při obědě a odmítla sklenku po přestupu v Chicagu. Byla odhodlaná vydržet střízlivá, věděla, že ji v New Yorku na letišti přivítá Alice.

K večeru letadlo zakroužilo nad Manhattanem a nad East River zamířilo k Brooklynu směrem na La Guardia. Podle červených šňůr světel Kitzi viděla, že dole vládne dopravní špička.

Za chvíli už cítila, jak letoun dosedl na zem. Pilot zpomalil a vjel do vyhrazeného prostoru, kde stroj s lehkým zhoupnutím zastavil. Byla u cíle. Konečně doma.

Alice a Marvin stáli v hloučku lidí hned u východu. Ještě než dceru spatřila, už ji slyšela volat: „Mami! Maminko!“

Zatrnulo v ní radostným očekáváním, podobným, jaká prožívala při premiérách, než se z hlediště ozval bouřlivý potlesk.

Rozběhla se, objala Alici a zahrnula ji polibky. Cítila, jak ji holčička pevně tiskne k sobě. Marvin je pobídl: „Pojďme!“ Někteří kolem poznali Kitzi. Jakýsi muž na ni dokonce zavolal: „Dobrý večer, Kitzi! Máme se těšit na nové představení?“

Na okamžik znervózněla. Na vystoupení je zatím ještě dost času, nejdříve si musí zvyknout na spořádaný život. Trochu nucené se usmála. Marvin jí podal ruku a odvedl ji k autu.

Během jízdy se Kitzi dívala na Alici. Chvílemi jí stiskla dlaň. „Všechno bude jiné, miláčku,“ ujišťovala dceru i sebe. „Ode dneška bude náš život jiný.“

„Já vím, mami,“ řekla tiše malá.

Kitzi se nemohla zbavit dojmu, že ji poočku sleduje a snaží se rozpoznat známé příznaky. Lehkým tónem tedy prohodila: „Neboj se, beruško. Nemusíš mě tak pozorovat.“

„Ach, mami, říkali nám, abychom to nedělali.“

„Kdo, holčičko?“ pootočila se k Marvinovi, jestli i on k nim patří.

„Na schůzce… dětí alkoholiků,“ vysvětlila.

Kitzi se nahrnuly do očí slzy.

„Mami, prosím tě, neplač. Nevadí mi tam chodit. Hodně jsem se dozvěděla, je to lepší; dřív, pokaždé, když se to stalo, jsem sama brečela v pokoji a nemohla to nikomu říct.“

„Odpustíš mi někdy, holčičko moje?“

Alice ji chytila za ruku, políbila a přitiskla ji na svou tvář.

Vrátný v domě ji s radostí zdravil: „Dobrý večer, slečno Millsová. Vítejte doma.“

Starého muže obsluhujícího výtah zjevně potěšilo, že ji znovu vidí. „Jedete právě včas do pěknýho počasí,“ smál se. „Naproti v parku postavili nový hřiště pro děti, no, slečna Alice už je na prolízačky trošku velká,“ uznal. „Ale někdy je zábava na ty malý koukat. Jednomu se pak zdá… tak nějak…, ať se děje, co chce, život jde dál,“ zafilozofoval. „Tak, jste doma.“

Evelina stála ve dveřích. Vrátný jí zavolal, blesklo Kitzi hlavou. Objaly se.

„Slečinko… ach, slečinko… Jsem tak ráda, že jste se vrátila. Tolik jsem se za vás modlila!“ Uvolnila objetí a zkoumavě se na Kitzi zadívala. „Vidím, že to pomohlo,“ pochvalovala si. „Opravdu jste tam nebyla nadarmo. No tak, pojďte už dál, děvenko moje, nachystala jsem něco na zub.“

Kitzi následovala Evelinu a připadalo jí, jako by uběhly ne čtyři týdny, ale nejméně čtyři roky. Rozhlédla se kolem sebe. Alespoň chvilku polaskala očima známé předměty, které dříve brala jako samozřejmost, nebo bývala tak opilá, že je nedokázala vnímat. Na stěnách visely fotografie z představení, její snímky s různými známými osobnostmi − s politiky, diplomaty, podnikateli, finančníky. Vedle visely spolu s podpisy autorů zarámované kopie jejich textů, které Kitzi pomohly na jevišti zazářit. Přelétla i titulní stránky prestižních časopisů a uměleckých revuí.

Zamyšleně poznamenala k Marvinovi: „Nevyprávějí celý příběh, že?“

„Přepíšeme scénář, Kitzi. Ode dneška už to bude úplně nová hra. Zlé je za námi, bylo to jako propadák a tak to taky ber. Ráno po představení sis přečetla zdrcující kritiky a zapřísáhla ses, že na jeviště už nikdy nevkročíš. A v pondělí ráno otevřeš nový text a začneš znovu. Jinak. A můžeš to vzít doslova: jeden reálný na tebe čeká v pokoji.“

Vykročila první, Marvin a Alice v patách za ní. Dcera se protáhla kolem ní a rozběhla se ke klavíru. Popadla luxusní obálku, která na něm ležela.

„Tady, mami! Z Bílého domu!“ hlásila nadšeně.

Kitzi vytáhla zlatem zdobenou pozvánku. Cítila, jak se jí začínají třást ruce.

„Přečti to, mamko. Přečti to nahlas!“ žadonila dcera.

Pod formálním textem stálo plnicím perem: Prosím, Kitzi, přijďte − váš věčný příznivec a obdivovatel. Vzkaz doplňovaly prezidentovy iniciály.

Posadila se do obrovského červeného ušáku s výhledem na Central park. Ještě se úplně nesetmělo, ale dole už svítily lampy. Pohrávala si s pozvánkou. Alice i Marvin napjatě čekali, co udělá. Chápali, že rozhodnout se musí sama.

„Potřebovala bych čas na přípravu.“

„Je to až za tři týdny,“ připomněl Marvin. „A spoustě lidí bys byla příkladem, dala bys jim naději.“

„Já? Příkladem?“

„První dáma pověřila organizací Toniho Frascatiho. Vybrali si tě, oba.“

„Mami… Mamko, řekni, že tam půjdeš. Prosím. Musíš!“ Alice se jí pověsila na krk. Pak ji napadlo: „Počkej, něco ti ukážu, mami.“ Vyběhla z pokoje.

Marvin využil chvilky a tiše prohodil: „Jestli se necítíš, Kitzi, nenuť se. Nechci, aby ses přemáhala a trápila.“

Než stačila odpovědět, vrátila se rozzářená Alice. V náručí svírala červené sametové šaty s bílým krajkovým límečkem a manžetami. „Tohle si obleču, mami. Že jsou nádherné?“

„Krásné, miláčku,“ přikývla tiše Kitzi. Zlehka přejížděla prsty hladkou, očividně velmi drahou látku. „Taky jsem jednou měla podobné, ne nové, ale skoro stejné barvy.“ V tu chvíli se jí už po tváři kutálely slzy.

„Mami? Proč pláčeš?“ zpozorněla Alice. Nadšení jí vyprchalo z tváře.

„Vzpomínky, holčičko. Všichni by měli mít jen radostné a příjemné zážitky z dětství, jenže to vždycky nevychází. Já jsem ti taky ublížila…“

„Kitzi, ne, teď ne,“ přerušil ji Marvin.

Otřela slzy, usmála se a zeptala: „Jsou moc pěkné. Kdo ti je pomohl vybrat?“

„Líbily se mi a teta Florence souhlasila, řekla, že mi půjdou.“

„Teta Florence,“ opakovala Kitzi. Vzhlédla k Marvinovi.

„Florence se vyžívá v nakupování. Když se vypravíme do Evropy, je schopna zapomenout i pas, ale kreditní karty nikdy. Bez nich nevycházej z domu, to je její heslo.“

Zachytila jeho pohled; chtěl zjistit, jestli jí jeho lehký tón pomůže zahnat pocit provinění vůči Flo. Alice zatím naléhala: „Mami, řekni, že tam pojedeme.“

„Ano, beruško, pojedeme.“

„Ach mamko! Maminečko!“ zajásala dcera. „Teď už můžu odtrhnout cenovky!“ Objala šaty a vyběhla s nimi z pokoje.

„Florence to s Alicí umí, měla mít vlastní děti,“ prohodila Kitzi. „Nebo nemohla?“

„Nevyšlo to,“ odpověděl Marvin bez dlouhého vysvětlování.

„Zná pravdu? O Alici, myslím.“

„Nic jsem jí neřekl, ale ví to.“

„Tam… zdálo se mi, že je na Alici hodná jenom proto, aby dokázala, jaká jsem špatná matka. Že si Alice zaslouží někoho lepšího, třeba Florenci, a ne mámu, která je věčně v lihu.“

„Kitzi, víš, že se mi nelíbí, když takhle mluvíš.“

„Je to pravda, Marve. Tam mě naučili říkat lidem pravdu. A především sobě.“

„Kolik jí uneseš?“

Zarazil ji tón jeho hlasu i náhle jiný pohled. Pochopila, že má na srdci něco důležitého.

„Víc, než si myslíš.“

„Než jsem tě jel s Alicí navštívit, Florence řekla, že ví, kdo je otcem tvé dcery.“

„Věděla o tom celou tu dobu?“

„Taky mi nabídla, že jestli toužím po volnosti, můžu jít.“

Kitzi se na něj upřeně dívala a v šeru pokoje se pokoušela vstřebat jeho slova a odhadovala, co bude následovat.

„Jenže já nechci. Je skvělá. Mám štěstí, že mě miluje právě taková žena.“

„Jsem ráda, že si to uvědomuješ.“ Políbila ho na tvář. Měla sto chutí pohladit ho, přitisknout svou tvář k jeho, ale ovládla se. Před rokem, ještě před měsícem by nebyla schopna představit si podobnou chvíli.

„Přijdeš se podívat do Bílého domu?“

„Budeme tam,“ ujistil ji. „A nejdůležitější je, že pojede Alice.“

Odešel. Zůstala sama v prostorném pokoji vysoko nad parkem. Shora pozorovala koruny stromů, po jarních přeháňkách bohatě olistěné. Nad novým hřištěm vytvářely téměř neprostupnou zelenou klenbu.

Ve dveřích se objevila Evelina.

„Nemáte hlad? Nechtěla byste chlebíček a kávu, slečinko moje?“

„Kávu, Evelino,“ přála si Kitzi. „Ode dneška budu potřebovat spoustu černé kávy.“

Starší žena se otočila a odcházela do kuchyně.

„Evelino…“ Zastavila se a čekala. Kitzi pokračovala. „Evelino, Marvin mi pověděl, jak ses postarala o Alici, když jsem odjela. A co všechno jsi pro mě udělala pokaždé, když jsem nic nevnímala. Taky mi prozradil, jak jsem se k tobě ve vzteku chovala. Chci se ti omluvit, je mi to moc líto.“

„Není potřeba, slečinko. To jste nebyla vy, ale pití.“

• • •

Venku už se úplně setmělo. Do pokoje vklouzla Alice a stoupla si k ní. Kitzi ji objala kolem ramen.

Zazvonil telefon. Zvedla sluchátko.

„Haló?“ ozvala se váhavě.

„Slečna Millsová? Jmenuju se Cynthia Moorheadová.“

Kitzi poznala hlas i jméno; starší herečku viděla na jevišti mnohokrát a obdivovala ji. Nikdy ale nedostaly příležitost hrát ve stejném kuse.

„Co si přejete?“

„Patřím do skupiny Anonymních alkoholiků, scházíme se ve Forties. Dnes jsem dostala vaše telefonní číslo a vzkaz, že se vracíte domů. Kdybyste někdy něco potřebovala, kdykoli, zavolejte mi. Nebo přijďte. Setkáváme se každý pátek odpoledne.“

„To zařídil někdo z kliniky?“

„Nemyslíte si snad, že ukončením terapie je všechno úplně vyřešeno a jste vyléčená. To ještě nějaký čas trvá.“

„Říkali, že nejméně dva roky,“ přikývla Kitzi.

„Ano. Kdykoli budete během té doby potřebovat, obraťte se na nás. Doufám, že to uděláte. Pro samotného je to k zbláznění, ale s ostatními se ta dvě léta dají bez úhony zvládnout. Společně všechno dokážeme, tohle mějte pořád na paměti.“

„Díky, slečno Moorheadová.“

„Cynthia,“ poopravila ji jemně starší žena.

„Díky, Cynthie.“

Epilog

Menší místnost vedle prostorného sálu v Bílém domě posloužila dočasně dvěma sólistkám jako šatna. Stály zde dva toaletní stolky se zrcadly.

Kitzi seděla před jedním z nich. Zkoumavě si prohlížela svůj obraz. Bílý dům nabídl kadeřnici i vizážistku a Toni Frascati jejich přepravu do New Yorku, ale zdvořile odmítla; vždycky se dokázala připravit sama, zvládne to i tentokrát.

Teď se na chvíli zamyslela. Několik týdnů bez alkoholu, správná výživa, pohyb a slunce udělaly své. Vypadala odpočatě; opálená, s jasnýma očima silně připomínala mladičkou Kitzi Milkovou na počátku umělecké dráhy. V duchu si přehrávala začátek svého dnešního vystoupení.

Nejdůležitější bude nástup. Jakmile budu mít za sebou prvních šest taktů… Usmála se. Kdybych zvládla prvních šest taktů úplně jiného představení, neseděla bych teď tady.

V tu chvíli ji vyrušilo Alicino zvonivé: „Mami? Nepotřebuješ něco?“ Otočila se a spatřila svou dceru v červených sametových šatech s Marvinem a Florencí po boku.

„Ne, miláčku, díky.“

Marvin si všiml, že se ještě nezačala líčit. „Kitzi, nástup máš za deset minut,“ upozornil ji jemně. Přistoupil ke stolku, naplnil připravenou sklenici vodou a posadil se vedle. Podívala se nejdříve na pohár, pak vzhlédla k Marvinovi.

„Voda, Kitzi. Obyčejná voda.“

Usmála se, namočila hřeben a pročísla vlasy.

„Mamko, jsi nervózní?“ starala se dcera.

„Holčičko, kdyby máma zůstala před představením klidná, nebyla by to Kitzi Millsová.“

„Setkala jsem se s prezidentem, mami. Moc pěkně o tobě mluvil. Pak se sklonil ke mně a povídal, že jsem tak krásná jako ty. Prezident, mamko!“

Ze sousedního sálu k nim doléhaly tóny operní árie. Kitzi měla nejvyšší čas. „Tak, všichni ven,“ vybídla je. „Stihnu to, nebojte se.“

Alice a Florence vyšly ze dveří. Marvin váhal. „V pořádku, Kitzi?“ zeptal se.

„Úplně,“ ujistila ho.

Jemně se nalíčila. Dívka, která jí byla k ruce, před ni postavila vázu plnou rudých, růžových a bílých růží. Ozvala se znělka, která ji zvala na scénu. Ve spěchu přelétla ozdobnou kartičku s věnováním: Od oddaného obdivovatele. Kitzi, dojměte je k slzám! Gus.

Zastrčila si lístek do živůtku a pospíchala do sálu. Slyšela znělku a po hlase poznala Toniho Frascatiho. Ohlašoval její nástup.

„Pane prezidente, vážená první dámo, vzácní hosté. Dovolte mi, abych mezi námi uvítal první dámu newyorské divadelní scény, která má za sebou svůj životně důležitý výkon. Vážení: Kitzi Millsová!“

Za zvuku znělky, přehlušené na chvíli jejich hlasitým potleskem, vkročila do sálu. Všichni přítomní stáli a nadšeně ji vítali. Vystoupila na nízké pódium, uklonila se a začala zpívat. Nejdůležitější je prvních šest taktů, usmála se v duchu. Publikum je příznivě naladěno, strad se jim líbím.

Jakmile skončila první výstup, znovu se bouřlivě roztleskali a tu a tam se ozývaly výkřiky: „Bravo! Výborně!“ Poznala, že si znovu získala jejich srdce.

Otočila se a promluvila směrem k místu, kde seděla Alice s Flo a Marvinem.

„Na počest mého přítele bych dnes večer ráda zazpívala jedno mimořádné sólo.“

Kývla na dirigenta. Ozvaly se úvodní tóny jejího prvního muzikálu. Jakmile publikum poznalo známou melodii, přivítalo píseň novou vlnou potlesku. Kitzi s grácií klesla na pódium, aby se − znovu mladá, nevinná, stydlivá − vyznala ze své velké tajné lásky.

Marvin z ní nespustil oči a v hlavě mu ožily vzpomínky na dobu, která se zdála být nekonečně vzdálená. Tolik let! Potom si uvědomil: Kitzi Millsová, ta opravdová Kitzi Millsová, již jsem tak důvěrně znal a miloval, se vrátila. A znovu je vynikající.

Ještě za potlesku seběhla ze stupínku a pospíchala za ženou, která jí donesla kytici.

„Musím si zavolat. Bude zvědavý, jak to dopadlo.“

Nedočkavě vyťukala číslo nemocnice a ohlásila, s kým chce mluvit. Oznámili jí, že Chamberlain už u nich hospitalizován není. Kitzi si okamžitě pomyslela, že mají v záznamech nepořádek, a vyžádala si k telefonu sestru Lucille Johnsonovou.

Po chvíli, jež se jí zdála nekonečně dlouhá, se ozval známý hlas.

„Paní? Čekala jsem, že se ozvete.“

„Potřebuju s ním mluvit, Lucille.“

„Je mi to moc líto, paní, ale pan Chamberlain bohužel před dvěma dny skonal.“

„Skonal? Chcete říct… Vždyť jsem od něj dostala kytici. Není to ani hodina,“ namítla.

„Ano, paní. Pan Chamberlain trval před smrtí na dvou věcech: že vám nesmíme oznámit jeho úmrtí před koncertem a že vám květiny musí doručit před nástupem na scénu.“

„Ach… Gusi… Chudák Gus, tak přece umřel sám.“

„Ne, byli jsme s ním do poslední chvíle. A věděl, že máte koncert; odešel šťastný.“

„Děkuji vám, moc vám děkuji… Za nás oba,“ řekla tiše Kitzi.

„Mami!“ rozlehlo se chodbou, když pokládala sluchátko. „Mami! Mamko, bylas úžasná! Jsi báječná, mamko!“

Dcera se jí nadšeně vrhla do náruče.

Nakladatelství DOMINO připravuje k vydání další strhující román Henryho Denkera

EXPERIMENT

Otis Cruikshank býval skvělým vědcem. Nyní se všichni shodují, že jeho jiskra pohasla; je nejspíš příliš starý a unavený, než aby pokračoval ve výzkumu stejně intenzivně. Když nabídne spolupráci mladému kolegovi Robertu Nilesovi, nikdo nevěří, že projekt přinese výraznou změnu.

Otis ale ví, že jeho experiment bude znamenat průlom ve vědě. Má důkaz − svou léčebnou metodu vyzkoušel na vlastní dceři Heather. Zachránil jí život a zároveň ohrozil vlastní kariéru. O zásahu ví jen rodina, vše musí zůstat v tajnosti. Otis však vede přesné záznamy o průběhu projektu.

Heater Cruikshanková žije pod stálým tlakem: obává se recidívy své nemoci, má strach, že se někdo dopátrá otcova nezákonného postupu, a tíží ji svědomí vůči Robertovi. Uvědomuje si, že by měl znát pravdu, a zároveň se podobného kroku bojí. Rodina už navíc jednou prošla těžkou zkouškou, a nebylo by snadné vyrovnávat se s další tragédií.

Cruikshankovi se podařilo prosadit nákladný experiment. Zpočátku se všechno daří a výsledky jsou více než uspokojivé. Potom se situace zkomplikuje…

Román Experiment vyjde na jaře roku 2006, ale již dnes si jej můžete objednat na dobírku přímo v nakladatelství. Velmi rádi Vám také zašleme ediční plán doplněný o nabídku vydaných titulů.

DOMINO, Na Hradbách 3, 702 00 Ostrava,

tel.: 596 127 644, tel/fax: 596 127 571, mobil: 736 538 393

e-mail: domino@dominoknihy.cz

www.dominoknihy.cz

KLINIKA

Kitzi Millsová vede zdánlivě záviděníhodný život. Je krásná, šarmantní a především velmi nadaná herečka a zpěvačka. Režiséři se předbíhají s nabídkami, obsazují Kitzi do hlavních rolí filmů i muzikálů. Idylu završuje zdravá, bystrá a pohledná dcerka. Celý svět zkrátka žije v přesvědčení, že Kitzi se narodila na šťastné hvězdě.

Pod třpytivou skořápkou se ovšem skrývá zcela jiná Kitzi − utrápená žena, kterou pronásledují vzpomínky z dětství. Nikdy se nedokázala vyrovnat se ztrátou matky a i v dospělosti trpí následky „výchovy“ svého děda, jemuž byla svěřena do péče. Dávná traumata řeší alkoholem a po několika letech už nemá jinou možnost, než podstoupit odvykací kúru na luxusní klinice v Kalifornii.

Setkává se tam s lidmi, jejichž osudy jsou velmi podobné tomu jejímu. I ostatní pacienti jsou − nebo byli − pro vnější svět úspěšnými lidmi, ale z nejrůznějších důvodů se stali závislými na alkoholu. A zatímco se Kitzi seznamuje s mnohdy tragickými osudy, musí si sama stanovit nový žebříček hodnot. Není pro ni snadné přiznat si vlastní chyby, ale po skončení léčby na ni čeká úkol mnohem těžší: vytrvat a nezklamat své nejbližší.

HENRY DENKER

Tvorba Henryho Denkera je velmi rozsáhlá, čítá téměř třicítku románů a několik divadelních her. Ve všech svých dílech se tento autor zaobírá etikou, ať už lékařskou či právnickou. Vždy jde o silný příběh člověka, kterého souběh okolností dožene až před osudovou volbu či nutnost prokázat správnost svého úsudku a chování, třeba i navzdory všeobecnému mínění.

Henry Denker doplňuje strhující fikci o hlubokou znalost lékařské i právnické problematiky, a díky tomu si získal přízeň čtenářů na celém světě. V českém překladu doposud nakladatelství DOMINO vydalo jeho romány Lékaři (1998), Naděje (1999), Chybná diagnóza (1999), Volba (2000), Doktorka (2000), Dar života (2002), Šance (2002), Nejtěžší zkouška (2003), Sestřička (2003), Domov pro Kathy, Adopce (2004 ) a Léčitelé (2005)

.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai