Lékaři

Henry Denker

(1998)

Hodnocení:

92%

Štítky:

Literatura světová, Ostatní

Příběh mladého amerického lékaře, který je žalován pro neodborný postup při léčení novorozence, jemuž je trvale poškozen mozek.

Henry Denker

LÉKAŘI

NAKLADATELSTVÍ

SVOBODA

PRAHA

1984

Přeložila

Eva Masnerová

Copyright © 1975 by Henry Denker

Translation © Eva Masnerová, 1984

Illustrations © Milan Erazim, 1984

Věnuji své ženě

Edith

» Medicína,

ze všech umění to nejvznešenější…«

HIPPOKRATÉS

Kapitola první

Vůbec si neuvědomoval, jak soustředěně vypadá, když se sklání nad mikroskopem, aby ho přesně seřídil. Sáhl právě po skalpelu a podíval se mimoděk na nástěnné hodiny. Prohrábl si husté černé vlasy, bylo zřejmé, že spěchá. Stále si připomínal, že na odpoledne slíbil přednášku pro matky – byla to další akce pro sociálně slabé vrstvy. Jenže ten čas. Nikdy ho není dost.

Přistrčil skalpelem tkáňový řez na sklíčko pod mikroskop a začal počítat množství buněk v šedých, gumovitých útvarech. Jeho hezká tvář zvážněla, když objevil nápadný rozsah poškození, ke kterému nemuselo dojít, pokud by byla matka něco věděla o správné výživě v těhotenství. A tak tu byl další novorozenec, který se mohl narodit normální, nebýt špatné prenatální výživy. A který by býval mohl přežít.

Najednou se nad jeho hlavou ozval amplión.

»Pan doktor Grant! Doktor Christopher Grant! Doktor Grant!«

Instinktivně měl chuť na to nereagovat. Věděl však, že to nedokáže. Odložil skalpel a sáhl po telefonu.

»Doktor Sobol vás hledá, pane doktore.«

»Ovšem,« souhlasil okamžitě Grant. Sobol nikdy nikoho nevyrušoval z práce, pokud to nebylo naléhavé. »Spojte mě s ním!«

Ve chvilce slyšel Sobolův hlas, starý, unavený, trochu omluvný. »Chrisi, mohl bys přijít sem nahoru na intenzívní péči? Teď hned!«

»Hned tam budu.«

»Proč všechny nemocniční výtahy jsou vždycky tak pomalé?« napadlo Granta, když se rozběhl čtyři patra po schodech na jednotku intenzívní péče pro novorozence. Jenže on byl při svém přeplněném pracovním rozvrhu vždycky netrpělivý. Výuka mu denně zabrala značnou část dopoledne a oddělení novorozenců měl pořád plně obsazené malými pacienty. Připočtěme k tomu jeho hlavní lásku, výzkum, a mnoho toho nezbývalo, co nemusel dělat v poklusu.

I ve chvíli, kdy zahýbal na poslední úsek schodiště, vracel se v duchu k rozepsané studii o novorozencích s poškozeným mozkem, oněch podvyživených pacientech, které označil jako »reynoldsovská děcka« podle jednoho městského sídliště pro rodiny s nízkými příjmy.

Neustále si uvědomoval ironickou skutečnost, že jeho laboratoř, jeho výzkum, i ty chodby, kterými prochází, že to vše vzniklo z dobročinných akcí téhož muže, který vystavěl ono sídliště, z dobrodiní Johna Stewarta Reynoldse.

Doktor Sobol čekal na chodbě u skleněné stěny pokoje intenzívní péče. Stál s ním nějaký vysoký muž, šedovlasý a elegantní. Připadal mu povědomý, ale Chris Grant si byl jist, že ho nezná. Sotva Sobol Chrise zahlédl, vykročil mu naproti sám a zarazil ho v půli chodby.

Doktor Michael Sobol byl malé postavy a v naškrobeném bílém pracovním plášti, který nosil o vizitách a během vyučovacích hodin, se zdál ještě menší. Měl zarudlý obličej, který stále vypadal ustaraně. Za skly brýlí bez obrouček se jeho oči stále jakoby topily v slzách. Vlasy mu řídly a byl skoro šedivý. Zdaleka nepůsobil dojmem vedoucího dětské kliniky univerzitní nemocnice, tak velké a důležité, jako je Metropolitní všeobecná nemocnice.

»Chrisi,« obrátil se na něho tiše ten malý muž, když k sobě došli, »máme tu jednoho novorozence, kterého nám právě předali z Parksideské polikliniky. Dva tři týdny před termínem, ale váží dva tisíce šest set gramů. Zřejmě má žloutenku, ale nijak zle to nevypadá. Přesto bych rád, aby sis ho vzal na starost.«

Grantův udivený výraz přiměl Sobola k vysvětlení. »To děcko se jmenuje Simpson. Ale mohlo by se také jmenovat Reynolds. « Při těch slovech se Sobol napůl otočil směrem k vysokému neznámému muži, který čekal u dveří jednotky intenzívní péče. A Chrisi Grantovi to došlo. Ta důstojná tvář je skutečně známá. Je to stejný profil, jaký se objevil na bronzové dedikační plaketě ve foyeru Výzkumného křídla. Je to John Stewart Reynolds.

»Takže matkou dítěte je Reynoldsova dcera,« řekl Grant.

»Chrisi, ty víš, že houby hledím na to, jakou má kdo moc či postavení. Žádné dítě v mé péči není důležitější než kterékoli jiné. Všem se dostane toho nejlepšího, co jim můžeme poskytnout.« Sobol se obhajoval. »Ale v tomhle případě…«

Chrisovi se ulevilo, že se mu to Mike dál nenamáhá vysvětlovat. Těžko se smiřoval s tím, že člověk jako Sobol, který tak výrazně přispěl k rozvoji vědy, je zahnán do ponižujícího postavení, kdy se cítí nucen něco takového vysvětlovat. Aby ho Grant té trapnosti ušetřil, spustil rychle: »Nedělej si starosti, Miku, věnuju mu tolik času, kolik bude třeba.«

»Dobrá… dobrá,« Sobol byl spokojen. »A já dohlédnu na to, abychom ti to vynahradili, že tě vytrháváme z práce na výzkumu.«

»Vždyť já vím,« Grant se snažil zbavit staršího kolegu pocitu viny.

»Informuj přímo mne. Vždycky za pár hodin. I kdybys mi měl volat domů,« žádal důrazně Sobol.

U dveří oddělení novorozenecké intenzívní péče se nemohli vyhnout Reynoldsovi. Chris otevřel dveře a dával Sobolovi přednost. Když chtěl Reynolds vykročit za ním, Chris se posunul natolik, že mu jemně, ale přece jen jasně zablokoval přístup.

»Tady uvnitř nemáte co dělat,« poučil ho Chris.

Reynoldsova tvář nenávistně zrudla. Nebyl zvyklý na to, aby mu někdo něco zakazoval. Chris Grant neustoupil.

»Je to můj vnuk. Mám právo vědět, co mu je. A co se s ním bude dělat,« řekl Reynolds.

»Pane Reynoldsi, nevím, co byste tu chtěl dělat, jen byste se pletl lidem, kteří vědí, co je jejich povinností, a budou se vašemu vnukovi věnovat.«

Grant vklouzl do místnosti a zavřel za sebou dveře.

Reynolds, se sveřepým výrazem ve tváři, se netajil svým odporem. Odstoupil ode dveří, aby se mohl dívat velkým skleněným oknem, které mu dovolovalo sledovat každý pohyb doktora Granta.

Na první pohled vypadala novorozenecká intenzívní péče jako důmyslné soukromé akvárium. Průhledné inkubátory nazývané isoletty byly postavené kolem všech stěn místnosti. V každé zápasilo o život nemocné nebo předčasně narozené děcko. Některá byla jen pár hodin stará, takže dosud spočívala ve fetální poloze, krčila se tak, že jejich drobné vystupující hrudníčky zdůrazňovaly každé křečovité nadechnutí. Mnozí novorozenci měli nitrožilní kanyly přilepené k dlahám zkonstruovaným tak, aby je bezpečně a jistě fixovaly k drobnému pacientovi.

Téměř všichni měli k svým křehkým tělíčkům přilepeny elektrody. Ty pak byly napojeny za každým inkubátorem do přístrojů, které monitorovaly jejich základní životní funkce. Další čidla pomáhala řídit teplotu a vlhkost vzduchu v isolettě.

V jedné takové plastické kuvéze malý Simpson, kterému ještě nebylo ani osmačtyřicet hodin, dýchal skoro normálně, třebaže jeho bronzově zbarvená pokožka byla znepokojivým příznakem žloutenky.

Chris Grant se na něho zadíval. Toto děcko, dědic velkého majetku a značné moci, se nijak nelišilo od všech ostatních, která procházela jeho rukama. Drobný, zkroucený, červenou tvářičku vrásčitou, oči pevně sevřené, byl to malý a dojemný člověčí uzlíček. Nebral své okolí na vědomí, měl jen dva přirozené instinkty: potřebu vzduchu a touhu po potravě. Jeho malé tělíčko s bronzovou pokožkou a měkkými kostmi nevypadalo dost velké na to, aby v sobě mohlo mít všechny ty složité orgány, které vytvářejí lidskou bytost. V místě, kde mu byla odškrcena pupeční šňůra, měl červenomodrou podlitinu. Byl to novorozený potomek lidské rasy, kterého čekal život se všemi nejistotami.

A ne právě k nejmenším z nich patřil jeho současný stav.

Chris Grant vsunul ruce do příslušných otvorů isoletty, aby svého pacienta zvedl. Otočil ho na břicho a zpět a provedl zběžné vyšetření, zejména mu pohmatem vyšetřil játra. Kořen potíží u kojenců se žloutenkou lze často najít právě tam. Pracuje ten orgán tak, jak má, čistí protékající krev a zpracovává nebezpečné prvky tak, aby mohly být vyloučeny bez škody a újmy?

»Játra se nezdají nějak neobvykle tvrdá,« poznamenal Sobol. S víc než náznakem nesouhlasu naléhal: »Podívej se na zprávu, kterou sem poslali z Parksideské.«

Chris natáhl ruku po zprávě, kterou pro něho připravila vrchní sestra. Začal ji pročítat, až mu oko padlo na důležitý fakt.

»Matka má Rh faktor negativní?« zeptal se podezíravě.

»Čti dál,« nabádal ho Sobol.

»Žádné předchozí těhotenství. Žádná předchozí transfůze. Žádné zvýšené protilátky při Coombsově testu v začátku těhotenství,« předčítal Chris, jak procházel zprávu. »Provedli vyšetření na sepsi?«

»Zpráva říká, že ano a že nenašli nejmenší stopu nějaké infekce. Ale znáš Parksideskou…,« dodal Sobol varovně.

Jeho poznámka byla odrazem věčné a nevyhnutelné války, kterou spolu vedly univerzitní a soukromé nemocnice – výzkumná zařízení nikdy plně nevěřila práci na soukromých pracovištích a soukromá zařízení stále obviňovala fakultní nemocnice, že jsou příliš pedantské, příliš se oddávají teorii, výzkumu a pokusům, místo aby se účinně věnovaly denním požadavkům lékařské praxe.

»Jaký je poslední zaznamenaný bilirubin?« zeptal se Chris a znovu sáhl po zprávě.

Sobol ho předešel. »Existuje jen jeden. Čtrnáct miligram-procent.«

»Jenom jedno měření bilirubinu? U kojence s tak zjevnou žloutenkou? A navíc při matce s Rh faktorem negativním?«

»Myslíš, že to hraje roli?« řekl Mike Sobol. »Podívej se na výsledek Coombse.«

Chris se znovu podíval na zprávu, potom překvapeně vzhlédl. »Rh inkompatibilita! Jak je to možné?«

»Záleží na tom v téhle chvíli?« zeptal se Mike. »Pokud je ten výsledek správný, bude si tohle dítě žádat opravdu zvláštní pozornost.«

»Získali písemný souhlas k výměnné transfúzi?«

»Podle té jejich zprávy ne,« odpověděl Sobol.

»Sakra, to přece měli. Pro případ, že by to bylo potřeba,« vybuchl Chris. Viděl už dost, aby poznal, že je nutno rychle jednat. Chystal se požádat o potřebné nástroje pro odběr vzorku krve, ale vrchní sestra to předvídala a už mu vše podávala. Znovu vsunul ruce do otvorů a jemně a opatrně nabral trochu krve z patičky malého pacienta. Přelil ji do zkumavky, zazátkoval a poslal s ní ošetřovatelku do laboratoře.

»Potřebuji bilirubin. A nového Coombse. A ať udělají krevní test na sepsi. Ihned.«

Sotva ošetřovatelka odešla, obrátil se energicky na mladého sekundáře. »Pošlete hned někoho do Parksideské. Potřebuji vzorek matčiny krve. Ten už sem měli poslat hned se zprávou! Nemám důvěru k žádným laboratorním výsledkům kromě našich.«

Mike Sobol věděl, že se může vrátit k výuce a ke svým administrativním povinnostem bez starosti. Rozhněvaný, odhodlaný Chris Grant byl Sobolovou zárukou, že o dítě bude postaráno, jak nejlépe je toho vůbec lékař schopen.

»Chrisi, vždycky se mi za pár hodin ozveš, ano?« zeptal se Sobol. Grant přikývl a starší muž šel na výuku, měl přednášku pro mediky. Cestou se zastavil a prohodil pár slov s Johnem Stewartem Reynoldsem. Reynolds tam stál jako hněvivé svědomí, upřeně sledoval Granta přes skleněnou stěnu. Patřil zřejmě k lidem, kteří nikomu nevěří. Ani odborníkům v odvětvích, o kterých sám nic nevěděl. Už to samo by stačilo Granta podráždit. A že šlo zároveň o muže, který nesl odpovědnost za to množství reynoldsovských bytovek, v nejmenším nemírnilo Grantovu nechuť.

Obrátil se tak, že zády bránil Reynoldsovi ve výhledu.

Znovu novorozence prohlédl. Játra působila naprosto normálně.

»Dáme toho malého do fototerapeutické jednotky,« řekl.

Vrchní sestra přenesla malého pacienta z isoletty, kde dosud ležel, do jiného inkubátoru a znovu připevnila elektrody a přepojila zavedenou kanylu. Potom Chris jemně zavřel dítěti oči a opatrně přiložil látkovou masku. Když se přesvědčil, že krytí očí pevně sedí a že nemůže proniknout žádné světlo, sklopil víko, které zakrylo celou isolettu. Nebyla to však jen pouhá nerezavějící ocel. Na spodní straně byla baterie dvanácti krátkých fluoreskujících trubic, umístěných tak těsně u sebe, že se téměř dotýkaly. Když Chris zapnul vypínač, celé víko vydávalo modrobílé světlo, které nepřetržitě dopadalo na malého bronzového pacienta. Chris si znovu ověřil, aby měl absolutní jistotu, že žádné světlo nemůže proniknout pod kryt očí a poškodit sítnici, a pak vytáhl ruce z otvorů inkubátoru a chvíli dítě pozoroval.

Když se nakonec obrátil k odchodu, všiml si, že Reynolds na něho pořád ještě přes okno upřeně hledí a že je na něm ještě víc vidět pochybnost a hněv.

»Budu u sebe,« řekl Chris sestře. »Zavolejte mě hned, jak něco dojde z laboratoře.«

Ještě než stačil otevřít dveře, pustil se Reynolds do něho.

»Tak co, pane doktore?«

»Nerad probírám stav pacientů někde na chodbě,« řekl Grant. »Kdybyste zašel ke mně do pracovny…«

»Tak pojďme!« vyštěkl Reynolds netrpělivě. Sotva ušli pár kroků, už se ptal: »Co se chystáte podniknout? Myslím, jak budete toho chlapce léčit?«

»Pane Reynoldsi, mluvme o něm raději přesně, jako o novorozenci.«

»A to znamená co?« zeptal se Reynolds.

»Že je to zatím novorozeně. Až ho bezpečně dostaneme přes toto stadium, bude označován jako kojenec. A teprve potom nabude důležitosti, že to je chlapec.«

»Kašlu na vaši terminologii!« protestoval Reynolds. »Chci vědět přesně, co mu je! A přesně, co s tím hodláte dělat!«

»A právě o tom se nebavím na chodbě,« řekl tiše Chris a přitom si uvědomoval, jak v Reynoldsovi narůstá hněv.

Dál už nehovořili, dokud Chris nezavřel dveře své malé přeplněné kanceláře a neukázal na křesílko. Reynolds zůstal stát, zřejmě chtěl využít své výšky a zaujmout nadřazený postoj.

V následujících dnech, týdnech a měsících měl Chris Grant teprve poznat, že to patří k Reynoldsově oblíbené taktice: dominovat tím, že jednoduše zůstává stát, zatímco všichni ostatní v místnosti seděli.

Reynolds byl vysoký, hubený a zdatný na muže, který měl šedesátku zřejmě už dávno za sebou. Kůži na obličeji, normálně zdravě růžovou a trochu pihovatou, neměl ochablou, ale pevně vypnutou přes silné lícní kosti. Vlasy měl bílé a krátce, po vojensku ostříhané. V jeho hlase bylo cosi rezavého, co dávalo na vědomí, že když se rozzlobí, dokáže být nebezpečný. Mnoho zaměstnanců a konkurentů to během let poznalo.

Chris znal některé pověsti, které se o Johnu Stewartu Reynoldsovi šířily. Když však šlo o medicínu a zvláště o jeho vlastní specializaci, neonatologii, nepatřil Chris k lidem, kteří se podrobují jiným pracovníkům v oboru, natož pak laikovi, byť zastával sebedůležitější postavení.

Jen co zapadly dveře, Reynolds znovu zažádal: »Chci vědět, co tomu dítěti je! A co s tím hodláte dělat!«

»Jde o žloutenku. A už ho léčím.«

»Jak?« dotazoval se Reynolds.

»Dělám všechno, co se s tím dělat dá. Než mně ty testy přijdou zpátky z laboratoře, musím postupovat opatrně,« vysvětloval Grant.

»Neviděl jsem, že byste ho nějak léčil!« namítl Reynolds. »Nabral jste mu krev a zavedl infuzi. Nebo je v té infuzi něco speciálního? Jestli ano, tak bych rád věděl co.«

»Pane Reynoldsi, pokud nám chcete pomoci, budete muset udělat dvojí.«

» Pokud jde o peníze, nebo dopravit sem letecky specialisty nebo nějaké zařízení…!« Reynolds byl zřejmě hotov vytáhnout šekovou knížku a začít psát.

»Za prvé si sedněte. A za druhé mlčte,« řekl Chris Grant klidným, tichým hlasem.

Svaly Reynoldsova obličeje se stáhly, jeho silné čelisti naběhly zlostí. Nakonec dosedl na židli proti Grantovi.

»A teď, pane Reynoldsi, pokud o tom můžeme hovořit v klidu, vypovím všechno, co chcete vědět.«

»Co se mu stalo?« zeptal se Reynolds už mírněji.

»Ještě si tím nejsme jisti,« informoval ho Grant.

»Vypadá to vážně?«

»Zatím ne,« odpověděl Chris. »Budeme ale vědět víc, až dostaneme z naší vlastní laboratoře potvrzeno, co je příčinou té žloutenky. K tomu účelu je ten vzorek krve. A ty monitory.

U žloutenek je krajně důležité po několik hodin testovat, zda se stav zlepšuje či zhoršuje.«

»Ale vy jste řekl, že už ho léčíte,« řekl Reynolds. »Pokud nevíte, co mu je, jak ho můžete léčit?«

Chris vycítil, že každý architekt nebo inženýr, který pracuje na Reynoldsových projektech, musí projít stejně ostrým křížovým výslechem.

»Novorozenecká žloutenka může mít celou řadu příčin. Prakticky většina novorozeňat ji v malé míře má. Nazýváme to fyziologickou žloutenkou.«

»Pokud to je tak běžné, proč to Colemana znepokojilo?« zeptal se Reynolds podezíravě.

»Colemana?« Chris slyšel to jméno poprvé.

»Toho mladého muže, který zastupuje doktora Mitchella, dceřina porodníka. Mitchell dostal chřipku a nechce ohrozit žádné děcko,« vysvětloval Reynolds. »Mitchell je dobrý chlap. Jeden z nejlepších. Přepečlivý.«

»Slyšel jsem,« souhlasil Chris.

Reynolds se vrátil k původní otázce. »Jestli je fyziologická žloutenka tak běžná, proč sem dal Coleman chlapce převézt?«

»Prostě z opatrnosti.« Chris hájil Colemana, třebaže se s ním nikdy nesetkal. Laici rádi obviňují z nemoci lékaře, ne přírodu.

»Protože vážnost žloutenky závisí na dvou věcech. Na příčině…«

»Na jaké?« přerušil ho ostře Reynolds.

»Na sepsi, na nějaké infekci,« vysvětloval Chris. »Anebo na inkompatibilitě AB0, kdy krev matčina a dítěte nejsou kompatibilní. Anebo na Rh inkompatibilitě, která je v tomto případě pravděpodobná. Anebo když je dítě nedonošené…«

Reynolds ho znovu přerušil. »Není nedonošený! Jenom se dřív narodil, o dva týdny. Nanejvýš o tři podle doktora Mitchella. A protože váží víc než dva tisíce pět set gramů, nelze ho označovat jako nedonošeného.«

Chrise překvapily Reynoldsovy znalosti. Nepochybně to je člověk, který rád ví všechno o každé věci, která ho zajímá nebo kterou považuje za důležitou.

»Neřekl jsem, že váš syn je nedonošený…« začal Chris a uvědomil si, že použil označení syn místo vnuk. »Nedonošené děti mají větší sklon k žloutence než donošené. Důvody spočívají ve složité chemii krve.«

»Můžete mi je vysvětlit, nejsem idiot!« dožadoval se hned Reynolds.

»Nemyslím, že by to mělo nějaký smysl,« řekl Chris.

»To nechte na mně. Jenom mi to vysvětlete,« trval na svém Reynolds hlasem o poznání drsnějším.

»Pane Reynoldsi, nehodlám žádnému laikovi poskytovat odborný kurs o krevních změnách u novorozenců. Na to nemám čas. A k ničemu by to nevedlo. Vašemu vnukovi se právě dostává nejlepší možné péče. Snažíme se určit vážnost jeho stavu. Děláme něco, co by zmenšilo jeho žloutenku tak rychle a bezpečně, jak to jen jde,« řekl Chris a snažil se vést hovor ke konci.

»Podívejte se, já nejsem nějaký nevzdělaný rodič, odkázaný na dobročinnost, kterého můžete podle chuti zakřiknout!« Reynolds se zvedl, tyčil se nad Chrisem Grantem, který se nehnul a ani v nejmenším neměl v úmyslu vstávat.

Zvedl k němu vzhůru oči a klidně řekl: »Takovéhle potíže nemáme, když něco vysvětlujeme těm našim „nevzdělaným rodičům, odkázaným na „dobročinnost“. Ti nám naslouchají. Věří tomu, co jim říkáme.

A odcházejí s pocitem, že uděláme všechno, co je v našich silách, abychom jejich děcka zachránili.«

»Jste mladý drzý darebák,« vybuchl Reynolds. »Zavolám Sobola a přikážu mu, aby vám tenhle případ vzal!«

»Budu upřímně rád.«

»A nemyslete si, že to neudělá. Asi nevíte, že jsem to byl já, kdo trval na tom, aby sem Sobola získali z Mountsinaiské nemocnice. Když ostatní z představenstva prohlásili, že váhají, zda postavit do čela oddělení žida, řekl jsem jim: Když jde sakra o zdraví, získejte toho nejlepšího. A jestliže je ten nejlepší žid, berte žida!« vysvětloval Reynolds.

»To bylo jistě rozumné,« řekl Chris a zdržel se jakékoli další poznámky. »Sobol je ten nejlepší.«

»O tohle tu nejde! Teď jde o to, že člověk, který může ovlivnit vaši lékařskou dráhu, vás žádá o informaci týkající se jeho vnuka, jeho jediného vnuka. A vy nemáte ani tu slušnost, abyste mu ji dal!«

»Dal jsem vám veškeré informace, které v této chvíli máme,« řekl Chris.

»Chci vědět, jaké jsou možnosti. Jaká nebezpečí. A co lze proti nim dělat,« naléhal dál Reynolds.

Snad proto, že hrozba, s kterou Reynolds vyrukoval, byla namířena víc na Sobola než na něho samého, rozhodl se Chris Grant, že se ještě jednou pokusí Reynoldsův hněv uklidnit.

»Pane Reynoldsi, k ničemu by vám nebylo, kdybyste znal veškerá nebezpečí a možnosti,« snažil se to vysvětlit.

»Mám na to právo!« vedl vytrvale svou Reynolds.

Na to Chris tiše, ale naprosto pevně namítl: »Myslím, že o právu by mohla mluvit jeho matka. Nebo jeho otec…«

»Jeho matka se zotavuje z těžkého porodu. A otec je obchodně mimo město. Musel jsem ho poslat na nějaké jednání do Saint Louise.«

»Pracuje u vás?« zeptal se Chris.

»Ano, u mne,« odpověděl Reynolds a Chrisova poznámka se mu zřejmě příčila.

»A to jste nemohl poslat do Saint Louise v takové době někoho jiného?«

Reynolds neodpověděl, jenom na mladého doktora blýskal očima. Po té poznámce se Chris rozhodl, že tedy starého pána informuje úplně.

»Když jste to, pane Reynoldsi, zařídil tak, že veškerá odpovědnost padá na vás, podám vám všechna důležitá fakta.«

Výraz starého pána trochu změkl. Konečně bude po jeho.

»Žloutenka je výsledkem toho, čemu říkáme hemolitická choroba. To jest choroba, při které dochází k zvýšenému rozpadu krvinek. Může být bezvýznamná. Anebo nebezpečná. Vysoce nebezpečná.«

»A co můj vnuk?«

»Poslouchejte a nechte mě domluvit. Žloutenka vzniká tehdy, když pro kterýkoli z mnoha důvodů, které jsem vám řekl, se začnou rozpadat červené krvinky. Tím se uvolňuje žlutá látka do krevního oběhu. Té se říká odborně bilirubin. Ta žlutá látka je příčinou, že pacient se žloutenkou má pleť do bronzova. Vážnost problému závisí na množství bilirubinu v krvi. Jestliže se jeho množství udrží dost nízké a jeho účinky postupně mizí, bilirubin je pak z těla vyměšován a nic se nestane.«

»Ale pokud se neudrží dostatečně nízko?« chtěl vědět Reynolds.

»Jestliže množství bilirubinu u novorozence dosáhne výše dvaceti miligramprocent, pak to může být nebezpečné. Já si raději začínám dělat starost při patnácti miligramprocentech. Někdy ještě při menším množství. To záleží podle stavu pacienta,« konstatoval Chris.

»Řekl jste „nebezpečné“. Jak?« chtěl vědět Reynolds.

»Jestliže je bilirubin dosti koncentrován, může zasáhnout mozek. Množství, v jakém se to stane, může mít… následky,« řekl Chris.

»Jako na příklad?« ptal se Reynolds, najednou mnohem ustaranější.

»Může vyvolat onemocnění, které se označuje jako jádrový ikterus.«

»A to je?«

»Vyznačuje se negativními účinky na basální ganglia a na další mozkové oblasti,« vyjadřoval se Chris opatrně.

»Chcete říct, že může poškodit chlapcův mozek?«

»Přesně tak. Zasáhnout zrak. Anebo řeč. Ovládání končetin. Anebo obecně poškodit centrální nervstvo.«

Chris se tomu nevyhnul a vyjmenoval nejhorší účinky, ke kterým může vést bilirubin setrvávající déle na vysoké hladině.

»Chcete říct, že by můj vnuk mohl být…« začal se Reynolds ptát a pak přestal. »Podívejte, vůbec mi nesejde na tom, kolik to bude stát! Přivolejte sem letecky všechny specialisty, co potřebujete. Mým letadlem! Chci, aby se tomu dítěti dostalo jen to nejlepší!«

»Dostává se mu jen to nejlepší.«

»A co? Infúze, která mu dává výživu?« ptal se Reynolds.

»V té infúzi je antibiotikum. Pokud je nejmenší možnost infekce v krevním oběhu, medikuji rád okamžitě, ještě než dojdou zprávy z laboratoře,« vysvětloval dál Chris. »To je součást okamžité léčby.«

»Součást?« opakoval Reynolds pochybovačně. »Neviděl jsem, že byste tomu chlapci dali něco dalšího.«

»Viděl jste to, jenom jste nevěděl, co to je,« snažil se mu to Chris vysvětlit.

»Co že jsem viděl?« vybuchl Reynolds.

»Viděl jste, jak jsem přiklopil tu desku nad jeho isolettou?« Starší muž obezřetně přikývl. »Nazýváme to fototerapií.«

»Fototerapií?« opakoval Reynolds pomalu, nijak se netajil svou nedůvěrou a pochybami.

»Fototerapií,« opakoval Chris. »Je to způsob léčby žloutenky aplikací silného modrého světla.«

»Vždyť to byly jen obyčejné zářivky!« namítl Reynolds. »Stejné, jako se užívají v samoobsluhách a kancelářích!«

»Přesně tak.«

»Tomu říkáte terapie?« ptal se Reynolds. »Co to tu provozujete za šarlatánství? Sežeňte mi telefonicky Sobola!«

»Právě přednáší.«

»Když jde o mého vnuka, tak mi houby záleží na tom, co kdo dělá. Sežeňte ho!«

»Pane Reynoldsi, vašemu vnukovi to nijak nepomůže, jestliže přerušíme Sobolovu přednášku. Děláme, co můžeme. Za pár minut budeme vědět víc. V této chvíli vám nikdo, ani Sobol, nemůže říct víc než já.«

»Vytáhněte ho z té přednášky…« Reynolds si najednou uvědomil, že křičí, a zmlkl, když pochopil, že se přestal ovládat. Pokračoval pak tišším hlasem. »Podívejte se, pochopte to. Je to můj vnuk. Jediný dědic v celé Reynoldsově rodině. Ten mladý muž v tom malém plastickém vaku se může stát vším, čím bude chtít. Třeba i prezidentem Spojených států. Musí být zdravý a silný.« Byla to víc úpěnlivá prosba než argument.

»Pane Reynoldsi, je pravděpodobné, že se naprosto a bez problémů uzdraví, bez jakýchkoli komplikací a následků. Jestliže naše laboratorní zprávy potvrdí údaje zprávy z Parksideské, nepředpokládám žádné vážné problémy. Ta miligramprocenta jsou mu víc než příznivá.«

»Zpočátku jste se ale na to tak nedíval,« odpověděl Reynolds. »Když jsem vás pozoroval přes to sklo, viděl jsem, jak vás to znepokojuje. Že jste rozčilený.«

»Rozčilím se skoro stejně tak snadno jako vy,« odpověděl Chris s úsměvem, aby skryl svou skutečnou starost.

»To mělo svou příčinu,« odsekl Reynolds v očekávání.

»Ano,« připustil Chris. »Mělo. Na té zprávě uváděli bilirubin vašeho vnuka vyšší než deset.«

»Jaký vyšší?«

»Čtrnáct,« doznal Chris.

»To je zlé,« konstatoval hořce Reynolds.

»Zlé ne. Jenom ne dobré.«

»Nehrajte si tady se mnou!« reagoval Reynolds.

»Čtrnáct je horší než deset. Ale neblíží se to dvaceti, což je pak skutečně zlé.«

»Přesto čtrnáct…« zamýšlel se Reynolds nad situací.

»Řekl jsem ne dobré. Proto jsem rovnou přistoupil k fototerapii. Ta napomáhá snížení hladiny bilirubinu.«

»Pomáhá ve všech případech?«

»Pokud nejde o nějaký extrémní případ, prakticky vždycky,« řekl Chris.

Reynoldsovi se zřejmě trochu ulevilo. »Prostě jen to zářivé světlo léčí?«

» Správně.«

»To se ani nezdá možné. Jak k tomu dochází?«

»To je tak,« začal Chris opatrně, protože se obával, že v této chvíli jakékoli vysvětlování je horší než vůbec žádné. »Frekvence světla v modrých zářivkách je totožná s rezonanční frekvencí bilirubinu. Čtyři sta padesát čtyři. Jestliže ozařujeme novorozencovo tělíčko světelnými paprsky této frekvence, rozpadá se bilirubin ve formu, kterou je novorozenec s to vyměšovat s močí, takže se tělo zbavuje jakékoli nebezpečné koncentrace.«

Reynolds na něho upíral oči dosud nepřesvědčen.

»Je to stejný princip, jako když zpěvák rozbije sklo svým hlasem. Jestliže hlas a sklo vibrují na stejné frekvenci, sklo praskne, pokud je dost tenké.«

Chris viděl, že to Johna Reynoldse nepřesvědčuje.

»Tohle nechápu,« mumlal, »nemocný chlapec že by byl odkázán na takovouhle léčbu.«

»Proč ne?« zeptal se ho Chris. »Po staletí to byla babská rada. Položte děcko se žloutenkou co nejblíž k oknu. Rychleji se uzdraví. Až pak jednoho dne nějakého doktora napadlo, aby to prozkoumal. Má snad sluneční světlo zvláštní moc léčit? Anebo jakékoli světlo? Ukázalo se, že to je světlo samo. A modré světlo se osvědčilo nejlíp. V posledních letech se to stalo zcela běžným způsobem léčby. A je to určitě nejbezpečnější krok, který můžeme udělat, zatímco čekáme na laboratorní výsledky.«

Chrisův telefon zazvonil. »Asi zrovna volají z laboratoře,« řekl a zvedl sluchátko. Laboratoř to však nebyla. Někdo mu připomínal, že má mluvit na té sociální akci.

»Nezapomněl jsem na to. Přijdu,« řekl a zavěsil. »Promiňte, to nebyly výsledky testů.«

Přerušení poskytlo Reynoldsovi čas zmobilizovat své podráždění a pochybnosti.

»Můj vnouček tam leží a hrozí mu možnost mozkového poškození a vy nedokážete nic jiného, než že na něho svítíte těma zatracenýma zářivkama!«

Chris prudce vydechl. Vysvětluj něco laikovi, ať je sebeinteligentnější, určitě si to překroutí.

»Podívejte se, pane Reynoldsi, až do téhle chvíle nikdo nemá dostatečně průkazné nálezy, aby se z nich mohl dělat závěr, že vašemu vnukovi hrozí poškození mozku. Ptal jste se mne, jaké jsou možnosti, a já vám je řekl. Teď musíme čekat. Laboratoř nám sdělí, zda se stav vašeho vnuka lepší či zhoršuje. Pokud se zlepší, nemusíme si dělat starosti. Jestliže se zhoršuje, pak se můžeme rozhodnout, co podnikneme. Nepodnikáme nic ukvapeně a žádné krajnosti. Lékaři nesmí být panikáři. A panikáři se nesmějí stát lékaři!«

Reynolds nikdy nepatřil k lidem, kteří se dají zastrašit pocity druhých.

»A co jestli se jeho stav opravdu zhoršuje?« naléhal. »Co si potom počneme?«

Pokud by byl Chris méně podrážděný, asi by ho pobavilo, jak Reynolds užívá množného čísla »počneme«.

»Jestliže se jeho stav zhorší, a to výrazně, potom přistoupíme k tomu, co nazýváme výměnnou transfúzí.«

»Výměnnou transfúzí?« ptal se Reynolds.

»Pomalu nahradíme poškozenou krev dítěte čerstvou krví správné skupiny. Heparinizovanou krví. To zopakujeme dvakrát. Obvykle to stačí.«

Reynolds při tom výkladu přikyvoval. Chystal se položit další otázky, když milosrdně zasáhl telefon. Chris okamžitě zvedl sluchátko. Sotva ho zdvihl, překryl rukou mluvítko a řekl:

»Laboratoř.«

»Bilirubin nekonjugovaný? Šestnáct. Za těchto okolností to není tak zlé. Co sepse? Negativní? Dobře. A co Coombsův test?« Chris se v sedě napřímil. » Takže je to opravdu Rh inkompatibilita? Jste si tím jisti? Proveďte ten test znovu. Proč? Protože podle zprávy nebyla žádná předchozí senzibilizace, třebaže matčin Rh faktor je negativní. Udělejte ho znovu!« řekl Chris. »A bilirubin pro mne budete opakovat každé dvě hodiny.«

Chris položil sluchátko. Reynolds se zamračeně zeptal: »Zlé, co?«

»Ne. Celkově vzato to vypadá příznivě.«

»A co ta Rh inkompatibilita? Řekl bych, že vás to dost znepokojilo.«

»Ne, neznepokojilo. Jenom překvapilo,« řekl Chris a přemýšlel, jak k ní mohlo dojít. Ale neměl čas se tím zdržovat. Reynolds na něho naléhal.

»Bilirubin šestnáct, to už je blízko té nebezpečné hranice, že ano?«

»Ještě ne příliš blízko. Důležitější je fakt, že před osmi hodinami činil čtrnáct miligramprocent a teď je jen šestnáct. Když bilirubin stoupá rychleji než půl miligramu za hodinu, tak nás to znepokojuje. Ne, řekl bych, že když stoupl za osm hodin jen o dvě miligramprocenta, tak je to celkem dobré znamení.«

Chris zvedl sluchátko, požádal o novorozeneckou intenzívní péči a hovořil s vrchní sestrou Careyovou.

»Sestro, ať Miller odebere tomu malému Simpsonovi za dvě hodiny krev. Pošlete ji do laboratoře. Do té doby se vrátím. Zatím se radši připravíme. Pošlete pro heparinizovanou krev. Připravte laryngoskop a endotracheální kanylu a kyslík. Gumovou stříkačku a ostatní jako obvykle. A samozřejmě také albumin. Rozhodneme se po dalším bilirubinu.«

Reynolds ani nečekal, než Chris zavěsí.

»Co jste tím myslil, pane doktore, že se do té doby vrátíte?«

»Musím zajet na Rixieho náměstí, mám tam přednášku pro skupinu sociálně slabých matek o prenatální a postnatální životosprávě,« odpověděl Chris a začal si svlékat služební plášť a pak oblékat tmavě modré sako.

»Chcete říct, že zatímco můj vnuk je v takovém nebezpečí, jedete pryč na přednášku?«

Chris se zarazil s jednou rukou v rukávě saka, druhou měl ještě venku.

»Pane Reynoldsi. Bez dalšího bilirubinu nemohu pro vašeho vnuka nic dělat. A ten můžeme nabrat až za dvě hodiny. Zatím ho můžeme pouze mít na fototerapii a čekat. Budu mnohem užitečnější, když budu přednášet, než kdybych tu jenom postával.«

»Poslyšte,« spustil Reynolds prudce. »Zaplatím vám honorář, jaký si řeknete! Zůstaňte tu. Na tu zatracenou přednášku pošlete někoho místo sebe!«

»Kdybych mohl přijmout honorář, což nemohu, protože mám tady v nemocnici plný pracovní úvazek, bral bych v tomto případě peníze za nic. V této chvíli nemohu pro vašeho vnuka udělat naprosto nic. Prostě musíme vyčkat a uvidíme, co bude,« vysvětloval trpělivě Chris.

»Jestli je to všechno tak prosté, tak proč jste vůbec všechny ty věci objednával, aby byly připravené, až se vrátíte?« zaútočil Reynolds.

»Jestliže příští bilirubin bude výrazně vyšší a rozhodnu se pro transfúzi, nechci ztrácet žádný čas,« řekl Chris. »A to mi připomíná, že jestli chcete pro svého vnuka něco udělat, sežeňte podpisy tady na ten souhlas od jeho otce nebo matky.«

Chris vytáhl z horní zásuvky psacího stolu blanket.

»Souhlas k čemu?« Reynoldse se zřejmě zmocnily ještě větší pochybnosti.

»Souhlas s výměnnou transfúzí, pokud bude třeba.«

»Proč musíte mít písemný souhlas?« zeptal se Reynolds.

»Protože výměnné transfúze představují jisté riziko. Je tu tříprocentní možnost morbidity,« vysvětloval Chris.

»Morbidity?«

»Komplikací,« řekl Chris. »A téměř z jednoho procenta úmrtnost.«

»Úmrtnost?« Reynolds byl překvapen. »Chcete říct, že novorozenec, který dostane výměnnou transfúzi, může umřít?«

»Jeden ze sta, a to je ten důvod, proč se pokoušíme zastavit stoupající bilirubin fototerapií a přistupujeme k výměnné transfúzi tehdy, když se zdá léčba světlem neúčinná.«

Reynolds přikývl, v obavách a už zdaleka ne tak prudký jako prve. Potom se natáhl po papíru. »Nemohu to podepsat já? Nechci poplašit dceru.«

»Nemocniční řád říká matka nebo otec,« odpověděl Chris s jistým pochopením pro Reynoldsovu starost o dceru.

»Dobrá,« souhlasil nakonec Reynolds, »ale hned se vrátím. A vy určitě taky, pane doktore.«

Chris připsal tento příkaz k Reynoldsovu mnohaletému zvyku rozkazovat a řekl si, že se tím nedá vyvést z míry. Čekal, až Reynolds odejde, aby mohl zavřít dveře a zamknout.

»Asi tak za dvě hodiny na shledanou.«

Reynolds se ve dveřích zastavil a obrátil se, takže se octli tváří v tvář. Chris si poprvé všiml ocelově šedých očí starého pána.

»Pane doktore, vy toho chlapce z toho dostanete… v dobrém stavu… a já vám slibuju, cokoli budete chtít. Novou laboratoř. Nové léčebné křídlo. Nové zařízení. Cokoli, po čem vaše srdce touží.«

»Uděláme všechno, co je v našich silách,« řekl Chris. »Jako vždycky.«

Starý pán se nehýbal z místa. »Myslete na to, jako byste léčil příštího prezidenta Spojených států. Chci, abyste mu věnoval stejně velkou péči!« Nato se otočil a odcházel dolů chodbou. Chris se za ním díval a v duchu si říkal: Takhle se na to dívá, opravdu to takhle bere.

Když potom Chris odcházel, zastavil se na jednotce intenzívní péče, aby se ještě jednou na pacienta podíval. Nedošlo k žádné viditelné změně. Ostatně v tak krátké době se nedala čekat. Za dvě hodiny bude vědět víc.

Kapitola druhá

Schůze se konala ve Sto čtyřicáté šesté škole na Rixieho náměstí. Rixieho náměstí, pojmenované na počest nejvýznačnějšího městského hrdiny z první světové války, znamenalo jemný opis pro nejubožejší chudinskou oblast města. Tady, uprostřed nejstarších a nejhorších činžáků, se postavilo několik obytných jednotek pro sociálně slabé rodiny. Několik z nich vystavěl Reynolds. Sto čtyřicátou šestou školu otevřeli před třemi lety pro přibývající populaci, která rostla s novými bytovkami.

Chris Grant seděl na pódiu školního sálu s ředitelkou, statnou černoškou, a díval se, jak se matky trousí dovnitř. Některé z nich byly opravdu mladičké, zřejmě poprvé těhotné, jiné překvapivě staré na to, aby ještě rodily děti. Místnost se pomalu zaplnila. Všechna sedadla byla obsazená a hodně žen se opíralo o zadní stěnu. Pan doktor, jak říkali Chrisovi, byl na Rixieho náměstí dobře známý a tyto ženy, většinou černé nebo latinskoamerického původu, chodily za tímto hezkým mladým mužem, který k nim hovořil slovy jim srozumitelnými. Starostlivě věnoval pozornost jejich otázkám. Řekl jim všechno, co chtěly vědět. Nebyl tak netrpělivý, když v řeči s cizím přízvukem zadrhávaly, jako někteří lékaři na klinikách, kde musely vyhledávat pomoc. Nic po nich nechtěl – ani jejich volební hlasy, ani jejich podporu v rasových sporech a politických akcích.

Černá ředitelka vstala, aby si vyžádala od shromážděných klid. Jakmile uvedla Chrise, hlasy se utišily.

»Tu eres una madre antes tener tu bebe,« začal větou, kterou se právě naučil od jednoho sekundáře.

Zasmály se jeho chybné výslovnosti, částečně záměrné, aby se oprostil od úcty, do níž nevzdělaní lidé halí lékaře. Chtěl, aby se zasmály a aby se uvolnily, aby měly mysl otevřenou pro to, co jim chce říci. Chtěl jim zhruba říci jejich vlastním jazykem: »Jste matkou, ještě než se vám děťátko narodí.«

Když tímto začal, pustil se do vážné rozpravy, v níž převažovala slova mléko a leche. Nikdy nevyslovil jedno, aniž by puntičkářsky neužil i druhého. Navíc zdůraznil důležitost prenatálních vyšetření a absolutní nutnost, aby matka i dítě měly dobrou, pořádnou a vyváženou stravu. Podtrhl skutečnost, že tuto velkolepou zemi vybudovali chudí. Vychovali celé generace chlapců a děvčat, kteří vzešli z okolních činžáků a stali se úspěšnými a váženými občany. A to pouhou silou svých mozků. Vysvětlil, že tajemství vývoje mozku spočívá ve správné výživě v těch několika prvních měsících před a po narození. Podnítil je tím a povzbudil jejich snahu, aby jeho slova přijaly a řídily se jimi.

Na konci výkladu ho posluchačky sledovaly s naprostým zaujetím. Teprve až když se jich zeptal na otázky, vybuchly dychtivé hlasy. Ženy se ujišťovaly, že chápou, jak se řídit jeho návody. Snažil se zodpovědět záplavu otázek. Občas se podíval na náramkové hodinky, ale nechtěl v nich vyvolat dojem, že spěchá. Když už mu zbývalo jen patnáct minut na to, aby se vrátil ve slíbených dvou hodinách zpátky do nemocnice, omluvil se a slíbil, že přijde opět a znovu jim něco poví. Když odcházel z pódia, vstaly a tleskaly. Jejich výkřiky »Pane doktore!« a »El Medico!« ho doprovázely.

John Stewart Reynolds už čekal před intenzívní péčí, díval se skleněnou stěnou na isolettu, v níž ležel jeho vnouček vystaven intenzivnímu modrému světlu zářivek. Lékaři sice můžou tvrdit, že to světlo má moc léčit. Reynolds o tom bude dál pochybovat.

Chris kráčel chodbou. Reynolds se k němu otočil. Než se mohl začít ptát, Chris řekl: »Právě jsem se vrátil.

Už bychom tu měli mít odpověď z laboratoře. Dám vám vědět.«

Vklouzl do místnosti, přešel k isolettě a podíval se na dítě. Zdálo se mu, že rozpoznává jistou změnu v barvě novorozence, že je trochu míň bronzový než prve. Jenže v těchto případech se dobrý lékař nespoléhá na prosté oko. Ošetřovatelka, která měla noční službu, k němu přistoupila. Upřeně se díval na novorozence a zeptal se jí: »Kdy odebrali ten vzorek krve?«

»Už je to víc než pět minut,« informovala ho. »Každou chvíli tu budou výsledky.«

»Počkám si tady na ně,« řekl ustaraně Chris.

Počínal si prve vlastně velice umírněně, když starému Reynoldsovi případ vysvětloval. Bilirubin, který nebývá znepokojující u novorozence tři či čtyři dny starého, může být alarmující, jestliže se objeví v prvních čtyřiadvaceti hodinách života.

Zatímco musel čekat na laboratorní výsledky, rozhodl se zavolat zmíněnému Colemanovi. Naštěstí Coleman byl na vizitě v Parksideské poliklinice, a tak ho snadno našel. Chris chtěl zjistit, jaké léky byly paní Simpsonové předepsány během těhotenství. Laici vědí dost o účincích thalidomidu, o kterých se hodně psalo. Jenže jsou i jiné drogy, které rovněž mají zhoubné účinky. Dokonce aspirin může škodit, pokud se podává ve velkém množství anebo dlouho.

Bohudík Coleman mohl ověřit z Mitchellových záznamů, že žádné léky toho druhu nebyly Reynoldsově dceři podávány. Ujistil také Chrise, že nedošlo k předčasnému odtoku plodové vody, čímž značně poklesla možnost komplikací s infekcí.

Jenže o tom hlavním, o čem se chtěl Chris ujistit, mu Coleman příliš informací nedal. Pravda, zpráva, s kterou bylo dítě předáno, jasně uváděla, že na porodním sále byly provedeny dva testy podle Apgarové, jak to odpovídá standardní praxi – jeden minutu po narození, druhý po pěti minutách. Novorozenec měl v obou případech výsledky v mezích normálu. Jenže potom byla zpráva kusá. Zvlášť pokud šlo o jeden důležitý údaj. Chris na Colemana naléhal:

»Kdy jste si poprvé všiml nepřirozené barvy novorozence?«

Coleman se na chvíli zarazil, než odpověděl: »Toho jsem si vlastně nevšiml já.«

»Jak to?« reagoval kriticky Chris.

»Přivolali mě teprve sedm hodin před porodem,« vysvětloval netrpělivě Coleman. »Nezapomínejte, že jsem zaskakoval za Mitchella. Ale porod byl ve všech směrech normální. Trval poněkud déle, než je běžné. Byl trochu obtížnější pro matku. Ale normální. Takže nebyl důvod ke starostem.«

»Přestože šlo o porod v šestatřicátém týdnu těhotenství?« zeptal se Chris.

»V sedmatřicátém týdnu a dítě nebylo pod váhu,« opravil ho Coleman. »A reakce mělo v pořádku. A oba Apgary normální!«

»Ano, vím. Ale kdy jste si tedy poprvé všiml žloutenky?«

»Snažím se vám říct, že já si toho nevšiml. Měl jsem svoje pacienty a najednou k tomu zástup za Mitchella, a proto jsem se nemohl vracet k pacientům tak často jako obvykle. Poprvé jsem se to dozvěděl dnes ráno, když mě zavolala sestra…«

»Dnes ráno…« opakoval Chris a nesnažil se skrýt své překvapení.

»Říkal jsem vám, že jsem měl k zbláznění práce!« odpověděl Coleman ostře. »Ostatně to já jsem rodině navrhl, aby se dítě převezlo na vaše oddělení.«

»Dobrá, ale ví někdo, zda ten novorozenec měl příznaky žloutenky už v prvních čtyřiadvaceti hodinách, nebo ne? Musím to vědět!«

»Obávám se, že na to vám neodpovím. Když jsem dítě viděl, hned jak mě sestra přivolala, bylo už skoro šestatřicet hodin po porodu,« doznal nakonec Coleman.

Chrisovo další zjišťování tohoto základního údaje ho přivedlo zpátky k záznamu z novorozencovy karty, který udával, že změny v jeho barvě si poprvé někdo všiml asi dvaatřicet hodin po narození. Colemana přivolala druhého rána službu konající ošetřovatelka. Přikázal ihned udělat bilirubin a několik hodin potom zašel za dítětem, jen aby potvrdil ošetřovatelčino podezření. Takže nikdo nedokázal Chrisovi přesně říci, kdy se objevily první příznaky žloutenky.

Telefon na intenzívní péči nezvonil. Blikal. Ošetřovatelka ho už zvedala, když jí ho Chris vzal z ruky. »Ivan? Tady doktor Grant. Tak jak jste to napočítal u toho malého Simpsona?«

»Bilirubin má pořád ještě šestnáct.«

Chris v duchu předpokládal vzestup nejmíň o půl miligramprocenta za hodinu. Zřejmě fototerapie zabrala. To je povzbudivé. Nejde z toho dělat konečné závěry, ale povzbudivé to je.

»Díky, Ivane. Budeme to zase za dvě hodiny opakovat. Zajistěte, aby to tam hned někdo provedl.« Chris zavěsil.

Rozhodl se odvolat svou schůzku s Alicí a vynechat představení v divadle, na které měl předplatné. Stráví večer, či většinu večera výzkumem a na intenzívní péči, než se vykrystalizuje jasná tendence. Buď začne bilirubin znovu stoupat, anebo léčba světlem skutečně zabrala.

Při odchodu z intenzívní péče se octl tváří v tvář Johnu Reynoldsovi. Chris mu dal celkovou zprávu, dítě se drží, třebaže se stav ještě nelepší. Při normálním průběhu by procento bilirubinu mělo začít klesat. Zůstane tu poblíž, aby se ujistil, že klesá, anebo aby podnikl protiopatření, pokud by neklesalo, což znamená výměnnou transfúzi. Obstaral Reynolds ten písemný souhlas od dcery? Starý pán mu jej podal.

»Co teď uděláme?« zeptal se.

»Dám udělat ty testy zase za dvě hodiny. Do té doby prostě počkáme.«

»Je pozdě. Jestliže jste taky nevečeřel, nechtěl byste jít se mnou?«

»Raději bych se najedl tady v bufetu. Snadněji mě tu zastihnou.«

»Obáváte se něčeho akutního?« zeptal se Reynolds.

»Ne. Chci tu být jen po ruce kvůli těm laboratorním testům a pro všechny eventuality.«

»Vadilo by vám, kdybych šel s vámi?« zeptal se Reynolds.

»Musíte si ale sám odnést podnos,« varoval ho Chris.

»Vy mladí darebáci jste všichni stejní!« vybuchl Reynolds. »Když jsem jako kluk začínal, nosil jsem si oběd v košíku. Sázím se, že ani nevíte, jak takový košík vypadá. Já se v bohatství nenarodil. Toho jsem se dopracoval. A těžce. Jedl jsem jídlo, jakého byste se vy ani nedotkl. A v místech, ke kterým byste se nesnížil, abyste tam vkročil. Takže si nechte ty řeči o tom, že bych si musel sám odnést tác!« Potom se náhle zeptal: »Tam asi nic k pití nedostaneme?«

»To ne,« řekl Chris.

»Kdybyste se chtěl napít, mám ve voze bar. Šofér mi sem může přinést láhev.«

»Ne, díky. Ve službě nepiju.«

»Vadilo by vám, kdybych se napil?« zeptal se Reynolds.

»Den, kdy někdo jménem Grant může říkat někomu jménem Reynolds, co může a co ne, ten ještě nenastal,« odpověděl Chris.

Místo aby to Reynoldse podráždilo, usmál se. »Vy jste mi pěkně namyšlený darebák,« řekl. »Ale mám pro to smysl. Já byl ve vašich letech taky takový. Tak pojďme na to jídlo.«

John Reynolds si sice naložil na tác rostbíf, brambory, salát, desert a kávu, ale prakticky nic nesnědl. Chris usoudil, že starý pán hladověl jenom po společnosti. Ať se Reynolds sebevíc snažil hovořit o jiných věcech, pořád se vracel ke svému vnukovi. Pak to téma zvolna opustil, jako by si uvědomil, že musí.

»Jistě vám to narušilo vaše soukromí, pane doktore,« a narážel přitom na pozdní hodinu, kdy i nemocniční jídelnička byla téměř naprosto pustá.

»Neprospívá mu to. Chystali jsme se jít dnes večer do divadla.«

»Chystali?«

»S jednou známou,« řekl Chris záměrně neurčitě o Alici Kennanové, půvabné tmavovlasé instruktorce ošetřovatelek. Chris se s ní seznámil, když dělal nábor dobrovolnic pro své vzdělávací kursy pro dospělé. Scházeli se už téměř rok.

»Hodláte se teď někdy oženit?« vyzvídal Reynolds.

»Každý se hodlá oženit. Jednoho krásného dne,« odpověděl Chris.

Reynolds se nezdržel nabídky. »Podívejte se, kdykoli budete chtít použít mé lóže v divadle, jen si řekněte.«

Nemusel připomínat, že právě díky jeho štědré nadaci měli ve městě prvotřídní zájezdové divadlo. Chris Grant a všichni předplatitelé byli v tom ohledu Reynoldsovými dlužníky a dávalo se jim to také patřičně na vědomí. V oblasti kulturních a občanských vymožeností neexistovalo ve městě prakticky nic, na čem by se John Stewart Reynolds podstatně nepodílel.

Chris večeřel, většinou mlčky, ale sledoval hodiny na zdi za Reynoldsovými zády, čekal, až uplyne potřebný čas, aby se mohl vrátit a odebrat znovu krevní vzorek pro příští, rozhodující bilirubin. Zbývala skoro ještě hodina a Chris Reynoldse pozval na okružní cestu po dětském pavilónu.

»Sice jste ho už viděl, ale protože jste většinu financoval, snad vás potěší neoficiální pohled na to, jak se vašich peněz využívá,« řekl Chris s úsměvem.

Reynolds přikývl, dopil hrneček kávy a šli. Chris ho provedl po operačních sálech, po pokojích pro zdravé novorozence i po místnostech pro novorozence, kteří přišli na svět z nejrůznějších důvodů fyzicky poškození. Když procházeli neurologickou vyšetřovnou, všiml si Chris, že si Reynolds polekaně připomíná vnuka, a tak ho rychle odvedl do své vlastní laboratoře, kde mu vysvětloval, na čem právě pracuje, přičemž si dával pozor, aby neužil označení »reynoldsovská děcka«, které si poprvé spojil s člověkem, a ne skupinou bytovek.

Dvě hodiny uběhly. Vrátili se zpátky na intenzívní péči. Reynolds čekal venku, upíral dovnitř oči, a Chris prohlížel novorozence; zdálo se mu, že rozpoznává příznivou změnu v jeho barvě, odebral další vzorek krve a rozhodl se, že si ho odnese do laboratoře sám.

Test na bilirubin netrvá sám o sobě déle než pět minut. A protože na něho čekal v laboratoři technik, Chris měl výsledek rychle.

Tentokrát, když viděl Reynoldse, jak na něho čeká dole v chodbě, mohl se na něho z dálky usmívat. Reynolds mu vykročil naproti.

»Tak co?« ptal se starý pán s nadějí v hlase.

» Myslím, že nejhorší máme za sebou,« řekl Chris. »Tentokrát dělal bilirubin čtrnáct a půl miligramprocent.«

»Klesl skoro o dvě miligramprocenta.« Reynolds se už také usmíval, ulevilo se mu poprvé od časného odpoledne.

»To je výsledek fototerapie,« řekl Chris a žertem si ze starého pána utahoval: »Těch směšných zářivek, jaké se užívají v samoobsluhách.«

»To bych řekl!« radoval se Reynolds.

Chris kývl hlavou ke dveřím intenzívní péče a tentokrát řekl: »Pojďte dál, jestli chcete.«

Držel dveře otevřené a dával Reynoldsovi přednost.

Přistoupili k isolettě, kde malý Simpson ležel pod baterií jasných světel. Dítě oddychovalo zlehka, nicméně na pohled skoro pravidelně, nevadila mu ani nitrožilní kanyla, ani elektrody, které připevnili k jeho tělíčku. Chris Grant vsunul ruce do otvorů inkubátoru a trochu dítě natočil, nejprve na jednu stranu, pak na druhou. Uspokojilo ho to, a tak se podíval na Reynoldse a zašeptal. »Ano, myslím, že jsme z nejhoršího venku.«

Reynolds neodpověděl. Zíral na dítě a oči se mu zamlžily, Náhle bylo Chrisovi nad slunce jasné, že vše, pro co kdy John Stewart Reynolds pracoval, se skrývá v tom drobečku.

Chris zauvažoval, zda měl Reynolds taky nějakého syna. Nebo zda se musel spokojit s dcerou.

»Můžete to už říct?« zeptal se náhle starý pán.

»Jak jsem řekl, je určitě lepší.«

»Ne, myslím na to poškození… poškození mozku,« řekl Reynolds drsným a příkrým hlasem, třebaže mluvil tiše.

»Provedu s ním testy, jakmile to půjde. Za den za dva.«

»Pak už budem vědět?« ptal se Reynolds, zoufale hledal nějakou záruku.

»Je to trochu komplikovanější,« začal Chris, ale Reynolds ho přerušil.

»Vysvětlete mi to! Pochopím to,« naléhal.

»Provedeme s ním testy a uděláme závěr. To však nevylučuje, že se může něco ukázat později,« vysvětloval Chris.

»Co myslíte tím později? Za týden? Za měsíc?«

»Za čtyři pět měsíců. Ale řekl bych, že jsme to zachytili dostatečně včas.«

»No tak dobře,« zašeptal nakonec Reynolds. Potom se však náhle zeptal: »Mohl bych… mohl bych prostrčit ruce tím zařízením a dotknout se ho?«

»Když si je pořádně umyjete, nemůžete mu ublížit,« souhlasil Chris.

Reynolds si myl ruce, jako by na tom závisel život jeho vnuka. Chris mu ukázal, jak má ruce jemně prostrčit otvory, jejichž konce byly z pružné plastické hmoty, která se lehce roztáhla, když Reynolds dovnitř zasunul ruce. Opatrně a lehounce přejížděl starý pán prsty po drobném tělíčku. Potom opatrně ruce vytáhl a vstupní otvory se opět uzavřely.

Když už byli zpátky v opuštěné chodbě, Reynolds prohlásil: »Chci vám poděkovat, pane doktore. Své práci určitě rozumíte. Zůstaňte u něho příštích osmačtyřicet hodin, dokud nebudete mít jistotu, a budu navěky vaším dlužníkem. A pokud mě aspoň trochu znáte, víte, že jsem člověk, který nejen vděčnost cítí, ale taky ví, jak ji dokázat.«

»Na nic takového jsem při tom nemyslel,« odpověděl mu Chris.

»Doktore Grante, přijde den, nevím ještě kdy, ale přijde den, kdy John Stewart Reynolds bude pro vás moct něco udělat. Až ten den nastane, ať budete potřebovat cokoli, máte to mít.«

Chris Grant si byl vědom, že lidi Reynoldsova typu nelze odmítnout, a tak se spokojil s prostým »Děkuji vám.«

»Nejdřív to musíme urovnat s vámi a vaším děvčetem kvůli tomu dnešnímu divadlu.«

»To je naprosto v pořádku,« tvrdil Chris.

»Vůbec ne. Kdy příště máte večer volno?«

»Ve středu.«

»Dobrá. Ve středu,« řekl Reynolds, jako by právě zpečetili koupi.

Uklidněný Reynolds vykročil opět energicky jako mladík a pustil se chodbou k výtahu. Chris Grant se za ním díval, jak zahýbá za roh a mizí, a v duchu si říkal, že John Stewart Reynolds může být skvělý přítel, pokud si ho někdo získá, anebo mocný nepřítel, kterému je lépe se vyhnout. Je to člověk vyhraněného cítění, schopný velké vděčnosti, ale pravděpodobně také nemilosrdné pomsty.

Kapitola třetí

Reynoldsova nabídka na příští středu Chrisovi náhle připomněla, že zapomněl Alici zatelefonovat, třebaže si to kladl na srdce. Nestalo se to poprvé. Podíval se na hodinky. Jedenáct deset. Patrně už spí. A tak uvažoval, co je větší hřích, vzbudit ji teďka, anebo nezavolat vůbec. Jenže to by ho zítra čekaly dotčené otázky. Alice Kennanová byla na tak atraktivní dívku až příliš žárlivá, nikdy si nebyla dost jistá, zda příčinou jeho nepravidelného programu jsou pracovní povinnosti, anebo nějaký jiný romantický zájem. To byl jeden z důvodů, proč vytrvale prohlašovala, že se nikdy neprovdá za lékaře. Sama zažila tolik milostných návrhů od lékařů středního věku, a všichni byli ženatí, někteří s ošetřovatelkami, které poznali v Metropolitní všeobecné nemocnici, tak jako ona Chrise.

Ne, už se jednou rozhodla, až se vdá, lékař to nebude. Tím spíš ne doktor tak hezký a přitažlivý jako Chris. Ten měl naději na úspěch i tehdy, kdy ostatní lékaři se nedostali dál než k těm milostným návrhům.

Pokaždé, když s Chrisem strávili společnou noc, kladla si na srdce, že se na něho pro ukojení svých fyzických potřeb nesmí příliš vázat. Pro lásku a sex vyhrazovala noc, chvíli vyhraněné touhy. Ony báječné milostné chvíle, kdy ho objala a obemkla dlouhýma ladnýma nohama a kdy splynuli ve vášnivé touze zmocnit se jeden druhého. Když po ukojení spolu potmě leželi a tiše filozofovali o lásce, o vlastní lásce, dokázala být klidná a rozvážná a trvat na rozhodnutí, že se za žádného hezkého doktora neprovdá.

Neubránila se však žárlivosti, přestože to mnohokrát popírala. Chris se tím bavil. Kdyby svou nezávislost zdůrazňovala méně, nevypadala by tak hloupoučce, když se snažila prosazovat svoje nároky.

Lepší, když jí zavolá. Vytočil číslo. Telefon zvonil pošesté. Zřejmě buď není doma, anebo hluboce spí. Vzbudit ji a přimět ji vstát k telefonu, a pak zavěsit dřív, než k němu dojde, by bylo kruté. Nechat telefon zvonit a ujistit se, že není doma, by naopak asi vzbudilo jeho žárlivost.

Nakonec telefon zvedla. V první chvíli se jen neurčitě ozvala.

»Alice… miláčku, lituji, že to dnes nevyšlo.«

Spala předtím tak hluboce, že si hned nevzpomněla, že měli mít schůzku.

»To je v pořádku,« řekla spěšně.

»Měl jsem akutní případ,« vysvětloval jí.

»Aha,« zívla, stále v polospánku, mechanicky pokračovala v hovoru.

»Sejdeme se zítra?« zeptal se Chris.

»Uhm,« souhlasila, opět příliš rychle, že z toho nepoznal, jak se asi večer zlobila.

»Jdi si zase lehnout,« řekl Chris s vědomím, že ráno si Alice asi ani nebude pamatovat, že jí volal. Aspoň nedošlo k žádné scéně, žádným výčitkám, nebylo třeba nic vysvětlovat. Aniž by řekla ahoj nebo dobrou noc, zavěsila.

Pouhá představa, jak se vleče zpátky do teplé postele, ho vzrušila. Zatoužil být u ní. Kdyby byli šli spolu do divadla, tak tam teď u ní byl. Horečně by ji objímal. A ona by si tiskla jeho tvář k teple vonícím ňadrům. Občas to dělávala i ve spaní. Ze všech žen, které znal, ho nejvíc uspokojovala. Jednoho dne, až se Alice zbaví svého předsudku proti lékařům jako manželům, ji určitě požádá, aby si ho vzala. Prozatím přistupoval na její podmínky. Nárokům jeho vlastní kariéry to vyhovovalo.

Odešel do svého bytu ve svobodárně proti nemocnici. Cestou si vzal výtisk prvního vydání zítřejších novin. Na první stránce tam dominoval výrazný titulek:

NEPOKOJE NA RIXIEHO NÁMĚSTÍ!

I sakra, řekl si, a začetl se do podrobností. Z nějaké dosud nespecifikované příčiny propukly nepokoje před Sto čtyřicátou šestou školou krátce po jeho přednášce. Novinová zpráva byla kusá, o důvodech nic neuváděla, ale živě popisovala následky. Výtržníci zaplnili oblast bezprostředně přiléhající ke škole a vtrhli do obchodního sektoru, rozbíjeli výkladní skříně, kradli alkohol, potraviny, televizory a tranzistorová rádia.

Nakonec se policii ve spolupráci s hasiči podařilo výtržníky rozprášit. Starosta přislíbil rozsáhlé vyšetřování.

Chris se svlékal a přitom se díval na titulek. Kéž by všechnu tu energii šlo usměrnit ke konstruktivnímu využití. Místo toho, přes všechno jeho úsilí, generace špatně živených dospělých budou dál produkovat generace ubohých podprůměrných novorozenců a dětí.

Vyčerpaně klesl do postele a před očima mu putovaly zaujaté tváře mladých žen, kterým odpoledne přednášel. Třeba se některé z nich budou řídit jeho pokyny. Jeho poslední vědomou myšlenkou byla naděje, že se do toho nezapletla žádná z těch přátelských, dychtivých žen a že žádná nebyla v těch zatracených nepokojích zraněna.

Těsně před svou první hodinou pediatrické ošetřovatelské péče ho Alice Kennanová příštího dne zavolala. Její posluchačky se už shromáždily, měla však podle rozvrhu ještě asi jeden a půl minuty, a tak je využila, aby mu rychle zavolala.

»Chrisi…« nikdy nebyla v telefonu tak vřelá, »máme tedy schůzku příští středu nebo ne?«

»Ty to většinou vedeš v evidenci. Když říkáš, že máme, tak ano,« odpověděl Chris. »Já vím, že mám volno.«

»Já to neřekla. Ale když dneska ráno přišly od tebe květiny s omluvou za včerejší večer…«

»Květiny?« zeptal se překvapen na nejvyšší míru.

»Růže, rudé. Na dlouhých stoncích. A voní báječně. Takové dvoření s růžemi se mi líbí,« řekla.

»Potom tedy zjisti, kdo se ti dvoří,« řekl Chris.

»Byla u nich kartička od tebe s omluvou za včerejší večer. A stojí tam, že jdeme ve středu večer do divadla. Že mě vyzvedneš na večeři v sedm hodin.«

»Já?« divil se zmateně Chris, ale jen okamžik. »Aha, už chápu. Ty růže jsou od Johna Stewarta Reynoldse. Když se do něčeho vloží, tak to jede!«

»Jestliže přitom takhle posílá růže, jen ať se do toho vkládá,« smála se Alice.

Chrise těšilo, když se Alice smála, i po telefonu. Uměl si představit, jak se její čtveračivé tmavé oči lesknou.

»Asi je poslal, protože jsem neměl příležitost ti zavolat a vysvětlit, co se děje.«

»To je v pořádku, pokud po tom vždycky budou následovat růže.«

Chris se v duchu smál, zřejmě si vůbec nepamatovala, že jí pozdě v noci volal. No, není to poprvé. Aspoň ty Reynoldsovy růže vyvolaly tím větší dojem.

V několika následujících dnech si Chris uvědomil, že se ptá na laboratorní výsledky toho »Reynoldsova děcka«, že žádá dekurs toho »Reynoldsova děcka«, předepisuje střídavé přerušování fototerapie u toho »Reynoldsova děcka«, třebaže chorobopis a všechny nemocniční záznamy jasně dítě vedly jako »Simpsona«. V Chrisově mysli byl novorozenec, který se tak pěkně uzdravoval, výhradním vlastnictvím Johna Stewarta Reynoldse. Obrat »Reynoldsovo děcko« měl naprosto odlišný význam od označení »reynoldsovská děcka«, které Chris užíval ve svém výzkumu. Na chvíli byl v pokušení změnit to označení kvůli starému pánovi, na kterého si zvykl a kterého měl dokonce i rád pro jeho nesmírnou lásku k vnoučkovi, ale nakonec z nedostatku jiného vhodného termínu se přidržel původního označení.

Středeční návštěva divadla se stala mnohem okázalejší záležitostí, než Chris čekal. Reynoldsova limuzína je vyzvedla v Alicině bytě, odvezla je do nejlepší restaurace ve městě, kde je vrchní vítal, jako by patřili k známým a oblíbeným hostům.

Po večeři je vůz zavezl do divadla tak, že do Reynoldsovy lóže vstoupili těsně, než světla zhasla. Lidé v přízemí si je prohlíželi, uvažovali, kdo jsou, že sedí v Reynoldsově lóži.

Když je později vůz odvážel zpátky k Alicinu bytu, prohlásil Chris zcela vážně: »Tenhle přepych bys mohla mít stále, kdybych si otevřel soukromou praxi.«

Avšak stejně jako dřív, kdy jen náznakem zazněla otázka sňatku, Alice se jí vyhnula: »O tom se musíš sám rozhodnout, Chrisi. Dělej, v čem se budeš cítit šťastný.«

Věděla, že se nikdy pro soukromou praxi nerozhodne. Výzkum a pedagogická práce byly pro něho příliš důležité.

Vůz zastavil u jejích dveří. Alice řekla dostatečně hlasitě, aby ji slyšel i šofér: »Zavolej mě zítra ráno.«

»Alespoň tě doprovodím ke dveřím,« řekl překvapeně.

»To zvládnu,« řekla a byla pryč. To, jak rychle zmizela, Chrise natolik znepokojilo, že ji zavolal, hned jak dorazil domů.

»Jak si to mám propána vysvětlit? Čím jsem se tě dotkl?«

»To ne ty,« řekla.

»Tak co?« chtěl vědět. »Myslel jsem, že příjemný večer zakončíme ještě příjemnějším způsobem.«

»Byl to báječný večer. Ale napadlo tě, jak vůbec John Stewart Reynolds o mně ví a jak zná mou adresu?«

»To mně vůbec na mysl nepřišlo,« řekl.

»Zato mně ano,« odpověděla podrážděně.

»Čestné slovo, vůbec jsem tvoje jméno nevyslovil.«

»Že by Sobol?« zeptala se.

»Samozřejmě že ne!« řekl Chris. »Mike přece tolik respektuje cizí soukromí.«

»Takže ten tvůj všemocný Reynolds nějakým způsobem zjistil, kdo jsem a kde bydlím.

A kdybych ho nechala, zjistil by si také všechno o mém sexuálním životě. Tak to jsem si nevybrala!«

»Propánaboha!« vybuchl Chris. »jenom ženská může přijít na něco takového!«

Jeho rozmrzelost a zklamání však netrvaly dlouho. Alice se tiše ozvala: »Jestli pořád ještě chceš, tak proč si nevezmeš taxík a nezajedeš ke mně?«

Jel. Cestou přemýšlel o tom, jak náhle a úplně ve všem by dovedl Reynolds někomu vniknout do života a vzít ho do svých rukou, kdyby se člověk nebránil. Ten chlap dovedl být nebezpečně milý a skvěle se uměl vlichotit do něčí přízně, když chtěl. Je třeba mít se na pozoru.

Novorozený Simpson-Reynolds se rychle uzdravoval. Procento bilirubinu prudce pokleslo během dvaasedmdesáti hodin od začátku fototerapie. Pokud je pro neonatologa možné prověřit veškeré funkce tak malého děcka, Chris Grant se ujistil, že nezůstaly žádné následky. Aby si byl naprosto jist, požádal dětského neurologa, aby malého pacienta vyšetřil. Ze všech testů a reakcí, které lze prověřovat v tomto raném stádiu, zdál se vývoj novorozence dobrý. Po osmi dnech vydal Chris děcko matce.

Toho dne, kdy byl malý Simpson propuštěn z novorozenecké intenzívní péče v Metropolitní všeobecné nemocnici, stál na nemocničním parkovišti nový vůz, Continental IV, s označením, že jde o vůz lékaře. Klíče a papíry k vozu byly v obálce, kterou měl pro doktora Christophera Granta hlídač. Bylo tam i prosté sdělení na osobním dopisním papíře; stálo tam jen: »Vážený Chrisi, díky.« A pak podpis: »John.«

Večer v krátkém dopise, vyjadřujícím díky za uznání, ale odmítajícím neúměrně štědrý dar, Chris klíče vrátil. Po dvou dnech vůz z parkoviště odvezli. John Stewart Reynolds byl nucen omezit svou štědrost na mimořádně zdvořilý dopis, který napsal správní radě, kde široce chválil doktora Granta nejen pro vysoce odbornou a účinnou léčbu malého pacienta, ale ocenil i jeho pochopení pro blízké příbuzné a námahu, s jakou se snaží, aby tito příbuzní plně porozuměli pacientovu stavu.

Zdálo se, že případ malého Simpsona-Reynoldse je tím uzavřen. Léčba úspěšná. Pacient uzdraven. Výsledek podle očekávání dobrý.

Mike Sobol byl Chrisovi zvlášť vděčný, protože plánoval novou laboratoř speciálně pro neurologický výzkum novorozenců, obor dosud příliš málo podporovaný, aby mohl dosáhnout své maximální účinnosti. Bude zapotřebí nového nákladného vybavení, některá zařízení dosud nebyla zkonstruována. Limitovaná státní dotace znamenala, že Sobol bude muset s kloboukem v ruce za několika boháči, na prvním místě za Johnem Stewartem Reynoldsem. Mike Sobol byl výborný lékař a skvělý vědec, ale špatný žebrák. Chris mu teď jeho nešťastný úkol velice usnadnil.

Anebo se tak nějaký čas zdálo.

Kapitola čtvrtá

Uplynuly čtyři měsíce. Doktor Christopher Grant právě přednášel o svém výzkumu a příslušné diapozitivy byly promítány na velké plátno vedle něho. Naslouchali mu členové Neonatologické společnosti východních Spojených států. Nebyla to první přednáška o »reynoldsovských děckách«, ale bylo to poprvé, co ho pozvali, aby promluvil k tak velkému a váženému shromáždění. Mezi posluchači bylo několik specialistů, kteří představovali legendární jména už v době, kdy Chris byl pouhým studentem medicíny.

Začal tím, že vyslovil uznání všem, kteří se daným problémem zabývali před ním, a konstatoval, že mohl postoupit ve výzkumu o stupeň dál, protože se zabýval přežívajícími jedinci z jinak umírajících »reynoldsovských děcek«. Ano, ony děti žily, ale jejich neschopnost rozvíjet se duševně či fyzicky v míře odpovídající normálu silně podporovala dřívější zjištění.

Způsob, jakým posluchačstvo tiše a vážně naslouchalo, když se blížil k závěru, Chrise povzbuzoval. Chystal se podat svůj osobní komentář, když si všiml muže, který ustrašeně vstoupil postranními dveřmi posluchárny. Příchozí něco zašeptal jednomu lékaři, který ukázal na Chrise. Příchozí byl z toho zřejmě nešťastný, že musí čekat, ale nakonec se s tím smířil.

Chris se přiměl, aby se znovu soustředil na svůj výklad.

»Zvláštní důležitost těchto novorozenců, které jsem se rozhodl označovat jako „reynoldsovská děcka“, není pouze lékařská. Tyto děti jsou produktem takzvaně osvícené společnosti.

Jejich rodiny byly vystěhovány z brlohů do nových bytovek, obklopených plochami zelené trávy. Předpokládá se, že žijí nad hranicí chudoby. Jenže pod mikroskopem shledávám jasné důkazy, že všechny tyto kroky přispěly pramálo k tomu, aby se zvýšil počet mozkových buněk těchto nešťastných dětí.«

Chris si všiml, že muž se vzkazem, který si sedl u dveří, znovu znervózněl, že pořád přendává ten kus papíru z ruky do ruky jako nějakou zbraň. Chris však pokračoval, šlo o podstatu jeho vystoupení.

»Miliardy dolarů jsou poskytovány s cílem pomoci těmto dětem, když už k poškození došlo. S mnoha menšími náklady by se byly mohly narodit jako normální, schopní jedinci, kdyby se jejich matkám dostalo prostě poučení o důležitosti správné výživy v těhotenství. V předchozí generaci byl stereotypní černoch našich nejpopulárnějších zábavných programů líný, neschopný, podřimující, apatický, letargický člověk. Lidi se mu smáli a někteří ho občas se shovívavostí a farizejstvím litovali. Tak to šlo dokola, aniž se někdo na chvíli zamyslel nad tím, že dva nejcharakterističtější znaky vážné podvýživy dětí jsou apatie a letargie. To, co někteří z nás považovali za charakteristický rasový znak nebo za geneticky nižší stupeň, je ve skutečnosti něco, co jsme my sami deprivad vypěstovali v značné části našeho barevného obyvatelstva.

Tvrdím, že je třeba nově sestavit priority. Musíme však začít u sebe, u neonatologů, neboť máme důkazy ve svých rukách. Musíme využít našich lékařských poznatků k tomu, abychom dosáhli jistoty, že sociální a ekonomické programy našeho státu jsou programy správnými. Že nevycházejí z teorie a spekulace, ale ze strohých lékařských faktů. Jestliže tak neučiníme, jedna méněcenná generace zplodí další a tak to půjde stále dál. A budeme utrácet čas, úsilí a prostředky na programy, které nic neřeší. A my jako lékaři se budeme celý život snažit léčit pacienty, které nelze vyléčit z vad, jimž bylo možno předejít před porodem a v krátkém čase po porodu. Než naše dnešní jednání skončí, chci navrhnout, abychom přijali rezoluci s požadavkem, aby vláda tato zjištění zvážila a na jejich základě jednala.«

Byl by pokračoval dál, nebýt toho kousku bílého papíru, který se třepetal v oné vytrvalé ruce u dveří. Potlesk, který uvítal jeho závěr, byl silný, až na skupinku posluchačů bezprostředně před ním, kde seděli starší a konzervativnější lékaři buď pro své zásluhy, anebo protože hůře slyšeli.

Chrise to ani nepřekvapilo, ani se ho to nedotklo. V té chvíli měl především zájem zjistit, kdo je ten člověk, který si prorážel k němu cestu davem. Natáhl se přes hlavy lékařů a mával vzkazem: »Pan doktor Grant! Naléhavá zpráva! Velice to spěchá!«

Chris natáhl ruce po papíru a podíval se na krátký vzkaz. »Zavolejte ihned do nemocnice!«

»Promiňte… promiňte…« omlouval se stroze lékařům, kteří s ním chtěli hovořit, a odcházel za tím malým mužem ven z posluchárny k telefonu.

Cestou proletěla Grantovi hlavou řada znepokojivých myšlenek. Předně zda Mike Sobol nedostal druhý infarkt. Při svých pedagogických povinnostech, vědecké práci, administrativních úkolech a ve svém zoufalém úsilí obstarat dostatek financí ke zřízení nové neurologické laboratoře se Mike neustále přepracovával. Už dvakrát mu Chris domlouval, aby to tempo trochu přibrzdil. Jenže Sobol jako by neslyšel nebo jako by se mu ta nabádání příčila.

Když se Chris dovolal nemocniční centrály, spojili ho hned, aniž se zeptali, s kým chce mluvit. Jakmile Chris uslyšel Sobolův hlas, podstatně se mu ulevilo.

»To jsi ty, Miku?«

»Ano, Chrisi.« Hlas starého muže zněl unaveně a skoro zadýchaně. »Nerad jsem tě vyrušil, ale nemohlo to počkat. Dneska ráno mě zavolal John Stewart Reynolds. Řekl, Chrisi, že ten malý Simpson začíná jevit známky retardace.«

»Co jsi to řekl?« Chris nemohl uvěřit.

»Ten malý Simpson není zřejmě normální.«

»Došlo k poškození mozku?«

»Všechno tomu nasvědčuje,« řekl Sobol vážně.

»Tomu nevěřím, dokud to dítě sám nevyšetřím!«

»To asi nebude tak snadné.«

»Proč?« zeptal se Chris.

»Protože Reynolds klade všechnu vinu na tebe.«

Ještě než se Chris mohl dostatečně vzpamatovat, aby odpověděl, Sobol pokračoval.

»Chrisi, nasedni na letadlo! Jeď hned domů! Nasedni na nejbližší letadlo!«

Chris šel rovnou do svého pokoje, aby si sbalil věci. Avšak ještě než si dal do kufru pár košil, zaklepal někdo na dveře. Stáli tam dva muži. Jeremy Bingham z Dětské nemocnice v Bostonu a Carl Ehrenz, vedoucí pediatrie na Kalifornské univerzitě v Los Angeles.

Bingham s úsměvem říkal: »Nejsme tady jako nějaký výbor, ale jako konkurence. Srazili jsme se náhodou ve výtahu, oba tajně na lovu.«

Ehrenz, ačkoli to nebylo třeba, se představil: »Carl Ehrenz, z Kalifornské univerzity.«

»Já vás znám. Četl jsem všechny vaše studie,« řekl Chris.

»Jde totiž o to, Grante,« přerušil ho Bingham, »že vás oba dva chceme. A za optimálních podmínek. Je na vás, abyste si vybral. Chtěl byste pracovat v civilizované obci, jako je Boston? Anebo byste dal přednost pediatrii na voze pod plachtou někde na pomezí divočiny?«

Oba muži se zasmáli, ale Chris, uvažující o Reynoldsově nesmiřitelném hněvu, byl na okamžik v pokušení přijmout jakoukoli nabídku, která by ho odvedla pryč z Metropolitní všeobecné nemocnice a zbavila ho konfrontace s Reynoldsovým císařstvím. Nebýt Sobolova ustaraného hlasu, který měl Chris dosud v čerstvé paměti, asi by o těch návrzích diskutoval. Místo toho jen řekl: »Páni kolegové, děkuji vám oběma. Právě mi volali domů kvůli jednomu akutnímu případu. Nemějte to za nezdvořilost. Musím si ale sbalit věci a jet na letiště.«

Bingham odložil hraně nedbalý úsměv a řekl zcela střízlivě: »Pokud si to, Grante, rozmyslíte, dejte mi vědět. Okamžitě!«

» Samozřejmě, prosím.«

V letadle na zpáteční cestě probíral Chris v duchu všechny možnosti. Předali mu toho malého Simpsona příliš pozdě? U nedonošených může dojít k poškození žloutenkou záhy. Ale bilirubin toho novorozence přece nikdy nedosáhl nebezpečné hladiny. Fototerapie zabrala. Tak jako zabírala téměř ve všech případech. Jenže tentokrát se tady po čtyřech měsících objevují příznaky poškození mozku. To není možné, ujišťoval se v duchu Chris.

Nejspíš to dítě vůbec není opožděné. Přeúzkostlivý a krajně ctižádostivý prarodič jako John Stewart Reynolds asi jenom od toho kojence očekává příliš mnoho. A když tak o tom uvažuje, nezmínil se tehdy Reynoldsovi o tom, že se příznaky mozkového poškození s největší pravděpodobností objevují ve čtyřech nebo pěti měsících? Ano, ten starý ostříž jistě čekal a teď diagnostikuje každý projev, který se mu nezdá nebo který zklame jeho očekávání, jako mozkový defekt.

Chris si říkal, že se nebude plašit.

»Nevím, co bych ti řekl,« prohlásil Mike Sobol. »Ten člověk je blázen, já vím. Ale právě proto musíme být opatrní. Krajně opatrní.«

»Kdo to dítě prohlížel?« zeptal se Chris.

»Mitchell.«

»Nikdo jiný?«

»Mitchell je dobrý lékař. Pravda, má rád peníze, ale přesto si ho vážím jako praktika. Jestliže říká, že dítě vykazuje známky jádrového ikteru, musím mu věřit.«

»Co kdybych chtěl to dítě prohlédnout?« zeptal se Chris.

»Neměli bychom žádné právo, žádný právní nárok, řečeno přesně. Muselo by se to nějak vyjednat. Jako laskavost.«

»A Reynolds nejeví ochotu k nějakým laskavostem, že?«

»Nezdálo se, podle toho, co říkal do telefonu,« řekl Sobol a potom dodal: »Mohl bych mu zavolat, požádat ho.«

»Zatím ne.«

Chrisovi to vzalo dech a chtěl se trochu uklidnit.

»Moc lituju, asi to zle zasáhne do tvých plánů na novou neurologickou laboratoř, Miku.«

»Žijeme odkázáni na milost a štědrost mocných, ať už si prostí lidé myslí, co chtějí. Ale poradím si,« snažil se ho Sobol ujistit. »Nějak to vyřeším.«

Přesto by Chris byl mohl říci, když viděl, jak se chumáče vlasů zcuchaně lepí k Sobolově hlavě, že to byla vážná rána pro jeho plán. Sobol na Reynoldse hodně spoléhal, nejen na jeho osobní příspěvek, ale i na pomoc při zajišťování fondů u ostatní veřejnosti.

»Než uvěřím, že došlo k nějakému nervovému poškození, chci to dítě prohlédnout!« řekl Chris náhle. »Znáš rodiče. Většinou jsou jejich nářky jenom odrazem jejich vlastní nejistoty.«

Sobol přikývl, ale dál pochyboval, že by vyšetření přineslo něco, co by změnilo, či zlepšilo situaci. Téměř už natahoval ruku po telefonu, když Chris dodal: »Rád bych prohlédl matku. A pohovořil s otcem.«

»Nic ti neslibuji, Chrisi, mohu se jen zeptat. Ostatně nemáme právo to žádat.«

»Ale kompletní anamnéza je důležitá při stanovení jakékoli diagnózy,« trval na svém Chris.

»Budu se to snažit vysvětlit,« řekl Sobol a znělo to trochu, jako by se omlouval za svou vrozenou nechuť pouštět se do mocenských sporů. Vždycky se mu příčilo, že lékaři musí být za určitých okolností agitátory a politiky.

Odsunul stranou pár papírů na svém psacím stole, aby se dostal k telefonu. Chvíli spočíval rukou na přístroji, než jej zvedl a řekl: »Spojte mě s panem Johnem Reynoldsem, prosím.«

V těch několika vteřinách, než hovor spojili, oba mlčeli.

»Johne, tady je Mike. Mike Sobol,« začal starý pán tiše.

»Ano?«

»Grant se vrátil z té konference. Přirozeně je z toho úplně vedle, velice ho to znepokojilo.

A myslí, jestli nedošlo k špatné diagnóze.«

Reynolds do toho skočil. »Mitchell je náš lékař. A já mu věřím.«

»Při veškeré opravdové úctě k Mitchellovi, žádný lékař na světě není neomylný. Další názor snad nikomu neublíží…« nadhodil Sobol.

»Třeba neublíží, ale taky nevidím, jak pomůže!« řekl Reynolds stroze.

»Johne, prosím vás. Děláme si s tím dítětem starosti stejně jako vy. Myslíte, že bychom mu něco udělali a ublížili mu? Snažíme se jenom pomoci,« prosil ho Sobol.

»Nevím…«

»Johne, možná že Mitchell je příliš v zaujetí toho případu. Snad je příliš úzkostlivý, protože ví, co pro vás to dítě znamená. To může lékařův úsudek ovlivnit.«

Následovala dlouhá pauza, než Reynolds prohlásil: »Kde se to má konat? Ta prohlídka?«

»Tady v nemocnici,« řekl Sobol rychle, protože vycítil, že Reynolds povoluje.

»Ne!« prohlásil ostře Reynolds. »Ale pokud byste ji chtěli uskutečnit doma, u mne doma, a pokud by při tom byl Mitchell, pak by se to myslím dalo zařídit.«

»Dobře, dobře,« souhlasil Sobol spokojeně.

Chris připomněl: »Zeptej se na matku, to je důležité.«

Sobol se snažil, aby jeho slova zněla, jako by ho dodatečně ještě něco napadlo, když dodával: »A Johne, možná že na některé otázky dokáže odpovědět jenom vaše dcera. Mohla by být taky u toho?«

»Já myslím, že to je trochu moc, tohle žádat, když uvážíte, co jí Grant připravil!«

»Johne… vždyť ještě s určitostí nevíme, o co jde. Anebo kdo za to může. Takže nikoho neobviňujme.«

Sobol ve tváři stále víc rudl jednak hněvem a za druhé napětím. Neměl rád, když někdo napadal jeho mladé pracovníky takovýmhle způsobem.

»Pokud si přeje, může dítě prohlédnout v Mitchellově přítomnosti. Ale dcera tam nebude!« prohlásil Reynolds tak hlasitě, že Sobol jeho prohlášení nemusel Chrisovi opakovat. Chris zaváhal, ale pak si řekl, že každá prohlídka bude lepší než žádná, a souhlasně přikývl.

»Dobrá, Johne. Dnes odpoledne by to bylo příliš brzy?« zeptal se Sobol.

»Dneska odpoledne. Ve čtyři hodiny,« řekl Reynolds nedůtklivě a zavěsil.

Kapitola pátá

Reynoldsovo sídlo se tyčilo na nejvyšším místě v exkluzivní části města zvané Walnut Hill. Od chvíle, co Chris Grant a Mike Sobol vstoupili na jeho pozemek, jim trvalo několik minut, než došli k domu. Na kruhové příjezdové cestě už parkoval jiný vůz s označením, že patří lékaři. Mitchell zřejmě přijel dříve než oni.

Do domu je vpustil sluha a vedl je přes obrovskou halu s mramorovou podlahou a dekorativním rudým a zlatým orientálním kobercem k širokému schodišti. Chris si na stěně povšiml několika Monetů a jednoho Van Gogha. Reynoldsovo bohatství, vždycky vykazující dobrý vkus, se nijak nepřehánělo.

Odvedli je do pokoje, kde leželo dítě. Chrise překvapilo, když viděl, že je to kompletně vybavená kojenecká ložnice. Mnohem spíše pokoj, jaký si zařizují bohatí rodiče než prarodiče. Umocnilo to jeho původní pocit, že se John Stewart Reynolds na dítě dívá spíš jako na svého syna než vnuka.

Reynolds je zachmuřeně a rezervovaně pozdravil. Představil je Mitchellovi, kterého Sobol znal celkem docela dobře, ale Chris Grant se s ním dosud nesetkal. Paní Reynoldsová čekala u dětské postýlky, plachá jako ptáček, drobná a křehká jako jemný průsvitný porcelánový šálek. Pokoušela se na ně usmát, ale moc se jí to nepodařilo. Zřejmě byla velmi nervózní, jako by nějakým způsobem byla souzena i ona. Když jim podala ruku, uvědomil si Chris, že ji má studenou jako někteří jeho pacienti, kteří se nakonec psychicky zhroutili.

Zadíval se na dítě. Byl to hezký kojenec. Plavovlasý, s rudými tvářičkami, s drobným jemným nosíkem. Byl to takový kojenec, o jakém všichni pyšní rodičové tajně věří, že je ještě krásnější než ta zdravím zářící děcka na reklamách dětské stravy & plenek. Jenže Chris Grant věděl, že někdy ty nejhroznější duševní choroby postihují nejkrásnější kojence, jakoby podle nějakého zvráceného a nemilosrdného přírodního pravidla.

Díval se na dítě, čekal, jak na něho bude reagovat, a přitom se zeptal Mitchella: »Jí dobře?«

»Průměrně.«

»A spí?«

»Nijak špatně,« připustil Mitchell.

Zatím to není zlé, uvažoval Chris. »Jak přibývá?« zeptal se Chris.

»Je pod normálem,« odpověděl Mitchell tónem, který dával najevo, co si o všem myslí.

Chris sáhl do postýlky a lehce děcku přejel prsty po hlavičce. Žádná stopa vyslovené lebeční deformace. To bylo k dobru. Jenže když použil měřící pásku, potvrdil si své první vážné podezření. Hlavička dítěte byla trochu menší, než je normál. Sáhl do kapsy po baterce a jel rozsvíceným koncem dítěti před očima. Žádná reakce na osvit. Zkusil to znovu. A ještě jednou. Oči hleděly bezcílně a nezaostřeně, světlo je vůbec nedráždilo.

Sehnul se a zvedl malého pacienta. Byl v jeho rukou téměř naprosto bezvládný, »jako hadrový panák«, jak se lidově říká v jeho oboru. Chrise se poprvé silně zmocnila bolestná obava. Uvědomoval si, že se John Reynolds na něho upřeně dívá, přenesl dítě na podložku a položil ho obličejíčkem dolů s nadějí, že bude reagovat tím, že pozvedne, nebo se alespoň bude snažit pozvednout hlavičku. Leželo nehnutě. Jemně mu zvedl hlavičku. Viděl však, že schopnost napnout krční svaly, která by se měla projevovat už nejméně tři měsíce, dítěti chybí. Přejel rukama podél drobného teplého tělíčka, jen aby si potvrdil, že je ochablé a vývojově opožděné.

Zvedl dítě do sedu, ale nedokázalo se udržet a bezvládně skleslo. Položil je na záda. Když se otočil po plence, zahlédl vzadu paní Reynoldsovou, chvějící se napětím, které v místnosti během Chrisova vyšetřování narůstalo. Mike Sobol se tak silně potil, že si otíral tvář holou dlaní. Mitchell dál nepřátelsky mlčel.

Chris vzal plenku a přehodil ji lehce dítěti přes obličej. Čtyřměsíční kojenec by se měl instinktivně pokusit ji stáhnout. Dítě, které Chris tak pečlivě prohlížel, se nehnulo.

Chris si hořce připomněl slova, která užil ve svém pojednání o »reynoldsovských děckách«: »Apatie a letargie jsou jasnými znaky neurologických abnormalit.«

Ten syndrom tu před ním zeje ztělesněný v dítěti, které sice před narozením ani později netrpělo nedostatečnou výživou, ale přesto je nad všechny pochyby duševně defektní. Mike Sobol pohlédl na Chrise, který se mu nakonec odvážil podívat do očí. Jejich nejhorší obavy se potvrdily.

»Měli bychom udělat elektroencefalogram,« řekl tiše Chris.

»Po tom všem, co jste viděl, pane doktore?« rýpl Mitchell. »Atonie. Neschopnost sledovat. Neschopnost zvednout hlavu z polohy na břiše. Žádná reakce na přikrytí plenkou. Opravdu si myslíte, že je nutné EEG?«

Chris věděl, že důkazů je víc než dost. Mitchell má pravdu. Elektroencefalogram nebo jiné mozkové vyšetření je zoufalým opatřením, které nesvede nic víc, než že potvrdí zjištění, která jsou již víc než zřejmá.

Reynolds prolomil mlčení otázkou, pronesenou tónem potlačovaného nepřátelství: »Tak, pane doktore, co teď?«

Chris se k němu obrátil: »Musím souhlasit s diagnózou doktora Mitchella.«

Potom náhle dodal: »Rád bych hovořil s matkou dítěte.«

»Vy budete hovořit se mnou, mladý muži!« odpověděl Reynolds ostře. »Pojďte se mnou!«

Chris se otočil k Mikovi, a ten mu pohled bezmocně opětoval.

Paní Reynoldsová, která znala manželovu prudkost, se hned snažila zasáhnout. »Johne… prosím tě… k čemu to je…«

Reynolds ji umlčel pohledem. Otevřel dveře, počkal, až Grant a Sobol vyjdou, a pak je zavedl dolů po širokém schodišti do knihovny vykládané dřevem.

Na velkém starožitném stole z ořechového dřeva byla celá sada telefonů, které spojovaly Johna Stewarta Reynoldse s jeho různými podniky po celé zemi. Na jednom rohu stolu byl display počítače, z něhož Reynolds mohl kdykoli přečíst cenu jakýchkoli akcií či zboží na kterékoli burze stisknutím knoflíků. Chrisovi to připadalo, jako by tento muž mohl z téhle prostorné místnosti řídit celý svět, obklopen starožitnostmi, drahými obrazy a celými stěnami starých knih, které působily dojmem, že byly sice nashromážděny, ale nikdy nečteny.

Reynolds zaujal místo za stolem, ale nesedl si.

»Tak co?« Těmito slovy Chrise zažaloval a usvědčil.

»Johne,« řekl Sobol, »máme tady co dělat s dvěma problémy…«

»Jenom s jedním!« přerušil ho prudce Reynolds. »Můj vnuk není mentálně v pořádku. O tom není sporu, nepopírá to ani váš skvělý mladý doktor Grant. Takže zbývá jenom jedna otázka. Kdo to způsobil?«

»Než začneme užívat tahle slova…,« začal Sobol.

Reynolds se nedal odstrašit. Obrátil se na Chrise. »Pane doktore, vy jste věděl, co to dítě pro mne znamená. Jaké jsem měl plány a co jsem do něho vkládal. Řekl jsem vám to. Nejsem člověk, který by si hrál se slovíčky. To dítě by bývalo mohlo být prezidentem Spojených států! Podle všech údajů, které máme, byl při narození naprosto normální! Co jste mu udělal?«

»Pane Reynoldsi, trvám na tom, že bych chtěl hovořit s vaší dcerou!« odpověděl Chris.

»Budete mluvit se mnou! A pravdu. Tu jste mi tenkrát neřekl, mladý muži!«

»To snad ne,« bránil se Chris.

»Ne?« útočil Reynolds. »Proč jste mi neřekl všechno?«

»Všechno?« zeptal se udiveně Chris a pohlédl tázavě na Mika Sobola, hledal nějaké vysvětlení. Ale Sobol nechápal stejně jako on.

»Ano, všechno!« napadl ho zle Reynolds. Opustil své místo za stolem. »Vy zpropadení doktoři, myslíte si, že máte monopol na rozum. Když jsem od vás žádal detailní informaci o tom, co s mým vnukem děláte, vyhnul jste se tomu, jako bych byl nějaký hloupý pacient odkázaný na dobročinnost. A to nejsem. Jakmile se ty symptomy začaly objevovat, a já byl první, kdo je postřehl, sám jsem šel do lékařské knihovny!

Ano, všechno jsem si vyhledal. Všechny znaky a symptomy nervové deficience u novorozenců, od narození až do stáří čtyř měsíců. Ty testy, které jste nahoře zkoušel, ty jsem dělal já taky. A já na to upozornil dceru. A doktora Mitchella. Co se týče mého vnuka, nikomu už nic nevěřím!«

»Johne, nikdo to nemůže prožívat tak silně jako vy,« řekl Sobol. »Vím, jaké naděje jste do toho dítěte vkládal. Ale v některých věcech jsou lékaři bezmocní.«

»V tomhle případě nebyli!« nařkl je Reynolds.

»Byl to jasný případ žloutenky. Váš vlastní lékař to konstatoval. Proto to dítě předali k nám.«

»Žloutenka to byla. A dítě potřebovalo léčit.«

»A to Grant udělal. Poskytl dítěti péči tak rychlou a tak účinnou, jak bylo možné,« vysvětloval Sobol. Avšak znělo to spíš, jako by Mike prosil, a Chrise zabolelo, že starého pána přivedl do takové situace.

»Pane Reynoldsi,« řekl Chris, »vy jste tam byl. Sledoval jste každý krok, který jsme učinili v prvních čtyřiadvaceti hodinách. Viděl jste, jak žloutenka během dvanácti hodin polevila. Stál jste nad inkubátorem, dovolil jsem vám, abyste vsunul ruce do otvorů isoletty a sáhl si na dítě. To se na to nepamatujete?«

»Ale ano, dobře si pamatuju!« Reynolds začínal pozvedat hlas. »Ale co jsem v té době nevěděl a co jste přede mnou záměrně utajil, byly následky!«

»Jaké následky?« ptal se Chris.

»V té lékařské knihovně, mladý muži, jsem objevil řadu zajímavých věcí! Všechno o té vaší báječné „fototerapii“! Proč jste mi neřekl celou pravdu? Proč jste mě záměrně oklamal?«

»Já vás nijak neoklamal!«

»Když se jednalo o budoucnost mého vnuka, tak jste mi lhal. „Je to zázračná léčba. Stačí trochu posvítit na dítě a udělá to zázrak.“«

»Taková slova jsem nikdy neužil!«

»Ta slova ne. Ale takový jste vyvolal dojem. Dal jste to dítě s novorozeneckou žloutenkou pod ta světla, a hleďme, jako zázrakem frekvence světla nebo nějaký jiný takový nesmysl sráží procento bilirubinu. Žloutenka mizí! Dítě je zdravé! Proč jste mi nic neřekl o riziku?

O následcích? Proč?« naléhal Reynolds a v jeho hlase zazněla sebelítost.

»Měl jste mi to říct. Pochopil bych to. Byl bych přivolal další lékaře, zkusil jinou léčbu. Měl jste mi to říct…» Jeho hlas odumřel.

»Ale Johne?« ozval se Sobol tiše. »Jaké následky myslíte?«

»Následky té zpropadené fototerapie,« odpověděl Reynolds. »Působí zle na jejich malý žaludek. Vyvolává u těch chudáčků vyrážku. Může poškodit zrak.«

»Ty první dva účinky jsou dočasné,« řekl Chris. »A na poškození očí jsem dával pozor. Sám jste to viděl. Každý lékař vám řekne, že to dítě nemá poškozenou sítnici.«

»A co velikost hlavičky?« řekl Reynolds a jeho hlas opět stoupal. »Co tomu říkáte? Existuje o tom jedna studie, mladý muži! Já ji četl. Jeden lékař v ní informoval o tom, že u některých novorozenců fototerapie vede k omezení růstu hlavičky!«

»Na to existují rozdílné názory,« řekl Chris. »A nedávné práce to naprosto zpochybnily. Dokonce jedna, kterou psal týž lékař.«

»A k čemu je mi tohle slyšet, když nahoře leží můj vnuk, hlavičku má menší, než je normál, a je mu souzeno, že ji takovou bude mít pořád. K čemu mi je slyšet, že to někteří lékaři zpochybňují. Vy jste k tomu nikdy neměl přistoupit. Nikdy!«

»Johne, je to uznávaná forma léčby…« řekl Sobol.

»Miku, já už žádným doktorům nevěřím! Ani vám ne!«

Sobol zrudl ve tváři, ale neřekl nic. Reynolds pokračoval, jako by hovořil pro sebe.

»Celý život, celičký život bude takový. Ten chlapeček bude žít po celý zbytek svého života… a mého života… jako neškodný malý idiot. Čtyřicet let jsem čekal na dědice. Když ne můj syn, tak alespoň vnuk. A když tu konečně je, tak mi ho zničí, slyšíte, zničí! A to lidi, kteří by údajně měli něco vědět. Lidi, kteří by údajně měli být čest sama. Ale kteří lžou. Kteří věci skrývají. Kteří člověku vykládají, že se všechno v dobré obrátí. A to je houby pravda. Kteří člověku vykládají všechno možné o blahodárných účincích léčby, ale o riziku neřeknou nic!«

Obrátil se na Chrise Granta. »Nemyslete si ale, mladý muži, že vám to jen tak projde! Než budu s vámi hotov, budete litovat, že jste se kdy rozhodl pro medicínu! Čert vás vem, zničím vás, než to spolu skoncujeme!«

»Ale Johne…?« Víc se Mike Sobol neodvážil zašeptat, když se snažil zjistit, co má Reynolds na mysli.

»Budu vás žalovat, mladý muži,« říkal Reynolds, aniž si všiml vyrušení, »pro neodborný postup při léčení. O pět miliónů dolarů! Čerta mi záleží, jestli dostanu zlámaný pětník, hlavně, že vás zničím! Snažte se pak sehnat práci v nějaké jiné nemocnici. Snažte si udržet diplom, až s vámi skončím: Pokud jde o medicínu, tak jste tady v téhle zemi skončil!«

»Johne, jestli nemáte žádné jiné ohledy, uvažte, co tím způsobíte naší nemocnici, té nemocnici, kterou jste pomáhal budovat a udržovat,« prosil ho Mike.

»A co se stalo, když jsem ji jednou v životě potřeboval, skutečně potřeboval?« naléhal drsně Reynolds. »Odteďka mně na téhle nemocnici houby záleží.«

»To nemůžete myslet vážně,« řekl tiše Sobol. »Když John Stewart Reynolds něco slíbí, v dobrém či ve zlém, myslí to doopravdy.«

Jak velkou pomstu zamýšlel, vyplynulo z jeho dalších slov:

»Odteďka nebudete postrádat jen Reynoldsovy peníze. Ale také státní peníze a peníze z federálního rozpočtu. Mám moc, které jsem dosud nepoužil!«

Obrátil se znovu na Chrise Granta. »Vy darebáku, zlomím vám vaz, ať mě to stojí co stojí.«

JOHN REYNOLDS SIMPSON, dítě, zastoupen otcem LAWREN-CEM SIMPSONEM, a LAWRENCE SIMPSON, žalobci proti

METROPOLITNÍ VŠEOBECNÉ NEMOCNICI, dr. CHRI-STOPHERU GRANTOVI A MICHAELU EDWARDU SO-BOLOVI, žalovaným

Výše jmenovaní žalobci, žalující prostřednictvím svých právních zástupců z advokátní kanceláře Parkins, Sears a Wadleigh, ve vší úctě uvádějí:

Chris Grant se díval na úvodní slova právního dokumentu prvního, který mu byl v dosavadním životě předložen. Potom pročetl zbytek, snažil se proniknout k jádru věci. Byl žalován z neodborného postupu při léčení novorozence Johna Reynoldse Simpsona, jehož následkem bylo vážné a trvalé ublížení na těle. Požadovaná výše odškodného činila pět miliónů dolarů. Věděl, že je to směšné. Dosud si však pamatoval Reynoldsovu hrozbu, třebaže Reynoldsovo jméno se na listině nikde neobjevilo.

Mike Sobol obdržel rovněž jednu kopii a stejně tak administrátor nemocnice. Jelikož advokátní kancelář Parkins, Sears a Wadleigh byla rovněž právním zástupcem nemocnice, požádala o zproštění této povinnosti vzhledem ke střetu zájmů.

Skutečné zastoupení žalovaných připadlo tedy advokátní kanceláři, kterou si vybrala Lékařská pojišťovací služba, to je pojišťovna, u které byla nemocnice pojištěna na všechny procesy týkající se neodborného postupu. Jelikož podle podmínek pojistky byli Chris Grant a Mike Sobol oba zaměstnanci nemocnice, pojišťovna byla nucena bránit také je.

Jakmile se proces rozběhl, dostalo se mu široké pozornosti v tisku, a to jak proto, že se to týkalo Reynoldse, tak proto, že se žádalo tak vysoké odškodné. V následujících deseti dnech obdržel Chris Grant dva dopisy jenom den po sobě. Jeden z nich byl z Bostonu od Jeremyho Binghama, který ho informoval, že »Vzhledem k tomu, že jsme nutně potřebovali ono místo obsadit, museli jsme se rozhodnout pro jiného lékaře jako odborného asistenta.«

Druhý dopis přišel od Carla Ehrenze z Kalifornské univerzity v Los Angeles. Slova byla jiná, třebaže neméně diplomatická a zdvořilá. Výsledek byl stejný. Nabídku, kterou tak naléhavě formuloval na konferenci neonatologů, Ehrenz stáhl.

Lékařské Kainovo znamení ulpělo na Christopherovi Grantovi prakticky na začátku jeho lékařské dráhy.

Kapitola šestá

Chris se upřeně díval průhlednou stěnou isoletty na donošeného, ale žalostně malého novorozence, jehož hnědé tělíčko zápasilo, aby popadlo dech. Pronikavý vysoký pláč ustal, jen když se ztrápené tělíčko sevřelo v křeči a ze zkroucených úst vytryskly zelenavé zvratky. Sestra na intenzívní péči, která stála vedle Chrise, se rozhněvaně dívala do inkubátoru.

»Copak v tomhle případě nemohli prosadit potrat!« rozčilovala se.

»Kde leží matka?«

»Na oddělení C.«

»Zeptal se jí už někdo?«

»Říká, že neměla svoji dávku už tři dny před porodem…«

Chris se díval na dítě svírané křečí a zlostně šeptal: »To je lež! Řekla vám, na kolik byla zvyklá?«

»Na dvě dávky denně.«

»Promluvím si s ní,« řekl Chris a dodal: »Podejte mi stříkačku a chlorpromazin.«

Otočila se, aby přinesla injekční soupravu a ampulku. Chris si připravil stříkačku a natáhl část obsahu z ampule. Vsunul ruce do otvorů isoletty, potřel dezinfekční látkou místo dítěti na zadečku. Potom rychle vpíchl jehlu a vstříkl lék. Dítě se trochu vzepnulo, ale potom se jakoby podvolilo proceduře. Chris vrátil stříkačku sestře a žádal polštářek gázy. Opět vsunul dovnitř ruku a jemně setřel nazelenalou látku, kterou zmučené dítě vyplivlo. Čekal, až lék zabere.

»Teďka usne. Až se probudí, nakrmte ho. Kdykoli se vzbudí, tak ho nakrmte. Snažte se do něho dostat tolik potravy, kolik přijme. Všechnu asi neudrží. Ale sebemíň, co udrží, bude dobré. A já se jdu podívat na matku.«

Když odcházel od isoletty, mladá elévka, která se tu zaučovala, mu podala telefon.

Chris si vzal sluchátko. »Grant. Prosím?«

Byl to Sobol. »Chrisi, neměls už být u mne v kanceláři?«

Byl to příkaz pouze vyslovený formou otázky. Nebývalo to u Mika Sobola zvykem.

»Mám tady novorozence narkomanky v kritickém stavu. Musím hned mluvit s jeho matkou,« řekl Chris.

»Je tady vyšetřovatel od pojišťovny.«

»Bude muset počkat!« řekl Chris příkře.

Příčila se mu skrytá hrozba, namířená vůči němu i jeho pacientům, jejichž prospěch od této chvíle se měl podřizovat nárokům soudního procesu.

Sobol naléhal tichým, umírněným hlasem: »Jak dlouho?«

»Tak dlouho, než z ní všechno vytáhnu!« odsekl prudce

Chris. Hned ho to zamrzelo, že si na Sobola vylévá svou zlost.

»Miku, musím z té ženské dostat co nejvíc. Pochybuju, že to tenhle malý přežije, ale musím se o to pokusit. Jde tu o čas.«

»V pořádku. Pozdržím ho. Zavolej mi, hned jak to půjde.«

»Samozřejmě,« slíbil Chris.

Na oddělení C byl jednolůžkový pokojík, který byl příležitostně užíván pro ty pacientky oddělení, které potřebovaly mimořádný klid anebo které by mohly rušit ostatní. Matka narkomanka byla uložena do tohoto pokoje z obavy, že bez drog bude křičet a hlasitě sténat, a tak připraví o klid celé oddělení.

Právě když se Chris blížil ke dveřím, vycházela ven ošetřovatelka a vynášela přikrytou porcelánovou mísu. Nic mu nemusela říkat. Dobře cítil kyselý obsah. Matka, podobně jako její ztrápený synek, zvracela.

»Jak se jí vede?« zeptal se Chris.

»Špatně,« odpověděla ošetřovatelka. »Myslím, že se jí bude muset jedna píchnout.«

»Za to ale bude muset nejdřív mluvit,« řekl Chris hořce.

Matka byla sama sotva víc než děvčátko, víc než šestnáct jí nebylo. Byla snědá, její rysy svědčily o předchozích generacích různých ras. Hubená a zubožená nemocí, kterou si sama způsobila, kůži vypjatou přes v podstatě hezky utvářenou tvář. Rty se jí chvěly, třebaže se je snažila ovládat. Zírala na Chrise očima, které ho prosily a zároveň se zlobily.

»Vy jste doktor?« zeptala se.

Chris přikývl a zkoumavě si ji prohlížel.

»Musíte mi dát jednu dávku. To je dovoleno! To doktor smí.« Její hlas zoufale stoupal. Najednou se odvrátila od Chrise a naklonila se přes okraj postele. Slyšel, jak se dáví, viděl, jak se její tělo zmítá v křeči. Vzpamatovala se. Obrátila se zpátky, na rtech ještě páchnoucí sliny.

»Otřete si ústa,« přikázal Chris. Poslechla. »A teď bych od vás rád slyšel pár věcí.«

»Potřebuju napumpovat,« odsekla mu zoufale.

»A já potřebuju několik odpovědí,« řekl Chris přímo. »Vaše dítě je na tom špatně. A my děláme, co můžeme. Jenže potřebujeme vědět některé věci, abychom ho mohli správně léčit.«

»Můžete ho zachránit?« zeptala se tiše.

»Statistiky nejsou moc dobré.«

»Co říkají?« zeptala se a oči se jí zalily slzami.

»V nejlepším případě jedna ku třem.«

»Ježíšikriste,« reagovala tiše a z očí jí tekly slzy. Na chvíli se zdálo, že zapomněla, jak je na tom sama zle.

»Musíte mi říct absolutní pravdu.«

Přikývla, ale odvrátila se, aby před ním skryla svou tvář.

»Kolik dávek denně?«

Zaváhala a pak doznala: »Deset.«

Chrise to překvapilo. »Kdy jste si to píchla naposled?«

»Dnes ráno.«

Protože se Chris zatvářil zděšeně, vysvětlovala: »To přítelkyně. Jedna dobrá přítelkyně.«

»Myslel jsem, kdy jste si píchla naposled před porodem?«

»Před porodem…« Zarazila se, aby si promyslela odpověď, která by Chrise uspokojila. »Večer před…«

»Večer před porodem?«

»Potřebuju jednu píchnout,« dožadovala se.

»Víte určitě, že to bylo večer před porodem?« vytrvale se vyptával Chris.

»Potřebuju jednu píchnout! Potřebuju to teď, nebo…« Znovu se převalila na bok a znovu se dávila.

Chris přistoupil blíž k posteli. »Podívejte se, vy moje pacientka nejste. Ale vaše dítě ano. Je mi úplně jedno, co bude s vámi. Chci přesnou informaci. Píchla jste si jednu těsně předtím, než jste odjela do nemocnice?«

Když neodpověděla, popadl ji za rameno a obrátil si ji. Držel její zmítající se tělo v bolestivém, hněvivém sevření.

»Píchla jste si to?«

Děvče sebou zmítalo, aby se vyprostilo. Chris ji sevřel ještě pevněji.

»Píchla jste si jednu, než jste jela do nemocnice? Nutně potřebuju vědět, kdy jste měla poslední injekci před porodem. Mohlo by nám to pomoct zachránit dítě!«

Děvče se dál bránilo, až mu Chris slíbil: »Odpovězte mi a já vám jednu píchnu.«

Vzhlédla k němu nedůvěřivě a on přikývl.

»V taxíku… cestou sem…« přiznala nakonec šeptem. »Teď prosím… prosím vás…« Začala plakat.

»V taxíku… cestou sem…« opakoval Chris a zvažoval prognózu svého malého pacienta. »Postarám se, aby vám pomohli,« řekl.

Otvíral dveře, když znovu uslyšel její zoufalý hlas: »Prosím vás… prosím…«

Zastavil se u sestry, která měla na patře službu. »Sežeňte jejího ošetřujícího lékaře. Ať vám dá souhlas. Něco potřebuje. Rychle!«

Vrátil se na novorozenecké oddělení, kde postál nad isolettou, v níž leželo dítě trochu klidněji a pohybovalo ústy jako při sání. Když se probudilo, krmili ho. To je dobré. Jestli to v sobě udrží, bude to ještě lepší. Edith Rileyová, vedoucí sestra oddělení, k němu přistoupila.

»Edie, dohlédněte, aby odteďka za pět hodin dostal další injekci chlorpromazinu.«

»Ano, pane doktore,« řekla a potom dodala: »Pořád ještě na vás čekají.«

»Kdo?« zeptal se Chris.

»Doktor Sobol a ten vyšetřovatel, čekají na vás.«

Návštěva u matky dítěte úplně vypudila tu žalobu z jeho mysli. Světlo na telefonu zablikalo, právě když zdvihal sluchátko.

»To je Chris?« Byl to znovu Sobol.

»Hnedka tam budu,« slíbil.

Obrátil se k sestře. »Dávejte na něho pozor. Pokud by dostal třesavku anebo po krmení bez ustání zvracel, sežeňte mě, ať budu kde budu.«

»I kdybyste byl u doktora Sobola?«

»Ať jsem kdekoli.«

Chris kráčel chodbou a uvažoval, jestli všechna ta péče, kterou novorozenci věnují, k něčemu bude. I kdyby se mu podařilo ho zachránit, přestože to není pravděpodobné, k čemu to bude? Nikdo ještě nestudoval pozdější život těchto dětí, aby byly známy eventuální následky, jaké čekají dítě narkomanky. Třeba tenhle novorozenec přišel na svět s vrozenou dispozicí k narkomanii, která ho bude pronásledovat celý život, a nakonec ho stejně zničí. Jsou dny, kdy všichni pediatři mají pocit marnosti. A ten dnešní k nim patřil.

Dorazil k Sobolově kanceláři. Vnější dveře byly otevřené. Sobolova sekretářka na něho čekala.

»Ahoj, Marcie.«

»Jděte hned dál,« řekla bez nejmenší stopy obvyklé vřelosti.

Její chování pouze napovídalo, co ho čeká uvnitř v Sobolově kanceláři. Uvědomil si to, jakmile spatřil Mikovu zrudlou, napjatou tvář.

»Chrisi, seznam se prosím s panem Colwellem. Pan Colwell je vyšetřovatel z pojišťovny.«

Charles Colwell byl vysoký a statný člověk středního věku. Chris odhadoval, že má nejmíň třináct kilo nad váhu a nebezpečně ochablé svalstvo. Colwell napřáhl ruku a nechal Chrise, aby jí potřásl. I ta byla měkká a ochablá a barva pleti toho muže svědčila o mnoha skleničkách martini při obědě. Když promluvil, jeho hlas zněl měkce a jako by se chtěl člověku vlichotit. Měl protivný zvyk usmívat se na konci každé věty, i když probíral sebevíc neblahé eventuality jejich případu. Svůj úsměv doprovázel jakýmsi zvukem, jakýmsi »Uhm?«, což Chris chápal jako: »Rozumíte mi, chápete, co vám hrozí?«

Během několika minut cítil Chris Grant k Charlesi Colwellovi jasnou antipatii. Dále mu však naslouchal a odpovídal na všechny otázky co nejúplněji.

»Měli jsme jistá předběžná jednání s advokátem Reynoldsových,« řekl Colwell. »Koneckonců, nikdo z vás nic nevyzíská z dlouhého vedení sporu, že ano? Rádi bychom se, pokud možno, vyhnuli soudnímu procesu. Kvůli nám všem. Hlavně kvůli vám, pane doktore.«

Chris pohlédl ostře na Sobola, který řekl: »Vyslechni pana Colwella, Chrisi. Je to důležité pro nás pro všechny.«

»Udělám, co bude v mých silách, abych spolupracoval,« řekl Chris, spíš kvůli Mikovi Sobolovi než z nějakého jiného důvodu.

»Řádná součinnost je předpokladem úspěchu v soudním sporu,« řekl Colwell a usmál se. »Všichni na tom budeme přece lépe, budeme-li k sobě navzájem otevření a upřímní.«

»Pane Colwelle,« řekl Sobol a poprvé, co se dozvěděl o soudním sporu, se přestal ovládat, »odkud berete pocit, že by doktor Grant nehodlal být naprosto upřímný a otevřený?«

»To jsem neřekl. Já jenom rád konstatuji základní pravidla, aby to každý chápal. Máme právo neomezeného přístupu ke všem záznamům nemocnice, k soukromým záznamům lékaře, dokonce k lékařovým úvahám v době údajného neodborného postupu. Co si lékař v té době myslel, je možná stejně důležité, jako co v těch případech dělal.«

Colwell odložil žluté úřední desky a zvedl se ze židle. Když stál, byl ještě vyšší, než se Chris domníval.

»Například lékař někdy napíše do pacientova statusu poznámku, které později lituje. Může být důležité vědět, co si myslel, když tu poznámku psal. Ostatně někdy třeba by lékař své poznámky rád změnil, aby záznam představoval jasněji a věrohodněji, co se vlastně stalo…« Colwell nechal své prohlášení viset ve vzduchu, jako by zahájil téma k diskusi.

»Naznačujete, že by nemocniční záznam mohl být záměrně změněn?« zeptal se Sobol.

»Opraven,« naznačoval Colwell a znovu se usmál. »Ostatně záznamy v nemocničním statusu nejsou desaterem přikázání. Nejsou vyryta do kamene.«

»Také však nejsou k tomu, aby se falšovaly,« řekl Sobol.

»Kdo řekl co o falšování?« bránil se Colwell. »Jen opraveny, aby přesněji odrážely obraz toho, co se vlastně stalo.«

»V tom záznamu není nic, co bych chtěl vylepšit,« konstatoval Chris přímo.

Colwell se nedal tak snadno odbýt. »Pane doktore, snad když si uvědomíte, proti čemu stojíte, přestanete být tak zatraceně povznesený. Žaloba pro neodborný postup, to je špinavá věc. Žalobci použijí všech prostředků. Zvláště někdo jako John Reynolds. Jeho jméno sice nestojí na listinách, které byly předloženy, ale za vším je jeho ruka. Povede svoje advokáty – co mají dělat a jak na to jít. A jde po vás, pane doktore.«

Colwell si vytáhl z náprsní kapsy doutník, odtrhl celofánový obal, odkousl špičku a hrál si s drolícím se kouskem.

»Říkám jenom, jestli chcete udělat nějaké změny v tom chorobopisu, tak teď je na to pravý čas. Dřív než se mu dostane do rukou. Protože to on udělá. Určitě,« varoval Colwell.

»A když ano?« ptal se Chris. »Není tam nic, za co bych se styděl, jako lékař i jako člověk.«

»Pane doktore, tohle musí říci jiní. Například právníci pojišťovny.«

Znovu ho Colwell varoval tím náznakem úsměvu, který byl čím dál nepříjemnější.

»Měl byste se na ten chorobopis podívat, Grante. Dřív než to udělá někdo jiný. Pro případ, že by tam bylo něco, co by mohlo být špatně interpretováno.«

»Já ten chorobopis i dekurs znám. Není tam nic, co bych chtěl změnit. A pokud by bylo, nezměnil bych to.«

Colwell smutně přikývl. »Přál bych si, abych mohl být ve své práci takový kavalír.«

Sklopil oči ke své složce, jako by chtěl navázat na předchozí otázky.

Stále ještě měl oči sklopené, když nasál z doutníku a pak poznamenal, jako by se k nikomu přímo neobracel: »Mimochodem od pojišťovny dojde v nejbližších dnech dopis… pokud jste ho už nedostali…«

»Dopis?« zbystřil Sobol pozornost před novým nebezpečím. »Komu?«

»Nemocnici. Vám. A doktoru Grantovi. Totiž když částka, o kterou v procesu jde, přesahuje částku krytou pojišťovnou, potom jednotliví lékaři a nemocnice za to mohou nést odpovědnost. Takže máte právo vzít si vlastní advokáty,« řekl Colwell a poprvé vzhlédl, aby viděl, jestli ťal do živého.

Sobol se na židli předklonil. »Myslel jsem, že pojišťovna poskytuje plnou právní ochranu. Tak je to přece zahrnuto v pojistce.«

»To ano,« rychle odpovídal Colwell. »S tou výjimkou, že pokud by nás čekal rozsudek vyšší než tři milióny, což je výše, do které sahá krytí vaší pojistky, pak to, co je nad tuto částku, by dopadlo na nemocnici a na vás a na doktora Granta osobně. Takže všichni máte právo sami se právně radit, třebaže vaši zástupci nemohou mít žádné oficiální postavení v tomto sporu.«

Chris si v duchu uložil, že si musí Colwellovo prohlášení ověřit. Může to být pohrůžka, ale může to být také pravda.

»Pane doktore, obávám se, že plně nedoceňujete význam toho, co jsem vám právě řekl,« pokračoval Colwell. »Vidím v tom důkaz toho, že jde o osobní krevní mstu. Reynolds ty peníze nepotřebuje. Ví, a vědí to také jeho advokáti, že pět miliónů je do očí bijící suma. Je to ale jediný způsob, jak dosáhne, abyste nebyl kryt nemocniční pojišťovnou. Chce vaši hlavu.

A tak bych uvažoval vážně o tom, co je v tom chorobopise. A pak o tom, co byste tam rád měl. Je to vaše poslední šance v zájmu retrospektivy.«

»Ten chorobopis zůstane tak, jak je!« řekl Chris pevně.

»Dobrá.« Colwell se zřejmě smiřoval s nejhoršími následky. »Tak tedy přejděme k meritu věci. Musím vám položit několik otázek.«

»Týkajících se toho chorobopisu?« zeptal se Chris ostře.

»Ano i ne,« řekl Colwell. Zapálil si doutník. »Tahle fototerapie je celkem nová věc, že ano?«

»Používá se s dobrými výsledky víc než deset let,« zastal se ho Mike Sobol.

»Používá?« řekl Colwell.

»V některých nejlepších nemocnicích v zemi,« dodal Chris, sám se chápal své obrany.

»Jak pevně je ve skutečnosti zavedena? Mám na mysli – víte o některých známých nemocnicích, kde se neužívá?«

»Několik jich je. A co na tom?« reagoval zlostně Chris.

Colwell se usmál. »Milý Grante, dovolte mi jako starému harcovníkovi v právní branži, abych vám dal dobrou radu. Když v soudním sporu odpovídáte na otázky, neprojevujte svoje city. Odpovídejte přímo a bez jakýchkoli emocí. Nikoho, obzvláště soudce, nezajímají vaše pocity. Chce faktické odpovědi. Tak jako já.«

»Takže odpovídat přímo, jako například vyměnit skutečné záznamy chorobopisu a nahradit je falešnými,« poznamenal Chris hořce.

»Ale Chrisi,« ozval se Sobol, doufal, že svého rozhněvaného žáka uklidní.

Colwell pokračoval v dotazech. »Nuže, podle lékařů naší pojišťovací společnosti existují některé velice dobré nemocnice, které fototerapie běžně nepoužívají.«

»To je pravda,« přiznal Chris. »A jsou některé velice dobré nemocnice, které ji používají. Existují také stovky pojednání o této terapii od prvotřídních odborníků v oboru neonatologie.«

»Snad se nám podaří některé získat, aby přišli a svědčili ve váš prospěch.« řekl Colwell spíš jako na okraj. »Ale k argumentům naší obrany se dostaneme později. Předně, vy jste nikdy nepředložili tuto terapii vašemu Výboru pro výzkum na člověku, že ano?«

»Nebylo to třeba,« řekl rychle Sobol.

Colwell se obrátil na staršího lékaře. »Přímé odpovědi na přímé otázky. Buď jste tuto formu terapie předložili Výboru pro výzkum na člověku, anebo ne.«

»Nepředložili jsme ji,« řekl Sobol a nadutost vyšetřovatele ho naježila. »A byl k tomu důvod.«

Colwell konečně ustoupil. »Tak dobrá, jaký důvod?«

»Lepší nemůže být,« vysvětloval Sobol. »V době, kdy jsme začali této terapie užívat, nebyla už v experimentálním stadiu.«

Colwell přikývl, ne že by souhlasil, ale že to prohlášení bere na vědomí a zváží.

»A to byl prakticky jeden z důvodů,« řekl Sobol, »proč jsem tak usiloval o to, aby se Grant stal členem našeho pracovního týmu.«

»Jaký důvod?« odpálil rychle Colwell.

»Fototerapie. Měl s ní zkušenosti z předchozího pracoviště a já chtěl zřídit takovou jednotku u nás. A on zároveň chtěl ujištění, že přistoupíme k fototerapii, když přejde k nám. Protože se naše zájmy kryly, mohli jsme se vzájemně dohodnout. Musím říct, že jsem toho nikdy nelitoval.«

Colwell střízlivě přikývl. Potom mu přejel po tváři ten dráždivý úsměv. »Právě jste dokázal, co říkám, líp, než bych to svedl,« řekl a bavil se, jak Sobola zmátl a znepokojil.

»Co jsem dokázal?«

»Ptal jsem se vás pouze na to, zda jste tento léčebný postup předložili Výboru pro výzkum na člověku. A vy jste mi dal spoustu informací, o které jsem vůbec nežádal. Informace, které by oslabily účinnost vašeho svědectví ve prospěch doktora Granta. Doznáváte, že je to váš chráněnec. Přivedl jste ho sem, aby používal fototerapie. Jste zaujatý v jeho prospěch. Vy byste byl pro Granta zatraceně mizerný svědek.«

Colwell odkousl vlhký konec doutníku. »Pamatujte si, oba dva. Odpovídejte jenom na to, na co jste tázáni. Nic nevysvětlujte. Neomlouvejte se. Nepřete se. Jenom odpovídejte.«

»Podívejte se,« bránil se Sobol, »my jsme lékaři, a ne profesionální svědkové. Znám sice lékaře, kteří profesionálně svědčí. A já sám už jsem během své lékařské kariéry svědčil třikrát, ne, čtyřikrát. Ale nevěnuji tomu všechen svůj čas. A ani nechci. Udělám v tomto případě, co budu muset, protože v Granta věřím, a stejně věřím v to, co udělal. Ale nechoďte na mě s pravidly a předpisy a taktikami, které mi jsou cizí. Nejsem herec, který se naučí roli a pak ji opakuje podle režie!«

Colwell se dál usmíval způsobem, který druhé deptal. »Jsem váš přítel. Jsem na vaší straně. Počkejte, až se setkáte s druhou stranou. Pak si budete přát, abyste byl hercem.«

»Přejete si vědět ještě něco dalšího?« zeptal se Sobol, netrpělivý, aby už rozhovor ukončil.

Právě v té chvíli zazvonil telefon. Sobol ho zvedl. »Říkal jsem vám, abyste nás nerušila, Marcie!« řekl sekretářce, která zřídka slýchala v jeho hlase podráždění.

»Aha… ano, ano.« Podal sluchátko Chrisovi.

»Prosím,« ozval se jasným hlasem Chris do sluchátka.

Volala Edith Rieyová z oddělení intenzívní péče novorozenců. »Pane doktore, ten malý Grove znovu zvrací.«

»Moc?«

»Strašně. A začal mít potíže s dýcháním. Taky moc zlé.«

»Hned tam budu,« řekl Chris a zavěsil.

»Minutku, doktore!« ozval se Colwell.

»Mám tam moc nemocného novorozence. Je to myslím kritické.« Chris zamířil ke dveřím.

»Musím vás, pane doktore, varovat.«

Chris se obrátil k vysokému tlustému muži.

»Případy neodborného postupu bývají zapeklité. A zaberou hodně času. A tenhle bude ještě horší. Dělá nám to v pojišťovně vážnou starost.«

»Vaše pojišťovací společnost je za tu starost placená!« řekl na to Chris.

»Ve většině případů máme odborné znalce na své straně.«

Colwell teď mluvil rychle. »Většinou to je žalobce, kdo musí koukat, kde by splašil lékaře, kteří by svědčili o neodborném postupu proti jinému lékaři. Jenže Reynolds se umí proboxovat. Bude mít celý zástup výborných doktorů, kteří budou svědčit proti vám!«

»To je mi líto. Jenže musím k pacientovi…«

»Ještě jedna věc. Nechci po vás, abyste mě měl rád. Ale věřte nebo ne, snažím se vám pomoct,« řekl Colwell.

Jakmile se dveře za Chrisem zavřely, zeptal se Mike Sobol: »To jste mu neříkal jenom proto, abyste ho postrašil a přiměl ke spolupráci, viďte?«

»Máme vážné obavy. Myslíme, že budou chtít celý ten balík, a že ho taky dostanou!« řekl Colwell. »Takže byste měl toho mladíka radši varovat. Je ve větším maléru, než si myslí.«

»Mohlo by to zničit jeho lékařskou kariéru.«

»Proto jsem chtěl toho mladého muže poznat přímo.«

»Je v tom nějaký rozdíl?«

»No…,« reagoval nejasně Colwell, jako by uvažoval, zda má tu informaci poskytnout. Nakonec řekl: »U nás v pojišťovně se diskutuje o vyrovnání. Za fantastickou sumu. Jenže neodborný postup není jako jiné druhy odpovědnosti. V každém jiném případě, při automobilové nehodě, požáru, loupeži, když se rozhodneme pro vyrovnání, uděláme nabídku, trochu se handrkujeme a pak se dohodneme na určité částce.«

»Proč ne při neodborném postupu?«

»Protože to je jediný druh odpovědnosti, při kterém musíte získat pojištěncův souhlas.«

»Ano, už chápu,« řekl Sobol. »Nakonec jde o dobré jméno nemocnice, o dobré jméno lékaře. A dohoda o náhradě znamená přiznat zavinění.«

»Někteří lékaři se na to tak dívají. Ostatní jsou prostě rádi, když se ta patálie uzavře a zapomene,« řekl Colwell.

»Zapomene? Na takovéhle věci se nikdy úplně nezapomene. V naší profesi ne.«

»U něho nelze čekat, že by souhlasil?« sondoval Colwell.

»To nelze,« řekl Sobol. »A řeknu vám něco, pane Colwelle, u mne taky nelze čekat, že bych souhlasil.«

Colwell upřel oči na staršího muže.

»Přesně tak,« řekl Sobol tiše. »Vaše pojišťovna se handrkuje o peníze. O spoustu peněz, pravda, ale pořád jen o peníze. Já jednám o budoucnosti mladého člověka – talentovaného mladého muže. Dovede vzplanout, ano. Projevit svou nechuť, ano. Ale dělá svou práci s láskou. Ten novorozenec nahoře pravděpodobně zemře, ale pro něho je důležitější než vy a celá vaše zatracená pojišťovna.«

»To se uvidí, to se ještě uvidí…,« říkal Colwell a skládal si papíry do aktovky. »Jsme zatím na samém počátku, pane doktore.«

Sobol si najednou uvědomil, že celou dobu nervózně žmoulá v prstech klopu svého naškrobeného pláště, až ji celou zmuchlal. Hned s tím přestal. Nechtěl dávat najevo další nejistotu v přítomnosti tohoto útočného muže, který je má zastupovat, ale zatím je v celém tom nechutném rozhovoru jen zahrnoval skrytými výhrůžkami.

Malý Grove zemřel v křečích v deset hodin dvanáct minut večer. Chris necítil žádnou lítost, když viděl konec jeho zápasu. Byla to od počátku předem prohraná bitva, se špatnou prognózou v případě přežití.

Šel dolů na oddělení, aby podal zprávu matce. Zjistil, že už předtím nepozorovaně vyklouzla z nemocnice. Zřejmě jí potřeby jejího návyku vyhnaly znovu zpátky na ulici. Nepřekvapilo ho, že když nemocnice prověřovala jméno Groveové, zjistilo se, že je falešné. Ani nebyla známa na adrese, kterou udala, když ji přijímali. V takových případech to bývalo běžné.

Než Chris odešel z nemocnice, zastavil se v kanceláři Mika Sobola, ale šéf pediatrického oddělení odešel již před několika hodinami. Chris musel počkat do rána, aby s Mikem pokonferoval o jejich sezení s Charlesem Colwellem.

Kapitola sedmá

Správní rada Metropolitní všeobecné nemocnice se skládala, podobně jako většina nemocničních rad, z právníků, úspěšných podnikatelů a v poslední době i ze dvou žen, které jako manželky bohatých mužů měly čas a osobní touhu věnovat se službě veřejnosti. Všichni členové rady byli hrdí na dobrou pověst, kterou měla Metropolitní nemocnice nejen ve městě, ale v celé zemi. Lékaři, kteří tam prošli praxí, se později stávali šéfy oddělení v důležitých nemocnicích po celých Spojených státech. Vědecké práce členů nemocničního štábu byly početné a měly dobrý ohlas. Hojné dotace z veřejných i soukromých zdrojů svědčily o tom, že v nemocnici je veden prvotřídní výzkum.

Thomas Brady, předseda správní rady a vážený bankéř, měl tu nepříjemnou povinnost svolat schůzi k prohovoření případu Simpson proti Metropolitní všeobecné nemocnici, dr. Christopheru Grantovi a dr. Michaelu Edwardu Sobolovi. Avery Waller, starší společník advokátní kanceláře, která byla požádána o zastupování nemocnice, považoval tuto schůzi za natolik závažnou, že se objevil osobně, místo aby poslal některého ze svých mladších společníků. Bylo to poprvé v dlouhé historii správní rady, že všichni její členové byli přítomni.

Velká zasedací síň rady byla obložena tmavým dubem. Silný orientální koberec pokrýval parkety. Dlouhý stůl byl z jediné desky jihoamerického mahagonu, hlazeného do vysokého lesku. Židle ze stejného materiálu čekaly připraveny pro šestnáct členů rady. Na zahájení schůze Thomas Brady, vysoký muž, bělovlasý a opálený, přivolal všechny členy rady ke stolu prostou výzvou: »Posadíme se?«

Jakmile se všichni usadili, Brady začal: »Jistě nás všechny stejně silně znepokojuje důvod, proč byla tato mimořádná schůze svolána. Už samo o sobě je smutné, když nemocnice jako naše se objevuje v soudním sporu na té špatné straně. Zvlášť znepokojující pak je, když žalobci se až dosud chovali k naší instituci tak šlechetně.

Ve svých úvahách se však nemůžeme nechat ovlivnit našimi minulými vztahy s Johnem Reynoldsem. Musíme především myslet na tuto nemocnici, a to jak na její dobrou pověst, tak na její závazky vůči veřejnosti.«

Několik dalších členů rady přikývlo, když Brady dodal: »Na začátek myslím musíme požádat našeho právníka pana Wallera o posouzení situace.«

Waller, malý, obtloustlý, růžolící, jeden z mála, kteří provždy odolávali módě zříkající se pánské vesty, si pohrával s odznáčkem svého exkluzivního univerzitního bratrstva na zlatém řetízku. V této chvíli se opřel ve velkém křesle a odkašlal si.

»Přikázal jsem našim lidem, aby se na tuto záležitost všestranně připravili. Vzali jsme na vědomí žalobu a doznali pouze jediné – že doktor Sobol a doktor Grant jsou našimi zaměstnanci. Veškerá další tvrzení popíráme. Nedopustili jsme se žádné nedbalosti. Ani se neznáme k tomu, že by se některý z našich lékařů provinil neodborným postupem. Předložili jsme jim také žádost o specifikaci. Jejich specifikace nám bude vbrzku doručena. Potom budeme znát podrobnosti o projevech nedbalosti a neodborného postupu, které uvádí strana žalující.

A musím vás upozornit hned na začátku, že jelikož je doktor Grant u nás na plný lékařský úvazek, je naším zaměstnancem v právním slova smyslu. Proto jsme odpovědni za jeho konání podle zásady respondeat superior. Takže neexistuje právní základ, na kterém bychom mohli uniknout odpovědnosti, pokud bude neodborný postup prokázán.«

Nato se prudce zvedla ruka v rukavičce, patřící paní Forsterové, manželce Elliota Forstera. Aniž vyčkala, až ji vyzvou, řekla: »Jsme přece kryti, ne? Myslím tím, že to přece musí uvést do pořádku pojišťovna, ne?«

»Hned se k tomu dostanu, paní Forsterová,« řekl Waller mírně, třebaže neměl rád, když ho někdo přerušil.

»Říkám, že nemůžeme uniknout odpovědnosti, protože v tomto případě částka požadovaná jako náhrada převyšuje částku krytou naší pojistkou. Jestliže rozsudek vyzní pro žalobce nad částku onoho krytí, potom nemocnice a stejně tak doktor Grant a doktor Sobol budou finančně odpovědní. A nemusím vám říkat, kdo bude muset ve skutečnosti platit!«

Paní Forsterová neskrývala svoje zklamání po tomto oznámení.

Waller pokračoval: »Moje kancelář právě prozkoumává nemocniční záznamy, včetně statusu pacienta, staniční deník, záznamy ošetřovatelek a všechna laboratorní zjištění. Po úvaze doporučujeme, aby se správní rada pokusila dosáhnout vyrovnání. Projednávali jsme to s pojišťovnou a ti souhlasí. Obzvláště proto, že jejich právník hlásí, že náš doktor Grant se právě nejeví jako nejlepší svědek. Pro svůj sklon k bojovnosti by byl u soudu svědkem velmi zranitelným.«

Z nešťastných tváří členů rady bylo jasné, že chápou, co to všechno může znamenat.

Potom Waller dodal jen jakoby na okraj: »Samozřejmě našemu případu nijak nepřispívá, že za žalobcem stojí postava Johna Reynoldse. Každé porotě bude jasné, že mu nejde o peníze, ale že ho žene touha po spravedlnosti. A to před nás staví další nepěkný aspekt případu – reakci veřejnosti.«

Paní Forsterová si bez vyzvání přispíšila: »To si umím představit! Lidi si budou říkat, jestliže takhle léčili Reynoldsovo vnouče, jen si představte, co mohou od Metropolitní očekávat vaše děti.«

Cyrus Rosenstiel, majitel jednotkového obchodu, který seděl vedle paní Forsterové, dodal:

»A nijak bych jim to nevyčítal. Říkám, rychle s tím skoncujme. Čím déle se to povleče, tím to bude horší!«

»Přesně tak!« souhlasil Ellis Jackson, předseda průmyslové organizace vyrábějící nářadí.

Rosenstiel se obrátil k Wallerovi: »Naznačila nějak pojišťovna, jak by se Reynoldsovi dívali na vyrovnání?«

Předseda správní rady Brady se předklonil: »O tohle právě na naší schůzi jde. Rádi bychom se vyrovnali. Pojišťovna by také uvítala vyrovnání. Avšak až do této chvíle nebylo ze strany Reynoldsových nejmenšího náznaku, že by byli ochotni přistoupit na dohodu. Ve skutečnosti…« Brady se obrátil k Wallerovi, který vztekle řekl:

»Jeden z našich právníků hraje golf s dvěma advokáty z Reynoldsovy advokátní kanceláře. Chtěl u nich otázku vyrovnání oťukat a narazil na kamennou zeď.«

Brady se znovu ujal slova: »Dnes bychom se tady měli dohodnout. Kdo z přítomných se nejlépe zná s Johnem Reynoldsem, měl by ho navštívit a pohovořit s ním o té záležitosti. Říct mu, jaké jsou naše pocity, jak je nám to líto a že jsme ochotni vzít na sebe vinu. Ale také, jakou škodu utrpí tato nemocnice, jestli bude trvat na tom, že ten případ přijde před soud. Mohli bychom mu také slíbit,« Brady poněkud ztlumil hlas, »že doktora Granta propustíme z našich služeb co nejdříve.«

Paní Forsterová se ozvala první: »Samozřejmě se toho ráda ujmu!«

Několik mužů se usmálo, ale reagoval na to Rosenstiel: »Bohužel, paní Forsterová, John Reynolds není tak osvíceným člověkem, aby ho dojaly argumenty ženy. Pokud smím, navrhl bych Torna Bradyho, Ellise Jacksona a Eda Clarka.«

Brady počkal, zda budou ještě další návrhy, a pak řekl: »Pokud jsou Ed a Ellis k tomu ochotni, ujmu se vedení tohoto výboru.«

Brady se už chystal odročit schůzi, když se ozvalo ostré zaklepání na dveře. Rosenstiel otevřel a dovnitř vešel Mike Sobol. Na sobě měl tmavý oblek místo obvyklého bílého pracovního pláště.

»Takže ještě jednáte?« řekl. »To je dobře!«

»Vlastně jsem právě zasedání odročil…,« začal Brady, ale Sobol ho přerušil ostřeji, než kdo čekal.

»Pokud je celá rada přítomna, ušetří to čas.«

Brady se rozhlédl kolem stolu. Většina členů správní rady by raději považovala záležitost za uzavřenou, ale zdráhali se urazit jednoho z nejváženějších primářů. Nakonec Brady řekl: »Pokud tu není někdo, kdo musí odejít…«

Členové rady se znovu posadili na svá místa a Brady rázným gestem udělil Sobolovi slovo. Lékař zaujal místo v čele stolu a mluvil s nezvyklou rozhodností.

»Všichni víte, že nejsem člověk, který si potrpí na schůze a porady. Dneska však, vzhledem k tomu, co je v sázce, jsem usoudil, že před vás musím předstoupit. Tuším, co se tu asi odehrávalo, než jsem přišel. A nemám vám to za zlé. Samozřejmě, zachraňme nemocnici! Zachraňme naši pověst! Umlčme všechno, co by nám na veřejnosti uškodilo. Chápu to. Musím vás však varovat, že někdy nejsnazší východisko končí nejobtížnějšími následky.

A mám příliš velkou úctu k lidskému životu, abych přihlížel, jak je někdo z mých spolupracovníků nabízen jako oběť.«

Sobolovi nebylo třeba nic říkat, stačila mu reakce členů rady.

»Ano, dovedu se domyslet, že jste se již rozhodli. John Reynolds utrpěl těžkou ránu. Je třeba ho uklidnit. A jelikož John Reynolds má po materiální stránce všeho dostatek, musí se mu zaplatit krví. A to krví toho mladého lékaře, který v dobré víře přistoupil v daném případě k správnému léčebnému postupu. Něco selhalo, ale co přesně, to nikdo neví. A my se musíme rozhodnout, zda budeme budoucnosti čelit objektivně, anebo postupovat podle nějakého primitivního pravidla pomsty. A to je problém pro tuto správní radu. Jak pomůže Reynoldsovi anebo jeho vnukovi zničení kariéry Christophera Granta?«

Chvíli se ozývalo jen odkašlávání, než se někdo rozhodl odpovědět. Waller, advokát zastupující nemocnici, promluvil první.

»Pane doktore, přál bych si, aby věc byla tak jednoduchá, jak ji chcete líčit. Váš zájem na této věci a náš nejsou přesně totožné. Vy k ní přistupujete z hlediska šéfa oddělení, který se snaží pomoci jednomu ze svých spolupracovníků. Věřte mi, chápu to. Cítíte se za toho mladého muže odpovědný.

A proč ne?«

Sobol se prudce a zlostně obrátil k právníkovi: »Pokud chcete naznačit, že ho chráním, protože jsem v první řadě odpovědný za to, že jsem ho sem přivedl, pak se mýlíte! Jestli něco, tak ho soudím přísněji. Kdybych si myslel, že se provinil neodborným postupem, byl bych první, kdo by žádal jeho uvolnění.«

Sobol se strefil přesně, právě s tímto argumentem hodlal Waller vyrukovat. Advokát se přesto snažil z toho vykroutit. »Chtěl jsem jen říct, že vás se týká řízení jednoho oddělení nemocnice. My máme na starosti její celkovou prosperitu. My se musíme ptát: „Co je nejlepší pro Metropolitní?“«

»Přesně tak.« Předseda Brady přijal břímě argumentace. »Miku, vládní subvence se získávají stále hůř a hůř, a tak nemůžeme nikdy být dosti úzkostliví, abychom uchránili dobrou pověst naší nemocnice. Když žádáme o finanční podporu pro různé užitečné plány – například pro některý z vašich projektů –, nemůžeme si dovolit, aby nám visel nad hlavou takový ohavný soudní spor. Po zralé úvaze jsme usoudili, že naší povinností je chránit nemocnici, a ne nějakého jedince.«

»Takže jste se rozhodli pro vyrovnání,« řekl smutně Sobol.

»Pokud to půjde,« řekl Waller. »Nejsem si jist, zda nám na to Reynolds přistoupí.«

»Ale to myslím ano,« poznamenal Sobol kousavě, »když mu předložíte Grantovu hlavu na stříbrné míse jako Jana Křtitele!«

»No tak moment,« reagoval Waller napůl překvapeně, napůl rozhořčeně. Nečekal takový útok od obvykle mírného lékaře.

»Jak jinak to chcete nazvat? Jak jinak byste chtěl pojmenovat tenhle špinavý kšeft? Chcete zaprodat budoucnost výborného mladého lékaře, abyste usmířil hněv ješitného člověka, který má velkou moc?«

»Hodně pro vás udělal, Miku,« připomněl Brady.

»Samozřejmě! Nikdo to neví líp než já,« připustil Sobol. »Jenže to neznamená, že musím přihlížet, když chce záměrně někoho zničit. Nikdo zatím nedokázal, že se doktor Grant dopustil neodborného postupu, a pochybuju, že to někdo dokáže.«

»Reynoldsovi advokáti soudí, že to dokážou,« přerušil ho Brady. »Jsou si tím tak jisti, že zatím ani nemůžeme říct, zda budou ochotni jednat o vyrovnání.«

Sobol zvýšil hlas. »Opakuji, nikdo to ještě nedokázal! A nemyslím, že to dokážou. Tak, aby mě to uspokojilo.«

»Bohužel, Miku, stačí, když to dokážou k uspokojení poroty,« řekl Waller.

»Než to dokážou, považuji Chrise Granta za nevinného. Ale ani jeho nevinna není pro mě to hlavní. Přemýšlím totiž o tom, co se stane s touto nemocnicí a lékařskou fakultou, jestliže se za Granta nepostavíme, jak získáme ty nejlepší lidi, když budeme mít pověst, že nemilosrdně opouštíme mladé lékaře při prvním náznaku problémů? Když chcete v dnešní době získat schopné mladé lidi, musíte je vyhledat a nabídnout jim to nejlepší. Vždyť během těch dvou let, co je Grant u nás, měl tucet různých nabídek z jiných nemocnic.

Jak říkám, jestliže se pokusíte řešit tenhle případ vyrovnáním, bude to skvrna pro naši instituci. Každý mladý lékař, kterého odteďka budeme chtít, si položí otázku: „Když přijmu místo v Metropolitní všeobecné nemocnici a dostanu se do nějakých potíží, neukřižují mě?“

A většina z nich to místo nevezme. Prostě k nám nepůjdou.«

»Co po nás chcete, abychom udělali?« zeptala se paní Forsterová, upřímně zmatená. »Je tu to nešťastné dítě. A ta zatracená žaloba. Ani jedno, ani druhé nemůžeme přece ignorovat. Vždyť mně manžel povídal: „Existuje jen jeden způsob, jak to vyřešit. Musí padnout nějaká hlava.

V obchodě se to dělá pořád.“«

»Tohle řekl tedy váš manžel,« namítl Sobol hořce. »Dovolte, že jsem tak smělý, ale rád bych zdůraznil, že váš manžel možná ví, jak řídit reklamní agenturu, ale nemá ani nejmenší představu, jak spravovat nemocnici!«

»Miku, prosím –« snažil se ho přerušit Brady.

Sobol se zarazit nedal. »Mezi obchodními podnikateli a lékaři je jeden rozdíl. Manažéři mohou zkrachovat a dostat lepší práci. Pro lékaře to není tak snadné. Utrpěné šrámy nesou na svých bedrech po zbytek života. A nemáme bohužel tolik dobrých mladých lidí, abychom si mohli dovolit podívanou na to, jak „padají hlavy“. My musíme postupovat uváženě. I kdyby to znamenalo dlouhý, obtížný a tvrdý boj.«

»Tak co byste přesně po nás chtěl?« dožadoval se Waller.

»Za prvé nesmíte věc uzavřít vyrovnáním!« prohlásil Sobol. »To je stejné jako připustit, že Grant zavinil neodborný postup. A za druhé mu musíme poskytnout tu nejlepší obranu.«

»Uvědomujete si, Miku,« řekl Waller, »že jestli to provedeme a proces prohrajeme, že ho to naprosto zruinuje vzhledem k široké publicitě?«

»Nemohu říct, že zvítězíme. Říkám jenom, že musíme bojovat,« umíněně opakoval Sobol.

»A co ty náklady,« připomněl Rosenstiel. »Když budeme bojovat a prohrajeme, nemocnice by mohla nést odpovědnost za rozsudek, který by šel nad výši pojistky.«

»Bohužel boj s sebou vždycky nese možnost prohry,« řekl Sobol.

»To není odpověď, Miku,« ozval se nakvašeně Rosenstiel, jako by tihle dva muži nikdy spolu netrávili seder o pesachu.

»A jakou bys chtěl odpověď, Co? Chceš, abych šel do banky a upsal se vlastní krví, že osobně zaplatím jakoukoli částku podle rozhodnutí soudu? Dobře, podepíšu to!«

»Nebuďte směšný, Miku! To nikdo nečeká ani nežádá,« řekl předseda Brady a doufal, že tím diskusi uzavře.

Sobol dál trval na svém. »Chci, aby se ten mladý muž mohl bránit!«

Brady usoudil, že je načase diskusi uzavřít. »Miku, chápeme vaše stanovisko. Jsme však správní radou, odpovídající za tuto instituci. Rozhodli jsme se na postupu, který považujeme za umírněný, moudrý a odpovídající okolnostem. Jako člen fakultního sboru se musíte naším rozhodnutím řídit!«

Sobol lehce přikývl, nikoli že by souhlasil, ale vyjádřil tím pochopení, že bez ohledu na to, jak daleko se ve svém oboru dostal, nakonec je najatou silou. Co správní rada rozhodne, to on musí přijmout. Přesto měl stále ještě v ruce trumf.

»Zdá se, pánové, že jste přehlídli jednu věc. Pokud se jedná o neodborný postup, pojišťovna nemůže jednat o vyrovnání bez souhlasu všech pojištěných. A mohu vám říct rovnou, že Grant svůj souhlas nedá. A já také ne!«

Waller čekal, než se všichni členové správní rady se Sobolovým prohlášením vypořádají. Potom řekl: »Máte pravdu. Až na jednu věc.«

»A to je co?« zeptal se Sobol.

»Kdyby to byla Grantova pojistka anebo vaše, pak byste mohli vyrovnání zabránit. Ale tohle je pojištění nemocnice, a vy dva nám v tom nemůžete zabránit.«

Mike zaváhal, hledal v duchu nějaký poslední argument, kterým by zvrátil rozhodnutí správní rady. Nakonec promluvil. Tentokrát velmi tiše.

»Pak bohužel musím podat svou rezignaci.«

»Miku, jenom žádné pošetilosti!« ozval se honem Cy Rosenstiel.

»Pošetilosti? Co je na tom pošetilého, když se postavím po bok mladého muže, v jehož schopnosti a morálku mám plnou důvěru?«

Sobol se obrátil a odešel z místnosti. Rosenstiel se zvedl od stolu. »Půjdu za ním. Promluvím s ním.«

Brady ho však zarazil. »Ne, Cy. Počkej.«

Brady se na chvíli zamyslel, než se rozhovořil. »Jednadvacet let! Ten člověk to prohlásil po jednadvaceti letech v této nemocnici. Nemyslím, že by to někdo udělal z loajality k jedinému mladému doktorovi. I když se na něho dívá jako na syna. To ne. Začínám se přiklánět k tomu, co říká. Že to vidí jako ránu naší lékařské fakultě a naší nemocnici. Mike Sobol je člověk, který si tu prožil svoje. Musel čekat, prosit i žebrat, aby se zlepšilo naše vybavení. Takový člověk nepropadá vrtochům. Otázka už nestojí tak, zda dovolíme jednomu mladému lékaři, aby nám stál v cestě. Jde o to, zda obětujeme takového člověka, jako je Mike Sobol, anebo budeme bojovat? V tomto ohledu myslím musíme znovu uvážit svoje stanovisko. Jestli někdo navrhne, abychom pokračovali v tomto zasedání…«

Waller se snažil zasáhnout. »Než se necháme unést osobními city k Mikovi Sobolovi…«

»Nechte toho, Avery!« vybuchl Brady. »Tady nejde o žádné city! Ten člověk řekl, že by se raději vzdal svého místa, než aby přihlížel, jak škodíme Metropolitní. Když je někdo ochoten obětovat svou kariéru, pak to žádné sentimentální pocity nejsou. Slyším nějaký návrh, abychom znovu pokračovali?«

Návrh podala paní Forsterová a připojil se k němu Cy Rosenstiel.

V další více než dvouhodinové debatě dospělo zasedání správní rady Metropolitní všeobecné nemocnice k rozhodnutí, že tentokrát pojišťovně nedovolí, aby případ Simpson proti Metropolitní všeobecné, dr. Christopheru Grantovi a dr. Michaelu Sobolovi řešila dohodou o vyrovnání.

Kapitola osmá

»Dvacet tisíc dolarů?« opakoval ohromený Chris Grant.

»Správně, Chrisi,« přitakal mrzutě Mike Sobol. »Přesně tak to řekl.«

Chris zavrtěl hlavou.

»Je to schopný člověk.« řekl Mike. »Jeden z nejlepších advokátů pro sporné věci ve městě. Řekl, že musí uvážit, jak to bude časově náročné, příprava před soudním jednáním a pak samozřejmě soudní proces sám. Při hodinové sazbě, a tak si v dnešní době advokáti vypočítávají své honoráře, to celkově vyjde na dvacet tisíc dolarů.«

»To je skoro tolik, kolik si vydělám za rok,« řekl Chris.

»Mohlo by to vyjít i na víc,« varoval ho Mike.

»Musíme si i my vzít advokáty?« zeptal se nakonec Chris.

Mike Sobol se Chrisovi slovem nezmínil, jak se setkal se správní radou, ale dobře věděl, že přestože toho večera vyhrál, nemusí mít už příště takové štěstí. A právě proto začal pátrat, zda by si mohl dovolit vlastního advokáta. Honoráře to naneštěstí jaksi vylučovaly.

Člověk typu Mika Sobola, který věnoval život výuce lékařů, neměl velké úspory. Místo tučných honorářů, které by mohl investovat do akcií, realit a dalších obchodních podniků, Mike dokázal ušetřit jen malou sumu. Dvacet tisíc dolarů by znamenalo značnou část jeho úspor, pokud by podlehl pokušení zaplatit advokátní účet sám.

»Myslíš, že je bezpodmínečně nutné, abychom měli svého vlastního advokáta?« ptal se Chris a doufal, že by se tomu problému přece jen mohli vyhnout.

Mike přikývl. »Po setkání s Colwellem ano. Když teď nadhazují, abys falšoval záznamy, kdo ví, s čím vyrukují příště? A když je odmítneš, což nepochybně uděláš, nevíme, jak vlastně budou naše zájmy chráněny. Potřebujeme někoho, komu můžeme věřit, někoho, kdo bude pracovat pro nás, a jedině pro nás.«

»Jenže Colwell řekl, že náš vlastní advokát nebude mít ve sporu žádné oficiální postavení. Že bude pouze poradcem.«

»Advokát, u kterého jsem konzultoval, to potvrzuje,« řekl Mike. »Domnívá se však, že je pro nás krajně důležité, abychom věděli, jak dobře jsme pojišťovnou chráněni.«

»Jenže těch dvacet tisíc dolarů,« namítl Chris.

Mike sáhl po prázdné dýmce, z které od svého infarktu pouze naprázdno nasával. Hrál si s ní, pak si ji dal mezi zuby a teprve po chvíli vyrukoval se svým záměrem.

» Dejme tomu, Chrisi, že by tu byl někdo mladý. Sice ne ze stejné kategorie jako advokát, který dostane dvacetitisícový honorář za případ, ale dobrý, pečlivý právník s výborným doporučením z univerzity, který pracoval několik let u solidní firmy a který by přijal smluvní honorář.«

»Co tím myslíš, smluvní?« zeptal se Chris, který se dosud nevzpamatoval z té dvacetitisícidolarové částky.

»Řekněme, kolik nabídneme my,« řekl Mike.

»Proč by jeden advokát žádal dvacet tisíc a jiný byl ochotný dělat stejnou práci za tolik, kolik si můžeme dovolit?« zeptal se Chris.

»Protože tahle právnička mi dluží jednu laskavost,« řekl tiše Mike.

»Právnička?« zeptal se překvapeně Chris.

»Ano, je to žena,« potvrzoval Mike Sobol. »Náhodou mi dluží za jednu laskavost a čekala na příležitost, kdy mi to odplatí. A teď tady ta příležitost je.«

»Za jakou laskavost?«

»Za svůj život,« řekl Mike mírně. »Narodila se předčasně. Bylo značně pochybné, jestli to přečká.«

»A ty jsi ji z toho dostal,« dokončil Chris.

Mike přikývl. »Její rodina byla tak vděčná, že mě a Rose požádali, abychom jí byli kmotry. Známe ji od malička. Pro ni jsme teta Rose a strýček Mike.«

Potom Mike smutně dodal: »Spíš byli, dokud byla Rose naživu.«

»Takže děvče,« prohodil Chris znovu.

»Chytré děvče. Hrozně hodný a milý člověk. Nemyslím, že ta by na tobě chtěla, abys falšoval záznamy nebo křivě svědčil,« řekl Mike. »Zato by nám poradila, jak nejlíp umí. Tak, abychom se tou radou mohli řídit.«

»Alespoň cena je v pořádku,« dovolil si Chris první úsměv v tom skličujícím hovoru.

»Nechci, abys souhlasil jen proto, že je cena v pořádku. Anebo proto, že si já myslím, že to svede. Než budeš souhlasit, chci, aby sis s ní promluvil. Myslím, že hlavní je, abychom měli někoho, komu budeme oba důvěřovat.«

»Určitě. Souhlasím,« řekl Chris.

Mike požádal sekretářku, aby mu zavolala slečnu Lauru Wintersovou.

»Laura? Tady strejda Mike,« začal Sobol. »Sedím tady se svým společníkem. Nebo se říká spolužalovaným? Myslím, že by bylo dobré, kdybyste se vy dva nejdřív sešli a pohovořili si o té věci. Počkej, zeptám se.« Obrátil se ke Chrisovi. »Kdy by se ti to nejlíp hodilo? «

»Skončím dnes večer v laboratoři asi v osm. Pokud se neobjeví nějaké nečekané případy, co tak o půl deváté?«

Mike jí tlumočil navrhovaný čas a znovu se obrátil ke Chrisovi: »Kde?«

»Kdekoli,« řekl Chris. »V její kanceláři. Nebo co se jí nejlíp hodí.«

Mike hovořil dál do telefonu. »Tady to nemůže být, protože nechci, aby někdo z nemocnice viděl vás dva pohromadě. Zatím ne. Nemůže to být u Chrise, protože bydlí v nemocničním komplexu a byl bych nerad, aby z toho někdo něco vyvozoval. Ale co v jedné výborné italské restauraci, v La Scale, kde mě dobře znají? Zamluvím stůl a budete na večeři mými hosty. Stačí se na mne odvolat u majitele, Guida. Zapíše to na můj účet, který mi nikdy nedovolí zaplatit. Takže v La Scale v osm třicet. Správně, tam to je. Jsem rád, že si to pamatuješ. Vzali jsme tě tam s Rose, když jsi ukončila střední školu.«

Mike zavěsil. »Osm třicet. La Scala. Řeknu ti, jak se tam dostaneš.«

Chris se snažil soustředit na výzkum, ale nedařilo se mu to. Když se poprvé dozvěděl o žalobě za neodborný postup, reagoval na to bojovně a vzdorně. Byl si jist, že zvolil správnou léčbu a že se mu dostane ospravedlnění. Jenže od té doby, co se střetl s Colwellem, začal si uvědomovat příšerně únavnou cestu práva. Nemělo to vůbec nic z těch bleskových soudních výjevů, jaké člověk vídá v televizi, a teď, když má pracovat na své nové studii, si uvědomoval, že se v mysli místo toho potýká s právními problémy. Proč Mike tak úporně hledal radu od jiných advokátů? Má Mike nějaký důvod k podezření, že se jim možná nedostane veškeré právní ochrany, kterou jim je nemocnice povinna poskytnout?

A ke všemu žena, advokátka. Podle toho, jak o ní Mike mluvil, ani ne žena, pouhé děvče. Šel z práce se značnými pochybnostmi a vydal se do města do La Scaly. Guido, majitel a šéf La Scaly, zřejmě Chrise poznal, hned jak vstoupil.

»Vy jste jistě ten pan doktor – ten přítel Mika Sobola?«

»Výborně. Ta dáma už je tady a očekává vás.«

Jídelním lístkem jako ukazovátkem mu Guido označil stůl vzadu v koutě. Chris se tím směrem zadíval. Propánaboha, pomyslel si. Vypadá sotva na dvacet a na dálku odtud taky droboučká. Pokud se za právníky platí podle váhy, tak tohle je někdo, koho si může dovolit. Díval se na ni celou dobu, co šel za Guidem mezi stoly. Plavovláska. S hezky upravenými vlasy podle poslední módy. Na sobě měla nějaké tmavé hedvábné šaty s něčím červeným u krku.

Zblízka byla dospělejší, než jak se mu prve zdála, a ne tak malá. Když si podali ruce, podíval se na ni z výše svých sto osmdesáti šesti centimetrů a zjistil, že je to neobyčejně přitažlivá mladá žena. Z jakéhosi důvodu i to v něm budilo pochybnosti o jejích schopnostech jako právničky. Jestliže to tušila, nijak to nenaznačila. Řekla prostě: »Posaďte se, pane doktore,« a hned svými prvními slovy usměrnila jejich vztah na striktně profesionální bázi.

Vedla si tak po celou večeři, sama všechno objednávala, včetně vína. Zatímco čekali na jídlo, hovořila o Mikovi, jak ho zná od malička a jak jsou si blízcí, patrně proto, že Rose a Mike nikdy neměli děti. To je velká škoda, poznamenala Laura Wintersová, protože Mike a Rose by byli báječní rodiče.

Teprve až Chrise uklidnila, začala hovořit o sporu. A i to jenom nepřímo. Ptala se Chrise na jeho výzkum, na jeho pedagogickou práci, na praxi v nemocnici. Postupně ho přiměla k tomu, že se sám o sobě rozhovořil. K něčemu, co zrovna nedělal rád. Pověděl jí dokonce o malém Groveovi, novorozenci té narkomanky, a jak byl nucen v Mikově kanceláři mluvit s Colwellem, zatímco to dítě vedlo svůj marný boj.

Nakonec řekl: »Svým způsobem jsem rád, že zemřelo. Byl by z něho sirotek, ještě než by dosáhl jednoho roku. Ta matka zanedlouho zle skončí. A co by s ním bylo, protože nikdo by ho neadoptoval vzhledem k prenatální narkomanii. To je peklo, takhle vstupovat do života.«

Laura neodpověděla, jenom na Chrise přes stůl upřeně hleděla a pátravě si ho prohlížela. Když se na ni podíval, všiml si, že má výrazně modré a neobyčejně teplé oči. Setkal se s jejím pohledem, zrozpačitěl a znovu začal uždibovat ze své večeře.

Když dojedli, měli toho ještě spoustu, o čem hovořit, a Laura navrhla, aby zašli k ní. Pozvání stylizovala takovými slovy, že nebylo pochyb, že jde o ryze obchodní schůzku a že při tom zůstane.

Její byt byl přesně takový jako ona sama. Malý, hezky uspořádaný, teplý a přitom praktický. Postavila na kávu a potom se usadila ve velkém pohodlném křesle, nohy skrčila pod sebe. Chris se posadil proti ní na gauč.

»Máte vůbec představu,« zeptala se náhle, »jak dlouho trvá takovýhle soudní proces?

A jestliže některá ze stran si postaví hlavu, může se vléct celá léta. Dokonce, pane doktore, může vyřešení toho sporu trvat stejně dlouho, jako jste studoval medicínu.«

»Čtyři roky?« zeptal se Chris ohromen.

»I déle, pane doktore.« Zapálila si cigaretu.

Už jedenáctou, všiml si Chris s nesouhlasem. Pokračovala:

»Budou vás stále vytrhovat z práce. Udělají vám ze života peklo. Naplánují předběžný výslech, vy si všechno zařídíte, abyste se tomu časově přizpůsobil, a oni si na poslední chvíli najdou nějaký důvod, proč to odložit.

Právníci z pojišťovny vás budou honit, abyste svou verzi stále znovu a znovu vykládal znalcům, které budou chtít najmout, aby pro vás v procesu svědčili. Budou na vás chodit s různými nápady ze svých zásob špinavých triků – a nemyslete si, že Colwellovy návrhy byly něčím výjimečným. To je pravidlo. Právo může být špinavá záležitost. Stejně jako medicína, aspoň si to myslím.«

Chris se k tomu nevyslovil.

»Samozřejmě, kdyby vám nějaký advokát udělal takový návrh přímo, hrozilo by mu vyloučení z advokátní komory. Proto poslali Colwella. Je jenom vyšetřovatelem. Ale krk na to, že se ta myšlenka zrodila v hlavě nějakého advokáta. Závažné je, že k tomu návrhu došlo.«

Sáhla po nové cigaretě. Tentokrát reagoval jasným nesouhlasem. Všimla si toho a řekla ostře: »Dvě věci si řekněme rovnou, pane doktore. Za prvé nehodlám poslouchat žádné vaše přednášky o mém kouření. Kouřím moc. Vím to a nic tím nezměníte, jestli mi to budete připomínat.«

Chris se usmál: »A za druhé?«

»Za druhé, můžeme se k něčemu dopracovat, jedině pokud náš vztah zůstane naprosto profesionální,« prohlásila kategoricky a tím potvrdila jeho myšlenku, že by mohli jeden druhého zajímat i jako muž a žena.

Neodpověděl, jenom lehce přikývl.

»Jak jsem říkala, závažné je, že cítili potřebu vám naznačit, abyste zfalšoval své záznamy. To znamená, že si připadají zranitelní. Že si ta vaše věc nestojí pevně. Že mají pochybnosti o vašem úsudku a rozhodnutí, podle kterého jste toho novorozence léčil. O pojišťovnách si provždycky pamatujte jedno. Aby se vyhnuly velkému finančnímu vyrovnání, hodí vlkům kohokoli, ať je to kdo je. Proto musel Mike tak tvrdě bojovat na té schůzi správní rady…«

Jeho překvapený výraz ji zarazil.

»Asi jste o tom neměl vědět,« omlouvala se Laura.

»Já nechci, aby Mike kvůli mně nějak riskoval,« prohlásil Chris.

»To už riskoval. A bude dál,« řekla Laura prostě. »Strýčka Mika znáte.«

Chris přikývl.

»Nelituju, že jsem vám to řekla,« pokračovala Laura. »Nepokládám za dobré něco před klientem skrývat. Musíme být k sobě navzájem upřímní, proto dnes užívám příhodné chvíle, abychom si všechno vysvětlili. Až skončím, možná že mě nebudete chtít jako svou advokátku. A já vás třeba nebudu chtít jako klienta.«

Dopili první konvičku kávy a dali se do druhé. Laura Wintersová svými otázkami Chrise Granta přiměla k rekapitulaci celého postupu, kterého použil při léčbě Reynoldsova vnuka. Když se zmínila o tom, že možná bude ve prospěch žaloby svědčit mnoho odborníků, zaprotestoval.

»Nikdo, určitě žádný čestný lékař nemůže svědčit, že to byl neodborný postup!«

»Vážený pane doktore, advokátní kancelář jako Parkins, Sears a Wadleigh nezahájí spor a nepodá žalobu, kdyby neměla slib několika vážených lékařů, že tak budou svědčit!« vysvětlovala mu Laura.

»Kdyby to John Reynolds přikázal, jeho advokátní kancelář by zahájila proces o otcovství se svatým Josefem, že zplodil Ježíše Krista!«

»Tak moment, pane doktore!« ozvala se ostře Laura. »Stejně jako si lékaři některé věci uvědomují na základě praxe, je tomu tak i u právníků. A vím jedno. Parkinsova kancelář se jistě bude snažit Reynoldsovi vyhovět ve všech směrech. Ale pro to nejsou jeho právními zástupci. Jsou jeho advokáty proto, že znají svoje řemeslo. A protože si jich Reynolds váží. Kdyby si mysleli, že nemůže žalovat, byli by mu to řekli. Protože kdyby ho na to neupozornili, dříve nebo později by zjistili, že mu špatně poradili, a přestali by být jeho advokátní kanceláří. A tak říkám, když Parkinsova kancelář tenhle případ vzala, je tu na čem stavět. A jestliže pojišťovna si natolik dělá starost, že na vás chce, abyste se dopustil padělku…«

Chris zaprotestoval.

»Ale ano, právnicky je tomu tak. Když vám to nepřímo vzkážou, pak si zatraceně dělají starosti. A když si je dělají oni, měl byste si je dělat taky. A jestli si je neděláte vy, tak já ano!«

»Chcete tím říct, že se toho sporu nechcete ujmout?« zeptal se Chris.

»Chci říct,« řekla Laura tiše, »že takový idealistický blázen jako vy potřebuje advokáta víc než kdo jiný.«

Zadumala se, ale jen na chviličku. »A vím ještě jednu věc. Parkins, Sears a Wadleigh nejsou kancelář, jaká obvykle zastupuje spory o neodborném postupu. Dřív než se nadějeme, uvidíme, že se vynoří nějaký význačný advokát a proces převezme.«

»Co to znamená?« zeptal se Chris.

»Máte specialisty v medicíně. No a my je máme v právu. Právníky, kteří se věnují jednomu odvětví prakticky zcela výlučně a vedou si přitom tak zdatně, že jsou vlastně neporazitelní. Kdybych měla hádat, John Reynolds zřejmě prohlásil: „Sežeňte mi toho nejlepšího a nejdražšího odborníka na spory o neodborném postupu, co u nás máme!“ A to znamená pouze jediného člověka.«

»Koho?«

»Harryho Franklyna,« řekla Laura. »Poznáme, jak daleko hodlají jít, jestli to jméno uslyšíme, protože vám můžu rovnou říct, Harry Franklyn se žádného sporu neujme, pokud má sebemenší podezření, že by mohl prohrát. A v soudní síni je to nejschopnější a nejbojovnější advokát, jakého jsem poznala.«

»Harry Franklyn,« opakoval Chris jméno, které dosud nikdy neslyšel, ale které najednou ztělesňovalo nepřítele.

Laura Wintersová chvíli mlčela a pak prohlásila: »Ano, budu vaší právní poradkyní. Ale i když budu jen poradkyní, bude stát za to, sledovat Harryho Franklyna v akci.«

Z jejích slov Chris očekával nějakého idealizovaného Perryho Masona. Laura se usmála. »Ano, tak trochu. Franklyn není vyšší než já. A nikdy, pokud nemusí, nemluví hlasitěji než Šeptem. Ale ostatně kobra taky nenadělá moc hluku.«

Sáhla po další cigaretě. Vyčítavě se na ni podíval a pak na popelník nacpaný špačky cigaret.

Všimla si toho a netrpělivě se utrhla: »Potřebuju cigaretu. Vím, že je to znak slabosti, a znám všechny důvody, proč bych kouřit neměla. Ale znám stejně tolik kouřících doktorů jako kouřících žen.«

Zapálila si, několikrát z cigarety zatáhla. »Podívejte, jedna věc ať je nám jasná. Nebudeme si jeden druhému snažit mluvit do života. Souhlasíte?«

»Dobrá,« souhlasil.

»Dobrou noc, pane doktore,« řekla a tím společný večer ukončila.

Grant odešel. Cestou domů si musel přiznat, že na něho její právnický postoj a otázky, jdoucí po podstatě, udělaly velký dojem. Přitom se nemohl ubránit lítosti, že se s ní neseznámil na více osobní rovině, kde by nešlo o profesionální, pracovní vztah, je to přitažlivá mladá žena. Téměř děvče. Mladší než on. Ale zřejmě svým způsobem alespoň tak schopná jako on.

Kapitola devátá

A právě v posteli s Alicí Kennanovou si na sobě povšiml změny. Vlastně si jí všimla ona. Jak je zvykem milenců, oba hráli svou milostnou hru způsobem, po jakém, jak postupně poznali, ten druhý toužil. A jejich touha narůstala, až nakonec spojení bylo nevyhnutelné. On sám měl pocit síly, chuti a energie jako jindy. Potřeboval ji snad jen ještě víc než dřív. Cítil, jak Alice reaguje. Jako by ho její paže a její dlouhé, silné a ladné nohy objímaly s ještě větší divokostí než obvykle. Jejich těla dosáhla vyvrcholení ve stejném okamžiku. Uvolnil se, plně ukojen, a vnímal, že i ona je uspokojena.

Leželi mlčky ve tmě. Tiskl obličej k jejímu měkkému teplému rameni a vdechoval její vůni. Byla plně uspokojená a uspokojila i jeho. V takových chvílích se po dvakrát zmínil o tom, že by se mohli vzít. Odpověděla vždycky stejným způsobem.

»Chrisi, miláčku, jestli si někdy vezmu doktora, budeš to ty.«

Smála se přitom, ne že by zlehčovala jeho nabídku, ale protože byla svou vlastní odpovědí na rozpacích. Ať skrývala jakékoli obavy či pocity o manželství, Chris se dohadoval, že popravdě se to doktorů netýká. Kdyby ano, proč by dál pracovala na lékařském pracovišti?

Jednou jí co nejjemněji naznačil, že by si měla zajít k psychiatrovi. Ale odbyla ho smíchem: »Co kdyby mi řekl, abych tě nechala?«

Chris si uvědomoval, že Alice žije v sebeklamu, ale nedokázal ji o tom přesvědčit. A tak přijímal jejich vztah takový, jaký byl. Jako poměr mezi dvěma lidmi šťastně harmonických potřeb, kteří mají oba svou vlastní práci, jíž se věnují s velkým zájmem a pocitem uspokojení. Alici to vyhovovalo, a tak pokud měla pochopení pro požadavky jeho práce, vyhovovalo to Chrisovi také.

Jenže dneska něco chybělo. Uvažoval o tom, jak leželi ve tmě, těla stulená k sobě, a právě co o tom přemýšlel, Alice to vyslovila.

»Něco je dneska jiné,« řekla svým půlnočním šepotem. »Trápíš se kvůli tomu zítřejšímu výslechu před soudním jednáním?«

»Nemám, proč bych se trápil,« řekl Chris. »Každý lékař, který kdy musel vystoupit před jinými lékaři jako posluchači, se nesmí bát několika právníků, kteří se posadí do zasedačky a budou mu dávat otázky.«

»Ať se trápíš nebo ne, bylo to dneska jiné,« řekla Alice tónem, jaký od ní ještě neslyšel.

»Nebuď blázínek.«

Přivinul si její teplé tělo k sobě ještě pevněji. Dal jí tím najevo, že jeho touha po ní znovu narůstá.

»Alice? Miláčku?« šeptal.

Zavrtěla hlavou. Její dlouhé tmavé vlasy zašustily o polštář. Snažil se ji k sobě otočit, aby ji mohl políbit na ústa, ale nereagovala. To se dřív nikdy nestalo.

»Co je, Alice?« zeptal se a natáhl ruku po jejím prsu.

»Jestli se to někdy mezi námi změní,« řekla, »chci, abys mi to řekl. Nechci žádné předstírání. Nechci žádné lži. Chci to vědět.«

»Neblázni,« protestoval.

»Chci to vědět,« trvala na svém, než se obrátila, aby přijala jeho polibek.

Záhy se rozehřáli vzájemnou touhou, jenže tentokrát buď vzhledem k tomu, co vyslovila, anebo co jemu prve jen napadlo, to bylo opravdu jiné. Přemýšlel, místo aby cele propadl citu. Ponechával si jakýsi skrytý kousek sám pro sebe, zatímco by se měl dávat celý. Je opravdu kvůli zítřku nervózní?

Anebo si jenom dělá starost kvůli tomu dítěti, které dostali na intenzívní péči, krátce než odešel z nemocnice za Alicí? Novorozenci, jehož srdce nedokázalo zabezpečit dostatečný přísun krve do jeho křehkého tělíčka. Ráno budou muset rozhodnout, zda se bude operovat nebo ne. Nebylo moc na vybranou, Ponechají-li dítě bez operace, bude po celý krátký život, který ho čeká, invalidní. Bude-li se operovat, může zemřít na operačním stole. Ráno budou muset spolu s dětským chirurgem Frankem Walpem rozhodnout.

Upokojil se tím, že právě tohle rozhodnutí ho znervózňuje, přitiskl se k Alicinu vonícímu tělu a zvolna usnul. Alice se nedala tak snadno a úplně přesvědčit. Zůstala vzhůru a tiskla k sobě jeho silnou a schopnou ruku.

Dítě spasticky dýchalo. Jeho ubohý hrudníček vypadal křehký jako vaječná skořápka. Chris Grant dítě rychle prohlížel, aby mohlo být co nejrychleji vráceno do bezpečí, tepla a kyslíku svého inkubátoru. Chirurg Walp stál vedle Chrise připraven pokračovat ve vyšetření. Netrvalo dlouho a Chrisovo podezření se potvrdilo. Vyšetření jasně prokázalo, že jde o defektní srdeční chlopeň, která je příčinou, že dítě není schopno své tělíčko dostatečně zásobovat krví, která přináší do všech částí těla životně důležitý kyslík.

»Dejte ho na respirátor,« řekl chirurg. »Abych měl čas se připravit. Uvidíme se na operačním sále. Asi tak za jeden a půl hodiny.«

Chirurg odešel. Chris zvedl malého pacienta a měl pocit, jako by držel holé vystrašené kuřátko. Jeho šílené srdíčko tak bojovalo, aby nahradilo svou vadu, že cítil, jak naráží do pružných žeber. Touha žít byla u toho jednodenního novorozence stejně silná a zoufalá jako u starších a silnějších pacientů, které Chris vídal na jednotlivých odděleních, když sloužil jako sekundář.

Dřív než vstoupil na operační sál, aby přihlížel operaci, drhl si Chris pečlivě ruce. Vedle něho Walp v zeleném operačním empíru se usilovně věnoval mytí rukou, prstů a nehtů. Když byl hotov, asistující sestra mu natáhla na zdvižené ruce rukavice. S mlaskavým zvukem dosedly a sestra pak Walpovi uvázala masku. Obdobně v rukavicích a v masce šel za ním Chris do operačního sálu.

Jestliže pacient vypadal droboučký ve své isolettě, uprostřed lesklého vybavení sálu vypadal jako nic. Zahájili anestézii a Walp potřel operační pole antiseptickým roztokem. Pak se podíval na svého asistenta, který stál připraven s miniaturními svorkami, a pustil se do první incize.

Chris přihlížel, fascinovala ho obratnost Walpových šikovných rukou. Když se kdysi rozhodl pro medicínu, zcela vážně uvažoval o tom, že by mohl být chirurgem. V době, kdy začal studovat, nabývala srdeční chirurgie na významu a přitahovala mnoho lékařů, kteří se rozhodovali o specializaci.

Nakonec se Chris vědomě rozhodl pro neonatologii z vážného zájmu o děti, kterým hrozilo nebezpečí v nejprvnějších hodinách života, a podvědomě měla jeho volba kořeny v událostech, ke kterým došlo, když jemu samému byly čtyři roky.

Chrisova matka byla poctivá a svědomitá žena. Tvrdě pracovala, jako by byla otcem rodiny. Phil Grant totiž patřil k mužům, jimž bylo souzeno živit se celý život jen příležitostnou prací. Za druhé světové války dostal odklad z povinné vojenské služby, protože byl ženatý a měl jedno dítě. Pracoval v docích a vydělával nejvíc za celý svůj dosavadní život. Když válka skončila a skončilo se s výrobou lodí typu Liberty, byl Phil Grant mezi prvními, které propustili.

Našel si práci jako šofér autobusů. Nepotřeboval k tomu zvláštní schopnosti, a tak se té práce nějaký čas držel. Ale protože nevyžadovala zvláštní znalosti, nebyla ani dobře placená. Pro tříčlennou rodinu to na živobytí stačilo. Když jeho maminka znovu přišla do jiného stavu, bylo to dokonce dost, aby se na dítě těšili. Chrisova maminka byla během těhotenství šťastná. Pokračovala dál s praním a žehlením, brala si práci domů až do posledních týdnů těhotenství. Chris si hrával pod jejím žehlícím prknem a ona si přitom s ním povídala o děťátku, které budou mít. Nedovedl se teď v hluboké sklíčenosti upamatovat na víc, než že se ptal, zda to bude bratr nebo sestra.

Maminka se smála a stále jenom říkala: »To uvidíme. To uvidíme.«

Neštěstí přišlo v posledních dnech. Maminka byla tolik silná, že se Chris potají obával, zda vůbec jednou bude zase taková, jak si ji pamatoval. Potom jednou odpoledne zazvonil telefon a z prvních matčiných slov Chris poznal, třebaže byl teprve čtyřletý, že se stalo něco strašného. Natolik strašného, že se začal bát. Natolik strašného, že nikdy nezapomene ten pocit náhlé hrůzy.

Pamatoval si, že maminka zavěsila telefon, rychle si vzala kabát a řekla: »Zůstaneš u Bernarda a u paní Molloyové. Já se ale vrátím, co nejdřív to půjde…«

Větu nedokončila. Ani další. Vlastně spíš bolestně zaúpěla, než něco řekla. Potom došla ke dveřím a zavolala: »Edno! Paní Molloyová!«

Edna Molloyová byla naštěstí doma a rychle se ozvala. Ještě ani nedošla ke dveřím Grantových, když maminka zanaříkala: »Panebože!«

Všiml si, že maminka měla najednou v místech, o kterých se nemluví, šaty tmavé a vlhké. Paní Molloyová otevřela dveře a maminka křikla: »Protrhla se mi voda!« Paní Molloyová, starší žena, zvyklá na různá trápení, šla hned k telefonu a objednala ambulanci. Odvedla maminku do ložnice a přinutila ji, aby si lehla, třebaže protestovala, že zamaže postel. Paní Molloyová na tom trvala. Pamatoval si, že si maminka lehala a přitom říkala: »Potřebuje mě… potřebuje mě…« Teprve později si malý Chris uvědomil, že maminka nemluvila o dosud nenarozeném dítěti, ale o tatínkovi.

Paní Molloyová maminku pořád ujišťovala, že všechno bude v pořádku, dokud neuslyšeli povzbudivou sirénu ambulance, která zahnula za roh a zastavila před činžovním domem, kde bydleli. Paní Molloyová, jen co ji ten zvuk vysvobodil, dala volný průchod svým obavám a doktora zoufale vybízela: »Sem nahoru! Je tady nahoře!« Opravdu se jí ulevilo, až když starost o matku převzal lékař, třebaže byl tak mladý.

Zabalili Chrisovu maminku do přikrývky a položili ji na nosítka, ačkoli se bránila: »Potřebuje mě… potřebuje mě…«

Vynesli ji z bytu, dali do ambulance a přibouchli dveře. Auto odjelo, siréna houkala.

Dívali se na to z domovních dveří, malý Chris, paní Molloyová a malý Bernard. Chris plakal. Za chvíli se rozplakal i Bernard. Na Bernarda paní Molloyová houkla: »Buď zticha, nebo ti jednu plácnu.« Maličkému Chrisovi však řekla: »Pojď nahoru, dám ti mlíčko a sušenky. Nesmíš se o maminku bát. Bude v pořádku.«

»Neumře?« chtěl vědět Chris.

»Copak ty víš o umírání?« divila se paní Molloyová. »Takový malý kluk jako ty?«

Nevěděl o umírání nic. Nevěděl ani, proč o tom mluvil. Snad že jen nějak věděl, že umírání je to nejhorší, co se člověku může přihodit. Určitě to nejhorší, co se může stát maminkám malých kluků.

Tatínek přišel domů to odpoledne později. Měl zavázanou ruku. Podle toho, jak ji držel, Chris poznal, že ho moc bolí. Sotva se Phil Grant dozvěděl, co se stalo, spěchal do nemocnice. Vrátil se domů pozdě, tak pozdě, že Chris už zatím spal s Bernardem Molloyem.

V následujících dnech, zvláště když se maminka vrátila z nemocnice bez dlouho slibovaného děťátka, Chris zjistil z toho mála, co bylo před ním vysloveno, že tatínek měl s autobusem nehodu. Někdo byl zabit. A třebaže po nějakém čase tatínkovi přestaly potíže se zákonem, do práce ho už zpátky nevzali.

Od té doby byla všechna práce na mamince, která chodila prát do cizích domácností. Vracela se včas, aby pro něho a pro tatínka uvařila večeři. Během ostatního dne se o Chrise staral tatínek, dělal mu snídani i oběd, po případě ho odvedl do školky. Otec příležitostně sehnal nějakou práci, ale nic stálého, nic, co by bylo trvalé. Nakonec se z něho stal hubený, mlčenlivý muž, který většinu času trávil sám. Nekouřil. Nepil. Byl prostě sám, četl noviny tak pečlivě, jako by si je odměřoval, aby mu vydržely na celý den.

Chris Grant se všeličemus divil, ale moc se neptal. Tatínek na nic neodpovídal a maminku každá odpověď bolela.

Jednu otázku ale nebylo možné přejít. Co se stalo novému bratříčkovi nebo sestřičce? Maminka odešla taková tlustá a vrátila se tak prázdná. V noci, když si mysleli, že ve své postýlce spí, slýchal maminku ve velké posteli vzdychat a někdy plakat. Tatínek spal, nebo spánek předstíral. Potom maminka tiše vstávala, vyklouzla z pokoje a šla si sednout do kuchyně. I když mrzlo a netopili, sedávala v kuchyni v tenkém bavlněném županu.

Chris občas vyklouzl z postele a naslouchal. Jednou se odvážil otevřít dveře a tiše se protáhnout do kuchyně. Zastavil se na prahu a díval se na ni. Nezdálo se, že by ho viděla, ale přesto tichounce řekla: »Pojď sem, miláčku. Pojď.«

Šel k ní a maminka natáhla ruce, aby si ho přitáhla k sobě. Bylo mu zima, ale maminka byla ještě studenější. Její hubené tělo mu mohlo poskytnout útěchu jen svou blízkostí. Její prsa teď vypadala drobná. Obličej měla vlhký. Oči zarudlé a vytřeštěné, i v té tmě. Přitiskl se k ní.

Dodal si odvahu a zeptal se: „Ty Pláčeš pro to děťátko, maminko?«

Neodpověděla. »Ono… umřelo?«

Opět neodpověděla, jen ho k sobě těsněji přivinula. »Proč, mami? Proč umřelo?«

A za chvilku se zeptal: »Já taky umřu?«

»Ne, ne!« řekla a zvedla si ho do klína. »Umřelo… umřelo, protože nemohlo dýchat.«

»Nemohlo dýchat?« zeptal se udiveně Chris. Každý přece dýchá.

»Děťátka, která se narodí dřív, mají moc malé plíce, nebo srdíčko, a tak nemůžou dýchat. Proto umřou…«

»Co se s nimi stane, když umřou?« zeptal se.

»Dostanou se do nebe. Malá děťátka jsou vždycky čistá a nevinná. Dostanou se všechna do nebe.«

»Dostanu se taky do nebe, až umřu?« zeptal se Chris.

Přitiskla ho k sobě. »Ty neumřeš,« prohlásila a kolébala ho v náručí, dokud neusnul, ale předtím si ještě uvědomil, že má vlhké tváře od jejích slz. Když se nazítří probudil, ležel ve své postýlce.

Nikdy se jí už na to děťátko znovu neptal. Ona však pro ně nikdy nepřestala plakat. Po celý zbytek života, ve chvílích, kdy na to sám úplně zapomněl, uvědomoval si Chris najednou, že maminka vstává z postele a jde si do kuchyně poplakat. Nikdy nedávala otci vinu, nikdy neřekla, že ta jeho nehoda byla příčinou jejího předčasného porodu. Otec se jí však za to omlouval po celý zbytek jejich neutěšeného života. Ani jeden z nich se z té ztráty nevzpamatoval.

Chris ano, ale zanechalo to na něm stopu. Události, které začaly toho strašného dne, možná byly motivem k tomu, že si zvolil oblast pediatrie a její speciální odvětví neonatologii, tak aby ti maličcí, co se rodí s nějakými defekty či různě postižení v prvních hodinách života, měli šanci. Aby matky nemusely sedět potmě samy a plakat nad tím, co nikdy nelze dostatečně oželet ani nahradit.

Díval se na malé operační pole pod chirurgovou dlaní a jako jindy při operacích novorozenců přemítal, jaká vada ho asi připravila o bratříčka.

Dnes se operace dařila. Walp pronikl měkkými kostmi hrudníku do hrudní dutiny. Obratnými prsty nalezl a napravil vadnou chlopeň. Naštěstí to byl ten typ, který lze korigovat bez transplantace. Za chvilku to bylo v pořádku. Walp pomalu končil. Ani závěrečné šití nepřenechal žádnému asistentovi, trval na tom, že to udělá sám.

Když se Walp otočil od stolu a ponechal dítě v péči pediatrické ošetřovatelky, řekl Chrisovi: »Přijdu nahoru na oddělení asi ve tři hodiny, než půjdu na vizitu.«

»Nebudu tam,« musel Chris přiznat.

Chirurgův pohled si žádal vysvětlení.

»Musím dnes k advokátům. Na výslech.«

»Aha,« víc Walp neřekl.

Chris nevěděl, zda to bylo míněno jako výraz obavy či nesouhlasu. Walp už se o tom nezmínil.

Dítě bylo v pořádku znovu ve své isolettě s infúzí zavedenou do paže a přívodem kyslíku přelepeným leukoplastí k nosu. Chris si svlékl zelený operační empír a převlékl se do svých šatů. Za deset minut potom odešel z nemocnice a vydal se do bankovní čtvrti, kde sídlila většina velkých advokátních kanceláří. Vyšel dostatečně dlouho před stanoveným časem, protože Laura Wintersová trvala na tom, aby se sešli a probrali strategii, ještě než bude prvně čelit advokátní kanceláři Parkins, Sears a Wadleigh. Laura byla zaměstnána v advokátní kanceláři, která sice neměla prestiž kanceláře Parkinsovy, ale přesto byla solidní a měla dobrou pověst. Chris shledal, že Laura má pohodlnou, šikovnou kancelář, s oknem, které vede na Soudní náměstí. Když ji spatřil za stolem, s plavými vlasy trochu pocuchanými, jak dává sekretářce pokyny o nějakých papírech, které právě dodiktovala, udělala na něho ještě větší dojem. Tahle drobná, ale hezky rostlá mladá žena mu svým přístupem k práci připomínala chirurga. Kromě toho je pohledná, říkal si pobaveně. Přitažlivé ženy nemají právo být tak schopné a věcné.

Poslala sekretářku pryč, otočila se ke Chrisovi a pronesla rázně: »Ach ano,« jako by byl jen další položkou na jejím přeplněném kalendáři.

Pak se trochu uvolnila a řekla: »Promiňte, Chrisi, ale to byl dneska zase den. Posaďte se.«

Když si sedl na koženou kancelářskou sedačku, vstala a zadívala se z okna otočená k němu zády. Mlčela. Chrisovi to připadalo hrozně dlouho, co tak stála a prostě se dívala z okna. »Laikovi se to bude těžko vysvětlovat,« řekla náhle.

Pobavilo ho, jak ho nazývá laikem, ale když se nad tím zamyslel, v oblasti práva opravdu laikem je.

»Každý právní spor klade určité nároky a přináší určité komplikace.« Odmlčela se. »A stojí něco i emocionálně.«

Vážnost jejího chování vzbudila v Chrisovi stejnou depresi, jakou pocítil, když před necelou hodinou odcházel z nemocnice.

»Neodborný postup v medicíně znamená vyslovit pochybnosti o člověku v té oblasti jeho života, které si zvlášť cení – v oblasti jeho profese,« pokračovala Laura.

Její modré oči se na něho soustředěně upíraly. »Jestli porota rozhodne, že jste vinen, ovlivní to celý váš názor na život i vaše povolání. Člověk, který čelí takovému obvinění, snadno propadne emocím. Proto jsem s vámi chtěla mluvit, než se vydáme přes náměstí do Parkinsovy kanceláře.«

Laura se odmlčela a pak pokračovala: »Nemůžete, nesmíte se rozčilit, ať vás budou při tomhle předběžném výslechu provokovat čímkoli. Ať vás nařknou z čehokoli, ať se vás jakkoli ptají, ať nadhodí jakékoli zlovolné závěry, musíte se obrnit a odpovídat na otázky přímo, jak nejlíp umíte. Nic bez vyzvání neříkejte. Nepřete se. Jste jenom svědek. Nevystupujte z té role. Říkám to jasně?«

V té chvíli byla Laura advokátkou, mentorkou a matkou zároveň, varovala svého chlapce, že se musí dobře chovat. Neubránil se úsměvu a řekl: »Ano, máti, je to naprosto jasné.«

Laura se rozčilila: »A to je další věc! K tomuhle sporu nemůžete přistupovat jako k prameni pobavení. I když jsme sami. Takovou zábavu trpět nebudu. Je vám nebezpečná. A mě pokořuje. To si tedy nechte!«

Chrise napadlo, že v tom krátkém okamžiku sama poněkud propadla citu a zadala si. Ona si to také uvědomila. Uklidnila se a řekla: »Tak se můžem vydat přes to náměstí. Nezapomínejte, co jsem vám řekla.«

Vzala si šedé střízlivé sako, které viselo na háčku na vnitřní straně dveří, a oblékla si je. Když jí Chris do něho pomáhal, zachytil svěží čistou vůni jejího parfému. Naprosto ženskou. Kdyby mu to nepověděl parfém, připomněla by mu to křivka jejích prsou, když se ztrácela v tom střízlivém saku.

Teď však je čekalo vážné a možná nebezpečné jednání.

Kapitola desátá

Místnosti advokátní kanceláře Parkins, Sears a Wadleigh působily impozantním dojmem. Na vysokých, ořechem vykládaných dvoukřídlových dveřích, které vedly do velké čekárny, byla na zlaté tabulce uvedena jména čtrnácti starších společníků kanceláře. Pod oddělující linkou a menšími zlatými písmeny byl seznam mladších spolupracovníků, příliš početný, aby je člověk hned spočítal. Parkins, Sears a Wadleigh nikdy nevstupovali do boje s nedostatečně početným mužstvem.

Paul Crabtree, který byl zjednán, aby zastupoval pojišťovnu, a James Spalding z Wallerovy advokátní kanceláře, zastupující nemocnici, už na Chrise a Lauru čekali, když vešli. Crabtree, vysoký, štíhlý člověk, usměvavý a s hlubokým teplým hlasem, předstíral potěšení, že se s nimi setkává. Ve skutečnosti si dělal stejně jako Laura starosti, jakým dojmem zapůsobí jejich klíčový svědek. Z dlouhé zkušenosti věděl, že osud celého sporu občas rozhodne několik ostrých, předběžných výslechů před procesem. V neformální atmosféře kanceláře mívají svědci jaksi sklon k tomu, že jsou méně opatrní, než bývají v soudní síni. Viděl už lékaře učinit v předběžném vyšetřování doznání, která byla osudná pro veškerá jejich svědectví u soudu. Bylo to jako splnit závazek z otevřených karet proti nejlepší možné obraně v bridži. Anebo když v šachovém utkání vzdá hráč hru po prvních třech tazích. A tak třebaže Crabtree pozdravil Chrise docela vřele, skutečným záměrem advokáta bylo prověřit, jakou cenu má pro obranu žalovaných. Později podá pojišťovně zprávu, jakou mají podle jeho objektivního názoru šanci.

James Spalding, který tu měl ochraňovat zájmy nemocnice, působil rezervovaně a příjemně. Byl to jeden z těch mužů, kteří, když přijde čas na podání ruky, jsou vždycky nějak zaměstnáni svou dýmkou a váčkem tabáku. Zrovna se tím zabýval, když se zdravil s Chrisem. Jeho postoj odrážela jeho zdvořilá, rezervovaná, neutrální slova: »A, pan doktor.«

Chris z nich měl divný pocit. Tento právník, jehož zájmy by měly být totožné s jeho, se choval příliš odtažitě. Jenže Spalding stejně jako Laura, připomněl si Chris, hraje při tomto jednání jen roli pozorovatele. Crabtree je jediný advokát oprávněný ho zastupovat. Oba další mohou být pouze poradci.

Všechny čtyři je uvedli do konferenční síně B. Když jim sluha otevřel dveře, Chris užasl nad dlouhým stolem, kolem kterého by se pohodlně vešlo na čtyřicet lidí. Jestliže tohle je konferenční síň B, říkal si Chris, pak konferenční síň A musí být velká jako Reynoldsovo umělecké středisko.

Ti čtyři se v obrovské síni úplně ztráceli. Za chvíli přišli dva další advokáti. Arthur Gross, vysoký šedovlasý muž s vyváženým, ale nic neříkajícím úsměvem. Se všemi dokola si potřásl rukou, zastavil se na okamžik, jen když podával ruku Chrisovi: »Aha, doktor Grant.«

Cross představil Williama Heinfeldena, který zřejmě měl vést výslech, protože nesl fascikl a žluté desky s otázkami. Heinfelden byl člověk středního vzrůstu, s širokými rameny připomínajícími dny jeho fotbalové slávy na jedné středozápadní univerzitě. Čekali jenom chvilku, než se objevila zapisovatelka. Zatímco se usazovala u stroje, Cross přívětivě poznamenal: »Dneska je pomalu horší dostat doktora do kanceláře než do domu.«

Chtěl si tak zavtipkovat na to, že se Chris trochu opozdil, jenže Chrise to nepobavilo.

»Před pětačtyřiceti minutami jsem byl ještě na sále,“ odsekl.

Lauru by víc potěšilo, kdyby neodpověděl, protože odhadla, že Heinfelden si teď uvědomil, jak je ten lékař popudlivý. Chris si sám uvědomil, že se dopustil jedné věci, před kterou ho Laura varovala. Umínil si, že jak se dostanou k rozhodujícím otázkám, bude se plně ovládat.

Seřadili se u stolu jako dvě mužstva při utkání. Laura, Chris, Crabtree a Spalding na jedné straně. Cross a Heinfelden přímo proti nim. Zapisovatelka seděla na konci stolu, jako by – alespoň ona – byla neutrální. Cross pokynul zapisovatelce, která zaznamenala přísahu. Když bylo po tom, Cross se opřel a předal slovo Heinfeldenovi. Cross sám bude nadále pouze pozorovatelem. Stejně jako Crabtree přišel, aby ohodnotil silná a slabá místa sporu.

Laura seděla po boku Chrise a v duchu se modlila, aby držel svůj temperament na uzdě.

První Heinfeldenovy otázky byly zcela běžné, neškodné – jak se Chris jmenuje celým jménem, kde bydlí, jaké má školy, kde studoval medicínu. Při zjišťování těchto údajů advokát rovněž zjistil, že Chris si za studií na střední škole vydělával různými příležitostnými pracemi, počínaje prodejem párků na baseballovém hřišti po doručovatelskou službu u jednoho květináře. Studium v koleji si financoval podobně vlastní prací, třebaže měl zaměstnání zajímavější a lépe placená. Vydělal si dost na učebnice a školné, a dokonce dost i na pohřeb svého otce, když zemřel.

Studium medicíny bylo snadnější. Bylo mu uděleno stipendium dvěma univerzitami a on si vybral tu, která byla blíže domova, protože věděl, že matka otce dlouho nepřežije. Chris vždycky věřil, že zůstávala naživu, jenom aby se starala o otce a o něho. Jakmile otec zemřel a Chris prokázal, že je soběstačný, Mary Grantovou už nic k životu nevázalo. Zemřela podle lékařské zprávy na selhání srdce, ale ve skutečnosti ze ztráty vůle žít dál. Během úvodní části výslechu mohl být Heinfelden klidně Chrisovým vlastním advokátem, tak starostlivě totiž zjišťoval detaily o jeho původu. Ani Laura, ani Spalding neshledávali nutné protestovat a za chvíli jim Heinfeldenovy otázky připadaly, jako by vůbec neměly žádný cíl. A to do té míry, že si Laura uvědomila, jak je z toho čím dál víc nervózní. Heinfelden není ani nezkušený, ani neschopný. Musí mít nějaký důvod pro tenhle zdlouhavý přístup.

Nakonec se dostal na téma Chrisovy vědecké práce a na jeho publikované studie. Měl Chris mimořádný zájem o oblast mozkově poškozených dětí? Všech mozkových poškození u dětí? Anebo jen o speciální skupinu?

»Řekněte mi, pane doktore, co vás vedlo k tomu, že jste se začal zajímat o zpomalený mozkový vývoj u nedostatečně vyživovaných dětí?«

»Po pravdě řečeno nevím.«

»Mohla by to být vaše vlastní minulost? Mám na mysli to, zda jako člověk, který pochází z chudého prostředí, cítíte zvláštní spřízněnost s těmi dětmi?«

»Nevím. Možná.«

V tomto okamžiku se Laura předklonila a ostře pohlédla na Paula Crabtreeho. Crabtree si odkašlal a řekl tiše, ale pevně: »Mimo protokol…«

Heinfelden se na něho přes stůl nevinně podíval. »Není něco v pořádku?«

»Značná část této svědecké výpovědi je myslím irelevantní. Zdlouhavá. K ničemu nevede. Nechápu, jaký vztah mají studie doktora Granta k tomuto sporu. A nesouhlasím, aby odpovídal na jakékoli další otázky tohoto druhu.«

»I na ty, které by se ukázaly být věcnými?« zeptal se Heinfelden.

»Pokud máte věcné otázky, tak je vyslovte!« reagoval Crabtree netrpělivě.

Heinfelden se usmál, obrátil se znovu na Chrise a zeptal se: »Pane doktore, označil byste léčbu, o kterou jde v tomto soudním sporu, za záležitost lékařovy úvahy?«

»Každá léčba závisí na lékařově úvaze. Funkcí lékaře je zhodnotit pacientův stav a použít terapii, která se podle jeho soudu zdá nejvhodnější,« odpověděl Chris.

Laura vedle něho poposedla, a on si uvědomil, že odpověděl víc, než bylo třeba.

Hned toho začal litovat, protože Heinfelden se zeptal: »Lékařův úsudek je neobyčejně subjektivní, viďte? Myslím tím, že dva lékaři, kteří shledají stejnou skupinu symptomů, se mohou lišit v názoru, jakou léčbu aplikovat.«

»Ano,« odpověděl Chris, rozhodnut nepoužít žádných nepatřičných slov.

»Proč, pane doktore?«

»Proč?«

»Ano, proč dva lékaři za stejných okolností předpisují různé formy terapie?«

»Těch důvodů může být mnoho.«

»Jako?« naléhal Heinfelden.

»Různé zkušenosti. Jeden lékař má úspěch s určitou formou terapie nebo s určitým lékem a má v ně důvěru. Zkušenost druhého lékaře se může trochu lišit, může dávat přednost jinému léku anebo jiné terapii.«

»Takže to závisí na lékařově osobní zkušenosti.«

»Ano, můžete to tak říci.«

»Nejde o to, zda to tak mohu říci, otázka zní, zda byste to tak řekl vy?« pokračoval Heinfelden.

»Ano,« připustil Chris.

»Když hovoříme o lékařově dosavadní zkušenosti, máte na mysli jenom jeho lékařské zkušenosti?«

»Ano,« řekl Chris pevně. »Jaké jiné zkušenosti by ovlivnily lékaře?«

»Zajímavá otázka,« řekl Heinfelden a naklonil se trochu blíž nad stůl. »Jaké jiné zkušenosti by ovlivnily lékařův úsudek?«

Laura se podívala na Crabtreeho, který řekl: »Je tohle předběžný výslech před procesem, anebo diskuse o lékařské motivaci? Jestli vám jde o něco konkrétního, tak to řekněte. Jestli ne, skončeme pro dnešek. Ačkoli vás varuju, že vám pana doktora nepředvedeme, kdykoli si vy pánové lusknete prsty. Vlastně když uvážíme všechny otázky, které tu padly, myslím, že žádný soudce by vám nechtěl povolit další provádění výslechu.«

»Ještě jsme dnes neskončili,« odpověděl Heinfelden a znovu se obrátil ke Chrisovi. »Pane doktore, měl jste tenkrát možnost nějakého jiného léčebného postupu, když jste se rozhodl použít u malého Simpsona fototerapie?«

»Ano.«

»Jako například?« zeptal se Heinfelden, jako by už v té věci nebyl předem informován.

»Bývalo by šlo provést výměnnou transfúzi.«

»Ale vy jste si tento způsob nezvolil?«

»Ne.«

»Proč?« vyptával se dál Heinfelden.

»Podle mého soudu stav neospravedlňoval průvodní riziko,« řekl Chris.

»Jaké riziko?«

»Mimo jiné riziko infekce.«

»A jaká další?«

»Je to zdlouhavá procedura. Podle mého soudu novorozenci mohlo prospět víc, když jsme přistoupili k fototerapii. Určitě do té doby, než přijdou výsledky testů z laboratoře.«

»To se ve stejnou dobu prováděly testy?« zeptal se Heinfelden a výborně předstíral, že ho to překvapuje.

»Když se novorozenec dostane na intenzívní péči s výrazně patrnou žloutenkou, první, co musíme udělat, je určit příčinu. Posílal jsem do laboratoře krevní vzorek, aby se zjistilo, zda žloutenka není následkem sepse. Nebo ABO inkompatibility. V tomto případě to bylo způsobeno Rh inkompatibilitou,« vysvětloval Chris.

»A během té doby jste dítě dal zatím jenom do inkubátoru a nechal na ně dopadat fluoreskující světlo?« zeptal se Heinfelden a pokoušel se tou otázkou minimalizovat tuto léčbu a její eventuální výsledky.

Laura už v duchu viděla, jak by taková otázka ovlivnila porotu laiků.

»Ne,« řekl Chris s rostoucím odporem. »Začal jsem se zavedením nitrožilní kanyly, abychom dítě mohli živit a podávat mu antibiotika. Pokud by šlo o sepsi, chtěl jsem ji léčit hned.«

»Aha.« Na Heinfeldena to zřejmě zapůsobilo. »A zároveň jste je vystavili tomu fluoreskujícímu světlu?«

»Ano,« řekl Chris.

»Ale nedělali jste tomu dítěti výměnnou transfúzi?«

»Ne.«

»Proč?«

»To jsem vysvětlil,« odpověděl Chris už trochu netrpělivě. »Podle mého názoru fototerapie byla nejlepším a nejbezpečnějším způsobem léčby.«

»Z hlediska konečného výsledku to stále ještě tvrdíte?« zeptal se Heinfelden.

»Ano.«

»Třebaže by jiní lékaři v tomto případě možná postupovali jinak?« dorážel.

»Já jsem byl tenkrát pověřen léčbou. Ten novorozenec byl mým pacientem. Rozhodl jsem se, že fototerapie je odpovídající léčbou. A měl jsem pravdu.«

»Ano?« zeptal se Heinfelden.

»Vysoký bilirubin začal klesat. Ne prudce, ale klesal. Fototerapie zastavila a zvrátila vzestup.«

»A to bylo oprávněním vaší léčby?« zeptal se Heinfelden.

»Problémem je vysoký bilirubin. Když ho srazíte na neškodnou hladinu, pak je léčba úspěšná,« řekl Chris.

»Ale jestli ho nesrazíte včas, abyste se vyhnuli komplikacím… například poškození mozku… řekl byste pak, že byla léčba úspěšná?«

» Vznášíme proti té otázce protest,« řekl Crabtree rychle.

Heinfelden přikývl, ne že by přiznával porážku, ale že dočasně přijímá Crabtreeho protest. Couvl, a zřejmě aby získal další čas, se zeptal: »Říkal jste, že rozhodnutí lékaře o tom, co je nejžádoucnějším způsobem léčby, je osobní záležitostí.«

»Neřekl jsem osobní. To je vaše slovo,« připomněl Chris.

»Tedy je to přinejmenším profesionální rozhodnutí, ke kterému dospěje na základě osobní zkušenosti?«

»Profesionální zkušeností,« opravil ho Chris.

»Ale přesto pro toho doktora osobní, jelikož různí lékaři mohou použít různých způsobů za stejných konkrétních okolností. Ne?«

Chris přikývl.

»Potřebujeme odpověď, pane doktore!«

»Ano,« řekl Chris.

»Čili ať už to označíme slovem „osobní“ anebo „profesionální“, závisí to na rozhodnutí každého lékaře. A na tom, co ho motivuje k takovému rozhodnutí.«

»Protestujeme!« ozval se hlasitě Crabtree.

»Považujeme to za velice závažné a podstatné pro tento případ. A hodláme žádat, aby soudce v této věci rozhodl, než přikročíme dále!«

Heinfelden přestal předstírat jakoukoli přívětivost.

Crabtree se odšoupl od stolu a vstal. »Nezabýváme se osobními pocity. Jedinou otázkou je, zda žalovaný použil uznávané metody léčby, a to na patřičné profesionální úrovni. Všechno ostatní je irelevantní!«

»Můžeme to prozatím nechat stranou,« připustil nakonec Heinfelden. »Dovolíte, abychom přistoupili k dalšímu bodu?«

»Doufám, že k něčemu relevantnějšímu,« odpálil mu Crabtree.

»Domnívám se, že ano,« řekl Heinfelden jakoby nic, ale přece v tom zněla hrozba.

»Pane doktore, ta fototerapie není prosta rizika, že ano?«

Chris se podíval na Lauru, která mu pokynula, ať odpoví.

»V tom smyslu, že žádná terapie není prosta rizika. Jenže riziko je tak minimální, že prakticky neexistuje.«

»Je možné, že užití fototerapie může zabránit správnému růstu novorozencovy hlavičky?« zeptal se Heinfelden zčistajasna.

»O tom se psalo ve starších pracech, ale od té doby to bylo vyvráceno,« řekl Chris přímo.

»Ale přece jen byly takové případy zaznamenány?« držel se otázky Heinfelden.

»Byly,« připustil Chris. »Ale tato zjištění byla vyvrácena.«

»Proto jste o tom Johnu Reynoldsovi nic neřekl?« zeptal se Heinfelden.

»Řekl jsem mu o tom!« nesouhlasil Chris.

»Víte to jistě?«

»Ano, vím to jistě! Šli jsme do mé kanceláře a tam jsem mu tu terapii v celé šíři vysvětlil.«

»I rizika?« přerušil ho Heinfelden.

»Nezmínil jsem se o tom nálezu, týkajícím se velikosti hlavy, protože to se ukázalo jako neplatné,« musel Chris připustit.

»Ale o všem ostatním jste mu řekl?«

»O všem podstatném. Chtěl jsem ho uklidnit,« řekl Chris. »Dělal si přirozeně velké starosti. Ostatně ten novorozenec byl jeho jediným mužským dědicem.«

»Zdůraznil to, že ano?«

»Zdůrazňoval prakticky jenom to!« odsekl mu Chris.

»Takže jste plně vyložil fakta toho konkrétního případu…«

»Nakolik jsem v té době ta fakta znal,« řekl Chris.

»Pane doktore, když jste právě řekl „Nakolik jsem v té době ta fakta znal“, co jste tím myslel?«

»Poslal jsem vzorky krve do laboratoře na analýzu. V té chvíli jsem nevěděl, zda jde o sepsi či ne. Ani kolik přesně dělá bilirubin. Ani jestli je Coombsův test správný. Nedůvěřoval jsem zprávě z polikliniky. Chtěl jsem, aby naše vlastní laboratoř všechno ověřila.«

»Takže jste s Johnem Reynoldsem hovořil v době, kdy jste čekal, než se vám vrátí analýzy.«

»Ano,« odpověděl Chris. »Jakmile jsem zahájil bezprostřední léčení – to je antibiotika, intravenózní výživa, fototerapie – potom byl čas na to, abych si mohl zdlouha popovídat s panem Reynoldsem.«

»To je ono, přesně,« zvolal Heinfelden.

Chris, Laura, Crabtree a Spalding – všichni napjatě strnuli.

» Řekněte mi, pane doktore,« pokračoval Heinfelden, »vysvětlil jste cokoli z toho Johnu Reynoldsovi, než jste ty kroky učinil?«

»Na to nebyl čas,« snažil se vysvětlit Chris.

»Nebyl čas?« uvažoval Heinfelden.

»Ten novorozenec měl zjevně žloutenku. Bylo třeba ihned začít s léčbou,« Chris již nedokázal krotit svou netrpělivost.

Laura se dotkla jeho paže, aby ho uklidnila. Gesto neuniklo Heinfeldenově pozornosti, třebaže se zdálo, že si prohlíží své poznámky.

»Pane doktore Grante,« řekl, »prve jste nám v tomto výslechu řekl, že je možné, aby se dva lékaři stejných odborných znalostí a samozřejmě stejně pozitivně motivovaní lišili v tom, jakého léčebného postupu v jakémkoli daném případě použít.«

»Ano,« souhlasil Chris opatrně.

»V tomto případě, jak tomu rozumím, šlo o volbu mezi fototerapií a výměnnou transfúzí. Je tomu tak?«

»Ano,« připustil Chris.

»Napadlo vás při takovém rozhodování, že byste přivolal dalšího lékaře a zeptal se ho na jeho názor v tomto případě?« otázal se najednou Heinfelden.

Chris zaváhal a pak řekl: »Ne, to mi nenapadlo.«

»Pane doktore, byla tu nějaká možnost, že by jiný lékař, stejně dobře kvalifikovaný, nebo možná ještě lépe kvalifikovaný než vy, mohl rozhodnout, že by řešením byla spíš transfúze než fototerapie?«

»Jak jsem řekl, vždycky je možnost, že se dva lékaři v konkrétním případě mohou rozcházet,« připustil Chris.

»Je například možné, že by se pak doktor Sobol rozhodl pro výměnnou transfúzi?«

»O tom bych pochyboval,« řekl Chris a jeho netrpělivost zase narůstala.

»Pochybujete, že by se byl rozhodl pro transfúzi? Anebo že by bylo možné, že by se byl rozhodl pro transfúzi,« sledoval svoje Heinfelden.

»Pochybuji, že by byl v tom případě předepsal transfúzi,« řekl Chris.

»Což znamená, že si ani v nejmenším nedovedete představit, že by byl předepsal transfúzi?«

»To bych řekl,« Chrisovi se čím dál víc příčila Heinfeldenova sémantická hra.

»Pane doktore, viděl jste vůbec někdy doktora Sobola, že by předepsal výměnnou transfúzi?« zeptal se Heinfelden mírně.

»Samozřejmě, že ano,« odpověděl Chris. »Všichni pediatři příležitostně ordinují transfúzi, když to stav pacienta vyžaduje!«

»Takže když jste řekl, že pochybujete, že by doktor Sobol předepsal transfúzi, tak jste jen hádal. Jelikož se k tomuto postupu v jiných případech uchýlil, jak jste sám připustil.«

»Podívejte se, snažím se odpovídat na vaše otázky. Ale vy si hrajete na hádanky!« vybuchl Chris.

»Chci jen stejně jako vy, aby mně bylo rozuměno, pane doktore. Viděl jste doktora Sobola předepisovat transfúzi v řadě případů, ale předpokládal jste, že by ji nepředepsal v tomto konkrétním případě. Je to tak správně?« zeptal se Heinfelden puntičkářsky.

Chris zaváhal, snažil se zvážit, zda ho tu chytá do pasti. Nakonec řekl: »Ano, tak je to správně.«

»Na jakém podkladě jste dospěl k tomuto závěru?« zeptal se Heinfelden.

»Podle stavu novorozence, výsledků testů, celkové situace,« řekl Chris zjevně podrážděn.

Laura by byla ráda zasáhla, ale Crabtree nereagoval na její znamení, anebo si ho nevšiml. Heinfelden pokračoval.

»Jinými slovy, pane doktore, dospěl jste k závěru, že doktor Sobol souhlasí s tím, že fototerapie je jediným a správným léčebným postupem v tomto případě.«

»Doktor Sobol o tom nerozhodoval. Pacient byl předán mně. Odpovědnost jsem nesl já. Jednal jsem podle svého zhodnocení situace,« řekl Chris.

»Aha, chápu. Takže jste byl rozhodnut sám zhodnotit situaci, sám stanovit diagnózu, uplatnit svou vlastní metodu léčení bez ohledu na názory nějakého dalšího lékaře?«

»To jsem neřekl!« osopil se naštvaně Chris.

»Lituji, jestli jsem vám nerozuměl. Můžete mi říci, v čem jsem vaše slova zkreslil?«

»Snažil jste se naznačit, že jsem si tvrdohlavě umanul tento léčebný postup, a tak tomu nebylo!« vybuchl Chris. »Dělal jsem, co jsem považoval v té situaci za nejlepší, a nemyslím, že bylo třeba hledat druhý názor.«

»Aha, chápu,« Heinfelden předstíral náhlé osvícení. »Takže jste nepovažoval za nutné anebo žádoucí zjišťovat druhý názor.«

»V dané situaci ne.«

»Nechtěl jste, aby někdo zvrátil váš postup, je to tak?«

»Nebyl důvod, proč bych čekal, že někdo můj postup zvrátí,« rozkřikl se Chris.

»Je-li tomu skutečně tak, pane doktore, nebylo by profesionálně správnější zvednout telefon a konzultovat své rozhodnutí s doktorem Sobolem, než udělat tak závažné rozhodnutí sám?« pronesl Heinfelden kousavě. Když Chris hned neodpovídal, advokát pokračoval: »Anebo by to znamenalo žádat příliš mnoho od domýšlivého mladého muže, který si je natolik jistý, že má vždycky pravdu, že by se nesnížil k tomu, aby se zeptal na názor zkušenějšího?«

»Protestuji!« zasáhl Crabtree.

»Jděte s tím k čertu!« vybuchl Chris a vstal. »Chci na tu otázku odpovědět!«

Dřív než ho mohl někdo zarazit, řekl: »Domýšlivost s tím nemá co dělat! Ale jestli máte nějakou zkušenost a svou práci znáte, neběháte si ověřit svůj názor pokaždé, když se musíte rozhodnout. Jestli ano, pak jste teda ubohý lékař.«

Laura zbledla. Crabtree netrpělivě, poraženě vydechl.

»Pane doktore,« zeptal se Heinfelden mírně, »nevíte, že opomenutí konzultovat s jinými lékaři může být za jistých okolností považováno za neodborný postup?«

Přitom se Heinfelden a Cross na sebe podívali a Cross řekl: »Tento výslech se prozatím končí. Možná že se rozhodneme zavolat pana doktora znovu později.«

Když vyšli na ulici, Crabtree a Spalding zřejmě spěchali co nejdřív se rozloučit. Laura je zadržela slovy: »Pánové, myslím, že bychom si to měli probrat společně.«

Dala jim najevo, že tuší, co mají na mysli, a neměla v úmyslu se s tím smířit. Crabtree se chtěl vymluvit na další práci, ale Spalding řekl: »Ano, asi bychom se měli sejít. Pojďme naproti ke mně do kanceláře.«

Wallerova advokátní kancelář, v níž byl Spalding společníkem, sídlila v další z těch vysokých kancelářských budov z ocele a skla, které se staly v americkém obchodním světě běžnou normou. Chrisovi napadlo, že právníci jsou uzavřeni ve skleněných inkubátorech jako novorozenci na intenzívní péči.

Dřív než kdokoli promluvil, Chris Grant se obvinil sám.

»Stalo se. Přes všechny rady jsem se rozčilil a řekl víc, než měl.« Prudce si sedl do měkkého koženého křesla, unaveně a zoufale povzdechl.

Uplynula dlouhá minuta, než Crabtree řekl: »No, pane doktore, řekněme jen, že jste své při nepomohl. Ani naší.«

»Je mi to líto,« řekl Chris.

»Naštěstí se do toho nepustili zas tak zhluboka či na správných místech,« Spalding se snažil na to podívat z lepší stránky. »Odteďka můžeme doktora Granta ochránit tím, že má moc práce a že se už podrobil výslechu. Jestliže svou příležitost nevyužili, je to jejich chyba, a ne naše. Nemůžeme odvádět pana doktora od jeho lékařských povinností, abychom je uspokojili, když si zamanou. Tím ho aspoň před nimi uchráníme až do soudu.«

Laura mlčky uvažovala. Oba advokáti se už zřejmě chystali odejít, když se vážným hlasem ozvala: »Domnívám se, pánové, že náš problém může být rozsáhlejší, než si myslíte.«

»Jak to?« chtěl vědět Crabtree.

»Sám jste to řekl,« zdůraznila Laura. »Nevyužili své možnosti, jak mohli. Proč? Protože nemají dost zkušeností? Z neschopnosti? Z ledabylosti? To pochybuju. Tahle advokátní kancelář ne. Myslím, že z jejich hlediska byl ten výslech mimořádně úspěšný. Zjistili si, jaký je Grant jako svědek.«

Chris pocítil příliv odporu, ale Laura hovořila dál. »Grant se snadno vzruší. Když se mu oponuje ve sféře jeho profesionálních názorů, snadno se utrhne. Jako svědek je zranitelný tím, že rád poskytne víc informací, než je třeba.«

»Nikdy dřív jsem něco takového nedělal,« řekl Chris naštvaně. »Můžu se učit.«

Laura se k němu ostře obrátila. »Jednu věc se lidi nikdy nenaučí, pane doktore. Ovládat svoje emoce. Buď to umějí, nebo ne.«

Vyřídila tak Chrise a obrátila se znovu ke Crabtreemu. »Myslím, že ulovili jednu věc navíc.«

»Myslíte?« řekl Crabtree s pocitem, že se útočí na jeho vlastní profesionální zkušenost.

Laura se usmála. »Lékaři zřejmě nejsou jedinými nedůtklivými profesionály.« Crabtree zrudl. »Řekla bych, že co nevidět se nám předloží nový a dodatečný důvod k žalobě.«

»A to?« zeptal se Spalding.

»Opomenulo se získání souhlasu po poučení.«

»Při léčbě, jako je fototerapie? Směšné!« vyjádřil se pohrdavě Crabtree.

Chris trochu zachmuřeně připustil: »Vím, že existují nemocnice, není jich mnoho, ale přece jen takové jsou, v nichž je zavedenou praxí obdržet souhlas před použitím fototerapie.«

»Proč jste nám to sakra neřekl předem?« Crabtree Chrise probodl pohledem.

»Je to tak neobvyklé,« snažil se mu Chris vysvětlit.

Crabtree se obrátil a zaútočil na Lauru: »O čem se to bavíte se svým klientem na konzultacích? Jak vám takováhle věc mohla uklouznout?«

Laura se Crabtreem nenechala nijak zastrašit a zeptala se: »Jak to, že vám něco jako ta jejich strategie dnes uniklo?«

»Co tím myslíte?«

»Že se možná v tom nehrabali do takové hloubky, protože nechtěli vyzradit směr budoucího křížového výslechu. Patrně si to šetří pro svého advokáta, který u soudu povede žalobu, aby doktor Grant nevěděl, co ho čeká. Ať už to v pozadí diriguje kdokoli, patrně chtěl, aby dnešní výslech byl veden právě takhle.«

»Kdo že co diriguje?« reagoval překvapeně Spalding.

»Můžete hádat,« vyzvala je Laura.

Crabtree a Spalding promluvili oba zároveň: »Harry Franklyn.«

»Vsadila bych na to všechno, co mám,« řekla Laura. Prudce si gestem ruky přivolala Chrise. Chystala se odejít a chtěla, aby její klient odešel s ní.

Koncem týdne se první předpověď Laury Wintersové splnila. Advokátní kancelář Parkins, Sears a Wadleigh požádala o dovolení, aby mohla doplnit žalobu o nový žalobní důvod, to jest o opomenutí získání souhlasu po poučení. Soudce Bannon, do jehož rukou byl případ předán, doplnění připustil.

Zůstávalo jen otázkou, zda i její druhá předpověď bude správná. Objeví se Harry Franklyn v této soudní při jako advokát, který povede žalobu?

Kapitola jedenáctá

Chris Grant procházel chodbou oddělení kolem ambulantních pacientek, z nichž většina byly matky, které v posledních dvou dnech porodily. Pacientka, za kterou Chris šel, byla dosud upoutána na lůžko. Protože porodila předčasně, velmi bolestivě a těžce, musela dosud být živena intravenózně. Chris se šel na ni podívat, protože její dítě dosud zápasilo o život v inkubátoru na intenzívní péči novorozenců. Chtěl z té ženy dostat co nejvíce o jejím dosavadním životě, co by mohlo mít nějaký vztah ke stavu dítěte.

Žena ležela v jednom z malých soukromých pokojů vyhrazených vážným případům. Dveře byly dokořán, aby sestry o ní měly přehled, když chodily kolem. Chris nahlédl dovnitř, zda nespí. Vypadala, že ano, ale pak vycítila, že je někdo v pokoji. Ustrašeně otevřela oči a zadívala se na neznámou tvář.

»Paní Melendezová?« zeptal se tiše Chris.

V ženině tváři se objevilo napětí. Nakonec přikývla a Chris zvedl teplotku, která visela v nohách postele. Na první pohled si všiml, že má stále teplotu přes 38,5 °C. Ostatní důležité životní funkce byly skoro normální, takže nevyžadovaly žádnou velkou pozornost.

»Cítím se dobře,« ozvala se sama, s nadějí, že bude mít dál klid.

»To je dobře,« řekl Chris a přistoupil blíž. »Paní Melendezová, jsem lékař vašeho děťátka.«

Pomalu se k němu otočila. »Je nemocný?«

»Je moc nemocný,« připustil Chris. »Ale děláme pro něho všechno, co můžeme.«

Neurčitě přikývla.

»Paní Melendezová, máme pár otázek. Pokud se upamatujete, odpovězte mi. Pokud ne, nedělejte si s tím starosti.«

V její tváři se znovu objevilo napětí, bylo vidět, že je opatrná, na stráži.

»Paní Melendezová, měla jste nějaké potíže u jiných porodů?«

Zdálo se, že nerozumí.

»Podle záznamů je tohle vaše páté dítě. Měla jste nějaké potíže s některým z těch prvních čtyř?«

Zaváhala, a tak dodal, aby jí pomohl soustředit se: »Při tom prvním, měla jste nějaké potíže při porodu?«

»Ne,« řekla nakonec.

»Bylo donošené, plných devět měsíců?«

Přikývla.

»A porod byl normální? Lékař neměl žádné potíže?«

Zavrtěla hlavou.

»A co druhé?«

Znovu zavrtěla hlavou. A stejně o třetím a o čtvrtém.

»Ale tentokrát potíže byly. A dítě se narodilo dřív než po devíti měsících,« konstatoval Chris tiše.

Chabě přikývla, jako by jí to působilo velkou bolest.

»Paní Melendezová, dělala jste během těhotenství, zvláště v prvních měsících, něco jiného než při předchozích těhotenstvích?«

»Ne. Pořád pracuju. Potom přijdu domů. Uklidím, uvařím. Postarám se o děti. Člověk je přece musí vést v čistotě. A pak škola. Musíte je posílat do školy.«

Jakmile mluvila v delších větách, cizí přízvuk byl výraznější.

»Paní Melendezová, když už má žena několik bebes, dvě, tři, čtyři, neměla by už mít takové potíže, jako jste měla vy. A dítě by se nemělo narodit dříve. Mohla byste si vzpomenout na něco, co se stalo tentokrát jinak?«

Odvrátila se, aby uhnula jeho očím.

»Ať je to cokoli, když mi to řeknete, může to pomoct vašemu maličkému,« vybízel ji Chris jemně. Zavrtěla hlavou.

»Brala jste nějaké pilulky?«

»Ne.«

»I když vám dal nějaké léky lékař, brala jste něco? Můžete mi to říct.«

Neodpovídala.

»Z vaší karty vidím, že žádné drogy neberete. Takže pokud to něco bylo, musel to být nějaký lék. Nějaké pilulky. Jaké?«

Zabořila tvář do polštáře, odtáhla se od Chrise co nejdál.

»Paní Melendezová, snažila jste se během prvních tří měsíců dítěte zbavit?« zeptal se Chris tiše.

Neodpověděla. Ani nedýchala.

»Ano?«

Aniž se na něho podívala, spustila mdlým nevýrazným hlasem. Vyslovovala slova nepřízvučně, s gramatickými chybami.

»Je tu César. Už je mu dvanáct. A on chodit do škola. Já mu říkat, ať dá pozor. „Partese bien,“ říkám, „cuidado!“ Myslím nechodit se špatnými chlapci. Nechodit se špatnými děvčaty. Chlapec ve dvanácti dost mladý na trable s děvčaty. Říkám mu, aby nic neukrad. Aby nic nedělal, jen chodit do školy a hrát míč.«

Zarazila se, jako by to byl konec její historie. Chris čekal.

»Ale César neposlouchat. Jeden den vidím, není jako jindy. Žádný hluk. Nechce přidat jídlo. Vždycky chce přidat. Ale teď ne. A pořád je venku, zvláště v noci. Začnu ho pozorovat. Jeden večer… jeden večer, to už jsem znova těhotná, zůstanu vzhůru, čekám. Nejde domů. Jdu dolů po schodech, bosá, nechci dělat hluk. Najdu ho s dvěma kluky pod schody. Vidím to. Hoří malá sirka. Vidím Césarův obličej. Jeden ten kluk drží nad sirkou lžíci. A pak vidím jehlu a už vím. Už vím.«

Chris naslouchal, jak tiše pláče.

»Začnu křičet. Prosím ho. Ale nic dobrý. On jen na mě řve. Je to moje chyba. Já ho nutím žít v tom všivým místě. Já ho nutím chodit do tý všivý školy. Všechno moje chyba.«

Pomalu se otočila a odvážila se na Chrise podívat. »Je to moje chyba? Dřu. Dělám, co můžu. Mám ještě tři. Co svedu? Dřu a starám se o čtyři niňitos.«

»A co váš manžel, paní Melendezová?« zeptal se Chris. »Nepomůže vám?«

»Odešel. Když jsem mu řekla, že bude ještě jedno dítě, tak on řekne ne. Dává vinu mně. Mám něco udělat. Říká, že to dál nesnese, a zmizí. Možná proto César…«

»Paní Melendezová, když vám to manžel řekl, udělala jste přece jen něco?«

»Jedna žena v práci. Měla nějaký pilulky. Povídala, že když vezmu ty pilulky, žádný dítě nebude.«

»A vy jste si je vzala?« řekl Chris. »Bylo vám po nich špatně?«

Přikývla.

»Dávila jste se, zvracela?«

Znovu přikývla.

»Ale dítě jste nepotratila. Dítě zůstalo.«

Nic nepopírala.

»Dělala jste ještě něco jiného?« zeptal se.

Zaváhala, pak přikývla.

»Co?«

Odmítla odpovědět.

»Snažila jste se sama si pomoct nějak jinak? Nějakým ostrým předmětem?«

Nakonec jen jednou kývla hlavou. Už to dál nerozváděl. K ničemu by to nebylo, kdyby z té usoužené ženy doloval ohavné podrobnosti. Věděl už dost, aby odhadl celý ten nešťastný problém, který ho čeká na intenzívní péči.

»S dítětem moc zlé?«

»Moc zlé,« řekl jemně.

»Moc zlé…,« opakovala po něm s bolestí. Byla tak evidentně nešťastná, že ji pohladil jemně po rameni. Aniž by se k němu otočila obličejem, chytila ho za ruku a pevně ji sevřela.

»Pane doktore, to děťátko, říkají mi, že je chlapec.«

»Ano.«

»Udělejte něco pro mě… nechte ho umřít.«

Bezděčně začal ruku odtahovat, ale sevřela ji ještě pevněji.

»Prosím vás, pane doktore!«

Chris mírně řekl: »Víte přece, že to udělat nemohu.«

»Je nemocnej, moc nemocnej. Sám to říkáte. Tak jen… tak jen ho nechte… to je všechno.« Dodala mdle: »Nechci, aby byl jako César… Já už nemůžu… Já nemůžu…«

»S tím si teď nedělejte starosti,« řekl Chris, ale neznělo to nijak přesvědčivě. »Uvidíme, co se dá dělat, později.«

Vycouval z místnosti, prchal před zvuky tichého pláče paní Melendezové, a vrátil se na intenzívní péči. Malý Melendez zápasil s dechem, třebaže měl k malému nosánku přilepenou kyslíkovou rourku a respirátor mu napomáhal v té základní funkci. Ošetřovatelka Chrisovi podala poslední laboratorní výsledky.

Mohl pokračovat v léčbě, napomáhat dítěti v pracném dýchání, pokusit se možná o operativní zákrok. Novorozenec nebyl na operaci dost silný, ale v kritické situaci lékař nemůže zavrhnout žádnou alternativu.

Chris uvažoval nad veškerými možnostmi, aniž si uvědomil, že někdo přišel a postavil se vedle něho. Byl to Sobol.

Mike, který byl o případu informován, sáhl po kartě. Zadíval se na zapsaná čísla, poznámky o medikaci a terapii a pak zase spustil kartu zpátky na místo.

»Mohl bys, Chrisi, na pár minut ke mně?«

»Samozřejmě, Miku.«

Obrátil se od isoletty a řekl sestře: »Budu v pracovně doktora Sobola. Kdyby se něco změnilo, dejte mi vědět. A kdyby se to stalo tak rychle, že byste mě nestačila sehnat, buďte tak laskavá a zajděte na porodnici, číslo dvacet sedm. Zajděte tam a oznamte to paní Melendezové.« Najednou si to však rozmyslil: »Ne, zavolejte mě. Řeknu jí to sám.«

Seděli v Sobolově pracovně. Mike sáhl po nezapálené lulce z šípkového dřeva, kterou stále ještě měl ve zvyku držet v ruce ve chvíli napětí. Chvíli mlčel. Chris předpokládal, že Mika trápí, jak má začít o věci, která Chrise samého trápila už celé týdny, a rozhodl se, že začne sám.

»Já to řeknu, Miku. Možná ještě líp než ty.«

»Jak to?« zeptal se Mike mírně překvapený.

»Uvědomuju si to déle než kdo jiný.«

»Uvědomuješ?« zeptal se Sobol teď už udiveně.

»Na tvém místě bych měl stejný pocit. V těch posledních týdnech jsem to nejlíp nezvládal.«

Sobol vytahoval dýmku z úst, aby mu odpověděl, ale Chris rovnou pokračoval: »Moje vědecká práce nepostupuje kupředu. A moje výuka, no, pokud se zdá, že to klape, tak jen proto, že se tam zabývám oblastí, kterou jsem už probíral dříve s jinými ročníky.«

Chris na chvíli zaváhal. Tentokrát se Mike nesnažil zasáhnout. Opřel se, naslouchal mu a popotahoval ze staré dýmky.

»Ale co se týče pacientů, Miku, vím, že tě to znepokojuje. A právem. Když dojde na to, určit diagnózu nebo předepsat léčebný postup, nejsem si dost jist. Každé rozhodnutí se mění v debatu. Ne o tom, jestli to je správná cesta, ale jestli je bezpečná. Jestli ji dokážu ospravedlnit.«

Chris vstal ze židle, začal přecházet a přitom pokračoval:

»Podívej, Miku, jestli se domníváš, že bych se měl vzdát svého místa, udělám to. Ale nechce se mi. Rád bych bojoval, ať mě to stojí co stojí – námahu, sebeobviňování.«

Zahleděl se na Mika a řekl tiše: »Prosím tě, Miku, dej mi tu příležitost.«

»Tak tohle se ti honí v hlavě celou tu dobu? Jsem rád, že jsi s tím konečně vyrukoval,« řekl Sobol.

»Udělám všechno podle toho, jak se rozhodneš, Miku, to přece víš. Pokud to bude pro tebe snadnější, předložím rezignaci.«

Sobol se opřel ve svém otáčecím křesle. »Chrisi, moje rozhodnutí, a právě jsi vyslovil souhlas, že se jím budeš řídit, je následující. Zůstaneš tady. Nebude to snadné. Budeš mít svoje pochybnosti. A výčitky. Ale budeš se držet. Rozhoduj se sám, ať je to sebesložitější! Mysli na sebe, to je přece přirozené. Ale i při těchto mimořádných nárocích na tvůj čas jsi pro mne dobrý lékař, takový, jaké chci mít mezi svými spolupracovníky.«

Chris se na něho upřeně díval.

Sobol pokračoval: »Samozřejmě že nemůžeš celou tu právní záležitost pustit z hlavy. Můžeš ale udělat jedno, přeze všechno si řekni: „Jsem lékař, mám svou práci a chci ji dělat.“ V žádném případě ti, Chrisi, nedovolím odejít, i kdybys chtěl. Ne kvůli tobě, ale kvůli nemocnici. Kvůli všem dalším, kteří budou muset čelit podobným tlakům v budoucnosti. Nedovolím ti, abys pro Reynoldse udělal to, k čemu se snažil přinutit správní radu. Jestli tě chce dostat pryč, bude se muset kvůli tomu poprat se mnou. A jestli se bude muset poprat taky s tebou, tím to pro mě všechno bude snadnější. Takže se nevzdávej.«

»A je to fair k mým pacientům?« zeptal se Chris.

»To nech na mně, abych rozhodl. Říkám ano, a kdyby jednou nastal čas, že bych si to rozmyslel, dám ti vědět.«

Chris Grant přikývl, protože věděl, že Sobol je hodný člověk, ale zároveň reálný. Nikdy by nepřipustil, aby jeho odborný názor ovlivnily osobní sympatie.

»Tak dobře,« souhlasil Chris. »Ale jestliže jsi se mnou nechtěl hovořit o mé rezignaci, o co ti šlo?«

Sobol se odmlčel a snažil si vzpomenout. Pak se mu to vybavilo. »Ano, už vím. Volal mě dnes advokát pojišťovny.«

»Crabtree?«

»Ano. Chtějí, abych se zítra taky dostavil na předběžný výslech.«

»To mě mrzí.«

»Ale jdi. Nevyčítal jsem ti to. Ty si to hned vyčítáš. Chtěl jsem ti říct jen dvě věci. Za prvé, převzal bys moji odpolední výuku?«

»Samozřejmě.«

»Za druhé se ti chci předem omluvit, jestli řeknu něco špatně. Snažili se mě dirigovat, co mám říkat, ale ty mě znáš. Nejsem žádný herec. Budu muset odpovídat, jak nejlíp to umím. Sakra, radši bych, kdyby to všechno nebylo nutné,« dodal.

Zazvonil telefon. Sobol zvedl sluchátko a hovořil už zase mírně. Předal sluchátko Chrisovi.

»To jste vy, pane doktore?« Chris poznal hlas ošetřovatelky. »Ten malý Melendez právě zemřel.«

»Hned tam přijdu.« Zavěsil. »Malý Melendez.«

»Snad si to nebudeš taky vyčítat?« zeptal se Sobol.

»Ne,« řekl Chris. »Ale jen si to zkontroluju. A potom půjdu za matkou.«

»To jsou těžké chvíle,« poznamenal Sobol soustrastně.

»V tomto případě ne,« řekl Chris a odešel.

Mike Sobol, doprovázený Laurou Wintersovou, se dostavil do advokátní kanceláře Parkins, Sears a Wadleigh ve dvě hodiny, jak byl instruován. Setkali se tam s Paulem Crabtreem a Jimem Spaldingem a byli ihned uvedeni do konferenční síně. Heinfelden byl tentokrát sám se svou zapisovatelkou.

Úvodní část výslechu proběhla rychle. Vyptal se na Mikův dosavadní život a pak se ho zeptal, co si myslí o fototerapii, o Chrisově práci, a co vedlo Mika k tomu, aby malého Simpsona svěřil do Chrisovy péče. Mike vysvětlil, že se dívá na fototerapii příznivě, že Chrise získal pro Metropolitní všeobecnou nemocnici proto, že tuto terapii ovládal, a že mu předal Simpsonovo dítě, protože k němu má velkou důvěru.

Všiml si Mike nějakých nezvykle alarmujících symptomů na malém Simpsonovi při první prohlídce? Ne, nevšiml. Vyskytly se nějaké neurologické symptomy? Ne, ale také se většinou v tak raném věku neshledávají, pokud nejde o očividné a zjevné abnormality.

Z nějakého důvodu Heinfelden zřejmě prodléval u faktu, že Chris byl ve výzkumné laboratoři, když ho Mike přivolal. Právník Mika nutil, aby rekonstruoval jejich rozhovor, a Mike se o to pokusil. Nemohl si vzpomenout přesně na slova, která užil, ale vzpomínal si, že se omlouval, že vytrhuje mladšího kolegu z výzkumné práce.

Heinfelden se choval, jako by o nic nešlo, takže ani Mike, ani Laura nemohli přijít na to, po čem jde. Tvářil se, jako by nepřicházel na nic významného. Prostě se prodíral dál seznamem připravených otázek.

Po chvíli se Sobol uvolnil. Snad je ta rada, kterou dostal, správná: když člověk odpovídá na všechny otázky přímo a omezí se na výslovně požadovanou informaci, není to tak těžké svědčit.

Teprve až na samém konci se Heinfelden zeptal, co si Sobol myslí o tom, že se tolik mladých lékařů zajímá o sociální případy. Mike připustil, že dnes se mladí lékaři snad více sociologicky orientují, ale nevidí v tom nic nebezpečného. Vlastně tihle mladí lidé mohou být jako lékaři mnohem podnikavější, než byli jeho současníci, dodal.

Když si Mike Sobol všiml, jak Laura v křesle ztuhla, zmocnil se ho najednou pocit, že dobrovolně poskytl nějakou informaci, která ho později možná bude soužit.

A cítil se ještě hůř, když Heinfelden dodal: »Řekl byste také, že tihle mladí lékaři někdy možná považují svoje sociologické teorie za důležitější než léčení jednotlivých pacientů?«

»To tedy ne!«

Heinfelden se usmál a stáhl se s omluvným: »Promiňte, pane doktore, nechtěl jsem vás urazit.«

Podíval se do svého bloku, neobjevil tam už žádné další otázky a navrhl konec výslechu.

Když Mike s Laurou odcházeli z budovy, začal Mike: »Na konci jsem si nevedl zrovna dobře. Měl jsem držet pusu a nemluvit o mladých lidech a o jejich ideálech.«

Zmlkl, nebylo mu z toho dobře.

»Upřímně, Miku, ani mě nenapadlo o tomhle uvažovat,« řekla Laura, zřejmě znepokojená.

»Jde to příliš hladce. Jako příslovečný klid před bouří. Nijak nešťourají do hloubky, nekladou kompromitující otázky.«

»Chtějí jenom zjistit, jak ten starý blázen pod tlakem reaguje, aby poznali, jak na něho v soudní síni zaútočit, že?« zeptal se Mike.

»Prosím tě, strýčku Miku, neponižuj se. Vedl sis líp, než bylo třeba. To mi dělá starost,« ujistila ho Laura.

»Víc nic ti starost nedělá?« zeptal se kousavě.

Zaváhala a pak řekla: »Ne. Jen ta znepokojující poznámečka, s jakou začal o mladých lékařích. To je ledovec, a je z něho vidět jen špička. Bojím se, že se nenaučíme v klidu odpočívat, dokud se neobjeví Harry Franklyn.«

»Kdo je ten Franklyn? Příšera, že se právníci třesou při vyslovení jeho jména?« zeptal se Mike netrpělivě.

»Pro nic za nic se mu neříká Napoleon soudní síně.«

Mike vycítil, že ji trápí ještě něco dalšího. A tak se zeptal:

»Laurie, holčičko, řekni mi něco. A jestli mi to nechceš říct, tak se nenuť.«

»Copak, Miku?«

»Je něco mezi tebou a Chrisem, Laurie?«

»Samozřejmě že ne,« odpověděla trochu příliš rychle. »Proč se ptáš?«

Mike se usmál. »Protože Rose vždycky říkávala, že kdybych se byl nestal lékařem, že bych býval velmi dobrý šadcken.«

Udiveně se na něho podívala.

»Tak říkají židi dohazovačům,« vysvětlil jí. »Když vidím dva mladé lidi, oba pohledné, oba zapálené pro svou práci, mám takovou neodolatelnou touhu svést je dohromady. Když jsem vás společně pozoroval během těch posledních týdnů, říkal jsem si skutečně několikrát: neměl jsem na mysli ještě nějaký jiný skrytý motiv, když jsem tě do tohoto sporu zapletl?«

»Nic mezi námi není. Naprosto nic,« řekla Laura. »Nikdy jsme si nedali schůzku. A já bych to taky nijak nepodporovala, kdyby o to žádal. Advokát, který zastupuje sám sebe, má za klienta blázna. Advokát, který zastupuje někoho, ke komu má citový vztah, je blázen ještě větší.«

Mlčky kráčeli vedle sebe. Mike neodolal, aby se na ni kradmo nepodíval. Byla půvabná, i když se tvářila tak vážně jako teď.

»Děláš si vždycky takové starosti o klienta?«

Podívala se na něho docela ostře. »Když jde o majetek klienta, to je jedna věc. Když jde o jeho život, tak je to něco naprosto jiného.«

»O jeho život?« zeptal se Mike.

»Mám takové tušení,« řekla Laura. »Skoro předtuchu.

Reynolds a Heinfelden už společně vypracovali strategii, nejen aby dokázali, že Chris neměl pravdu, ale aby ho diskreditovali v lékařském světě. Jde to hloub, je to zlovolnější.«

»Co může být ještě horšího než to?« dotazoval se Mike.

»Uvidíme. Uvidíme.« Víc Laura v té chvíli neřekla.

Kapitola dvanáctá

Výroční konference pediatrů v Metropolitní všeobecné nemocnici byla naplánována dlouho předtím, než došlo ke sporu Simpson proti Metropolitní všeobecné nemocnici, Grantovi a Sobolovi. Zrušit setkání nebo je přeložit na jinou univerzitní nemocnici by znamenalo příšerný chaos v cestovních a hotelových rezervacích, také by se to vykládalo jako předpověď výsledku sporu.

Proto se konference konala podle připraveného programu setkání, diskusí a přednášek o nových objevech a metodách, ale znamenalo to další zátěž na Mikova a Chrisova bedra, protože museli snášet nesčetné, třebaže dobře míněné narážky na proces.

Chrise překvapilo, když Laura vyjádřila přání, že by se ráda konference účastnila. Vysvětlila však, že by ráda navštívila jen ta zasedání, kde bude Chris hovořit nebo přednášet o fototerapii. Chtěla poznat, jaký k ní mají vztah odborníci, a zároveň si vyhlédnout potencionální svědky pro obranu žalovaných.

Chrisovo vystoupení na ni opravdu zapůsobilo, nejen tím, jak důkladně prováděl výzkum, ale i opravdovostí jeho sociálních názorů. Někteří starší lidé kolem ní vyjadřovali nesouhlas tím, že nápadně poposedávali. Jeden člověk dokonce vstal a odešel. Většina mladších lékařů však pozorně naslouchala.

Laura dospěla k závěru, že při správném vedení by z Chrise mohl být v soudní síni působivý svědek. Poznamenala si také, že musí Crabtreemu říci, aby se pokusil dostat do poroty co nejvíc žen. Ženy budou nejen pozorně sledovat Chrisovy názory na prenatální péči, ale Chris na ně také bude působit jako muž. Vědomě do toho nezahrnula sebe. Po rozhovoru s Mikem si po zralé úvaze všechny takové myšlenky po trvání procesu zakázala.

Protože Laura navštívila některé přednášky, cítil se Chris povinen pozvat ji na závěrečný banket. Laura sledovala, jak řada manželek svými šperky a toaletami mezi sebou soutěží v prokazování manželovy úspěšnosti, a byla ráda, že není provdána za žádného lékaře, třebaže to mnohé starší ženy předpokládaly a široce se jí vyptávaly na manžela.

Odcházeli už z tanečního sálu a prodírali se rychle mezi stoly, když Chrise zastavil spolužák z dob fakultních studií, Harvey Bellamy.

Harvey byl dobře zavedený pediatr, plavovlasý, opálený a usměvavý, a Laura si dovedla představit, jaký pocit bezpečí cítí nové matky, když své novorozence svěřují muži vyzařujícímu tak magnetickou důvěru. Jeho žena Claire byla půvabná, a dokonce i půvabně oblečená.

»Neviděli jsme se tak dlouho, Chrisi,« řekl Bellamy, »a minulý týden jsme ani minutku nebyli sami. Co kdybychom si dali skleničku?«

»Rád bych, Harvey, ale je pozdě. Laura musí být brzo ráno v kanceláři…« začal Chris.

Bellamy ho přerušil vcelku mile. »Chrisi, to patří k tomu, o čem bych s tebou rád hovořil.«

»Co?« ptal se udiveně Chris.

»Raději hovořím vsedě než vstoje. Dejme si všichni skleničku!«

Našli jeden volný box v tmavém koutě koktajlového salónu. Než je obsloužili, Harvey Bellamy vyprávěl o lékařské praxi v Jižní Kalifornii a přitom zdůraznil, jak snadno se tam žije rodinám s malými dětmi.

Jakmile jim však číšník přinesl pití, spustil Bellamy přímo. »Kdybychom se spolu tak dobře neznali, musel bych se tu s kdekým poprat.«

Chris na to nereagoval.

»Propána, ty jsi přece blázen! Když ses tenkrát rozhodl dělat vědu, říkal jsem si: Z toho se dostane. Začas si uvědomí, že pořád koukat, kde sehnat nějakou nadaci nebo prachy, aby se mohlo pokračovat ve výzkumu, je ponižující pro povolání, které si zaslouží stejnou úctu jako každé jiné.

Vzpomeň si na ten týden, kdy jsme končili povinnou stáž v nemocnici a kdy jsem tě úpěnlivě prosil, aby sis se mnou zařídil praxi. Teď ti to nabízím znovu. Vykašli se na to tady. A pokud tenhle spor prohraješ, co z toho? Žádná porota neodhlasuje pět miliónů dolarů. Tobě se nic nestane.«

»Finančně!« To jediné slovo obsahovalo celý rozsáhlý komentář, kterým by Chris mohl na jeho slova odpovědět.

Bellamyho to neodradilo. »Opakuju to znovu. Finančně se ti nic nestane. Pojišťovna vezme na sebe celou ztrátu.«

»Pojišťovna chce spor řešit vyrovnáním,« poznamenala Laura.

»Tak ji nechte! Ať to udělá!« naléhal Bellamy. »Pro tvoje dobro, Chrisi, skoncuj s tím.«

»To není tak jednoduché,« přel se Chris.

»Proč?« nedal se Bellamy. »Jenom proto, že nechceš ty? Mám pravdu, ne?«

»Jestliže člověk sám nechrání svou pověst, kdo to za něho udělá?« řekla Laura.

»Pokud tou pověstí myslíte, že Chris nedostane místo na jiné univerzitě za plat, který tvoří tak desetinu toho, co si zaslouží, pak s vámi souhlasím. Ztráta pověsti nebude znamenat víc, než že bude nucen dělat to, co měl dělat rovnou. Vydat se do skutečného světa a praktikovat medicínu!«

Chris neodpovídal, jenom prsty přejížděl skleničku.

»Slyšels mě, Chrisi?«

»Ty tomu prostě nerozumíš, Harvey.«

»Že tomu nerozumím? Nepatřím, Chrisi, v oblasti medicíny k ubohým nádeníkům. Nezapomínej, že na fakultě jsem byl hned druhý za tebou. A někdy i před tebou.«

Chris přikývl.

»Mohl jsem volit stejnou cestu jako ty, ale neudělal jsem to. Byla to chyba? Jen řekni! Nejsem závislý na žádných nadacích, nezávisím na žádném šéfovi či správní radě. Mám dvanáctipokojový dům. A z obývacího pokoje se na jedné straně dívám na Kalifornskou poušť a na druhé na zasněžené vrcholy hor. Moje děti chodí do nejlepší soukromé školy v celé oblasti. Moje žena má dvě služebné, které u nás bydlí. Má svůj vlastní Mercedes 35 SL. A to podnebí, jaké máme, to si ani neumíš představit. Ustavičně příjemné. Ale to je všechno jenom vnější stránka věci. Důležitější je, že mám svou vlastní lékařskou skupinu. Svůj pozemek i budovu. Mám tam poloviční podíl z lékárny. V mé skupině pracuje osm lékařů. Máme nejnovější a nejlepší technické vybavení. Pokud jde o můj příjem, nechci se vytahovat. To už si sám představ, a nezapomeň na výhody profesionální korporace podle nového daňového zákona. Do pěti let budeš na celý život zabezpečený!«

Bellamy se odmlčel a upil ze skleničky.

»A nejde jen o peníze, Chrisi. Jde o celý způsob života. Kdys byl naposled na golfovém hřišti? Promiň, zapomněl jsem, že ty golf nehraješ. Ale tenis. Míval jsi rád tenis. Kdypak jsi hrál naposled? «

Chris pokrčil rameny, nevzpomínal si.

»Kdy jsi měl naposled volno? Myslím skutečně volno, kdy jsi nebyl na telefonu. Kdy tě nemohl volat šéf. Já mám volno každou středu a neděli. A půl dne v sobotu. V golfu se mi hned někdo nevyrovná. V tenisovém klubu patřím pořád ke špičce. A mám čas na rodinu. Na svou ženu.«

Podíval se na Lauru, aby získal její pomoc, a ta si v té chvíli uvědomila, že Bellamy předpokládá mezi nimi vztah, který neexistuje. Když neodpověděla, Bellamy pokračoval: »Neexistuje žádné pravidlo, které by stanovilo, že se lékař musí vzdát nároku na reálné uvažování. Žijeme ve světě, kde ekonomika nahrazuje náboženství. Nadšení se už nenosí. Rozhodně není doba pro nemístný entuziasmus. Potřebujeme kvalifikovaného pediatra. Nemůžeš sedět někde v koutě a dovolit jim, aby ti zkazili život. Pojď s námi provozovat praxi a tvoje nadání a znalosti nepřijdou nazmar.«

»Podívej se, Harvey, nechtěj.…« začal Chris.

Ale Bellamy ho zarazil. »Neříkej zatím ne. Nehovořím o zaměstnaneckém poměru. Mluvím, Chrisi, o plné partnerské účasti. Už první rok si můžeš přijít na víc než sto tisíc. Uděláme si prima tým. A můžeš ideálně žít.«

»Harvey, nemysli si, že jsem nevděčný…«

»A co si mám myslet, když mou nabídku ani neuvážíš?« namítl Bellamy.

»Musím nejdřív zvládnout tohle tady.«

»Říkám ti, tam u nás nikdo nedá na nějaký soudní spor,« ujistil ho Bellamy.

»Jenže tady, kde žiju já, na to lidi skutečně dají. A já taky!« řekl Chris ostře.

»Ty se snažíš vyhrát válku, která za to nestojí, Chrisi. I když moji nabídku odmítneš, nepusť tenhle spor před soud.«

»Teď z toho nemůžu couvnout, Harvey. I kdybych neměl žádný jiný důvod, nemůžu v tom nechat Mika Sobola.«

»Mika Sobola…« Bellamy si to jméno hned uvědomil. »Udělej něco pro mne, Chrisi, zajdi za Mikem Sobolem. Promluv si s ním o tom. On bude první, kdo ti řekne, ať přistoupíš na vyrovnání.«

»Nemyslím…,« odpověděl Chris.

»Podívejme se na něho! Tolik let se věnuje výuce a výzkumu, a teď aby bojoval o svoje místo, protože nějaký šílenec se chce pomstít. O tohle ti přece nejde, co? Po celý zbytek života v medicíně!«

»Je mi líto, Harvey,« řekl Chris, nechtěl dál vyhrocovat výměnu názorů.

Bellamy se nedal odbýt. »Víš, co je tvůj problém? Pořád se ještě snažíš splácet jakýsi imaginární dluh své minulosti. To, že jsi vyrostl mezi chudinou, ještě neznamená, že chudým za něco dlužíš.«

Chris položil skleničku a Bellamy si uvědomil, že tím všechna diskuse končí. Dodal jenom: »Rád bych, kdyby ses nad tím zamyslel. Budu to místo držet volné, co nejdéle to půjde. A pamatuj si, že tě chci, protože jsi nejlepší pediatr, jakého znám.«

Jeho poslední slova byla naprosto upřímná. Chris poprvé shledal, že je to pořád ten starý Harvey Bellamy z dob lékařské fakulty.

»Slibuju ti, že o tom podumám,« uzavřel nakonec Chris.

»Promluvte s ním,« nabádal Bellamy Lauru. »Dluží to vám, když ne sobě. Dluží vám dobrý život. To přece oba chcete, ne? Dobrý život pro sebe, pro děti, všechno, proč stojí za to žít.«

Laura se usmála a prohlásila prostě: »Kdybychom spolu měli nějaké děti, přinejmenším by nám to zkomplikovalo situaci. Chris je můj klient, a žádný snoubenec.«

»To mě podržte! Jak jsem se tak na vás díval, byl bych přísahal…« Dál na Chrise naléhal: »Slib mi, že o tom budeš uvažovat!«

»Ano, budu o tom uvažovat,« řekl Chris, aby rozhovor ukončil.

Cestou domů řídil Lauřin vůz. Moc toho nenamluvili. Nakonec ho mlčení vyprovokovalo k vysvětlování.

»Harvey je výborný lékař. Neváhal bych mu svěřit svoje dítě. Nenechte se mýlit tím ostatním, penězi, životním stylem, jeho obchodnickým vystupováním. Nebyl by tak úspěšný, pokud by nebyl opravdu dobrý.«

»Nechápu, proč myslíte, že ho musíte přede mnou hájit. Neřekla jsem ani slovo,« připomněla mu Laura.

»Jde prostě jen o dva různé přístupy k medicíně. Harvey dospěl k názoru, že ho zajímá soukromá praxe. Nemám mu to za zlé. Jenže si nemusím volit stejnou cestu. Nebo ano?« Laura neodpovídala. Opakoval: »Nebo ano?«

Když nereagovala, zeptal se podrážděně: »Nemáte na to žádný názor?«

»Jako žena? Nebo jako právník?«

»Oboje.«

»Jako žena si říkám, že to zní jako fantastický život. Všiml jste si jejího sobolího kožichu a těch šatů? Model od St. Laurenta. Před dvěma měsíci ho otiskli v Harper’s.«

»Vy čtete časopis Harper’s?« zeptal se Chris překvapeně.

»Oba,« odpověděla trochu podrážděně. »Obyčejný starý Harpers‘ Magazine jako právník, a Harper’s Bazaar jako žena. Nenarodila jsem se v šedém flanelovém obleku.«

Uvědomil si, že žertuje, jenže v podtextu zazněl vážný protest proti tomu, že tak naprosto opomíjí, že je také ženou.

»Podívejte, to byla od samého počátku vaše představa o našem vztahu. Pamatujete?«

Neodpověděla a ani jeden už nic neřekl, dokud nedojeli k jejímu bytu, kde Chris trval na tom, že ji doprovodí ke dveřím. Aby večer ukončil v lehčím tónu, řekl: »Ostatně, když tak o tom uvažuju, Harvey není tak dobrý diagnostik, jak jsem měl za to.«

»Protože si špatně vyložil náš vztah?« ohradila se, a pak dodala: »Ostatně není jediný.«

Chris se zahleděl shora do jejích šibalských modrých očí. »Jak to?«

»Mike mi onehdy dal stejnou otázku.«

»Mike?«

Neodpověděla, strčila klíč do zámku.

»Mike,« opakoval Chris, tentokrát jako konstatování. Vztáhl paži a obrátil si ji tváří k sobě. »Myslíte, že to vidí všichni kromě nás?«

Už ji chtěl políbit, když ještě jednou naposled zaprotestovala: »To nebude dobré…«

Přesto ji políbil a uvědomil si, jak se její drobná postavička k němu dychtivě tiskne.

City, které oba tak úzkostlivě potlačovali, vyvřely. Nepředstírala, že ho chce poslat pryč. Stali se milenci s takovou rychlostí, jakou může zmobilizovat jenom vzájemná touha. Ve své naléhavé dychtivosti shledal její tělo mnohem smyslnější, než si představoval. I její vášnivost přesahovala jeho očekávání. Říkal si, zda ta přísná právnická póza není nutná právě z toho důvodu, že se v ní skrývá neobyčejně vášnivá žena. Milování tak intenzívní ji muselo bolet. Když však uvolnil své sevření, broukala jako děcko. Spočíval tváří na jejím levém prsu a vnímal tlukot jejího srdce. Něžně pohladil její měkké kulaté břicho. Napjala svaly a chytla ho za ruku. Potom si ji pozvedla ke rtům a políbila ji.

Prsty přejížděl ve tmě obrysy jejího profilu, až pocítil vlhkost na jejích tvářích.

Zašeptal: »Proboha, pro to se přece nepláče.«

Jenom zavrtěla hlavou a on vzápětí laskal její tělo a vášnivě je tiskl k sobě. Nebránila se. S nečekanou silou se mu oddávala a očekávala na oplátku totéž.

V místnosti byla tma a hluboké ticho. Mohl slyšet její tiché oddechování. Ani jeden nepromluvil, ale Chris přemýšlel o tom, co mu posledně řekla Alice Kennanová. Teď pochopil, že se jeho city k ní změnily, protože podvědomě toužil po Lauře. Cítil se vůči Alici provinile, ale bylo po všem.

Hleděl upřeně ke stropu a ozval se jemně: »Tak pověz, byl tu nějaký důvod k pláči?«

Odpověděla vážněji, než očekával: »Byl, byl…«

Vztyčil se na loket a zadíval se na ni. Oči měla zavřené, ale nedokázala zadržet záplavu slz.

»Copak, Lauro, copak, miláčku?« ptal se.

Zavrtěla hlavou, odmítala odpovídat.

»Co se děje?« naléhal. »To kvůli té hloupé představě, že právníci a klienti se mají držet metr od sebe?«

»Nejen to,« řekla.

»A co?« zeptal se s obavou, že se bude snažit ukončit jejich vztah.

»Už jsem ti řekla. Odškodné, které soudy za neodborný postup mohou určit, je obrovské. Často zemře pacient na následky léčby, a ne na nemoc.«

»Já vím, varovalas mě.« Snažil se ji k sobě přivinout, ale nebyla k utišení, nepomáhaly jeho něžnosti ani polibky.

»Nech mě,« bránila se, »musím to říct. Abychom oba věděli, co se může stát. Lidé, kteří to prožijí, soudní spor, žalobu, neodbornou péči – kdy se pochybuje o jejich charakteru, kdy jsou donuceni ospravedlňovat svůj minulý život nebo své profesionální počínání – i když je nakonec osvobodí, ošklivě je to poznamená.«

»I pokud spor vyhrají?«

»I pokud vyhrají,« odpověděla vážně. »Jejich manželství se jaksi rozpadnou. Manželky, které při nich loajálně stály během sporu, je po skončení boje opouštějí. A jejich život už nikdy není takový jako předtím.«

»Proč?« zeptal se Chris.

»Možná proto, že lidé nedovedou zapomenout na obvinění, která proti tomu člověku byla vyřčena. Zato dokážou zapomenout na to, čím se bránil. Dokážou dokonce zapomenout i na to, že ten člověk vyhrál. Ta obvinění jaksi přežívají a manželky asi také začnou věřit některým lžím. Ať už je důvod jakýkoli, jejich vztah nikdy není takový, jaký býval.«

»Nám se to nestane!« tvrdil horlivě, ale Lauru nepřesvědčil.

» Tohle dokonce není obyčejná žaloba pro neodborný postup. Reynoldsovi nejde o to, aby zvítězil. Chce tě zničit. A ty se z toho můžeš dostat jen dohodou o vyrovnání.«

»To znamená, že veřejně přijmu vinu za to poškozené dítě?« shrnul Chris ponuře.

»Ano,« řekla.

»To nemohu udělat,« prohlásil Chris.

»Já vím, že ne,« řekla Laura. »To je taky jeden důvod, proč tě miluju.«

Oba si uvědomili, jakého slova užila. Znělo konejšivě a mile, ale na tom neskončila.

»Protože tě miluju, tím je to nebezpečí větší. Zničí nás oba. Bývalo by lepší, kdybychom se do sebe nezamilovali.«

»To už je důvod k pláči,« řekl Chris tiše. Napřáhl ruce a přitáhl si ji k sobě, přitiskl si její hlavu k prsům.

»Pokud nebezpečí známe, můžeme proti němu bojovat,« snažil se ji ujistit.

Neodpověděla a Chris za chvilku řekl: »Samozřejmě je tady ta Harveyho nabídka. Pokud se rozhodneme pro to vyrovnání.«

»Ano,« souhlasila Laura. »Dům. S vyhlídkou. Drahé šatstvo. Služebnictvo.«

»Podívej, já nechci žádný inventář,« přerušil ji Chris. »Chci odpověď.«

»Ten inventář je tou odpovědí. Golfový klub, tenisový klub. Dokonce manželka může jít třikrát denně na oběd. A pokaždé podepsat šek. Všiml sis někdy, jak bohatí opovrhují jakýmkoli přímým kontaktem s penězi? Nikdy se jich nedotýkají. Jen podpisují, podpisují, podpisují.«

»Laurie,« přerušil ji netrpělivě, aby ji přiměl k odpovědi.

»Jenom jsem sčítala ona plus.«

»Přejdi tedy ke všem minus!« vybuchl.

»To je ono,« řekla.

»Co?« nerozuměl.

»Teď se to projevilo,« odpověděla něžně. »Když o tom nedokážeš ani hovořit, aniž by ses rozčilil, pak je odpověď zřejmá.«

»Co jsem řekl?«

»Chrisi, miláčku můj, pro Claire Bellamyovou to všechno představuje dokonale pěkný a radostný způsob života proto, že její manžel to považuje za dokonale pěkný a radostný způsob života. Ale daruj stejné věci ženě, jejíž manžel je nenávidí, a za krátkou dobu všechny vymoženosti, luxus, a dokonce to ustavičné krásné klima jí začnou vadit. Ty bys v tom nemohl žít. Proto já taky ne. Obávám se, že nám nic jiného nezbývá než se tím sporem prodrat až do konce.«

»Ať nás to jakkoli poznamená?«

»Nikdo ještě neřekl, že na každou otázku je stejná dobrá odpověď,« řekla smutně. »Alespoň máme prozatím jeden druhého.«

Políbila ho. Ne aby v něm probudila novou vášeň, ale aby zpečetila jejich úmluvu. Mají jeden druhého. Ať jim to přinese cokoli.

Kapitola třináctá

Chris Grant byl na novorozeneckém oddělení a krytem z plexiskla si v inkubátoru prohlížel novorozence s bronzovou pokožkou, který těžce nabíral dech. Aniž vzhlédl, prohodil k mladému sekundáři Philu Careymu: »Raději tomuhle malému nasadíme kyslík.« Ošetřovatelka, která vedle nich stála připravená, kdyby něco potřebovali, nečekala na příkaz. Běžela do skladu, aby ho přinesla.

Chris vložil sterilní ruce do otvorů isoletty, aby prohmatal novorozenci játra. Nelíbilo se mu, co shledal.

»Připravte mi všechno na transfúzi,« přikázal.

»Dobře,« řekl Carey.

Chris zvedl tabulku, která visela na isolettě. Lopez. Předčasný porod. Třicet čtyři týdnů těhotenství. Celkový vzhled chorobný. Pokožka – všeobecný ikterus. Oči – žlutě oranžové. Zápis starý tři hodiny.

Chris si uvědomoval, že tyto příznaky se staly ještě hrozivější. Ošetřovatelka se vrátila s kyslíkovým stanem, hranatou krabicí z plastiku s malým vykrojeným otvorem, kam by se vešel krček dítěte, když se mu krabice položí přes hlavu. Ošetřovatelka se chystala zvednout příklop inkubátoru, ale Chris se ozval: »Počkejte. Provedeme výměnu krve.«

»Tomuhle?« zeptala se ošetřovatelka tiše.

Chrise podráždilo, že pochybuje o jeho rozhodnutí, a šeptem drsně přikázal: »Radši se podívejte do dekursu a ověřte, jestli tam je souhlas s transfůzí! Musím se připravit.«

»Ano, pane doktore,« řekla sestra klidně, třebaže se jí to zřejmě dotklo.

Chris si drhl ruce a sestra zatím listovala chorobopisem. Než to našla, vrátil se Carey s dostatečným množstvím heparinizované krve a transfúzním setem, jehlami a dávkou protaminu.

Chris si zkontroloval puls dítěte, sledoval, jak dýchá, a pak začal s výměnou krve. Pomalu vpíchl jehlu setu do pupeční žíly novorozence. S pomocí prázdné injekční stříkačky odebral 20 kubických centimetrů novorozencovy krve. Potom stejně opatrně vstříkl 20 kubíků heparinizované krve. Přestal, aby si zkontroloval novorozencův tep.

Neshledal žádné nežádoucí účinky a znovu se pustil do pomalého, namáhavého výkonu, natáhl dalších dvacet kubíků a vstříkl dalších dvacet kubíků heparinizované krve. Opětovně kontroloval novorozencův tep a dech.

Tomuhle nešťastnému dítěti mohla účinně pomoci jenom výměnná transfúze, ale jeho naděje na přežití výkonu bez komplikací byla malá. Jak tomu často bývá, pacient, potřebující nejsložitější léčbu, byl také nejméně schopen ji přestát. Chris bude muset výkon opakovat nejméně dvanáctkrát až třináctkrát, pomalu krev nabrat a znovu vstříknout, než bude s transfúzí hotov. Teprve potom bude možno posoudit, zda se to podařilo. Pošesté vstříkl 20 kubíků čerstvé krve.

Světlo na telefonu se rozblikalo s monotónní vytrvalostí. Sestra zdvihla sluchátko. Držela ruku na mluvítku a oznamovala: »Doktor Sobol. Říká, že je to nutné.«

Chris dokončil vstříknutí dalších 20 kubíků krve, než odpověděl: »Řekněte mu, že provádím transfůzi. Ale dorazím, co nejdřív to půjde.«

Ošetřovatelka zaváhala. Až když se na ni Chris upřeně zadíval, vyřídila vzkaz. Chris pokračoval v práci. Třebaže sestra nic neřekla, všichni si uvědomovali, že každý schopný sekundář transfůzi zvládne. Proč Chris odmítl předat pacienta Careymu? Patrně proto, že čím soudní spor zasahoval stále náročněji do jeho práce, tím víc se bránil jakémukoli vyrušování. Vypadalo to, jako by byl k tomu sporu upoután nějakou neviditelnou pupeční šňůrou práva.

Chris s rozhodností dokončil transfúzi a Careymu svěřil, aby dal dítěti protamin.

»Sledujte ho pozorně. Upřímně řečeno, myslím, že prognóza je nedobrá. Pokud dojde k nějaké výrazné změně, zavolejte mi k Sobolovi do kanceláře. A jestli vám Marcie řekne, že nemůžu k telefonu, trvejte na tom!«

»To jsi snad propánaboha neudělal,« spustil Mike, jen co Chrise spatřil, »nebo snad ano?«

»Co jsem měl udělat?« zeptal se Chris s nefalšovaným údivem.

»Nedal jsi tomu chlapovi z televize žádné informace, že ne?«

»O čem to mluvíš, Miku?«

»O čem mluví celá správní rada! O té relaci o nemocnici včera večer ve zprávách.«

»Ve zprávách?« divil se Chris. »Co tam říkali?«

»Za chvíli se to dozvíme.«

Mike začal vysvětlovat s nemalou úzkostí. »Teď odpoledne ve tři se sejde schůze v zasedačce správní rady. Přehrají nám magnetofonový záznam a pak se nás zeptají, jak se to dostalo do televize. Bude tam většina členů správní rady a taky pár „spřátelených“ lékařů.«

»A tak.« Chrise to podráždilo, byl si vědom, že Mike má na mysli soukromé praktické lékaře, kteří spolupracují s Metropolitní všeobecnou nemocnicí. Mimoděk sklopil oči k hodinkám. Bylo skoro za pět minut tři.

»Zavolal jsi Lauře?«

Mike Sobol zavrtěl hlavou. »Rada tam nechce nikoho cizího.«

»Laura přece není cizí. Je naší advokátkou.«

»Pro ně je cizí,« řekl Mike.

Chris si uvědomil, že starý pán je bledší, hubenější, že se vrásky v jeho obličeji prohloubily. Snad zbývá jen jediná přijatelná cesta, přistoupit na vyrovnání. Člověk, který má za sebou těžký infarkt, není vhodným objektem pro stresy tohoto druhu. Než však mohl Chris něco říci, vyrazil Mike k zasedací síni rady.

Jeden člen správní rady přiměl svým vlivem místní televizní stanici, aby jim dala úsek včerejších večerních zpráv, kde se hovořilo o Metropolitní všeobecné nemocnici. Když se dostavili Mike s Chrisem, byli už v zasedací síni členové správní rady a advokát pojišťovací společnosti. Navíc tu byl jakýsi výbor tří lékařů, včetně doktora Arthura Spencera, jednoho z nejúspěšnějších praktiků ve městě.

Televizní šot, trvající jen dvě minuty sedm sekund, komentoval štíhlý mladý muž, který byl na obrazovce uveden jako »Juan Melez, zpravodaj televizní společnosti KTNT pro veřejné záležitosti«. Melez stál a mluvil před řadou různých měnících se pozadí. Před hlavní budovou Metropolitní všeobecné nemocnice, před novým pediatrickým křídlem známým jako pavilón »reynoldsovských děcek«, před soudní budovou, kde se měl konat soud, před obrovským sídlem Johna Reynoldse, a konečně před Sto čtyřicátou šestou střední školou, kde měl Chris nedávno přednášku.

Melez chválil Chrise Granta, mluvil o něm jako o »mladém lékaři, plně oddaném své práci, jakého společnost potřebuje,« a chválil ho za jeho přednášky pro matky ze sídliště. Když potom Melez stál před Reynoldsovým sídlem na Walnut Hill, prohlásil: »Za tímto vysokým plotem z ozdobných železných mříží žije v ústraní muž, který se snaží Metropolitní všeobecnou nemocnici zničit. Obvinění, která vznesl proti této nejvýš důležité instituci, jsou hanebná a zhoubná. Pokud dopustíme, aby zvítězil, zruinuje nejen několik nadějných lékařů, ale co je mnohem závažnější, utrpí tím sama Metropolitní všeobecná nemocnice a prostředky, které vynakládá na pomoc potřebným pacientům, poklesnou.«

V té chvíli se kamera pomalu zaměřila na Melezovu rozhorlenou mladou tvář. »Ať bylo podle Johna Stewarta Reynoldse jakkoli jeho vnukovi ublíženo, vyžaduje si míra ublížení zkázu takového rozsahu? Musí město platit za usmíření Reynoldsova hněvu takovou cenu?

O průběhu sporu budeme přinášet další zprávy.«

Ještě než začala diskuse, předseda Brady si vyžádal, aby pásek přehráli znovu. Potom se obrátil ke Chrisovi Grantovi.

»Pane doktore, máte s tím něco společného?«

»Samozřejmě že ne,« řekl Chris.

»Dokonce se o tom dozvěděl, až když jsem mu před půl hodinou volal,« řekl tiše Mike Sobol.

Nato dal Brady slovo doktoru Arthuru Spencerovi. Po nedávné dovolené na Floridě byla jeho hezká tvář opálená a Spencer hovořil jako člověk, který si zvykl uplatňovat svůj vliv mezi mocnými.

»To je víc než znepokojující. Je to hanebnost! Věnoval jsem, sakra, většinu života tomu, abych pomohl vytvořit dobrou pověst Metropolitní všeobecné nemocnice. A tu se objeví ta žaloba, která je sama o sobě zhoubná. Přičtěme k tomu ještě tuhle televizní publicitu a naší nemocnici hrozí, že ztratí svůj dobrý zvuk. Co čekáte, že si soukromý pacient pomyslí, když vidí něco takového ve večerním zpravodajství?«

Ještě neskončil, a Brady ani nejevil chuť ho přerušit. »Měli byste si, pánové, uvědomit jedno. Příjmy, které tahle nemocnice získává, má od lékařů, jako jsem já. Právě teď mám sedmadvacet lůžek v soukromém pavilónu, kde leží platící pacienti. Kdyby se ke mně připojili Caldwel a Gross,« Spencer se dovolával svých dvou kolegů, kteří se schůze zúčastnili,

»a z Metropolitní odešli společně s několika dalšími vašimi lékaři, přišli byste až o pět miliónů dolarů ročního příjmu. A věřte mi, že všichni uvažujeme o tom, že se vzdáme své pedagogické činnosti.«

Pokud to nebylo ultimátum, byla to nepochybně vážná hrozba. Mike Sobol chvíli mlčel, než se pokusil o odpověď.

»Pane doktore,« obrátil se formálně k Spencerovi, třebaže se celá léta oslovovali křestními jmény, »souhlasím, že vy a vaši kolegové jste nepostradatelnými členy této nemocnice. Ale bez našeho stálého pedagogického sboru, pracujícího na plný úvazek, byste se vy praktikové asi také octli na ulici.«

Mike hodlal pokračovat, ale Brady ho přerušil: »Pánové, prosím vás! Věřím, že všichni máme jeden společný zájem – chránit tuto instituci. A když nás teď doktor Grant informoval, že s tou nevítanou televizní publicitou neměl nic společného, přijímám jeho ujištění. Jenom doufám, že se takovým případům v budoucnu vyhneme.«

Spencer se chystal něco říci, ale Waller se ve svém křesle předklonil a předešel ho: »Všechny aspekty tohoto vývoje nejsou tak negativní, jak jsme se obávali.«

Chris s Mikem se po sobě podívali.

Waller pokračoval: »Jestli to bylo pod tlakem televize nebo ne, na tom nesejde, ale Crabtree má podle nás dobrou zprávu.«

Crabtree ohnul prsty a nervózně jimi poklepával. »Dnes ráno,« začal advokát tiše, »nám bylo oficiálně oznámeno, že Harry Franklyn byl pověřen vedením tohoto sporu, pokud dospěje k soudnímu projednávání.«

Chris si připomněl všechny Lauřiny předtuchy. Crabtree se usmál: »Harry a já jsme staří soupeři. A tak jsem mu dnes ráno zavolal, abych ho přivítal na palubu. Při každé soudní při člověk občas potřebuje nějakou tu laskavost, a tak neškodí vycházet s protivníkem přátelsky. Během našeho rozhovoru mi dal najevo, že tenhle případ je mu znám od samého začátku.«

»A z toho se snad máme radovat?« namítl Chris.

Crabtree se obrátil k mladému lékaři s netrpělivým pohledem. »Vím, že pokud nemá nějaký motiv, Harry Franklyn je příliš chytrý chlap, aby byl nějak sdílný. Jistě to nebyla náhoda, když řekl: „Znáš mě, Paule, jsem praktický, rozumný člověk. Jestli máte nějakou rozumnou nabídku, Reynolds mě vyslyší.“«

Mike Sobol ho přerušil: »Myslel jsem, že tahle rada hlasovala proti vyrovnání!«

»Miku,« ozval se Rosenstiel s nepřirozenou mírností, »nikdo slovem neřekl, že by rada měnila svůj názor.«

Mike s Chrisem se po sobě podívali a Mikův pohled sděloval, že podle něho je to všechno předem připravené.

Mike vybuchl: »Poslyš, Cy, byli jsme všichni sezváni proto, abychom probrali ten televizní šot? Anebo abychom znovu hovořili o otázce vyrovnání?«

»Miku, prosím tě, nikdo nic takového neřekl,« Rosenstiel opět vystupoval jako mluvčí.

»Tak proč se o tom mluví?«

»Miku, prosím!« naléhal Rosenstiel. »Ostatně, ty bys měl jako první doznat, že kdyby byla správní rada nedokázala zrevidovat své stanovisko, neměli byste v oddělení ani polovinu moderního vybavení, které tam máte. Kolikrát vám to bylo zamítnuto? A pak jsi po několika měsících znovu přišel a přesvědčil nás změnit postoj a odhlasovat potřebné náklady.«

Mike Sobol beze slov netrpělivě přikývl hlavou.

»Žádáme tě jen o to, abys zaujal stejně nezaujatý postoj. Alespoň vyslechni, co nám pan Crabtree hodlá říct.«

»To snad můžeme, že ho vyslechneme,« souhlasil Mike nakonec, ale nemohl se přimět k pohledu na Chrise.

Crabtree se dál snažil o povzbudivý tón. »Stejně jako vy chci jenom chránit doktora Granta. Ale slovo „chránit“ je třeba blíže specifikovat. Zcela upřímně, pane doktore,« Crabtree se obrátil ke Chrisovi s přehnanou starostlivostí, » neukázal jste se při předběžných výsleších jako příliš dobrý svědek. Dovedu si představit, jak budete reagovat, až Franklyn předvede řadu významných svědků, aby váš léčebný postup podrobili kritice.«

Crabtree nespustil z Chrise oči. »Podle mne musíme pečlivě zhodnotit, jakým způsobem vás nejlépe ochránit, pane doktore.«

Chris litoval, že tam není Laura. Odhadla by, zda Crabtree zkresluje situaci v nějakém svém vlastním zájmu. Uvažoval o Crabtreem, který pokračoval: »Řekl jsem si, že pokud mám Franklyna v téhle náladě, kdy je nakloněn ke spolupráci, vypálím s otázkou vyrovnání. Odrazil ji, ale nijak vehementně, takže když zavěsil, volal jsem hned pojišťovnu. Překvapili mě největší nabídkou vyrovnání, jakou jsem od nich kdy slyšel. Nabídli půl miliónu dolarů. Sdělil jsem to Franklynovi, který mě volal dneska časně ráno.«

Crabtree se odmlčel a zahleděl se na Bradyho a Spencera. »Franklyn řekl, že tato suma by byla přijatelná.«

Zvláštní Crabtreeho důraz na slovo »suma« Chrise podráždil.

»Když Franklyn mluvil v zastoupení svých klientů, prohlásil, že jim nejde primárně o finanční kompenzaci. Jejich hlavní starostí je snaha uchránit ostatní rodiny před „službami“ Metropolitní nemocnice.«

Chris cítil, jak mu stoupá krev do tváří, ale Crabtree se nezarazil. »Franklyn řekl, že chtějí od žalovaných naprosté doznání, že léčba byla vedena chybně a že v době, kdy došlo k léčbě, bylo záměrně opomenuto sdělení o průvodním nebezpečí.«

Brady se snažil vypadat chladně a nestranně, když poznamenal:

»Ano, to určitě stojí za úvahu.«

Ještě než mohl Chris odpovědět, zazvonil telefon. Brady telefon podrážděně zvedl: »Sakra, řekl jsem, abyste nás nevyrušovala žádnými hovory!« Potom se jeho tón zmírnil. »Doktora Granta? Ano, ano, předpokládám, že ano.«

Podal sluchátko Chrisovi, který chvilku naslouchal, pak řekl: »Jak? Rozumím. Dokončete tedy záznamy. Hned jak se vrátím, připojím svůj.«

Chris zavěsil sluchátko a obrátil se k Mikovi. »Ten malý Lopez to nezvládl.«

»Čekal jsem to,« odpověděl Sobol, pak se obrátil k ostatním a řekl: »Výměnné transfúze nejsou vždycky tou správnou odpovědí.«

Chris zůstal stát. »Pánové, moje advokátka mě informovala, že můžete přistoupit na vyrovnání bez ohledu na můj názor. Ale pokud jde o určení mé viny, pak mám svoje práva. John Reynolds chce jedno – rozsudek o mé profesionální smrti podepsaný mou vlastní rukou. Kdyby byl Reynolds méně důležitou osobou, každý psychiatr by vám řekl, že to je vysoce podezřelé počínání. Že to stačí, abychom se začali obírat jeho duševním stavem. Ale taková podezření o Johnu Reynoldsovi si nikdo netroufne mít. Nebo snad ano?

Já se ale nehodlám podrobit jeho šílenému požadavku. Vy, pánové, můžete s protivníkem vyjednávat, jenže já se na tom podílet nechci. Co ty, Miku?«

Sobol vstal, aby se ke Chrisovi připojil, ale Cy Rosenstiel zasáhl.

»Miku, v takovéhle chvíli může přece starší člověk mladšímu kolegovi neocenitelným způsobem pomoct, aby si uvědomil situaci.«

»Víš, Cy,« začal Mike tiše, »Ty mi připomínáš vtip o dvou židovských vězních, kteří stáli před popravčí četou. Ruce měli svázané za zády. Četa zamířila zbraně. Pak se velící důstojník zeptal: „Chcete zavázat oči?“ Meyer souhlasil. Ale Abe řekl: „K čertu se zavazováním očí. Střílejte!“ A jeho bojácný přítel Meyer ho nabádal: „Abe, nedělej potíže!“ Můžeš být tím Mayerem, já budu s prominutím Abem. Táhněte někam s tím zavazováním očí, pánové!«

Mike se obrátil a vyšel z místnosti ještě před Chrisem.

Kapitola čtrnáctá

Laura Wintersová stála na protější straně ulice před Parksideskou poliklinikou. Přišla na schůzku o pár minut dříve, a tak čekala a obdivně si prohlížela mohutné a elegantní linie stavby. Zdaleka nebyla tak velká jako Metropolitní všeobecná nemocnice. Navrhl ji slavný architekt celou z bílého pískovce a skládala se z hlavní budovy a dvou menších křídel, z nichž jedno mělo dvě oddělení pro nemajetné, nutná k tomu, aby nemocnice byla vyňata z daňové povinnosti. Někteří z nejdražších lékařů byli jejími hlavními akcionáři, a žádnému lékaři se nedostalo pozvání, aby se stal členem týmu, pokud neměl patřičné společenské a odborné doporučení.

Laura se znovu podívala na hodinky. Už je čas. Řadu dní se snažila opatrně navázat kontakt s někým z Parksideské polikliniky, nejlépe z kartotéky. Nakonec se ukázalo, že jeden z jejích klientů, Judson Dahn, kterému Laura vyřizovala několik choulostivých soukromých záležitostí, nejen někoho znal, ale také jí byl plně ochoten pomoci.

Dahn, vysoký, impozantní muž, byl viceprezidentem velké reklamní agentury a v této funkci se držel díky osobnímu šarmu a schopnosti bavit svoje zákazníky. Když byl ve městě, hojně čerpal ze svého malého černého zápisníku, aby obstaral zábavu přespolním klientům. Pokud Dahn cestoval sám, očekával na oplátku totéž a byl zřídka zklamán. Při několika prvních setkáních s Laurou u ní v kanceláři se nepokrytě pokusil o navázání intimního vztahu. Když se nakonec smířil s faktem, že se mu Laura nehodlá podrobit, jejich vztah se ustálil na běžném vztahu klienta a advokáta.

Teprve Dahnův syn se svým sportovním autem způsobil, že se z Judsona stal Lauřin přítel. Mladý Dahn vyjel se sportovním vozem z vozovky a vrazil do osvětlení, porazil sloup a auto rozbil. Další auto přitom vytlačil ze silnice a způsobil zranění dvou osob, které v něm seděly. Z důvodů, které Dahn zprvu neprozradil, rozhodl se převzít následující právní nepříjemnosti osobně sám, místo aby tím pověřil svou pojišťovnu. Nakonec Laura zjistila, že ve chvíli nehody byl mladý Dahn v krajně povznesené náladě.

Trvalo to několik měsíců, ale Lauře se podařilo urovnat občanskou žalobu obou obětí a dostat z toho mladého Dahna, aniž by se o tom veřejnost dozvěděla. Od té doby se Judson Dahn už o nic nevhodného nepokoušel a vždycky jí připomínal, že jí rád pomůže, kdykoli to bude potřebovat.

Díky stykům Juda Dahna navázala teď Laura Wintersová potřebný kontakt s Parksideskou poliklinikou. Kráčela přímo k informační přepážce a ptala se po ženě, kterou jí Dahn doporučil. Poslali ji do kanceláře v suterénu, kde na ni čekala Ethel Graysonová. Hned při prvním pohledu mohla Laura odhadnout, jaký je asi Judův vztah k této ženě. Slečna Graysonová byla vysoké, kypré postavy. Tmavé oči měla vřelé, upřímné a pronikavé, a vyzařovala z ní bytostná smyslnost.

Žena byla zřejmě na Lauřinu návštěvu dobře připravena. Pozdravila Lauru úsměvem a pokud možno nenápadně zamkla dveře své kanceláře.

»Jud mi řekl, co chcete,« řekla přidušeným hlasem spiklence. »Musela jste čekat pár dní proto, že jsem musela ten záznam vyzvednout. Nechtěla jsem to dělat téhož dne, co přijdete, aby v tom nikdo neviděl nějakou souvislost.«

»Chápu,« řekla Laura. »A ráda bych vám poděkovala.«

»Dělám to pro Juda,« přerušila ji rázně Ethel Graysonová. »Nevím, k čemu je to dobré – nejsem lékař –, ale to je vaše věc.«

»Mohu se podívat…«

Graysonová ji opět přerušila. »Jdu nahoru do přijímací kanceláře v přízemí. Nechám vás tu samotnou. Asi tak patnáct minut. Ten spis je v dolní zásuvce té zelené kovové registračky. Během těch patnácti minut si můžete poznamenat, co chcete. Jenom si pamatujte, nikdy jsem vám nic neukazovala.«

» Samozřejmě.«

Ethel Graysonová se chystala odejít, ale pak se obrátila a dlouze se na Lauru zadívala odhadujícím pohledem. »Jenom ještě – jakpak se s Judem znáte?«

»Jsem jeho právní zástupce. Copak vám to neřekl?«

»Ano, to mi řekl,« odpověděla ta žena, »ale když jsem vás viděla, tak jsem zapochybovala.« Ethel Graysonové šlo zřejmě o vlastnický vztah, anebo přinejmenším o iluzi vlastnictví.

Jakmile se zavřely dveře, vytáhla Laura spodní zásuvku registratury. Ležela tam jediná tenká složka, označená jako Simpson, novorozenec. A v závorce stálo (c/o John Reynolds).

Laura si zběžně prohlédla nemocniční dekurs, vedený zhruba po čtyřicet hodin, po které dítě bylo pacientem Parksideské polikliniky. Zpráva doktora Colemana naznačovala, že dítě přišlo na svět po porodu poněkud nelehkém, ale ne abnormálním, že vážilo více než požadovaných 2500 gramů, a proto nebylo označeno jako předčasně narozené. Podle všech příznaků dítě vypadalo normálně. Jak testy podle doktorky Apgarové, tak první celkové vyšetření při narození nenasvědčovaly o žádném defektu. Třebaže Laura nerozuměla laboratorní zprávě, kterou bude muset zhodnotit Chris, spis zřejmě jen podtrhoval nároky, předložené firmou Parkins, Sears a Wadleigh. Novorozenec s poněkud nadprůměrnou, ale nikoli nebezpečnou hladinou bilirubinu byl předán do Metropolitní všeobecné nemocnice na léčení.

Protože Laura předpokládala, že toto bude jediná příležitost prohlédnout si složku, vytáhla z kabelky svůj aparát značky Minox, položila listiny pod stolní lampu a spoléhala se, že i bez blesku film zachytí jasné čitelné snímky.

Vracela složku do zásuvky, když někdo zaklepal na dveře. Laura co nejtišeji otočila zámkem a otevřela.

Místo Ethel Graysonové stál před ní mladík – nemít stetoskop v kapse, vypadal na lékaře až příliš mladý.

»Slečna Graysonová tu není?« zeptal se.

»Hned bude zpátky.«

»Tak to počkám, jestli vám to nevadí.«

»Samozřejmě že ne,« odpověděla Laura, třebaže by ráda odešla dřív, než si ji bude mít možnost zapamatovat. Naštěstí se vrátila Ethel Graysonová. Otevřené dveře ji předem upozornily, že se něco děje, a rovnou se obrátila k Lauře.

»Slečno Scottová, ty záznamy, co chcete, můžete dostat bohužel jenom v účtárně. Od vzniku nemocenského pojištění Medicare máme v našich obchodních záznamech zmatek. Pokud budete mít nějaké potíže, stavte se znovu.«

»Moc vám děkuju,« řekla Laura, ráda, že může elegantně zmizet.

Jen co se za ní zavřely dveře, obrátila se Ethel Graysonová k další návštěvě, k doktoru Colemanovi. »Co pro vás mohu udělat, pane doktore?«

»Mohl bych znovu vidět složku a dekurs toho Simpsonovic děcka?«

Ethel si uvědomila, že nemůže doznat, že má složku právě u sebe v kanceláři, a proto pohotově odpověděla: »Máme ten spis uložen zvlášť. Ze zřejmých důvodů. Ale dejte mi hodinu čas a určitě vám ho seženu, abyste ho měl k dispozici.«

»Dobře,« řekl Coleman. »Chci si ho vzít domů, abych si ho mohl v klidu večer projít.«

»Určitě to zařídíme,« řekla Ethel Graysonová co nejúslužněji.

Jakmile Coleman odešel z kanceláře, zamkla dveře a zvedla telefon. Jud Dahn se jí ozval na své soukromé lince. Ethel Graysonová hlásila: »Byla tady a spis viděla. Ale skoro jsi mě dostal do pěkného maléru.«

»Dostala, co chtěla?« zeptal se Dahn.

»Dala jsem jí k nahlédnutí všechno, co máme.«

» Dobře.«

»Jude, miláčku, tohle mi už ale víckrát nedělej. Slyšíš mě?«

»Musel jsem. Jsem tomu děvčeti moc zavázán,« odpověděl Dahn.

»Radši jí moc zavázaný nebuď,« varovala ho Ethel.

»Co tím míníš?«

»Řekls mi, že přijde tvůj advokát a abych nebyla překvapená, že to je žena, ale ani slůvkem ses nezmínil, jak je krásná. Jestli jednou objevím, že mezi vámi dvěma něco je…«

Větu jako otevřenou výhrůžku nedokončila.

»Ale Ethel, brouku, přísahám, že mezi námi nic není.«

»No dobře,« ustoupila smířlivě. Už se chtěla zmínit o tom, že se doktor Coleman právě sháněl po stejném spisu, ale nakonec se rozhodla, že důležitější je zakončit hovor v osobním tónu.

Laura si dala vyvolat film ve fotografické laboratoři v budově, kde měla kancelář. Do čtyřiadvaceti hodin byly kopie hotové a tak Laura zavolala Chrisovi do nemocnice a pozvala ho k sobě do bytu na večeři. Z jejího tónu hádal, že to bude přísně úřední setkání.

Laura připravila prosté jídlo. Než sklidila ze stolu, řekla: »Tohle si prohlédni, než umyju nádobí.«

Chris se usadil v křesílku a z obálky vytáhl kopie spisu.

»Kde jsi to, Laurie, propána, sehnala?« zeptal se překvapen na nejvyšší míru.

»O to se nestarej,« zavolala a dál skládala nádobí do myčky, »jen si to přečti.«

Pročetl všechno. Laura dychtivě vyzvídala: »Tak co?«

»Velice zajímavé.«

»O zajímavost mi nejde. Dává to odpověď na některou tvou otázku?«

»Jak ses toho vůbec zmocnila?« opakoval.

»Odpověz mi, je to k něčemu?«

»Jestli jsi čekala, že tam bude nějaká informace, s kterou budeš moct dramaticky zamávat v soudní síni a vykřiknout „Vaše ctihodnosti, celé řešení sporu máme tady v tomto spise,“ pak zní odpověď ne.«

Odpověděla mu zklamaným pohledem a Chris se znovu zeptal: »No tak mi to pověz. Jak ses k tomu dostala?«

Laura mu to vyprávěla. Když skončila, Chris vstal a objal ji.

»Bylo v tom, cos podnikla, něco nezákonného?«

»Nezákonného? Ne,« řekla. Potom připustila: »Pokud jde o slečnu Graysonovou, šlo o porušení povinné mlčenlivosti. To je nezákonné. To ano.«

»Podívej se,« řekl Chris a přitiskl ji k sobě, »nechci, abys kvůli mně riskovala. Už tak děláš dost,« políbil ji. »Jenom nic riskantního. Slibuješ?«

»Dobře. Slibuju,« odpověděla Laura. »Ale když už ty papíry máme, nepodíváš se na ně ještě jednou?«

Chris záznamy pečlivě pročítal.

»Je v nich alespoň nějaká informace, která by nám mohla k něčemu být? Která by mohla odhalit nějakou další příčinu poškození dítěte?«

»Otevřeně řečeno, neobsahují dokonce ani dost podstatných informací, aby byly pro lékaře nějak zvlášť užitečné. Velice ledabylé záznamy. Skoro to ani za tu námahu nestálo.«

»Přesto si je necháme,« řekla Laura a papíry sebrala.

»K ničemu nebudou,« upozorňoval ji Chris.

»Ale mohly by,« odpověděla Laura způsobem, který vzbudil jeho pozornost.

»A to jak?« zeptal se.

»Milý Chrisi, cesty práva znamenají tvrdý boj,« poučovala ho Laura a odváděla ho k pohovce. »Po watergateských vyšetřováních ti to snad nemusím vykládat. Pamatuješ, co ti ten vyšetřovatel pojišťovny navrhl, abys udělal?«

»Abych změnil svoje záznamy?«

»Ano. Dejme tomu, že během soudního jednání bude předvolán Coleman, aby předložil své záznamy, a že se nebudou zcela shodovat s papíry, které máme…« Větu nedokončila.

»Máš na mysli, že by Coleman třeba změnil svoje záznamy?«

»Mám na mysli, že je známo, že to lékaři dělávají. Je možné, že pokud je v tom chorobopise něco, proti čemu má Harry Franklyn námitky, mohl by Colemana požádat, aby to odstranil.«

»O tom pochybuju.«

»Já ne,« prohlásila Laura rychle.

»Tady v tom není nic, co by Colemana uvedlo do rozpaků. Proč by něco měnil?« pochyboval Chris.

Objal ji, tentokrát mnohem vášnivěji, ale pak si najednou vzpomněl na ranní schůzi v zasedačce správní rady. Vycítila změnu v jeho náladě a zašeptala: »Co je, Chrisi?«

Vyprávěl jí to. O zpravodajském šotu, o nabídce na vyrovnání, o prohlášení, které na něm Reynolds chce, aby podepsal, a jak na to reagoval Mike.

»Samozřejmě,« řekla smutně Laura. »Ty a Mike jste oba stejní, nevinní prosťáčkové, kteří věří, že když člověk dělá medicínu poctivě, se vší etikou, dostane se mu satisfakce.«

Odtáhla se od něho, aby si našla cigarety. Chtěl jí kvůli tomu něco říct, jenže už poznal, že na jeho varování reaguje tím tvrdohlavěji. Zapálila si. Plápolající sirka jí ozářila obličej, který vypadal velice unaveně.

»Kdybys to dítě léčil znovu, Chrisi, postupoval bys jinak?«

Překvapila ho přímost její otázky.

»Postupoval bys jinak?« naléhala.

»Přemýšlím o tom,« připustil. »Procházím v duchu každý krok, zprávu z Parksideské, to, jak dítě vypadalo, naše vlastní laboratorní výsledky…«

»Postupoval bys nějak jinak?« opakovala Laura.

»Někdy,« doznával, »někdy si sám pro sebe říkám, že kdybych byl provedl výměnnou transfúzi, vyhnul bych se možná téhle patálii.«

»Byla by bývala k něčemu dobrá?« naléhala Laura.

»To se nikdy neví. Medicína jsou samá kdyby. Jenže v takovémhle případě má člověk jen jednu šanci.«

»Chtěla bych, abys mi poctivě řekl svůj názor. Myslíš, že by to bylo jiné?«

»Nevím. Nikdo to nikdy vědět nebude,« připustil.

Zamáčkla cigaretu a snažila se vyhnout jeho pohledu.

»Chrisi, při křížovém výslechu nesmíš nikdy doznat nějaká další rozvažování.«

Podíval se na ni překvapeně a s nesouhlasem.

»Jenom uvaž, cos právě teď večer doznal,« bránila se. »Parksideské záznamy jsou správné. Výměnná transfúze je běžnější způsob léčby. Dodatečně uvažuješ o tom, že jsi ji neudělal.

A co je horší, ani jsi tehdy nijak nepochyboval. Tvoje rozhodnutí mohlo být pro to dítě osudné.«

Chris beznadějně pokrčil rameny.

»Jen si představ, co z takových výroků udělá Harry Franklyn. Proto nemůžeš doznat žádné dodatečné úvahy. Nikdy.«

»Ale když je to pravda,« přel se Chris.

»Udělají z toho svědeckou výpověď, která bude proti tobě.«

»Jenže jak můžu popřít…«

»Musíš!« trvala na svém Laura. Pak si povzdechla: »Ne, máš pravdu. Neřekl bys něco, o čem bys nevěřil, že je to pravda.« Obrátila se k němu a políbila ho. Nereagoval.

Tiše dodala: »Nebylo to správné. Nemůžu s tebou jednat jako s ostatními klienty.«

»A tohle radíš svým ostatním klientům?« zeptal se.

Než odpověděla, sáhla po další cigaretě. Chytil ji za ruku, cigaretu vzal a znovu opakoval: »To jim radíš?«

»Tak nějak to bývá. Učíš se pravidlům, jenom aby sis spočítal, jakými cestami je obejdeš. Objevuješ pravdu, jenom abys zabránil tomu, aby byla vyslovena. Většinou čím bezohlednější prostředky volíš, tím z toho vycházíš jako větší hrdina. Jenže tak jedná každý.«

Obrátil ji k sobě, zahleděl se jí do očí, až nakonec doznala: »To je jen takové uspávání svědomí. Nová americká morálka. Nová norma hodnot a ctnosti. Nic, co děláme, není špatné, pokud to můžeme srovnávat s něčím stejně tak špatným, co dělá někdo jiný.«

Šeptem se dožadovala: »Chápeš mě?«

Objal ji a oba mlčeli, jeden u druhého hledali sílu. Nakonec promluvila Laura: »Proces brzy začne, Chrisi. Ve dnech, které nám ještě zbývají, nesmíme myslet na nás dva. Musíme myslet jen na tebe. Chtěla bych, aby sis pořád kladl otázku, jestli bylo možné, aby došlo k poškození dítěte nějakým jiným způsobem, který neměl nic společného s tvou léčbou.«

»Jestli to bylo možné?« opakoval netrpělivě Chris. »Možné bylo cokoliv.«

»Chrisi,« napomínala ho Laura, »v případě, kdy nevíme, co se stalo, musíme, pokud to půjde, sestavit tolik eventualit, co se všechno mohlo stát, kolik dokážeme. Tam, kde fakta nejsou jasná, musíme to trochu zamlžit.«

»To je jenom další způsob, jak překroutit pravdu!« protestoval Chris.

»Neuvědomuješ si nebezpečí, v jakém ses octl!«

Teď už jí nedokázal zabránit, aby si zapálila cigaretu. Zřejmě ji uklidňovala. Když zase začala hovořit, nezněl její hlas už tak naléhavě: »Rozdíl mezi lékaři a advokáty je v tom, že lékaři se snaží povzbudit náladu pacientů líčením jejich případu z té nejlepší stránky. Advokáti svoje klienty straší. Aby je přiměli k spolupráci, líčí jim případ v nejhorších barvách.« Usmála se. »Alespoň tentokrát bych ale měla ráda jednoho dobře připraveného svědka, který by tak nekoukal na poctivost.«

Objal ji a začal ji líbat, nesnažil se víc krotit svou touhu. Zašeptala ještě: »Chrisi… miláčku… nemůžeme všechny naše spory… všechny naše diskuse přece nemůžou končit v posteli.« Znovu ji políbil. A to byl konec dalších řečí.

Později, mnohem později ležela Laura ve tmě po jeho boku a prsty mu jemně kreslila na prsou obrazce.

»Mám starost o Mika. Jestli prohrajeme, jaké možnosti existují pro člověka jeho věku?«

»Nevím. Nejspíš důchod,« připustil Chris.

»Který mu poskytne další čas na to, aby ho trávil sám v tom prázdném bytě. Tam, kde bývala Rose, ale teď není nikdo. To ho zabije.«

»Já vím,« zasmušil se Chris. »To je jediný důvod, pro který bych vůbec uvažoval o vyrovnání. A taky jediný důvod, proč on naopak ne.«

»Chrisi,« Laura si přitáhla jeho ruku. »Jenom nepřestávej uvažovat o tom, co kromě fototerapie mohlo dítě poškodit.«

»Proč si, sakra, myslíš, že to byla fototerapie?«

»Protože mi nejsi schopen dokázat, že to příčina nebyla,« odpověděla chladně. »A nakonec odpověď budeme muset mít, jestliže hodláme mít šanci na vítězství.«

Přikývl, třebaže nedoufal, že by jí mohl nějakou odpověď připravit.

Najednou se zeptala: »Cos to řekl o Reynoldsovi na schůzi správní rady?«

»Že pokud by nešlo o tak důležitou osobu…«

»Tak, to je ono,« řekla. »Jak jsi to formuloval?«

Snažil se na to přesně vzpomenout. »Myslím, že jsem řekl: „Každý psychiatr by vám řekl, že jeho počínání je podezřelé. Vysoce podezřelé.“ Tohle myslíš?«

»Ano, tohle,« řekla, a podtrhla tím důležitost jeho slov. »Cítila bych se líp, kdyby byl Reynolds méně agresivní. Anebo méně mocný.«

Síla, s jakou ho objala, byla odrazem jejích obav. Tiskla ho k sobě, ne aby probudila jeho touhu, ale aby ho ochránila.

»Byla bych ráda, kdybychom nemuseli tenhle spor řešit. Kdybychom…«

Co by chtěla, už nedořekla. Vinula se k němu, aby ho ochránila, ale sama zároveň potřebovala, aby on ochránil ji.

Kapitola patnáctá

Doktor Christopher Grant stál dole pod širokým schodištěm a vzhlížel vzhůru. Viděl fotografie té staré soudní budovy mnohokrát, obyčejně jako pozadí při nějaké demonstraci anebo když nějaký politik chtěl něco prohlásit ve spojitosti s případem, který se právě uvnitř budovy projednával. Zatím však neměl Chris důvod k tomu, aby po těch širokých vyšlapaných kamenných schodech stoupal nahoru.

Vzhlížel teď s obavou k špinavě šedým řeckým sloupům. Bude souzen a jde mu o všechno.

Ještě než s Laurou po boku vykročili vzhůru, zastoupil jim cestu reportér s mikrofonem. Hned za ním kameraman, který si zaostřoval ruční kameru.

»Pan doktor?« zvolal novinář.

Chris se otočil, ta dotěrnost mu byla odporná. »Jste přece doktor Grant?«

Chris už chtěl jít po schodech dál, když si toho mladíka uvědomil. Tu hubenou snědou tvář už viděl. Byl to ten televizní komentátor, který před několika málo týdny tak rozčilil správní radu svým zpravodajským šotem.

Melez se nedal odradit. »Jaký je to pocit, pane doktore, když se člověk vzepře moci Johna Reynoldse?«

Ještě než mohl Chris odpovědět, promluvila Laura: »Doktor Grant má zakázáno činit jakákoli prohlášení pro tisk.«

»Zakázal mu to pan Reynolds?« usmál se Melez.

»Zakázal mu to jeho právní zástupce!« odpověděla Laura úsečně a snažila se rozhovor ukončit.

Melez však rychle uskočil, zaujal místo o dva schody výš nad nimi a zablokoval jim cestu. »Podívejte se, já jsem na vaší straně. Dělám o tom vašem problému celý zpravodajský seriál.«

»Ano, víme,« odpověděla Laura. »Jenže vy nechápete, že místo příznivé publicity by bylo lepší, kdyby se o nás nemluvilo.«

»Než tohle skončí, budete potřebovat pomoc odevšad,« trval na svém Melez. »Jen ať pan doktor udělá jakékoli prohlášení, a já se postarám, že se to dostane do éteru.«

»Hodláme řešit tenhle případ v soudní síni,« řekla Laura pevně.

»V pořádku,« řekl Melez. »Ale přátele budete potřebovat. Nepřátel máte dost.«

»Děkuju, to víme,« řekla Laura a chytla Chrise za paži, dávala mu tím znamení, aby šli dál.

Melez se nevzdával: »Až ale pomoc budete potřebovat, vzpomeňte si na mě. Udělám, co budu moct. Jenom doufám, že nebude pozdě.«

Šli nahoru po schodech, nohy jim samovolně vklouzaly do rýh, které během půl století vyšlapali do kamene tisíce právníků, odpůrců a svědků, kteří sem všichni přicházeli navenek ve spravedlivé věci. V minulých desetiletích bylo tady v té staré budově uděleno mnoho práva a také nějaká spravedlnost.

Za nimi kráčeli Paul Crabtree s Avery Wallerem, kteří zastupovali společné zájmy nemocnice. Třebaže Waller neměl v tomto případě o nic větší úřední postavení než Laura Wintersová, vystupovali s Crabtreem jako partneři. Setkali se na řadě poradních schůzek, z kterých Lauru vyloučili, a dohodli se na své strategii.

»Nechcete se vsadit, ještě než hra začne?« zeptal se Crabtree.

»Ne,« odmítl opatrně Waller. »Neříkali vám to? Zase jsme se včera snažili Sobola stisknout. Ale nepohnuli jsme s ním.«

»Kdyby si jenom uvědomil, že to poslední, co se hodí do soudní síně, je principiálnost,« řekl Crabtree.

»Pámbu mě chraň před klientem, který chce spravedlnost,« souhlasil Waller ve chvíli, kdy docházeli nahoru na schody.

Chodby soudu čpěly nashromážděným kouřem miliónů doutníků a cigaret, které během dlouhých let vykouřili nervózní svědkové. Nemalé množství pocházelo z miliónů doutníků věnovaných soudním úředníkům a pomocníkům z vděčnosti za drobné úsluhy. Laciný doutník dokázal v krátké době přivést na světlo tolik hledaný spis. Trochu dražší doutník vylákal informaci, jaký je to člověk, ten soudce, či jak se staví k určitému kroku.

»Páchne tu jako v továrně na rakovinu,« poznamenal Chris, když s Laurou kráčeli dlouhou chodbou.

»Vždyť to taky je, a víc než v jednom ohledu,« odpověděla Laura.

Nedovedla se však ubránit úsměvu. Chris neopomněl žádnou příležitost, aby jí dal najevo, jak se dívá na její jedinou slabost.

Našli soudní síň č. 405. Venku přede dveřmi potaženými koží oznamovala úhledná tabulka, že tam předsedá soudce Timothy Bannon. Chris s Laurou vstoupili dovnitř do soudní síně, kde dva uniformovaní soudní sluhové líně postávali v oddělení pro porotce.

Když přišel Crabtree, oslovil oba sluhy křestním jménem. Věděli, čeho se bude právě zahajovaný spor týkat, a se zájmem čekali, jak se rozvine.

Když obě strany zaujaly svá místa u určených stolů, bylo v soudní síni jen několik málo diváků. Chris s Laurou si sedli na dolním konci stolu svého advokáta. Křeslo připravené pro Mika Sobola bylo prázdné. Objeví se, až bude předvolán, aby svědčil. Do té doby se nedá rušit a bude se dál věnovat svým povinnostem v nemocnici.

U stolu žalobce zasedl William Heinfelden a mladší společník advokátní kanceláře Parkins, Sears a Wadleigh. Třebaže se Heinfelden zabýval rozkládáním papírů a memorand, bylo zřejmé, že čeká advokáta, který v tomto sporu povede žalobu. Jen pár minut po tom, co soudní sluha uvedl prvních třicet potencionálních porotců, ozvaly se za dveřmi nějaké vzrušené zvuky. Chris s Laurou se tím směrem otočili, aby se podívali, co se děje. Dveře se rozlétly a dovnitř vešel John Stewart Reynolds, který volal dozadu: »Ještě je příliš brzy na to, abych vám poskytl nějaké prohlášení, pánové. Ale až nastane ta pravá chvíle, ujišťuju vás, že mlčet nebudu!«

Reynolds tak vyřídil tisk a rázně vykročil uličkou, následován menším mužem v prostém tmavomodrém obleku, s bílou košilí a solidní tmavohnědou vázankou. Brýle bez obrouček přispívaly k nenápadnému zjevu tohoto muže. Podal ruku Heinfeldenovi a se stejnou přívětivostí přešel ke stolu strany žalované a potřásl si rukou s Crabtreem a Wallerem.

»Pan doktor Grant a slečna Wintersová,« představoval Crabtree, »a to je Harry Franklyn.«

Chris podal malému muži ruku. Advokát měl ruku jemnou, mdlou, téměř ženskou. Určitě to nebyl stisk nebo ruka, jaké očekával po všech těch varováních, která o Harrym Franklynovi slyšel.

Jenže právě přesně takovým způsobem chtěl Harry Franklyn působit. Léta strávil tím, aby si vypěstoval takový nástup do soudní síně, bezelstný, odzbrojující, téměř nenápadný. Měl ve svém šatníku devět obleků, které při práci střídal. Všechny byly z tmavomodré anglické vlněné příze. Všechny byly šité na míru v Londýně. Všechny byly jednořadé. Košile, které nosil do soudní síně, byly prosté, bílé, z egyptského bavlněného popelínu, měkkého jako hedvábí, ale jinak byly od běžné bílé košile k nerozeznání. Jeho soudní kravaty měly všechny patřičný odstín temně rudé barvy. Nikdy nechtěl, aby v některém porotci vzbudil pocit, že ho Harry Franklyn v jakémkoli materiálním ohledu převyšuje. Rád se s porotci spřátelil, byl rád, když ho pokud možno litovali, když nesporně sympatizovali s jeho klientem. Víc než co jiného si nepřál, aby někdo z porotců vycítil, že je v soudních procesech mimořádně úspěšný advokát, že v posledních sedmnácti letech nečinily jeho příjmy nikdy méně než milión dolarů ročně.

Franklyn se vrátil k svému stolu. John Reynolds se zatím usadil do křesla a rozhlížel se po soudní síni. Přejel očima po Chrisi Grantovi, ale neprojevil nejmenší záblesk poznání, ani náznak odporu. Prostě jako by Chris neexistoval. Z mysli Johna Stewarta Reynoldse byl vymazán.

Náhle soudní úředník vyzval k tichu. Na povel »Všichni povstanou!« se otevřely dveře soudcovy úřadovny. Ctihodný soudce Timothy Bannon vstoupil. Byl to vysoký muž, štíhlý, až líbivě hezký, a přitom z jeho unavené tváře vyzařoval charakter.

Bannon zaujal místo na křesle s vysokým opěradlem, usmál se na pozdrav advokátům, které osobně znal, a přikázal soudnímu úředníkovi, aby začal s výběrem porotců. Soudní úředník roztočil buben osudí a začal z něho vytahovat jména. Jakmile oznámil jméno, jednotliví příští porotci zaujímali místa na lavicích poroty. Byla vytažena jména čtrnácti mužů a žen, a když se usadili, rozložil soudní úředník lístky se jmény na stůl porotců a předal porotu Harrymu Franklynovi.

Advokát se naklonil přes zábradlí oddělení porotců a mluvil tak tichým a důvěrným hlasem, že většina jeho slov Chrisovi unikala. Franklyn nastínil spor, tak aby potencionální porotci mohli odpovídat na otázky, které je měly kvalifikovat k tomu, aby případ projednávali. Během svého vysvětlení představil Franklyn všechny osoby sedící u stolu žalobce a stolu žalovaných.

Když Franklyn ujistil sebe i soud, že žádný potencionální porotce osobně nezná nikoho z obou stran ani jejich právní zástupce, začal se vyptávat každého jmenovitě. Jednoho po druhém odmítal ty porotce, kteří mu z nějakého důvodu připadali zaujatí nebo neochotní spolupracovat. Zdálo se, že má eminentní zájem vyloučit všechny, kteří měli kdy co společného s nějakým lékařským sporem, anebo měli příbuzné nebo blízké přátele zaměstnané v oblasti zdravotnictví.

A tak někteří porotci byli s poděkováním odmítnuti a jejich místa zaujímali další. Procedura se vlekla, až Chris pomalu ztrácel zájem. Je-li toto právo ve vší své povznášející majestátnosti, pak je to zatracená nuda. Bořil se stále hlouběji do křesílka, ale Laura zůstávala napjatá a ustavičně ve střehu. Když konečně bylo jednání přerušeno na dobu oběda, Chris s úlevou vstal a protáhl se. Z nějakého důvodu Laura zřejmě s odchodem nespěchala. Otálela, dokud ostatní neodešli a dokud nezůstali sami v prázdné soudní síni.

»Franklyna snad platí podle počtu dnů,« ozval se Chris.

»Nedej se nachytat,« zašeptala úsečně Laura. »Nevšiml sis, co dělá?«

»Kromě toho, že všechny nudí k smrti?«

»Pomalu, ale jistě se v té porotě zbavoval černochů. Samozřejmě zamítl taky pár bílých. Jenže jedna věc je jasná. Pokud to půjde, nechce mít v porotě žádné černochy.«

»Proč?« zeptal se Chris.

»To bych ráda věděla. Nejde ani o jednoho lékaře, který by byl černý,« řekla Laura.

»Jaký důvod by tedy mohl mít?« tázal se Chris.

»Někteří advokáti věří, že bílí porotci, kteří mají vyšší životní standard, tíhnou k tomu odhlasovat vyšší tresty. Ale o peníze se tu nehraje. Pro Reynoldse nebude znamenat žádný rozdíl, jestli získá pět dolarů anebo pět miliónů dolarů.«

»Znamenalo by to rozdíl pro Franklyna?« zeptal se Chris.

»Obvykle dostává procenta. Jenže u sporu tohoto druhu bych se vsadila, že bere obrovské palmáre a navíc kolem dvou tisíc dolarů denně za každé soudní zasedání, takže nemyslí na velikost trestu,« řekla Laura. »Zkrátka uvidíme. Určitě. Pojďme si něco sníst.«

Odpoledne vypadalo stejně nudně. Franklyn kladl tichým hlasem porotcům otázky, Bannon seděl na svém křesle a probíral se papíry jiných případů, kromě chvil, kdy Crabtree vystoupil s námitkou. Potom Bannon rozhodl, většinou souhlasil s Franklynem, a porotce byl odmítnut.

Laura se snažila upozornit Crabtreea na skutečnost, že žaloba vylučuje všechny potencionální porotce černé pleti, ale ten to odbyl pokrčením ramenou a znuděně pobaveným výrazem.

Pak přišel na řadu Crabtree. Jako advokát pojišťovny se snažil eliminovat všechny porotce, kteří vůbec kdy vedli s někým nějaký spor nebo kteří byli v úzkém spojení s nějakým právníkem. Také se snažil eliminovat co nejvíc porotců, kteří nikde nepracovali. Potom co nejvíc zaměstnavatelů. Dával přednost samostatným pracovníkům podle teorie, že ti mají větší úctu k penězům, a tak dají přednost menšímu trestu. Z důvodů jen jemu známých jako by nahrával Franklynovi, protože většina jeho námitek směřovala také k vyloučení černochů.

Během dopoledne příštího dne začal soudce Bannon dávat najevo známky netrpělivosti. »Kterýchkoli dvanáct počestných občanů může utvořit dobrou porotu. Nebuďme tak vybíraví, pánové,« nabádal je.

Koncem dne dospěli Franklyn a Crabtree k dvanácti porotcům a dvěma náhradníkům, které oba pokládali za přijatelné. Ze čtrnácti osob, které zůstaly na lavici poroty, bylo třináct bílých, jedna černá. Ze třinácti bělochů bylo devět žen a čtyři byli muži. Jediná černá osoba, žena, byla náhradnicí poroty. Ať už byla strategie Harryho Franklyna jakákoli, podařilo se mu zajistit dvanáct bílých porotců, tak jak chtěl.

Soudce Bannon vzal všech čtrnáct vybraných osob do přísahy a přikázal Franklynovi, aby se připravil, že vystoupí jako zástupce žalující strany, hned jak se druhého dne soud sejde.

Přesně v deset hodin byl Harry Franklyn v modrém obleku, bílé košili a temně rudé vázance připraven, aby pronesl své stanovisko. Přistoupil k oddělení porotců, položil obě ruce na zábradlí a hovořil tónem tak důvěrným, že dokonce i Bannon se musel předklonit a přiložit ruku k uchu, aby slyšel, co říká.

»Dámy a pánové, někteří z vás možná už dříve zasedali v porotě. Jsem si však jist, že ještě nikdo z vás se nezamýšlel nad případem tak mimořádným. Nevím, jak se na to díváte vy, ale pro mne už je dost strašné připravit člověka o paži nebo o nohu. Ale jak se potom postavíme k dítěti, které od prvních hodin svého života bylo odsouzeno lékařskou nedbalostí k existenci živořícího tvora s poškozeným mozkem?«

Odmlčel se, jako by vážnost případu, který musí vyložit, ho zmáhala.

»Tak totiž vypadá případ, s kterým máme co činit. Víme, že se panu Lawrenci Simpsonovi a jeho paní narodilo normální dítě. Porod byl trochu předčasný, poněkud nesnadný, ale novorozenec byl naprosto zdravý. Uslyšíte o tom svědeckou výpověď porodníka. Po porodu nastal u dítěte stav, který si žádal další léčbu. Dva významní lékaři budou svědecky vypovídat o zdravotním stavu dítěte a jakého způsobu léčby bylo třeba. K ujištění rodičů a kvůli bezpečí dítěte bylo považováno za žádoucí, aby dítě bylo předáno do Metropolitní všeobecné nemocnice, a to doktorovi Michaelu Sobolovi, který tohoto bezmocného novorozence dále předal doktorovi Christopherovi Grantovi, jednomu z žalovaných v tomto procesu.«

Franklyn se mírně odvrátil, aby vedl oči poroty ke Chrisovi, který se instinktivně stáhl.

A Franklyn pokračoval: »Dítě pak bylo podrobeno léčbě příliš složité, abych ji tady rozbíral, nicméně léčbě, která vedla k poškození mozku. Předvedeme lékaře, nejlepší odborníky, kteří v tomto směru vydají svá svědectví. A stejně tak předvedeme lékaře, kteří bohužel vydají svědectví o současném smutném stavu dítěte.

Zastáváme názor, že žádná suma nemůže nahradit dítěti nebo rodině spáchanou škodu, přesto však velký trest může být poučením pro jiné nemocnice a lékaře, aby v budoucnosti uplatňovali větší péči.«

Franklyn chvíli váhal, jako by chtěl zpečetit s porotci nějakou úmluvu. Potom se otočil a vykročil zpátky k svému stolu.

»Pan Crabtree, prosím,« vyzval soudce Bannon advokáta žalované strany, aby přednesl své stanovisko.

Crabtree se vztyčil v celé své výši a šel k oddělení porotců. Zatímco Franklyn byl drobný a vystupoval téměř plaše, Crabtree byl mohutný a nijak se nesnažil krotit svůj dunivý hlas. Ať už se snažil kontrastovat s Franklynem nebo ne, dosáhl toho. Porotci si poposedli a pozorně naslouchali.

Crabtree začal tím, že vyjádřil velkou lítost nad nešťastným dítětem, ale ujistil porotu, že ani nemocnice, ani lékaři za to nenesou odpovědnost. Připomenul porotě, že sám fakt poškození mozku neznamená, že by to byla něčí chyba. K takovým tragédiím občas čirou náhodou dojde. Prokáže, na základě svědectví významných a uznávaných lékařů, že kroky podniknuté v případě tohoto nešťastného dítěte byly správné a odpovídaly uznávané praxi a byly provedeny se vší péčí. A tak ani nemocnice, ani lékaři nejsou právně či morálně vinni.

Dál už to Crabtree nerozváděl. Jelikož břímě důkazu bylo na žalobě, nechtěl se propůjčit k tomu, aby dokazoval víc, než musí. Dokonce i Laura to pokládala za správné, účinně podané stanovisko.

Jakmile si Crabtree sedl, ujal se Franklyn svého úkolu prima facie prokázat oprávněnost žalobního nároku. Pečlivým systematickým způsobem začal s Hughem Mitchellem, lékařem, který první přišel do styku s paní Simpsonovou ve chvíli, kdy usoudila, že je asi těhotná. Stříbrovlasý a úctyhodný Mitchell odpovídal na všechny otázky mírně a ochotně.

Franklyn vedl doktora Mitchella svými otázkami a probíral celou jeho dlouhou kariéru, počínaje lékařskou fakultou, jeho vynikajícími výsledky za studií, praxí v nemocnici, prací sekundáře, dále probíral jeho spolupráci s nemocnicemi, dlouhý seznam funkcí, které zastával y místních i celostátních lékařských organizacích, včetně Americké lékařské asociace a Státní porodnické společnosti, v níž byl po dvě období místopředsedou a jedno předsedou. Pomalu a přesně vytvářel Franklyn obraz lékaře s vynikající kvalifikací a bezúhonnou pověstí. Nakonec s Mitchellem probíral jeho dlouhodobou spolupráci s nemocnicí Parksideské polikliniky.

Když si byl Harry Franklyn jist, že dostatečně zapůsobil na porotu věrohodností a profesionálním věhlasem svého svědka, začal se svědeckou výpovědí, kterou chtěl získat.

»Povězte laskavě porotě, pane doktore, kdy jste se poprvé setkal s paní Simpsonovou.«

Mitchell se trochu pootočil, aby promluvil k porotě: »Přede dvěma roky, desátého srpna mně zatelefonoval otec paní Simpsonové s žádostí, abych vyšetřil jeho dceru. Jako dlouholetý přítel pana Reynoldse jsem hned všechno zařídil, abych mohl Arlenu Simpsonovou vyšetřit.«

»Ještě toho dne?«

»Nazítří ráno.«

»A co dál, pane doktore?«

»Celkově jsem ji vyšetřil. Nebylo pochyby o tom, že je v jiném stavu.«

»A potom, pane doktore?«

»Nabral jsem od ní krev, abych udělal všechny potřebné testy, vyslovil jsem jí a jejímu manželovi blahopřání a poslal jsem je domů, aby vyčkali na výsledek laboratorních zpráv.«

»A jaké byly výsledky těch testů, o nichž jste hovořil, pane doktore?«

»Ve všech ohledech normální. Kromě jediné věci. Krev paní Simpsonové je Rh negativní.«

»To je zlé, pane doktore?«

»V tomto případě ne,« řekl Mitchell.

»Můžete to vysvětlit?« zeptal se Franklyn. Předstíral neznalost lékařských faktů.

»Skutečnost, že budoucí matka má krevní skupinu s negativním Rh faktorem, není při očekávání prvního dítěte důležitá, třebaže to může mít závažné důsledky na další děti. Či spíš bych měl říct, že to mívalo závažné důsledky. Nyní, co máme speciální globulin, jsme schopni předejít poškození dalších dětí tím, že po porodu prvního dítěte matku léčíme.«

»A tak jelikož novorozenec byl prvním dítětem paní Simpsonové, neexistovalo žádné nebezpečí, že by měl problémy s Rh faktorem?«

Mitchell se obrátil k Franklynovi, jako by chtěl odporovat. »Tak to přesně není.«

»Jak tedy?«

»Tedy,« Mitchell odpovídal neurčitě, jak byl instruován. »Vysvětlení je dost komplikované.«

»Jsem si jist, že dámy a pánové této poroty jsou vysoce inteligentní lidé a budou vám rozumět.« Franklyn tak polichotil porotě a zároveň ji připravil na složitou lékařskou rozpravu, a pak dal Mitchellovi volnou ruku svou výzvou: »Prosím, pane doktore.«

»Tak za prvé, termín krev s Rh faktorem negativním zní hůř, než ve skutečnosti znamená. Každý na tomto světě má buď Rh faktor negativní nebo pozitivní a kvalita krve je stejná. Negativní neznamená nic víc, než že se v červených krvinkách nenachází jistá proteinová látka. Důležitá je jedině tehdy, když žena otěhotní, a problémem se stává, když má dítě Rh faktor pozitivní.«

Mitchell se obracel k porotě se stejnou otcovskou starostlivostí, na jakou si zvykl, když jednal s mladými těhotnými pacientkami. »Při porodu prvního dítěte může dojít k tomu, že část krve dítěte s pozitivním Rh faktorem přejde do matčina krevního oběhu. Matčino tělo bude reagovat na krev s pozitivním Rh faktorem jako na cizí látku a začne produkovat proti ní protilátky. Na dítě, které je již venku z matčina těla, to nepůsobí, ale pokud tato žena má nějaké další děti s Rh faktorem pozitivním, pak její krev, která nyní obsahuje protilátky, začne působit proti krvinkám nenarozeného dítěte. Začne je pomalu ničit, a to buď ještě v děloze, anebo po narození.«

»Také po narození?« položil otázku Franklyn.

»Přesně tak, pane Franklyne. Pokud se narodí živé, může ono druhé dítě s pozitivním Rh faktorem trpět takzvanou hemolytickou nemocí novorozenců.«

»Takže vždycky neobyčejně pečlivě testujete všechny těhotné ženy, zda mají Rh faktor pozitivní nebo negativní?« vedl Franklyn otázkou Mitchella k předchozí výpovědi.

» Samozřejmě.«

»I když je to první dítě a jako takové není ohroženo Rh problémy?« pobídl ho Franklyn.

»Je tu možnost dalšího problému, který se objevuje u matky s Rh faktorem negativním. I když jde o první dítě,« řekl Mitchell.

Franklyn předstíral, že je touto informací překvapen, a prohlásil: »Prve jste však říkal, že první děti nejsou ohroženy.«

Mitchell se shovívavě usmál. »Varoval jsem vás, že to může být složité. Existuje ještě jiná cesta, jak mohou v matce vzniknout Rh protilátky před prvním dítětem.«

»Opravdu?« Franklyn měl neobyčejně vypracovanou schopnost reagovat se stejným zájmem a zvědavostí jako kterýkoli porotce. Jako by jen vyjadřoval jejich rozpoložení, zatímco ve skutečnosti ho velmi dobře a s úspěchem využíval.

Mitchell dál vysvětloval: »Pokud matce byla kdykoli předtím dána transfúze krve s pozitivním Rh faktorem, senzibilizuje se a její tělo vytvoří protilátky, které mohou škodit i prvnímu dítěti.«

»A ověřil jste to u paní Simpsonové?« zeptal se Franklyn.

»Ano. Zeptal jsem se jí, zda někdy v životě dostala transfúzi. A třebaže řekla, že ne, ověřil jsem si to u jejího lékaře, který zcela jasně potvrdil, že nikdy nebyl důvod, proč by potřebovala transfúzi.«

»Ještě něco, pane doktore?«

»Nechal jsem v laboratoři udělat krevní test, který by určil titr protilátek.«

»Titr protilátek?« opakoval Franklyn a předstíral, že je z toho zmaten.

»Ten nám určuje výši hladiny protilátek v krvi, pokud tam nějaké jsou,« vysvětloval Mitchell.

»A v případě paní Simpsonové?«

»Přišla k nám zpráva z laboratoře. Coombs u paní Simpsonové nás zbavil všech starostí.«

»Coombs?« tázal se Franklyn.

»To je jeden z testů, který používáme k určení množství protilátek v ženině krvi.«

»A Coombsův test provedený s krví paní Simpsonové jasně prokázal, že nemá žádné problémy s protilátkami ve své krvi, které by mohly působit na její první dítě?« Franklyn shrnul závěr, ke kterému po celou dobu směřoval.

» Zcela správně.«

»Takže paní Simpsonová měla ve všech ohledech normální donošené těhotenství?« položil otázku Franklyn.

»Ne zcela donošené. Soudil bych, že to bylo spíš sedmatřicetitýdenní či osmatřicetitýdenní. Ale ne předčasné,« odpověděl Mitchell.

»A co při porodu,« začal Franklyn, »dělá se nějaký test u každého dítěte hned na porodním sále?«

»Ano. Říká se mu Apgar, je to test podle doktorky Apgarové, která ho navrhla,« dodal bez vyzvání Mitchell.

»A jaký je to přesně test a co zjišťuje?«

»Je to test určený k tomu, aby zhodnotil oběhový, respirační a neurologický stav. Dělá se minutu po narození a pak se opakuje pět minut po narození,« odpovídal doktor Mitchell.

»Z čeho se ten test skládá, pane doktore?«

»Kontrolujeme stav novorozence, rychlost tepu, dech, barvu, reflexy a svalový tonus. Hodnotíme tyto jednotlivé ukazatele stupnicí od dvou do nuly. Jestliže celkové ohodnocení dosáhne sedmi nebo deseti, víme, že máme co dělat s normálním dítětem,« řekl Mitchell.

»A byly tyto testy podle Apgarové provedeny u novorozence Simpsona?«

»Já u toho nebyl, pane Franklyne,« odpověděl Mitchell prostě, jak k tomu byl instruován.

»Vy jste u toho nebyl,« opakoval ozvěnou Franklyn.

»Když u paní Simpsonové nadešel čas k porodu, byl jsem nemocný, měl jsem chřipku. Na skutečné podrobnosti porodu se asi budete muset zeptat doktora Colemana.«

»Chápu,« řekl Franklyn. »Takže naposled jste byl ve styku se Simpsonovou rodinou krátce před porodem?«

»To ne,« opravil ho Mitchell. »Asi jeden a půl dne po porodu mě zavolal doktor Coleman.

U novorozence se začala ukazovat nejen znepokojující hladina bilirubinu, ale i Coombs ukazoval na Rh problematiku. Coleman chtěl dítě předat do Metropolitní všeobecné nemocnice, kde mu bude možno poskytnout intenzivnější péči, ale chtěl můj souhlas.«

»A vy jste souhlasil?« zeptal se Franklyn.

»Bohužel ano,« odpověděl Mitchell.

Crabtree hned povstal, aby protestoval proti slovu „bohužel“. Bannon rozhodl, aby bylo vypuštěno.

»Pane doktore, když jste s doktorem Colemanem souhlasil, že by dítě mělo být předáno do Metropolitní nemocnice, měl jste nějakou představu, k jaké léčbě tam přistoupí?«

»Čekal jsem, že provedou výměnnou…«

Crabtree povstal, ještě než Mitchell domluvil. Prudce protestoval a Bannon námitce vyhověl.

Franklyn se musel spokojit s tím, že jen poznamenal: »To bude prozatím všechno, pane doktore.«

Nemínil násilně zkoušet štěstí. Měl nadbytek specialistů připravených svědčit, že transfúze je mnohem více žádoucí než fototerapie. Předal svědka druhé straně ke křížovému výslechu.

Crabtree začal opatrně. Chtěl si být naprosto jist, že nepoloží otázku, která by lékaři umožňovala vyjádřit názor na léčebnou metodu, kterou Chris Grant uplatnil.

»Pane doktore,« obrátil se k Mitchellovi, »svědčil jste, že pro jistotu, že v krvi paní Simpsonové nejsou žádné protilátky, byl proveden Coombsův test.«

»Z kterého vyplynulo, že nemá žádné protilátky proti Rh,« dobrovolně rozváděl Mitchell.

»Pane doktore, domníváte se, že Coombsův test patří k testům stoprocentně spolehlivým?« zeptal se Crabtree.

Mitchell se usmál: »Žádný lékařský test není neomylný, pane Crabtree. Ale Coombs je plně přijatelný test a pro naše účely spolehlivý.«

»Je pravda, že existují ještě jiné testy? Jako je například vyšetření aglutininů, plazmatických albuminů a použití senzibilizovaných buněk?«

»A další,« souhlasil Mitchell. »Mimo jiné také se sensibilizovanými krvinkami. Já se však spoléhám na Coombsův test a stejně tak většina lékařů, kterých si vážím.«

»Přesto jste sám připustil, že není neomylný.«

Téměř jako by se obracel ke studentovi místo k advokátovi bezmála stejně starému, jako je sám, řekl mu Mitchell: »Drahý příteli, lékař se nespoléhá jen na test. Avšak shrneme-li všechno dohromady, negativní Coombs, žena, která čeká první dítě, v minulosti žádná transfúze, žádné vážné choroby, v takovém případě není třeba jít za tím dál.«

»Ani udělat kontrolní Coombs.«

»K čemu v takovémhle případě? Jen aby se dokázalo, co už dokázáno bylo?« zeptal se Mitchell netrpělivě.

Zasáhl soudce Bannon. »Pane doktore, otázky tady kladou právní zástupci.«

»Formuloval byste laskavě svou odpověď znovu, pane doktore?« zeptal se Crabtree.

»S ohledem na všechny faktory jsem nepovažoval za nutné dále se tou otázkou zabývat.«

»Třebaže připouštíte, že Coombsův test není vždycky na sto procent přesný?« snažil se Crabtree zachránit něco ze svého křížového výslechu.

»Ano,« trval na svém Mitchell.

Protože další nátlak na Mitchella by znamenalo vymáhat jeho názor na Grantovu léčbu, Crabtree naznačil, že se svědkem skončil.

Franklyn měl ještě jednu poslední otázku, kterou pronesl tichým hlasem ze svého místa za stolem žaloby. »Pane doktore, jaké procento porodníků užívá podle vašeho odhadu Coombse v poměru k ostatním testům, o kterých se zmínil pan Crabtree?«

»Asi tak osmdesát procent,« oznámil Mitchell sebejistě.

»Děkuji vám, pane doktore. Zůstaňte však laskavě tady, abychom vás mohli znovu povolat po příštím svědkovi.«

Kapitola šestnáctá

Doktor Robert Coleman byl dalším svědkem. Franklyn vedl svými otázkami hezkého mladého muže od jeho odborných začátků až po jeho současné spojení s Parksideskou poliklinikou. Probral jeho odbornou praxi a kvalifikaci a dovedl ho nakonec ke dni, kdy mu doktor Mitchell zavolal a požádal ho, aby převzal jeho klientelu po dobu jeho chřipky. Nebylo to poprvé, co Coleman Mitchella zastupoval, a v nejmenším neváhal převzít tuto odpovědnost, třebaže sám měl plno pacientů. Mitchell ho pečlivě informoval o všech svých pacientkách a zvláště o paní Simpsonové, dceři Mitchellova dlouholetého přítele Johna Stewarta Reynoldse.

Jakmile se u ní objevily první příznaky počínajícího porodu, poslal ji Coleman do nemocnice. Tam čekala asi osmnáct hodin, což je dlouhá, ale ještě ne příliš dlouhá doba, když jde o ženu, rodící první dítě. Porod sám nebyl lehký, ale z lékařského hlediska nebyl komplikovaný. Franklyn u tohoto bodu nějakou dobu setrval a nakonec se zeptal: »Pane doktore, bylo nutné použít při porodu kleště?«

»Nepotřeboval jsem je.«

»Takže na dítěti nebylo žádné viditelné pohmoždění a není možné, že by byla hlavička poškozena, jak k tomu někdy při použití kleští dochází?« ptal se dál Franklyn.

»To naprosto vylučuji,« řekl Coleman. »Porod nebyl komplikovaný. Dítě nebylo nijak poraněno.«

»Pane doktore, byl jste přítomen, když byly prováděny testy doktorky Apgarové?« zeptal se Franklyn.

»Samozřejmě,« odpověděl Coleman. »Dokonce třebaže je zvykem, že oba Apgary dělává sestra z porodního sálu, udělal jsem první já sám. Chtěl jsem mít naprostou jistotu vzhledem k blízkému vztahu doktora Mitchella k dědečkovi dítěte.«

»A co jste zjistil?« pokračoval dál Franklyn.

»To, co uvádí můj záznam…,« odpověděl Coleman.

Franklyn se obrátil k Heinfeldenovi, který podával nemocniční chorobopis. Coleman dosvědčil, že je to skutečně jeho záznam, a pak ho Franklyn nabídl jako průkazný materiál. Soudce Bannon si ho prohlédl, podal ho dál Crabtreemu, který neshledal nic, proti čemu by protestoval. Chystal se ho už vrátit, když zasáhla Laura.

»Ráda bych to viděla!« Vzala dokument Crabtreemu z ruky. Společně s Chrisem si chorobopis pečlivě prohlíželi.

Nakonec musel Chris šeptem zklamaně připustit: »Přesně totéž, co jsi fotografovala. Nezměnil naprosto nic.«

Laura souhlasila, aby záznam byl označen a zaprotokolován. Chorobopis podali opět Colemanovi.

»Pane doktore, jaký byl podle vašeho záznamu výsledek testu podle Apgarové, který jste provedl u malého Simpsona?«

»Apgar minutu po narození činil sedm. Naprosto v rozsahu normálu,« řekl Coleman.

»A co Apgar po pěti minutách?« zeptal se Franklyn.

»Ten dělala sestra. A výsledek byl devět,« řekl Coleman a díval se do svých záznamů na dotvrzení svého prohlášení.

»V jakém rozsahu jste dítě prohlédl, pane doktore?«

»Já jsem dítě vyšetřil kompletně. Dítě bylo ve výborném stavu, zdravý, čilý novorozenec,« hlásil Coleman.

»A zaznamenal jste to tak?« zeptal se Franklyn.

»Můžete se podívat,« Coleman mával chorobopisem.

»A co jste udělal, pane doktore, když jste dítě vyšetřil?«

»Instruoval jsem vrchní sestru, aby dala pozor, kdyby došlo k nějakým změnám, a aby mě v tom případě okamžitě uvědomila. Jinak že se vrátím při normální vizitě. Napsal jsem také do staničních záznamů, jak má být novorozenec krmen. Potom jsem odešel.«

»Abyste se věnoval dalším povinnostem, které vyplývají z vaší praxe, že ano,« připomněl mu Franklyn.

»Ano.«

»A bylo to podle vašeho názoru v tomto případě dostatečné a správné?« dotázal se Franklyn.

»Vzhledem k tomu, že šlo o nekomplikovaný porod, že to bylo první dítě a bez nějakých zjevných projevů Rh inkompatibility, pak ano.«

»Povězte mi, pane doktore, všiml jste si v té době sebemenších příznaků žloutenky?«

»Naprosto žádných!«

»Přišel jste se na to dítě podívat při své odpolední vizitě?«

»Nakonec ne. Objevil se akutní případ mimoděložního těhotenství a bylo nutno okamžitě operovat. Přirozeně jsem se tomu musel věnovat přednostně. Byl jsem však ve styku s personálem novorozeneckého oddělení – v častém styku.«

»A co jste se dozvěděl?«

»Že to Reynoldsovo dítě… myslím Simpsonovo dítě… že se mu vede docela dobře. Že přijímá potravu a nezvrací. Že spí normálně. Nebyl žádný viditelný důvod ke starostem.«

»Trval tento stav dál, pane doktore?« zeptal se Franklyn.

»Bohužel ne. Druhý den ráno mě novorozenecké oddělení informovalo, že se u dítěte objevuje mírné žloutenkové zabarvení.«

»A co jste udělal?«

»Ihned jsem přikázal, aby udělali bilirubin a Coombsův test, a dal jsem jim pokyny, aby mě zavolali ihned, jak se obě zprávy vrátí z laboratoře,« vypovídal Coleman poctivě. »I kdybych byl na operačním sále. Měl jsem podle programu toho odpoledne dělat dvě hysterektomie.«

»A řídili se podle vašich pokynů?« zeptal se Franklyn.

»Řídili. Když se vrátily výsledky, volali mě na O.S., tedy na operační sál.«

»A potom?«

»Když jsem se vrátil z operačního sálu, prohlédl jsem si laboratorní výsledky.«

»A co jste zjistil?« zeptal se Franklyn.

»Bilirubin novorozence činil čtrnáct miligramprocent.«

»Je to podle vašeho názoru, pane doktore, důvod k vážnému znepokojení?« zeptal se Franklyn.

»Důvod k jistým obavám, ale ne k vážnému znepokojení. Dokud se bilirubin neblíží k hranici dvaceti miligramprocent, není žádné vážné nebezpečí. Ale při čtrnácti miligramprocentech sleduji tyto případy raději velmi bedlivě, zvlášť když Coombs ukázal, že dítě trpí Rh inkompatibilitou.«

»A co jste udělal, když jste to zjistil?« popoháněl ho Franklyn.

»Přikázal jsem udělat ihned bilirubin nový a rovnou jsem tam čekal na výsledek. Nechtěl jsem ztrácet čas.«

»A jaký byl výsledek toho druhého testu, pane doktore?« zeptal se Franklyn setrvačně Colemana, jako by očekával přímou odpověď.

»Než nám poslali výsledky z laboratoře, zavolal jsem doktoru Mitchellovi domů a řekl jsem mu, co jsem zjistil. Navrhl, abych malého Simpsona ihned předal do Metropolitní všeobecné nemocnice.«

»Připadala vám ta rada neobvyklá, pane doktore?«

»Vůbec ne. Vždycky se tak postupuje,« odpověděl doktor Coleman.

Franklyn počkal, až to sdělení všichni přijmou, a pak teprve pokračoval. »Můžete, pane doktore, vysvětlit porotě, proč vy, veskrze kvalifikovaný a zkušený lékař, předáváte novorozence do Metropolitní všeobecné nemocnice?«

»Samozřejmě. Metropolitní všeobecná nemocnice je typem pedagogického pracoviště s řadou mladých lékařů, sekundářů a mnohem početnějším ošetřovatelským personálem než Parksideská poliklinika, která je soukromou institucí. Malý Simpson potřeboval zvýšenou péči. Upřímně řečeno, raději bych se dítěti věnoval sám, ale protože mám vlastní ordinaci a navíc jsem přebíral pacientky doktora Mitchella, zdálo se mi, že předat dítě bude v jeho nejlepším zájmu.«

»Když bylo rozhodnuto, co jste učinil?«

»Zavolal jsem panu Reynoldsovi a ten řekl…«

Crabtree ho přerušil. »Pan Reynolds může sám podat svědectví, co řekl. Jinak je to svědectví z druhé ruky a proti tomu vznášíme protest.«

Soudce Bannon přikývl na souhlas.

Franklyn pokračoval: »Zavolal jste, pane doktore, sám do Metropolitní všeobecné nemocnice?«

» Nezavolal.«

»Proč ne?« zeptal se Franklyn jemně.

»Protože…,« a Coleman se zadíval na soudce Bannona, »na to nemůžu odpovědět, jestli se nemůžu odvolat na svůj rozhovor s panem Reynoldsem.«

Bannon se nad tím na okamžik zamyslel a pak rozhodl: »Stačí, když řeknete, co jste udělal a řekl vy.«

»Zavolal jsem panu Reynoldsovi. Pak jsem mluvil s doktorem Sobolem z Metropolitní všeobecné nemocnice. Jela k nám ambulance, aby si vyzvedla Simpsonovo dítě. Žádal mě, abych připravil opis nemocničních záznamů novorozence, a to jsem také udělal.«

»Řekněte, pane doktore, když jste naposled vyšetřoval to Reynoldsovo dítě… myslím to Simpsonovo dítě, všiml jste si nějakých sebemenších příznaků neurologických potíží?«

»Žádných, jak vyplývá z mé zprávy.«

»Takže jediným problémem byla poněkud žloutenková barva, pozitivní Coombs a laboratorní zpráva o čtrnácti miligramprocentech bilirubinu?«

»Správně,« potvrdil naprosto pevně Coleman.

»Měl jste příležitost vyšetřovat Simpsonova novorozence ještě později?«

»Ne, prosím. Než bylo dítě propuštěno z Metropolitní nemocnice, zotavil se pan doktor Mitchell z chřipky.«

»Takže můžete s naprostou určitostí říci, že ve všech případech, kdy jste dítě prohlížel, nejevilo naprosto žádné neurologické poškození?« řekl Franklyn a hlas jen nepatrně zvýšil.

»S naprostou určitostí,« potvrdil přesvědčivě Coleman.

Franklyn se od svědka odvrátil a tím naznačil, že skončil přímý výslech. Crabtree se zvedl, aby se ujal křížového výslechu, ale bez velkého nadšení. Coleman se ukázal jako dobrý, důvěryhodný svědek. Bylo toho pramálo, kde by ho mohl napadnout.

» Řekněte mi, pane doktore, proč jste zvolil právě Metropolitní všeobecnou nemocnici pro předání svého pacienta?«

»O tom jsem již vypovídal,« odvětil Coleman. »Měli personál a vybavení na intenzívní péči. Nemohl jsem mu sám věnovat veškerý čas, jak bych byl chtěl.«

»Můžeme soudit z vašeho rozhodnutí, že považujete Metropolitní všeobecnou nemocnici za dobrou nemocnici?«

»Ano,« prohlásil Coleman.

»S prvotřídním, schopným štábem lidí?«

»Ano,« souhlasil Coleman, ale už ne tak zpříma jako prve.

»Byl byste nevybral Metropolitní, pokud byste neměl naprostou důvěru v jeho pracovníky, že ano?«

»Samozřejmě že ne,« řekl Coleman a lehce zaváhal. Neměl nejmenší potuchy, kam se ho Crabtree pokouší zavést.

»Kdybyste býval měl nějaké pochybnosti o Metropolitní všeobecné nemocnici a o jejich zaměstnancích, byl by to z vaší strany neodborný postup, poslat k nim pacienta, že ano?«

»Rozhodl jsem se na základě své znalosti této nemocnice a její vynikající pověsti,« prohlásil Coleman.

»A na základě vaší znalosti a její vynikající pověsti patří Metropolitní všeobecná nemocnice a její pediatrické oddělení k nejlepším v zemi?« vyptával se dál Crabtree.

»Řekl bych, že ano.«

»Pověst doktora Michaela Sobola vám byla známa?«

»Byla. Má skvělou pověst.«

»Četl jste některé jeho studie?« zeptal se Crabtree.

»Četl. Jsou odborně velmi dobré.«

»Byla vám známa, pane doktore, také pověst doktora Christophera Granta?«

»Nebyla,« řekl Coleman ostře. »A kdybych býval věděl, že Simpsonovo dítě skončí v jeho rukou, nikdy bych nesouhlasil s tím, aby tam bylo předáno.«

Chris se začínal zvedat, jenže Lauřina jemná, ale pevná ruka ho zadržela. Místo aby se znovu usadil, Chris prudce zašeptal: »Chci mu položit otázku!«

»Nemůžeš, nejsi advokát,« řekla Laura. »Ani já nemůžu. Nemám tady oficiální pověření.«

»Pak chci mluvit s Crabtreem,« trval Chris.

Zatím si dokonce i soudce Bannon musel povšimnout jeho neklidu.

»Pan zástupce se postará, aby jeho klient nerušil průběh jednání,« instruoval Crabtreeho.

V šeptané poradě Crabtree Chrise ostře napomenul: »Takovéhle chování nám nepomůže, pane doktore!«

»Tohle mu nemůžeme jen tak prominout.«

»Raději si zvykněte na to, že budete o sobě slyšet podobné výroky. Tohle je teprve začátek. Nezapomeňte, že jste to chtěl!«

»Zeptejte se ho na ten telefon!« řekl Chris.

»Na jaký telefon?«

»Volal jsem ho, abych dostal podrobnější informace, než byly uvedeny ve stručném shrnutí při předání pacienta. Nedokázal mi ani říct, kdy se objevily první příznaky žloutenky,« prohlásil Chris.

»Je to důležité?«

»To bych řekl! Dítě, u kterého se projeví příznaky žloutenky během prvních čtyřiadvaceti hodin, je vážně ohroženo.«

»Ještě něco?« zeptal se Crabtree a poprvé projevil skutečný zájem.

»Ano, co se stalo s tím druhým bilirubinem? Nikde se neobjevil.«

»A?«

»Nejdřív počkejme, co řekne,« odpověděl Chris.

Crabtree se znovu obrátil k svědkovi. »Pane doktore, hovořil jste někdy s doktorem Grantem o Simpsonově novorozenci?«

»Ano, hovořil. Telefonicky.«

»Volal jste mu, anebo on volal vás?« naléhal Crabtree.

»On zavolal mě. Chtěl nějaké informace, které nebyly ve zprávě odeslané spolu s dítětem.«

»Jaké dodatečné informace žádal?« zeptal se Crabtree.

»Nedělal jsem si poznámky, ale pokud se pamatuju, chtěl vědět, kdo si jako první povšiml žloutenky. Řekl jsem mu, jak jsem také právě řekl vám, že první si toho všimla ošetřovatelka.«

»Pane doktore, proč nebyla na nemocniční zprávě uvedena doba, kdy se tyto příznaky prvně objevily?«

»Na to nemohu odpovědět,« řekl Coleman.

»Nemyslíte, že bylo pro druhého lékaře žádoucí, aby tuto informaci měl?«

»Ano, myslím, že ano.«

»Pane doktore, není ve skutečnosti pro lékaře rozhodující, aby znal přesnou dobu, protože dítě, které jeví známky žloutenky v prvních čtyřiadvaceti hodinách je v mnohem větším nebezpečí než dítě, u něhož se objeví žloutenka po dvou či třech dnech?« naléhal Crabtree.

»Ano, to je pravda. A já mu řekl, že jako první si těch příznaků všimla sestra a že si je uvědomila až na konci prvních čtyřiadvaceti hodin,« řekl Coleman.

Chris dával Crabtreemu znamení, ale právník ho gestem odbyl. Věděl, co Chris chce, a dostával se k tomu. Zahleděl se do svých poznámek a ještě se do nich díval, když se náhle zeptal: »Pane doktore, řekl jste, že jste přikázal udělat další bilirubin. Ale ještě jsme neslyšeli, jak druhý test dopadl. Můžete nám to říci?«

»Bohužel, nemohu,« řekl Coleman. »Jakmile bylo dítě předáno, stala se ta zpráva akademická, protože jsem věděl, že si v Metropolitní udělají svoje vlastní testy.«

»Vůbec vás nezajímalo, jak ten druhý test dopadl?«

»Pane Crabtree, ve shonu každodenní práce nemá lékař čas, aby si mohl dovolovat nějakou zvědavost. Dělá, co může, pro léčení svých pacientů. A bylo tomu tak tím spíš, že jsem zastupoval doktora Mitchella.«

»Zavolal jste vůbec někdy doktoru Grantovi, abyste se zeptal, jak se vyvíjí stav Simpsonova novorozence?«

»Jelikož jsem předpokládal, že je dítě v dobrých rukách, očekával jsem také, že se mu dostane patřičné péče,« řekl Coleman. »Otevřeně řečeno, mockrát jsem toho od té doby litoval. Kdybych byl tušil, jaký léčebný postup doktor Grant užívá…«

Crabtree ho přerušil: »Protestuji!«

Coleman se však nezarazil a dokončil: »Byl bych tam sám zašel a vzal toho novorozence zpátky!«

Bannon bušil kladívkem, aby přerušil Colemanovu odpověď, ale bylo to marné. Stejně tak jeho příkaz porotě, aby si posledních Colemanových slov nevšímala. Crabtree se rozhodl, že nebude v křížovém výslechu pokračovat. Měl pocit, že nad Colemanovým svědectvím vyvolal alespoň jakýsi mrak, ale zároveň se mlčky proklínal, že se mu výslech v poslední chvíli vymkl z ruky. A necítil se o nic líp, když Harry Franklyn nevyužil možnosti pokračovat ve výslechu Colemana. Nepatrným gestem ruky malý advokát naznačil, že s výslechem svědka skončil. Jelikož Franklyn tu věc dál nerozváděl, uvědomoval si Crabtree, že jeho protivníka potěšilo, když otázka fototerapie byla vyslovena takovým provokativním způsobem. Chuť poroty byla vydrážděna. Franklyn byl ochoten nechat je o té věci chvíli uvažovat.

Crabtree se vrátil ke stolu, kde Chris v hněvu vybuchl a zavalil ho šeptem otázkami. »Proč jste ho sakra nechal z toho vyklouznout? Copak se vůbec může nějaký doktor nezajímat o výsledek druhého bilirubinu?«

Crabtree se k němu obrátil. »Podívejte se, pane doktore, vy se držte medicíny! Já se budu starat o právo. Existuje základní pravidlo při křížovém výslechu: nikdy se neptej na otázku, na kterou neznáš odpověď. Co víme o tom, jak dopadl ten druhý test? Nebo že by nám to pomohlo? Viděl jste, co se nakonec stalo. Jsme na tom hůř, než jsme byli předtím, než jsem mu dal ty vaše zatracené otázky.«

Kapitola sedmnáctá

V souladu se svou původní strategií povolal Harry Franklyn jako svědka znovu doktora Mitchella. »Pane doktore, když jste se s doktorem Colemanem dohodli, že dítě předá do Metropolitní všeobecné nemocnice, co jste měl na mysli?«

Crabtree do toho ostře skočil: »Protestuji!«

»Vyslechněme nejdříve odpověď, pane zástupce,« rozhodl Bannon. »Prosím, pane doktore?«

»Domníval jsem se, že mohou novorozenci poskytnout intenzivnější péči, protože mají početný personál.«

Franklyn mu přispěl na pomoc. »Z důvodů, které už zmínil doktor Coleman?«

»Ano. V Parksideské máme řadu vynikajících praktiků, ale Metropolitní má početnější personál a rozsáhlejší vybavení. Například mohou dělat výměnnou transfúzi, jak bylo jasně naznačeno…«

Ještě než mohl Mitchell domluvit, Crabtree vstal a protestoval. Bannon ho váhavě podpořil. Franklyn se usmál a pak pokračoval.

»Neměl jste žádné výhrady proti předání novorozence?«

»Tehdy ne,« řekl Mitchell.

»Měl jste však výhrady později?«

»Později bylo nemožné nemít výhrady s ohledem na to, co se stalo.«

»Co se stalo?« položil Franklyn jednoduchou otázku,

183

jejímž cílem však bylo otevřít základní situaci, na níž spočívala žaloba.

»Myslíte ten den, kdy mně zavolal pan Reynolds tu příšernou…«

Soudce Bannon se naklonil přes svůj stolec. »Pane doktore, dovolte panu Franklynovi, aby vedl výslech. Zjistíte, že je docela schopný.«

Mitchell se pokorně usmál: »Promiňte, Vaše Ctihodnosti.«

Aniž pozvedl hlas, Franklyn pokračoval, ale přitom přešel k vzdálenějšímu konci oddělení porotců a tak donutil Mitchella, aby se obrátil a stál k porotě rovněž čelem. Tento tah neunikl Lauře, která jemně strčila do Chrise. Bylo jasné, že Franklyn značně spoléhá na následující Mitchellovo svědectví. Oba, Laura i Chris, se naklonili kupředu, připraveni dělat si poznámky.

»Pane doktore,« zeptal se Harry Franklyn Mitchella, »zmínil jste se před chvílí o tom, že vám zavolal pan John Reynolds. Dovolte, abych vás vrátil nazpět do doby před tím, tak aby se porota seznámila po pořádku a plynule s vývojem událostí do té chvíle. Když bylo Simpsonovo dítě propuštěno z Metropolitní všeobecné nemocnice, dostal jste se s ním do styku?«

»V té době jsem už měl po chřipce a mohl jsem dítě celkově vyšetřit. Zřejmě bylo v dobrém zdravotním stavu, ale přesto jsem si prostudoval zprávu a všechny laboratorní výsledky z Metropolitní všeobecné nemocnice.«

»Působilo na vás to, co jste zjistil, příznivým dojmem, pane doktore?«

»Ano. A ne.«

»Obávám se, že budeme muset trvat na přesnější odpovědi, než je tato.«

»Příjemně na mne působil zřejmý výsledek. Mám na mysli laboratorní zprávu, ukazující stále ubývající bilirubin. Výsledky ukazovaly, že všechny novorozencovy životně důležité funkce jsou dobré. Zdálo se mi, že máme štěstí,« řekl Mitchell.

»Štěstí?«

»To jsem prve mínil, když jsem řekl ano a ne. Nepotěšila mě už tolik metoda, kterou v Metropolitní všeobecné nemocnici při léčení novorozence zvolili.«

Franklyn pohlédl na porotce, aby odhadl, do jaké míry výpověď sledují, než se Mitchella zeptal: »Přesně o jakém druhu léčby mluvíte, pane doktore?«

»O té… o té fototerapii, které použili.«

»Můžete, pane doktore, porotě přesně vysvětlit, co to fototerapie je?« zeptal se Franklyn.

»No,« začal Mitchell tónem, který naznačoval, že s takovým léčebným postupem nesouhlasí, »je to léčení žloutenky, které spočívá v tom, že nemocný novorozenec je na několik hodin nebo až několik dnů vystaven baterii fluoreskujících světel.«

»Pane doktore,« ozval se udiveně Franklyn, jako by tuto informaci slyšel prvně, »říkáte, že vystavení novorozence obyčejnému fluoreskujícímu světlu je uznávanou formou léčby?«

»Někteří lékaři tomu, prosím, věří.«

»Kdy jste se poprvé dozvěděl, že této léčby bylo užito u Simpsonova dítěte?«

»Když jsem to četl v propouštěcí zprávě dítěte, které se vracelo do mé péče.«

»Znepokojilo vás to…«

Crabtree se nadzvedl. »Pan zástupce řídí svého svědka!«

»Promiňte,« otočil se uctivě Franklyn k Crabtreemu.

»Jak jste reagoval jako lékař, pane doktore, když jste četl zprávu?«

»Upřímně řečeno, velice mě to znepokojilo,« Mitchell užil slova, která mu Franklyn napověděl.

»Řekl byste nám proč?«

»Podle mého názoru je fototerapie příliš nejistou léčbou, dosud málo prověřenou, pokud jde o eventuální vedlejší účinky, a zdaleka ne tak uspokojivou, jako je v těchto případech výměnná transfúze.«

»A to přesto, že je, jak jsem informován, užívána v některých velmi dobrých lékařských ústavech?« zeptal se Franklyn a přitom předstíral, že bere v pochybnost svého vlastního svědka.

»To je potíž s ústavy, které se věnují teoretickému výzkumu! Jistěže mladí lidé musí mít někde možnost se učit, získávat odborné znalosti, avšak tato místa tíhnou k tomu, že se příliš přikloní k experimentování.«

»Vznáším protest,« zahlaholil Crabtree.

Jenomže jak soudce, tak porota byli příliš zaujati tímto aspektem Mitchellovy svědecké výpovědi a Bannon pouze vydechl »Zamítá se«, a dál naslouchal Mitchellovi.

Lékař pokračoval: »Existuje obrovský rozdíl mezi lidmi, kteří praktikují medicínu jako své povolání, a těmi, kteří k ní přistupují jako k oblasti, kde mohou ověřovat nové myšlenky.« Mitchell zaváhal, jako by nechtěl laikům odhalovat vražednou válku, která zuří uvnitř mezi lékaři.

Franklyn však spěchal dostat prohlášení do protokolu, než Crabtree vznese protest. »Jaký rozdíl, pane doktore?«

»Teoretikové zkrátka rádi zapomínají na vyzkoušené a správné postupy ve prospěch nových a experimentálních, jen aby viděli, k čemu to povede,« prohlásil Mitchell.

»Užívají, tak říkajíc, pacienta jako morče, že?« napověděl Franklyn.

Crabtree vyletěl ze židle a tentokrát Bannon jeho protest přijal. Franklyn se za svou poznámku omluvil a pak pokračoval:

»Řekněte mi, pane doktore, proč to někteří lékaři dělají?«

»Proč?« opakoval rétoricky Mitchell. »Jak jinak by si tihle mladí lidé udělali jméno. Provádějí pokusy, píší práce a tisknou je v nejrůznějších lékařských časopisech. Jejich další postup závisí na tom, kolik v posledním roce nebo v posledních dvou letech publikovali.«

Mitchell by byl pokračoval, kdyby Crabtree neprotestoval.

Bannon však shledal tuto výpověď jako podstatnou a poučnou a dovolil Mitchellovi pokračovat. Franklyn Mitchella pobízel.

»Pane doktore, nepověděl byste prosím porotcům víc o této stránce medicíny, která je pro ně jistě stejně zajímavá jako pro mne?«

»Je myslím přirozené, že mezi lidmi, kteří se věnují profesi jako takové, a těmi, kteří jí učí, existují třenice. Požadavky jsou různé. My praktikové musíme řešit každodenní problémy. Pokud jde o léčení pacienta, naše postupy nejsou stejné. My jsme přísnější, opatrnější. Více dbáme na zkušenosti. Jsme spíš konzervativní. Řečeno prostě, býváme opatrní, abychom nezplakali.«

»A jak byste to konkrétně aplikoval v tomto případě, pane doktore?« neodbytně se dotazoval Franklyn.

»Jsem si jist, že pokud by se u toho nešťastného dítěte použilo takové spolehlivé metody, jako je výměnná transfúze, nebyli bychom dnes tady v této soudní síni. Dítě by bylo naprosto zdravé a normální,« prohlásil Mitchell.

»Pane doktore, při jaké příležitosti jste poprvé zjistil, že u dítěte došlo k poškození?« zeptal se Franklyn.

»Toho dne, o kterém jsem již hovořil, když mi zavolal pan Reynolds a požádal mě, zda bych k němu přišel a dítě vyšetřil.«

Franklyn potom pomalu a systematicky kladl Mitchellovi otázky na podrobnosti jeho neurologického vyšetření.

»A jaký jste z toho všeho udělal závěr?«

»Nebylo pochyb. U dítěte došlo k poškození mozku.«

»Změnil se ten stav od té doby?« zeptal se Franklyn.

»Jeví se výraznější.«

Franklyn přikročil blíž k Mitchellovi. »Pane doktore, co bylo podle vašich odborných zkušeností příčinou současného stavu dítěte?«

»Na základě studia příslušných laboratorních testů, lékařských záznamů, nemocničních zpráv a předepsané léčby, jedinou možnou příčinou mohla být fototerapie, kterou zvolil doktor Grant,« konstatoval Mitchell s lítostí, jako by se zdráhal určit viníka.

»Podle čeho můžete určit příčinu tak přesně?«

»V žádném čase nebyl zaznamenán bilirubin, který by přesahoval hladinu šestnácti miligramů na sto mililitrů. U dítěte, narozeného jen o dva týdny dříve a vážícího dva tisíce šest set gramů, není pravděpodobné, že by došlo k defektu mozku při bilirubinu, který nestoupne až na dvacet…«

»Proč kladete, pane doktore, takový důraz na novorozencovu váhu a na skutečnost, že se narodil jen o dva týdny před termínem?« pokračoval Franklyn.

»Protože u skutečně předčasného dítěte, myslím dítě, které se narodí nedonošené a váží méně než dva tisíce pět set gramů, bilirubin mnohem nižší než dvacet miligramprocent byl v některých případech příčinou defektu mozku. Ale tak tomu nebylo v případě Simpsonova dítěte.«

»Pane doktore, kdyby se vás býval někdo zeptal na radu v době, kdy byl malý Simpson léčen doktorem Christopherem Grantem, byl byste souhlasil s rozhodnutím, které učinil, totiž s užitím fototerapie?«

»Nesouhlasil bych!« prohlásil Mitchell kategoricky.

»Byl byste radil provést výměnnou transfúzi krve dítěte?«

» Určitě!«

»Tedy podle vašeho názoru, pane doktore, užití fototerapie znamenalo odklon od správné lékařské praxe?« tázal se Franklyn poněkud hlasitěji.

Chris cítil, jak Laura ztuhla. Už dříve ho varovala, když spolu probírali strategii jednání, že klíčovým bodem v každém sporu o neodborném postupu je otázka, zda se žalovaný uchýlil od správné lékařské praxe. Jakmile se tato otázka objeví a bude zodpovězena kladně, Chris nebude mít u poroty velkou naději. Čekal na Mitchellovu odpověď.

»Podle mého názoru v tomto případě bylo užití fototerapie zcela určitě odchýlením od správné lékařské praxe,« prohlásil Mitchell pevně.

»Ještě jedna otázka, pane doktore. Vzhledem k současnému stavu vývoje fototerapie, považoval byste za nutné, aby lékař po poučení získal souhlas od rodičů anebo opatrovníka novorozence, že bude takto léčeno?«

»Příbuzný odpovědný za pacienta má být informován o všech nebezpečích kterékoli terapie, než vysloví souhlas s jejím užitím,« prohlásil Mitchell. »Pokud vím, v tomto případě tomu tak nebylo.«

»Navrhuji ten závěr vyškrtnout!« řekl Crabtree.

»Vyškrtněte to!« rozhodl Bannon, třebaže se zdálo, že mu protest byl proti mysli.

»To je všechno, pane doktore,« řekl Franklyn tiše, ale cestou ke svému stolu nijak neskrýval uspokojení, že položil pevné základy sporu na dvou faktorech: na neodborném postupu a na opomenutí získat po poučení souhlas.

Crabtree tuto skutečnost také přijal. Místo aby vstal a ihned začal s křížovým výslechem Mitchella, požádal o krátké přerušení, aby se mohl poradit se svým klientem. Crabtreeova strategie měla širší cíle. Chtěl se poradit s Chrisem, ale zároveň chtěl dát Mitchellovi příležitost, aby se uklidnil. Někteří svědkové se při výpovědi emocionálně unášejí. Když se jim poskytne možnost, aby si vydechli, jejich vzrušení se zmírní a jedná se s nimi při křížovém výslechu lépe.

Crabtree, Waller, Chris a Laura se sešli na vzdálenějším konci chodby před soudní síní.

»Je Mitchell z lékařského hlediska zranitelný?« zeptal se Crabtree.

»Je,« odpověděl Chris. »Podívejte se na všechny ty studie o fototerapii, které jsem vám dal, na nemocnice, kde se jí užívá, a statistiky tisíců úspěšných případů.«

»To všechno mám,« řekl Crabtree. »Rád bych věděl, zda eventuálně udal nepřesně nějaká lékařská fakta? Je jeho navrhovaná léčba napadnutelná?«

»Dali jsme vám materiál o výměnné transfúzi krve,« řekla Laura. »Tam toho je dost, čím ho napadnout.«

Protože si Chris nevzpomínal na žádnou chybu v Mitchellových údajích, začal poukazovat na názorové rozdíly obou lékařských koncepcí.

Crabtree ho přerušil. »To všechno vím. To nestačí. Při dvou rozlišných koncepcích se přirozeně každý lékař přikloní k jedné z nich. To ale nezpochybňuje Mitchella osobně ani odborně. Potřebuji nějakou specifickou věc, co řekl, na čem ho můžu nachytat, protože nám zasazuje těžké rány.«

»Škoda že nemáme protokol,« ozvala se zamyšleně Laura. »Ale mohla bych přísahat, že Coleman řekl, že předání dítěte navrhl Mitchell. Zatímco Mitchell svědčil, že mu s tím návrhem volal Coleman.«

»Správně,« řekl Chris.

»To si raději dřív ověřím, než to s tím zkusím,« řekl Crabtree. »Mitchell je silný v kramflecích, a já bych nerad nakonec vypadal jako hlupák.«

Soudní úředník svolával všechny účastníky zpět do soudní síně. Než Chris s Laurou došli ke dveřím, připojil se k nim mladý Juan Melez.

»Pane doktore,« obrátil se Melez na Granta.

Laura zasáhla: »Bez komentáře.«

Melez se usmál. »Chápu, že to může platit pro pana doktora. Ale ne pro mě.«

»Podívejte, musíme jít dovnitř,« řekla Laura.

»Milá dámo, jsem tady proto, že mladé maminky v mé části města chtějí vědět, co je s jejich El Medico. Všechny chtějí, aby jim léčil děti. Zjistili, že místo v nemocnici je u soudu, a to je znepokojuje. Jsem tady, abych se je pokusil uklidnit, ale dopadá to na vás ošklivě, pane doktore. Opravdu zle. Kdybych mohl jakkoli pomoci…,« opakoval svou dřívější nabídku.

»Musíme se vrátit,« naléhala Laura.

»Dobře. Jen mějte na paměti moje slova,« řekl Melez.

Mitchell se vrátil na místo svědků. Crabtree, se svazkem papírů v ruce, vstal, aby ho podrobil křížovému výslechu. Musel několik minut počkat, než nastal klid, protože už od poloviny dopoledne stále víc diváků odcházelo z jiných soudních jednání a zaplňovali soudní síň.

Ticho v soudní síni nakonec zjednala jedovatá poznámka soudce Bannona: »Přátelé, přátelé, nedíváte se na televizní estrádu. Během jednání soudu nesmíte hovořit. Ani se nemůžete zvednout a jít si pro pivo. A nepovoluje se křoupání brambůrků. Dělá to moc hluku. Tak se všichni usaďte. Nebo vyklidím soudní síň stejně rychle, jako můžete přepnout program.«

Crabtree se rozhodl hned zaútočit. Jestli se mu podaří otřást Mitchellem na začátku, bude pak po celý další křížový výslech jeho. Crabtree hleděl do svých poznámek, ve kterých však nikde nestála informace, kterou právě hodlal uplatnit, a spustil.

»Pane doktore, během různých vašich rozhovorů s doktorem Colemanem jste měli o tomto případu vždycky oba souhlasný názor?«

»Měli, opravdu. Oba jsme byli otřeseni metodou léčby, které užil doktor Grant, oba jsme byli zděšeni výsledkem,« potvrdil Mitchell.

»Nestalo se nikdy, že byste spolu nesouhlasili?« vytrvale se ptal Crabtree.

»Nikdy. Ani tenkrát ne, když došlo k rozhodnutí předat novorozence. Ani když jsme zjistili, že bylo užito fototerapie. A mohu dodat, že ani v dalších rozhovorech, které jsme od té doby spolu měli.«

Třebaže Mitchellovy odpovědi přesahovaly otázky, Crabtree neprotestoval. Čím byl Mitchell sebejistější, tím víc ho možná později vyvede z míry.

»Pane doktore, znáte doktora Michaela Sobola už dlouhou dobu?«

»Po mnoho let,« řekl Mitchell a dodal: »Vynikající člověk ve svém oboru. Těžko jsem mohl uvěřit, že se zaručuje za někoho takového jako doktor Grant.«

»Pane doktore, kdybyste byl věděl, že doktor Grant je v Sobolově týmu, byl byste tak spěchal s návrhem, aby se Simpsonův novorozenec tak rychle předal do Metropolitní všeobecné nemocnice? «

»Jestli bych… Já jsem předání novorozence nenavrhl. To doktor Coleman. Já samozřejmě souhlasil,« Mitchell to konstatoval takovým způsobem, jako by opravoval Crabtreeho omyl.

»To je zvláštní,« řekl Crabtree a obrátil se k zapisovateli. »Pane Blaue, byl byste tak hodný a přečetl otázku a odpověď, kterou jsem vám řekl, abyste si ve výpovědi doktora Colemana zatrhl?«

Soudní zapisovatel vzhlédl k soudci Bannonovi, který vážně přikývl. Blau četl: »Otázka pana Franklyna: „A co jste udělal…“ Odpověď doktora Colemana: „… Zatelefonoval jsem doktoru Mitchellovi domů a řekl jsem mu, co jsem zjistil. Navrhl, abych malého Simpsona ihned předal do Metropolitní všeobecné nemocnice…«

»Děkuji vám,« řekl Crabtree.

Mitchellův růžový obličej zrudl.

»To je svědectví doktora Colemana, že předání novorozence jste navrhl vy. Trváte dosud na výpovědi, že návrh vyslovil doktor Coleman?«

»Jak si…« začal Mitchell. »Pokud si vzpomínám, byl to určitě návrh doktora Colemana. Třebaže…,« Mitchell se zarazil.

»Třebaže?« naléhal Crabtree, protože jeho tah dosáhl hledaného účinku.

Když Mitchell neodpovídal, opakoval: »Třebaže, pane doktore?«

»Třebaže nechápu, jaký je v tom rozdíl, pokud jsme se oba shodli, že to bude správné,« řekl Mitchell.

»Snažil jsem se pouze vymezit vaše předchozí prohlášení, že jste se s doktorem Colemanem shodli na všem, co se tohoto případu týče. Můžeme říci, že alespoň v tomto bodu do jisté míry spolu nesouhlasíte?«

» Jestli vás to těší, takhle to formulovat,« připustil Mitchell a přešel celou věc jako nepodstatnou. Ale Crabtree si byl jist, že to suverénním lékařem otřáslo.

»Pane doktore, je vám plně známa literatura o fototerapii?«

»Považuji za nezbytné držet krok s novým vývojem,« prohlásil naježeně.

»Kdybyste měl zhruba odhadnout, kolik nemocnic užívá fototerapii, kolik byste asi řekl?«

Mitchell na chvíli upřel oči vzhůru a pak prohlásil: »Několik set.«

Crabtree se dotazoval dále: »Můžeme to upřesnit? Dvě stě, tři, čtyři, pět? Co to je několik set?«

»Několik set,« opakoval Mitchell. »Ale pokud bych to měl specifikovat, řekl bych tři až čtyři sta.«

»Překvapí vás, když vám řeknu, že fototerapii užívá dokonce tisíc nemocnic?«

»To mě nepřekvapí. Ani to na mě neudělá dojem. Omyl nezíská na lékařské věrohodnosti častým opakováním. Mohu citovat stovky případů, kdy léčebný postup anebo léky byly akceptovány po celém světě a později se zjistilo, že jsou nebezpečné, dokonce zhoubné,« řekl Mitchell.

»Máte vždy sklon ke konzervatismu při přijímání nových metod, nových léků?«

Mitchell se při křížovém výslechu poprvé usmál. »My zkušení praktici máme jedno pravidlo. Každý nový lék použij nejdřív na cizích. Na svých pacientech až potom. A teprve nakonec na své vlastní rodině, když ty předchozí dvě skupiny to přežijí.«

I porotce to pobavilo, smáli se nahlas. Bannon se nijak nepokoušel je utišit, třebaže se pohledem přísně zabodával do diváků. Crabtree se nechtěl postavit proti chvilkové náladě a dovolil si také široký úšklebek.

»Pane doktore, kdybyste měl utvořit další pravidlo, řekl byste, že mladí lékaři tíhnou k přijímání nových metod a nových léků dříve než zralejší lékaři? «

»Starší lidé s větší zkušeností bývají obezřetnější, skeptičtější. Mladí lidé, kteří si snaží vybudovat kariéru, jsou svolnější při přijímání novot. Zvláště v dnešní době,« řekl Mitchell.

Poslední věta Crabtreeho zaujala a rozhodl se, že na ni naváže. »Zvláště v dnešní době, pane doktore?«

»Po celém světě se rozmáhají různá hnutí a mladí doktoři se politizují. Zkuste přimět některé z nich, aby chodili do nemocnice s patřičně ostříhanými vlasy. Anebo bez plnovousu.«

»Máte námitky proti plnovousům lékařů, pane doktore?« zeptal se Crabtree.

»To bych řekl! To, jak lékař vypadá, je součástí celého jeho profesionálního vystupování. Má to vliv na pacientovu důvěru.«

»Pane doktore, nenosili plnovous někteří významní lékaři? Jako například Sigmund Freud?«

»Nechtěl bych, aby někoho z mých pacientů Sigmund Freud léčil. Jeho výsledky byly ubohé.«

Crabtree se usmál. »Pane doktore, nesouhlasíte s mladými lékaři kvůli tomu, jak vypadají, anebo že tak pohotově přijímají nové léčebné metody?«

»Jistě z toho druhého důvodu.«

»A máte tento pocit, i pokud jde o fototerapii, léčbu použitou v tomto případě?«

»Naprosto rozhodně!« řekl Mitchell.

Najednou Crabtree změnil směr výslechu. »Víte, pane doktore, že výměnná transfúze krve může vyvolat i vážné komplikace?«

»Samozřejmě,« řekl Mitchell.

»Mohl byste některé z nich vysvětlit porotě?«

»Pokud si přejete,« prohlásil Mitchell zdráhavě. »V některých případech může vést výměnná transfúze k infekci anebo k šoku, ale procento úmrtnosti je velice nízké.«

»Takže výměnná transfúze, kterou byste byl v tomto případě předepsal, může vyvolat vážné komplikace?« Crabtree se snažil Mitchella přimáčknout.

»To může každá léčba. Ale výměnná transfúze je nejúčinnější léčba a představuje jenom nepatrně malé riziko.«

»Pane doktore,« začal Crabtree, »víte z vlastní zkušenosti o nějakém mladém lékaři, který použil fototerapie a vyvolal u novorozence infekci?«

»Infekci? Nechápu význam…,« namítal Mitchell.

Franklyn se zvedl ze své židle. »Vaše Ctihodnosti, v poznámce pana doktora je obsaženo právní stanovisko. Ta otázka je nepodstatná.«

Bannon přikývl a otočil se, aby Crabtreeho napomenul, ale advokát žalovaných byl rychlejší se svým argumentem: »Vaše Ctihodnosti, podstatou tohoto sporu je léčebný postup, jaký byl u novorozence uplatněn. Považuji za plně opodstatněné zjistit, jaké jiné léčebné postupy mohli žalovaní volit, když se rozhodovali.“

Bannon zaváhal, pak zamumlal: »Prosím.«

»Pane doktore, pokud jste zapomněl otázku, víte o nějakém lékaři, který způsobil u novorozence infekci tím, že použil fototerapii?«

»Řekl bych, že ne. Ne, neznám.«

»Víte o nějakém jiném případu, kdy fototerapie vyvolala u novorozence křeče?«

»Ne,« připustil Mitchell.

»Anebo nepravidelnou činnost srdce?«

»Ne.«

»Ale to jsou komplikace, které mohou nastat při výměnné transfúzi, že ano?«

»Ne, pokud je dělána správně, tak ne!« řekl Mitchell, jehož pýcha utrpěla doznáním, které z něho Crabtree vytáhl. »Správná výměnná transfúze se dělá velice pomalu. Jestliže na ni dítě začne reagovat, jestliže jeho základní životní funkce vykazují nějakou výraznou odchylku, s transfúzí se ihned přestane.«

Crabtree nechal Mitchella podrobně odpovídat, protože tím mohl podpořit svůj příští argument. »Takže, pane doktore, je správné říci, že ta druhá léčba, kterou mohl doktor Grant zvolit, nebyla bez rizika? Ve skutečnosti se mohla stát mnohem riskantnější než fototerapie, které užil. Že ano?«

»Vůbec ne!« prohlásil kupodivu Mitchell.

»Přesto, co jste tu svědecky vypověděl v posledních několika minutách, pane doktore?«

»Ano!« Mitchell byl neochvějný. »Přinejmenším při výměnné transfúzi jsou výsledky okamžité a dá se s nimi něco dělat. Ale při fototerapii člověk nikdy neví. Účinky se mohou ukázat až po týdnech anebo, jako v tomto případě, až po měsících!«

»Protestuji,« řekl Crabtree. »Není totiž dosud dokázáno, že mezi fototerapií a současným stavem dítěte existuje příčinná souvislost.«

Bannon se předklonil a stroze se na advokáta podíval. »Pane Crabtree, soud vám poskytl velkou volnost ve vašem křížovém výslechu. Myslím, že se musíte podřídit výsledkům. Odpověď pana doktora bude přijata do protokolu.«

Chris se snažil zachovat klid, hlavně proto, že Laura ho pod stolem pevně držela za předloktí. Čím byla Mitchellova výpověď nepříznivější, tím víc nesměl Chris vybuchnout a otevřeně se proti němu postavit, což by jenom vyneslo výtku od soudce Bannona a epizoda by tím víc utkvěla v mysli poroty.

Crabtree se elegantně pokusil vycouvat z pasti, kterou sám nastražil. »Jsem si jist, pane doktore, že až můj klient bude svědčit, že na to odpoví.«

»Se zájmem vyslechnu, co řekne,« odrazil ho Mitchell a tím uzavřel křížový výslech.

Harry Franklyn svědka už nepřevzal, šetřil si svou nejsilnější munici do dalších bitev.

Protože čas příliš pokročil na to, aby byl toho dne předvolán k výslechu další svědek, Bannon propustil porotu a varovně porotce napomenul, aby o případu nehovořili ani mezi sebou, ani s nikým jiným.

Stáli nahoře na vstupním schodišti soudní budovy. Paul Crabtree, Avery Waller, Chris Grant a Laura Wintersová. Byli podráždění a vážní.

Crabtree se snažil obrátit situaci do lepšího světla. »Žalobce vždycky první den prosadí svou.«

»Měli jsme napadnout Mitchella mnohem víc!« vybuchl Chris.

»S tím bych si na vašem místě starost nedělal,« nabádal ho Crabtree. »Já bych si spíš kladl otázku, proč to Franklyn nevyužil víc. Co ho drží zpátky?«

»Ten starý darebák Mitchell je samý předsudek a pokulhává za dobou!« odsekl mu Chris.

»To se mělo porotě dát jasně najevo!«

Tentokrát mu Crabtree odpověděl přímo: »Podívejte se, pane doktore, jakmile se budete chtít ujmout své obrany sám, jen řekněte a pojišťovnu z toho vy važte.«

»Paule, nebudeme se prát mezi sebou.« Waller se snažil Crabtreeho uklidnit. »Byl to špatný první den, ale třeba se to zítra zlepší.«

»Znáš Harryho Franklyna, nevypálí všechnu svou munici hned první den.«

Crabtree se vztekle otočil ke Chrisovi zády a začal sestupovat po soudním schodišti. Waller spěchal za ním.

»Nebuď tak podrážděný, Paule. Tak zlé to zas nebylo.«

»Že nebylo?« řekl Crabtree. »Instinkt mi říká pravý opak. Znamená to víc, než že ti dva dobře působící lékaři líčí historii, která je v podstatě nenapadnutelná. Ten malý manévr s tím, kdo první navrhl poslat dítě do Metropolitní nemocnice, nikoho neobalamutil. Oba lékaři se shodli ve všech základních bodech svědecké výpovědi. Nepodařilo se mi žádný zpochybnit.«

»Neměl jsi možnost. Ale to ještě přijde, určitě přijde.«

»S Harrym Franklynem?« Crabtree se hořce usmál. »Neřekl jsem ti ještě, že Franklynovi nabídli celoživotní smlouvu, aby pracoval pro pojišťovnu?«

» Opravdu? «

»Ne že chtěli, aby přímo pro ně pracoval. Jenom nechtěli, aby pracoval proti nim. A mělo to pro ně cenu palmáre ve výši půl miliónu dolarů ročně, aby to měli na beton. A on je na místě odmítl.«

»To mu při jeho praxi a pověsti nijak nevyčítám.«

»Ubráním se v soudní síni komukoli, i Franklynovi. Ale potřebuju něco, s čím se dá pracovat. A to nemáme,« řekl Crabtree prudce.

Kapitola osmnáctá

Druhý den procesu začal klidně. Harry Franklyn uvedl prvního znalce žaloby. Lékaře, doktora Waitera Lawlera. Byl to vysoký, statný muž, se zdravou pletí a bystrýma hnědýma očima, působivý zjev. Franklyn se ho rychle vyptal na fakta o jeho lékařském vzdělání a dosavadním působení, která ho kvalifikovala jako znalce v dětské neurologii. Soud ho přijal bez protestu a Franklyn přistoupil k jádru jeho výpovědi.

»Pane doktore, vyšetřoval jste někdy dítě jménem John Reynolds Simpson?«

»Ano, vyšetřoval.«

»A co jste shledal?«

»Nebylo pochyb, že u dítěte došlo k poškození mozku. Nereagovalo normálním způsobem na testy, které jsem prováděl. Jako dítě téměř rok staré je nesporně a očividně opožděné,« řekl Lawler střízlivě.

»Byly to obvyklé testy, kterým podrobujete kojence, než dospějete k takovému závěru?« pokračoval Franklyn.

»Obvyklé testy, které s takovými kojenci dělám, obdobně jako všichni ostatní pediatři a neurologové,« vysvětloval Lawler.

»Pane doktore, na základě vašich zkušeností a znalostí, věříte, že je takové poškození napravitelné?«

»Ne, je nenapravitelné,« konstatoval Lawler kategoricky.

»Ani kdyby se dospělo k nějakému novému objevu?« ptal se Franklyn tiše.

»Ne. Mozková tkáň nemá schopnost regenerace. Jakmile jednou dojde k poškození, je trvalé. Nenapravitelné znamená, že stav nepodléhá změně či zlepšení.«

»Pane doktore, mohl byste nás na základě testů, které jste provedl, informovat, jaký stupeň funkčních schopností podle vašeho odhadu má dítě dnes, nebo bude mít?«

»Podle mého názoru John Reynolds Simpson dosáhne v nejlepším případě mentální úrovně šestiletého dítěte.«

»A tuto hranici nikdy nepřekročí?« zeptal se Franklyn.

»Podle mého mínění ne,« prohlásil Lawler ještě pevněji než prve.

Franklyn se odmlčel, aby porotci mohli ta otřesná fakta zažít. Pohlédl do svých poznámek a pokračoval:

»Můžete nám, pane doktore, říci, jaké různé příčiny vedou k poškození mozku novorozenců?«

»Jednak může být poškození mozku dědičné.«

»Bylo tomu tak v tomto případě?« zeptal se Franklyn.

»Ne, prosím. Takové dítě nemá při narození normální Apgar.«

»Nějaké další příčiny?« zeptal se Franklyn.

»Poškození mozku může být následkem dalších vlivů, například následkem nemoci matky během těhotenství, obvykle v prvních třech měsících.«

»Bylo tomu tak v tomto případě?«

»Ne!« odmítl Lawler jasně a potom vysvětlil: »Takové poškození ve většině případech vyjde najevo při prvním testu podle doktorky Apgarové.«

»Existují ještě nějaké další příčiny poškození mozku, pane doktore?«

»Některé léky, podávané matce, mohou mít na novorozence vážné účinky,« odpověděl Lawler a dodal, »poslední obecně známý případ je thalidomid.«

»Uvážil jste tuto možnost v tomto případě?«

»Samozřejmě. Záznamy však dokazují, že žádný problematický lék nebyl matce předepsán.«

»K jakému závěru vás to vedlo, pane doktore?«

»Že příčinou poškození mozku byl v tomto případě jádrový ikterus.«

»V zájmu poroty, pane doktore, co to je přesně ten jádrový ikterus?«

Lawler se otočil k porotě. »Je to stav, který vznikne z nadbytku bilirubinu v krvi. Zpravidla tehdy, když dosáhne koncentrace dvaceti miligramů na sto mililitrů či víc, ničí mozkový kmen a buňky jader.«

»Pane doktore, pokud je vám známo, dosáhlo někdy procento bilirubinu u novorozence Johna Reynoldse Simpsona výšky dvaceti, než byl předán do Metropolitní všeobecné nemocnice?«

»Ne.«

»Takže když byl novorozenec předáván, měl žloutenku vyvolanou Rh inkompatibilitou, ale pokud jde o bilirubin, neblížil se nebezpečné hladině, že ano?«

»Naprosto přesně,« řekl Lawler.

»Takže k výslednému poškození muselo dojít až po předání dítěte?«

»O tom není pochyb.« Lawlerova jistota vzrůstala s každou kladnou odpovědí, ke které ho Franklyn vedl.

»Pane doktore, je pro vás důležité, že v chorobopise není žádná laboratorní zpráva, která by udávala hladinu novorozencova bilirubinu nad dvacet?«

»Nijak zvlášť ne.«

»Proč ne?«

»Protože se nám už vyskytly případy mozkového poškození u novorozenců, u nichž bilirubin nikdy nedosáhl dvaceti miligramprocent. Já začínám mít obavy, když bilirubin přesáhne patnáct.«

»A když dosáhne patnácti či šestnácti, pane doktore?«

»Obvykle naléhám na okamžitou výměnnou transfúzi,« prohlásil Lawler přímo.

Chris seděl a upřeně se díval na Waltera Lawlera. Vážený a známý člověk, který měl za sebou léta činnosti jako významný pediatrický neurolog. Jeho výpověď byla zatím nejnepříznivější.

Začal dávat do přímé souvislosti léčbu Chrise Granta s poškozením dítěte. Harry Franklyn opravdu věděl, jak sestavit a předvést případ neodborného postupu.

I porotci vycítili důležitost Lawlerovy výpovědi. Naprosto tiše a se zájmem se předkláněli v křeslech. John Stewart Reynolds se také předklonil, obličej zabořený v dlaních, lokty opřené o stůl advokáta žaloby.

Franklyn pokračoval ještě tišeji než dřív, aby nenarušil atmosféru tichého očekávání, kterou tak pečlivě navodil: »Pane doktore, je vám známa léčebná metoda označovaná jako fototerapie?«

»Je mi známa.«

»Použil jste ji někdy?«

» Použil.«

»Shledáváte ji účinnou?« zeptal se Franklyn.

»Za určitých omezených podmínek je prospěšná,« připustil Lawler.

»Za jakých podmínek?« vedl ho Franklyn dále.

»Pokud není zvlášť naspěch, pokud není žloutenka moc zlá. Pak může pomoci jako ochrana.«

»Na základě toho, co víte o tomto konkrétním případu, byl byste předepsal fototerapii?«

»Rozhodně ne!«

»Proč?«

»Tady bylo třeba zvládnout situaci co nejrychleji. Třebaže bilirubin činil pouze šestnáct miligramprocent, existoval tady problém s Rh a výměna krve se tu nabízela jako metoda první volby.«

»A tento postup byste byl zvolil?« ptal se Franklyn.

»Účinky výměny krve jsou okamžité. Fototerapie chce delší čas. Když visí na vahách mentální stav dítěte, nelze postupovat polovičatě.«

»Takže fototerapie může být sice prospěšná v jiných případech, ale v tomto případě to byl podle vašeho názoru chybný postup.«

»Ano.«

»A říkáte to na základě svého studia chorobopisu dítěte.«

»Ano, a opírám se ještě o něco!«

»A to?«

»O současný stav dítěte. To je konečný důkaz, že fototerapie znamenala chybný postup při jeho léčbě,« prohlásil Lawler s pevností, která naznačovala, že svůj názor nehodlá ani opravovat, ani měnit.

Chris sklesl dozadu do křesla, košile se mu mokře lepila k tělu, puls měl tak rychlý a silný, že si uvědomoval každý úder.

Protože Lawler byl tak působivým svědkem, nabyl Crabtreeho křížový výslech na mimořádné důležitosti. Nevypovídal totiž jeden z dvojice lékařů, kteří se podíleli na léčbě dítěte, ale významný a nezávislý odborník.

Crabtree rychle vstal. »Pane doktore, rozuměl jsem dobře? Prohlásil jste, že na základě fakt, která se objevila v chorobopise, byste přistoupil k výměnné transfúzi?«

»Ano,« odpověděl Lawler.

»Mohl bych se vás pak zeptat, zda by vaše odpověď byla stejná, kdybyste si prohlédl lékařskou zprávu, jak byla původně předložena doktoru Grantovi?«

»Samozřejmě,« řekl Lawler.

»Aniž víte, jaká fakta byla doktoru Grantovi předložena?« zeptal se Crabtree ostře.

»Předpokládám, že byla stejná. Laboratorní výsledky. Základní životní funkce.«

»Pane doktore, víte, zda fakta obsažená v onom spise byla skutečně totožná s fakty předloženými doktoru Grantovi?«

»Když se takto ptáte, ne,« připustil Lawler.

»Takže je z vaší strany nesprávné, anebo přinejmenším nepodložené, když vyjadřujete svůj názor, co byste byl asi za daných okolností udělal, aniž přesně víte, jaké ty okolnosti byly, že ano?«

»Vycházel jsem z toho, co jsem viděl a četl v lékařských zprávách.«

»Vykazoval v těch spisech nějaký test bilirubin vyšší než dvacet?«

»Šestnáct byl nejvyšší zaznamenaný bilirubin.«

»Pane doktore, označil byste novorozence s bilirubinem, který dosáhl vrcholu na šestnácti miligramprocentech, jako vážně ohroženého?«

»Neužívám vaší terminologie, prosím,« odbyl ho Lawler.

»Byl v tom chorobopise nějaký záznam, který ukazoval na to, že dítě je v bezprostředním nebezpečí?«

»To je subjektivní soud, který musí udělat lékař,« řekl Lawler.

»Pane doktore, skutečnost, že neexistoval žádný laboratorní nález, který by vykazoval nebezpečné množství bilirubinu – to by nehrálo žádnou roli při volbě terapie, kterou byste byl navrhl?« naléhal Crabtree.

»To ano,« připustil Lawler.

Crabtree si dovolil okamžik zadostiučinění, než Lawler sám od sebe dodal: »S jednou výjimkou.«

První instinktivní Crabtreeho reakcí bylo žádat o škrtnutí této části výpovědi, ale věděl, že porota by si to zapamatovala. A navíc by to určitě využil Franklyn, až by si svědka znovu převzal k druhému kolu přímého výslechu. Crabtree neměl na vybranou než se zeptat:

»S jakou výjimkou, pane doktore?«

»Totiž že novorozenec byl předáván z jiné nemocnice, od lékaře požívajícího důvěry. To samo by mě vedlo k tomu, abych byl na pozoru. Nutně bych předpokládal, že bezprostřední nebezpečí skutečně existuje, nebo že tu je podezření, bez ohledu na laboratorní výsledky,« vysvětloval Lawler. »Určitě bych se cítil povinen učinit okamžitě nejúčinnější možné kroky.«

Ať už Crabtree svými prvními otázkami získal cokoli, toto vysvětlení rázem všechno smetlo. Musel proto zaútočit znovu co nejrychlejším způsobem. »Pane doktore, svědčil jste, že výměnná transfúze je účinná okamžitě, zatímco fototerapie trvá mnohem déle?«

»Ano,« prohlásil Lawler.

„Slyšel jste někdy o případech, kdy fototerapie zapůsobila během několika hodin?«

»No, nějaké případy byly zaznamenány…,« odpověděl neurčitě Lawler.

»Několik málo případů? Mnoho případů?«

»Nevím, jak bych odpověděl,« řekl Lawler.

»Pomohlo by, kdybych vám nabídl studie vydané v uznávaných pediatrických časopisech, které tato fakta uvádějí?«

»Přijal bych tvrzení, že v řadě případů fototerapie působila rychle,« řekl Lawler, »avšak ne tak rychle jako výměnná transfúze.«

Crabtreemu dodatečná poznámka nevadila. Alespoň přinutil skálopevného lékaře, aby couvl od jednoho ze svých nejvýznamnějších prohlášení. Už to nebyl nenapadnutelný svědek, jak se zprvu zdál. Crabtree se rozhodl využít své výhody.

»Pane doktore, co je povinností lékaře za jakékoli dané situace ve vztahu k pacientovi?«

»Má se snažit co nejlépe určit diagnózu a léčit zjištěný stav nejrychlejším možným způsobem.«

»Podle vašeho názoru doktor Grant tímto způsobem nepostupoval?«

»Na základě výsledků bych měl říci, že nezvolil nejlepší léčebný postup.«

»Na to jsem se neptal, pane doktore. Moje otázka zněla, zda podle vaší vlastní definice se doktor Grant snažil co nejlépe určit diagnózu a léčit zjištěný stav nejrychlejším možným způsobem!« argumentoval Crabtree.

»Výsledky nám sdělují něco jiného.«

»Opravdu?« namítl Crabtree. »Anebo to jsou dodatečné dohady, že podle toho, co víte teď, byste nepostupoval stejným způsobem? Není v tom rozdíl, pane doktore?«

Lawler zaváhal a Crabtree otázku rozvedl: »Anebo nám, pane doktore, tvrdíte, že kdokoli nesouhlasil s vaším názorem anebo užil jiné terapie než vy, neměl pravdu?«

»To jsem neřekl.«

»No snad to vyjasníme, když budu otázku nově formulovat. Je profesionální povinností lékaře dosáhnout v každém případě vyléčení? Anebo je jeho povinností použít svého nejlepšího úsudku, a to svědomitým profesionálním způsobem a v souladu s uznávanou lékařskou praxí?«

Lawler se zamyslel nad možnými následky své odpovědi a prohlásil: »To bych prosím přijal.«

»Pak se vás ptám, když jste toho pacienta tenkrát nevyšetřoval a spoléháte se pouze na chorobopis, cítíte se oprávněn konstatovat, že se doktor Grant nesnažil udělat, co mohl, a to svědomitým profesionálním způsobem a v souladu s uznávanou lékařskou praxí?«

»Myslím, že si hrajete se slovy, pane Crabtree.«

»Pane doktore, praktikujete podávání lékařských rad telefonicky?« zeptal se najednou Crabtree.

»Občas,« řekl Lawler.

»Myslíte tím, pane doktore, že kdybych vám zavolal uprostřed noci a popsal vám stav dítěte, poskytl byste mi bez váhání telefonicky radu?«

»Jenom pokud bych to dítě znal.«

»Jenže vy jste Simpsonovo dítě viděl prvně teprve před několika dny, že ano, pane doktore?«

»Ano, předtím jsem je neviděl,« připustil Lawler.

»Takže když teď vyjadřujete svůj názor, co byste byl před rokem udělal, když jste dítě ještě předtím nevyšetřoval, je přinejmenším troufalé!« zaútočil Crabtree.

»Protestuji!« zvolal Harry Franklyn a ukázal, že má mocný hlas, když je nucen ho použít.

»Protest se přijímá,« rozhodl soudce Bannon a připojil se na obranu Lawlera. »Pan zástupce se bude držet kladení otázek a odpustí si komentáře.«

Poprvé měl Chris Grant pocit, že Crabtree je nejen odhodlán ho chránit, ale že je také schopný advokát. Podíval se po Lauře, která zřejmě sdílela jeho nový optimismus.

Crabtree zatím svůj útok nově formuloval. »Pane doktore, řekl byste, že o způsobu léčby se mnohem lépe rozhoduje lékaři, který pacienta vyšetřil, než lékaři, který pacienta nikdy neprohlížel?«

»Jako všeobecné pravidlo, ano,« připustil Lawler. »Avšak v tomto případě ne.«

»Proč ne?« vyzval ho Crabtree.

»Protože v tomto případě známe výsledek,« řekl Lawler pomstychtivě. »A výsledek je katastrofální.«

»Pane doktore, udělal jste během své dlouhé praxe také někdy chybu? Čestnou chybu?«

»No tak,« vybízel Crabtree, když Lawler neodpovídal. »Můžete přece připustit, že jste jen člověk. Určitě nám nechcete tvrdit, že jsou lékaři dokonalí?«

Crabtree záměrně zmírnil tón, aby dal Lawlerovi elegantní možnost s ním souhlasit.

»Nikdo nepředstírá, že lékaři jsou vždycky dokonalí,« řekl Lawler.

»A právě proto jsou lékaři posuzováni podle mnohem inteligentnějšího kritéria: Dělal svou práci svědomitě a v souladu s dobrou lékařskou praxí?«

»Ano,« souhlasil Lawler.

»Nevyplývá z toho také, že pouze další lékař, který byl přítomen a skutečně pacienta vyšetřoval, může jediný posoudit, zda se lékař řídil dobrou lékařskou praxí?« zeptal se Crabtree přesvědčen, že Lawlera zahnal do pozice, kde se nemůže bránit.

Lawlerova odpověď ho zaskočila. »V tomto případě ne.«

»Proč ne?«

»Při volbě terapie vybral léčbu špatnou, pomalou, s nejistým výsledkem. Člověk si prostě nemůže za takových okolností s životem novorozence zahrávat!« prohlásil Lawler znovu se vší kategoričností.

Všechno, co Crabtree tak pečlivě vybudoval, rázem smetla ta jediná odpověď. Musel však pokračovat.

»Pane doktore, není snad pravda, že lékař může udělat chybu, aniž by se provinil neodborným postupem?«

Ještě než mohl Lawler odpovědět, zvedl se Chris Grant.

Lauřinu ruku, která ho chtěla zadržet, prudce odstrčil. »Ať tady pan advokát říká cokoli, nepřiznávám, že bych byl udělal chybu! Není to můj advokát. Byl najat pojišťovnou a já si nepřeji, aby za mne něco doznával!«

Soudce Bannon bušil kladívkem a blýskal očima od svého stolce. »Mladý muži, sedněte si a zdržte se dalších výbuchů. Takhle musíme uvážit, jaký vliv má vaše přerušení na naše řízení. Páni zástupci se dostaví k mému stolu.«

Crabtree, Waller, Franklyn a Heinfelden předstoupili a následovala prudká, byť neoficiální a šeptem pronášená výměna názorů. Samo odhalení, že se tu angažuje pojišťovna, mohlo být důvodem k prohlášení zmatečného řízení, jelikož o porotách je známo, že reagují s velkou antipatií proti velkým společnostem, a to jak při určování odpovědnosti, tak při znění rozsudečného výroku. Na druhé straně Crabtree musel uvažovat, zda na tom bude při novém řízení líp či hůř. Dospěl k závěru, že nemá co získat, kdyby se začalo znovu. Pokud se jeho týče, neuplatní nárok, aby řízení bylo prohlášeno za zmatečné.

Franklyn zahrál zdráhavé stanovisko, ale nakonec souhlasil, aby se pokračovalo. Protože si znovu potvrdil něco, co bude mít pro jeho případ nesmírnou cenu. Chris Grant se projevil jako mladý, emocionální člověk, zaujatý, a proto jako svědek nesmírně zranitelný. Ať se stane cokoli, Franklyn věděl, že svou při může vyhrát během křížového výslechu Chrise Granta. Ne, Harry Franklyn nechtěl žádné zmatečné řízení.

Crabtree se znovu ujal křížového výslechu. Pokusil se navázat trochu uvolněně: »Kde jsem to byl, pane doktore, když jsem byl tak hrubě přerušen?«

Svědek se usmál, někteří porotci se hlasitě zasmáli. Chris Grant se bouřil, ale Laura ho držela zticha, když už ho nemohla uklidnit.

»Ach ano,« vzchopil se Crabtree, »ptal jsem se, zda chybu lékaře je vždy třeba považovat za neodborný postup.«

»Ne, vždycky ne,« souhlasil Lawler.

»Takže když mladý člověk podle svého nejlepšího profesionálního způsobu rozhodne, a to v souladu s uznávanou lékařskou praxí, může se mýlit, ale nemusí být ještě vinen?«

Crabtree se snažil dospět k nějakému příznivému závěru svého výslechu.

Lawler však jen znovu opakoval: »Jako obecné pravidlo, ano. V tomto specifickém případě však ne.«

»Přes veškerou literaturu o tomto tématu, přes všechny shromážděné důkazy, přes všechny nemocnice, které užívají fototerapii ve své každodenní lékařské praxi?« Crabtree se snažil vyždímat z Lawlera ústupek.

»Skutečnost, že nějaká terapie je uznána a užívána, ještě neznamená, že je za dané situace správná či vhodná,« prohlásil Lawler. »Podle mého soudu v tomto případě to byla chyba. Smutná a draze zaplacená chyba.«

Crabtree si uvědomil, že ztratil svou chvíli. Svědek mu vyklouzl z prstů jako ryba, o kterou rybář přijde, když se jí snaží vytáhnout háček. V duchu proklínal Chrisovo přerušení.

Zasedání skončilo. U stolu žaloby panovala atmosféra uspokojení a sebedůvěry. Chris si všiml, že John Reynolds prohodil pár slov s Harrym Franklynem. Byl to zvláštní pár. Reynolds vysoký, pevný, fyzicky silný. Franklyn malý, štíhlý, podobný fretce, s ostrýma tmavýma očima. I když se usmíval, bylo to střídmé projevení citu. Chris věděl, že než soudní řízení skončí, bude se muset tomu drobnému chlapíkovi sám postavit tváří v tvář. A už se ho začínal bát.

U stolu žalovaných Crabtree a Waller neříkali nic. Avšak roztěkaný způsob, s jakým sbírali své papíry, jasně dával najevo, jak špatně uplynulý den probíhal. Crabtree se vymluvil, že potřebuje zajít před zítřejším zasedáním do právnické knihovny, Waller měl další povinnosti, za kterými se musel vydat. Chris s Laurou zůstali nakonec sami dole pod schodištěm soudní budovy.

»Raději se vrátím do nemocnice,« řekl Chris. »Mám tam dva případy, na které se musím podívat.«

Přikývla, chápala.

»Kdybys chtěla počkat, mohli bychom jít později na večeři,“ nabídl. »Anebo bys mohla jít se mnou do nemocnice.«

»Ne, já musím také něco nastudovat,« řekla.

»Tak dobře.«

Naklonil se k ní, aby ji políbil na rozloučenou. Prudce ho sevřela a přitiskla k sobě, ale vyhnula se jeho rtům.

»Co je, Lauro?« zeptal se s obavou.

»Nevím, proč jsem tak reagovala,« doznala. Políbila ho na ústa s obvyklou vřelostí. Hleděl za ní, jak rychle běží ze schodů a nasedá do taxíku. Něco se změnilo, ale zda to bylo v ní, anebo v něm, tím si nebyl jist.

Kapitola devatenáctá

Paul Crabtree se chopil telefonu hned, jak dorazil do kanceláře. Zavolal Toma Bradyho, předsedu správní rady Metropolitní všeobecné nemocnice.

Za tři hodiny potom se v zasedací síni obložené dřevem shromáždili Crabtree, Brady a většina členů správní rady. Crabtree vylíčil nešťastné události uplynulého dne a potom naléhavě doporučil, aby znovu navázali kontakt s Reynoldsovou advokátní kanceláří a snažili se dosáhnout vyrovnání.

»Bez ohledu na to, jaké to bude mít následky pro doktora Sobola a doktora Granta?« zeptal se Brady.

»Bez ohledu na cokoli jiného kromě budoucnosti a pověsti Metropolitní všeobecné nemocnice,« prohlásil Crabtree.

Avery Waller souhlasil. Jestliže se dovolí, aby proces pokračoval, předvídal pouze zkázu.

Brady se přikláněl k tomu, pohovořit o věci s Mikem Sobolem, a pro to bylo i několik dalších členů, ale Crabtree jim oponoval.

»Už jednou nás svedl nesprávným směrem.«

Paní Forsterová vystoupila na Sobolovu obranu. »To se mi příčí. Podle mne je doktor Sobol jedním z nejlepších a nejpoctivějších lidí, co jsem poznala. Pomáhal pečovat o mou Emily během jejího těhotenství, když většina ostatních lékařů radila těhotenství přerušit. Spolu s tím porodníkem všechno krásně zvládli. Vždycky když večer ukládám vnuka do postele, říkám si, že by se byl taky vůbec nemusil narodit, nebýt doktora Sobola.«

Crabtree se zaklonil od stolu, ale paní Forsterová to gesto nesouhlasu rychle odmítla. Blýskla po něm přes stůl očima. »To není jen citová záležitost! Je to výborný člověk a poukázal na důležitou věc, když řekl, že musíme uvážit, jak to zapůsobí na příští uchazeče, jestliže nebudeme hájit svoje lidi, pokud budou napadeni.«

Crabtree se obrátil k předsedovi. »Pane Brady, dovolíte mi, abych hovořil otevřeně? Naprosto otevřeně?«

»Propána, člověče, proto jsme přece tady,« prohlásil Brady. »Na nějaké kurtoazie není čas.«

»Dobrá,« začal Crabtree. »Když se octne advokát v soudní síni, pořádá svá fakta a vidí druhou stranu, jak předkládá své stanovisko, dospěje někdy poprvé k jasnému pohledu na celý případ. Musím doznat, že mě dojala prosba doktora Sobola na naší poslední schůzi. Ale když jsem dnes ráno seděl v soudní síni, slyšel, jak ti lékaři svědčí, a uvědomoval si, že to je jenom první příliv svědeckých výpovědí, rozjasnil se mi najednou celkový obraz. Na doktora Granta čeká řada útoků, které nebude s to přežít. A zatímco dnes se mluví na prvním místě o doktorovi Grantovi, brzy se objeví insinuace, že odpovědný nebyl jenom Grant, ale Metropolitní všeobecná nemocnice. Proč bychom tam jinak byli a hájili ho?

Jak to vím? Protože jsme tenhle proces začali s prázdnou soudní síní, ale dnes se diváci řadili přede dveřmi, včetně řady novinářů. Brzy si začne veřejnost vykládat, že to je vina téhle nemocnice, že používá léčebných postupů, které jsou pochybné, a přitom chrání a brání lékaře, kteří jsou nespolehliví a nestarají se dostatečně o bezpečnost svých pacientů.«

»Co to má společného s doktorem Sobolem?« řekla paní Forsterová.

»Ten milý, schopný a jemný člověk nás, aniž to chtěl, zavedl nesprávným směrem. Když ve světle dnešního jednání znovu uvážíte jeho slova, pak právě jeho důvod je přesně to, proč musíme tenhle spor ukončit co nejrychleji. Sobol nás přesvědčil, že nadějní, schopní lékaři k nám nebudou chtít jít, pokud nebudeme Granta bránit. A tak bych vám položil otázku, nakolik asi o to budou stát, když padne dobrá pověst téhle nemocnice?«

Brady nevěděl, jak dál. Zapůsobila na něho logika argumentace, ale dělalo mu starost, jaké budou následky.

»Neměli bychom si o tom ještě promluvit s Mikem Sobolem, než něco podnikneme? «

Waller zasáhl: »Já jsem proti. Na vás tady padá odpovědnost za chod nemocnice. Nemůžete se řídit někým, kdo je přinejlepším jen zaměstnancem. Tato rada se musí rozhodnout sama, a čím dřív, tím líp.«

Waller se rozhlédl kolem stolu. »Jestli vám to ulehčí rozhodování, odejdeme a počkáme venku. A naopak, pokud vám můžeme poskytnout nějakou informaci…«

Zvedla se ruka paní Forsterové. »Co uděláme, jestli Mike Sobol řekne, že se vzdá svého místa?«

»To je nešťastný následek. Ale lidé přicházejí a odcházejí. Nemocnice přetrvají, jen pokud jsou dobře řízeny.«

Na Bradyho výzvu oba advokáti opustili místnost.

Bylo krátce po půlnoci, když správní rada odhlasovala, aby Paul Crabtree a Avery Waller zahájili rozhovory, které by mohly vést k brzkému ukončení sporu vyrovnáním. Výsledek hlasování, které bylo jednomyslné s výjimkou paní Forsterové, která se hlasování zdržela, dospěl k Miku Sobolovi a Chrisovi Grantovi až po několika dnech.

Než bylo příštího dne dopoledne zahájeno zasedání soudu, setkal se Paul Crabtree se soudcem Bannonem v jeho soudní kanceláři a informoval ho, že při patřičné záštitě a bez předsudků na obou stranách by bylo možno hovořit o vyrovnání. Bannon přijal tuto radu s prostým přikývnutím hlavy. Uplatní svoje postavení.

V době, kdy Harry Franklyn uváděl svého prvního dopoledního svědka, položili Crabtreemu na stůl složený vzkaz od sekretářky soudce Bannona. Crabtree a Waller byli zváni na schůzku při obědě v Městském atletickém klubu. Nastávající schůzka snad byla příčinou, že Franklyn postupoval tak zvolna. Ať už byl důvod jakýkoli, ten klidný chlapík si toho rána zřejmě dával načas.

Jako znalec vypovídal doktor Elliott Baker ze známého lékařského centra v Baltimoru. Odborník v pediatrii, přední specialista v neonatologii, člověk, jehož vydané práce zabraly Franklynovi přes půl hodiny času, když je uváděl. Nikdo však nepochyboval, že je to výjimečně kvalifikovaný znalec.

Bakerova výpověď se trochu lišila od Lawlerovy z předchozího dne. Také on vyšetřoval malého Johna Reynoldse Simpsona, zjistil u něho mozkový defekt a byl si zcela jist na základě lékařských záznamů, které viděl, zvláště z prvních testů podle Apgarové, že dítě bylo při narození normální. Podle jeho názoru nevhodná léčba v následujících dnech zavinila současný stav.

Baker zaujímal tolerantnější postoj k fototerapii. V jeho nemocnici se jí užívalo. Sám jí použil v mnoha případech. Ale nespoléhá se jen na ni.

Během Bakerovy svědecké výpovědi Chris a Laura pozorně naslouchali. Chris si záhy uvědomil, že v mnoha věcech souhlasí s tím, co Baker říká. Baker skutečně působil spíš jako naprosto nestranný člověk než jako znalec žaloby. Ani se nezdálo, že by se Franklyn snažil vést Bakera nějakým konkrétním směrem.

Franklyn jako by se spokojoval s tím, že Baker pouze dotvrzuje Lawlerovo svědectví. Potom však mu náhle položil otázku: »Pane doktore, má v medicíně výraz „zamaskovat symptomy“ nějaký specifický význam?«

»Jistěže,« souhlasil Baker.

»Můžete nám podat laické vysvětlení?«

»To prostě znamená předepsat léčbu anebo léky, které dokážou skrýt nebo zmenšit symptomy tak, že nemoc buď vůbec není patrná, anebo se jen těžko diagnostikuje.«

»Můžete nám dát nějaký příklad?«

»Nejběžnější formou je podávání utišujících prostředků. Bolest je někdy nutná, abychom mohli onemocnění diagnostikovat. Potlačení bolesti může vést k tomu, že jak pacient, tak lékař klamně věří, že situace je mnohem méně závažná, než je tomu ve skutečnosti.« Baker takto rozvedl své původní vysvětlení.

»Rozumím tomu dobře, že fototerapie může také takto působit, pane doktore?«

»Skutečně,« řekl Baker. »Není pochyby, že téměř ve všech případech fototerapie sníží množství bilirubinu v krvi. Tím však také můžeme maskovat pravý stav.«

»Podle vašich odborných zkušeností, pane doktore, je možné, že k tomu došlo v tomto případě?«

»Víc než možné. Pravděpodobné.« A pak Baker sám od sebe dodal: » Zvláště mladší člověk, který ještě nemá tak dlouhou zkušenost…«

Crabtree vstal, aby protestoval. Soudce Bannon námitku přijal.

Franklyn útočil dál. »Závěrem, pane doktore, na základě skutečností uvedených v chorobopisu, při šestnácti miligramprocentech bilirubinu a Rh inkompatibilitě, jaký způsob léčby by byl podle vašeho odborného názoru odpovídal správné lékařské praxi?«

»Jenom jediný – okamžitá výměnná transfúze.«

Crabtree se zvedl, aby začal s křížovým výslechem, ale soudce Bannon zasáhl. Protože si byl vědom polední porady, zeptal se: »Nemyslíte, pane Crabtree, že bychom mohli odsunout křížový výslech doktora Bakera až na dobu po polední přestávce?«

»Ano, Vaše Ctihodnosti,« Crabtree pohotově souhlasil.

Chris se k němu přes Wallera naklonil a hněvivě šeptal.

»Pusťte se do něho teď, dokud ještě to, co řekl, mají porotci čerstvě v paměti!«

Crabtree tiše odsekl: »Budu postupovat, jak já uznám za vhodné, pane doktore!«

Pak se obrátil k soudu: »Vaše Ctihodnosti, souhlasíme s polední přestávkou už teď. Žádáme jen, aby doktor Baker zůstal přítomen pro dnešní odpolední zasedání.«

Jakmile pan doktor vyslovil souhlas, bylo jednání přerušeno do jedné třiceti.

Ačkoli Franklyn, Reynolds, Crabtree a Waller opustili soudní síň jako zdánliví protivníci, shromáždili se brzy u zvláštního Reynoldsova stolu v rohu starého dubového baru Městského atletického klubu. Nad skleničkou před obědem hovořili o všem možném kromě procesu. Žertovali o svých výsledcích v golfu, o manželkách, o státní správě.

Správce jídelny Atletického klubu přistoupil k jejich stolu a cosi Reynoldsovi pošeptal. Ten přikývl a odvedl své hosty do soukromé jídelny, kde bylo prostřeno pro čtyři osoby. Reynolds rozvážlivě navrhl nejlepší klubová jídla a dal správci podrobné pokyny, jak mají být jednotlivé pokrmy upraveny. Pro sebe neobjednal nic. Postačí mu káva. Důvod byl zřejmý, jen co přinesli jídlo. Zatímco Franklyn, Crabtree a Waller jedli, Reynolds mluvil.

»Ještě než začnete probírat právní aspekty této situace, pánové, rád bych něco řekl.

V konečném stadiu jakéhokoli vyrovnání bude záležet na mém zeťovi. On je žalobcem jménem svým i jménem mého vnuka.«

Crabtree a Waller na sebe pohlédli, bylo jim záhadou, co má Reynolds za lubem.

»Nepochybuji,« pokračoval, »že se zeť bude řídit mou radou.«

Nepochyboval o tom ani nikdo jiný v místnosti. Crabtree se podíval přes stůl na Franklyna a doufal, že přijde na nějaký klíč. Ale ten malý chlapík dál soustředěně pořádal jídlo, které mu zjevně moc chutnalo.

»A můžeme si ušetřit spoustu handrkování,« prohlásil Reynolds, »když všichni přijmeme jedno. Nepřistoupíme v tomto případě na vyrovnání, pokud jde o žalovaného Granta. Je to jasné?«

Walter a Crabtree přestali jíst. Crabtree se podíval po Franklynovi, který se stále tvářil, jako by ho to nezajímalo. To samo Crabtreemu napovědělo, že Reynolds už o vyrovnání se svým advokátem hovořil. Franklyn věděl přesně, oč Reynoldsovi jde, a souhlasil s ním. Takže bylo pramálo prostoru pro skutečné vyjednávání. Přesto jako advokát zastupující pojišťovnu musel teď Crabtree reagovat.

»Pane Reynoldsi, chápete naše postavení. Podle pojistky, která zahrnuje celou nemocnici, je můj klient nucen hájit tuto instituci i veškeré její zaměstnance.«

Reynolds přikývl, ale pouze aby dovolil Crabtreemu dokončit vysvětlení.

»Přirozeně pokud nemůžeme spor řešit vyrovnáním v zastoupení Granta, stejně jako nemocnice a Sobola, tak se naše situace nijak nezlepšila. Pojišťovna dál musí Grantovi poskytnout obranu. A nakonec nést náklady jakéhokoli rozsudečného výroku poroty. Za těchto podmínek nevidím žádnou výhodu ve vyrovnání. Ani k tomu nemohu nemocnici radit.«

Reynolds upřel oči na Franklyna, který si obrovským ubrouskem utřel rty a lehce si odkašlal. Když pak hovořil, užíval plné intenzity svého hlasu a nepřitlumeného tónu, kterým budil tak zaujatou pozornost porotců v soudní síni.

»Myslím, že mohu vysvětlit, co má pan Reynolds na mysli. Necítí žádnou zášť proti doktorovi Sobolovi ani proti Metropolitní všeobecné nemocnici. Domnívá se však, a to samozřejmě v zájmu veřejnosti, že lékař jako Grant má být volán k odpovědnosti za skandální nedbalost a neodborný postup.«

»Ale jak chcete oddělit tyto žalované?« zeptal se Crabtree.

Franklyn si pohrával s vidličkou a pokračoval: »Tak jak to vidíme my, jestliže se pojišťovna rozhodne přistoupit k vyrovnání, tak je k tomu možno nemocnici donutit…«

»To ani nebude nutné,« přerušil ho Waller, toužící získat pro nemocnici vyrovnání, pokud to půjde. »Řeknu otevřeně, že jsme ochotni k vyrovnání přistoupit.«

»Prima,« řekl Franklyn. »Pak máme několik stran, které jsou k tomu ochotné. Žalobce, pojišťovnu a nemocnici.«

»Zbývá ale Sobol a Grant,« varoval Crabtree. »Budeme na tom dál zle.«

»Pokud…,« začal Franklyn, ale pak se odmlčel, aby si usrkl kávy.

»Pokud?« vybízel ho Crabtree.

»Poslyšte, Crabtree, prostudoval jsem tu pojistku velmi pečlivě. Podle jejích podmínek potřebuje pojišťovna souhlas nemocnice, jestliže chce přistoupit k vyrovnání.«

»Nemocnice je přece ochotná o vyrovnání jednat,« připomínal Waller.

»Prosím vás,« řekl Franklyn, jako by uděloval důtku mladému kolegovi ve své kanceláři. »Poukazuji na to, že Grant není podle smlouvy pro pojišťovnu stranou. Není vázán podmínkami smlouvy. Což znamená, že není nijak vázán, aby přistupoval k vyrovnání.

A zároveň podle té smlouvy nepožívá vaší ochrany, jakmile se odchýlí od stanoviska nemocnice. Zkrátka pokud se nemocnice rozhodne přistoupit k vyrovnání a Grant nikoli, vy pánové jste naprosto z obliga.«

Waller odpověděl první: »Ano, ale co když se Grant rozhodne přistoupit k vyrovnání, a ne pokračovat ve sporu sám?«

Franklyn se obrátil k Reynoldsovi. »Pánové,« prohlásil. »Každý si myslí, že jsem se něčeho domohl, protože dobře ovládám svůj obor. Nesmysl! Domohl jsem se toho tím, že znám lidskou povahu. Grant na vyrovnání nepůjde! Ten arogantní mladý spratek určitě ne! Jsem ochoten na to vsadit výsledek tohohle sporu.«

Crabtree se pokusil vyjasnit si svoje možnosti. »Protože musím informovat svého klienta, rád bych si to potvrdil. Jste ochotni přijmout vyrovnání, ať už se doktor Grant rozhodne pokračovat ve své obraně nebo ne. Dohoda o vyrovnání, ke kterému dospějeme, je konečná. Myslím tím, že nechceme naši dohodu o vyrovnání zvrátit, jestliže se Grant nakonec rozhodne toho nechat.«

Reynolds se chmurně usmál: »Jsem ochoten to riskovat. Chci mít toho mladíka u soudu samotného.«

»A co Sobol?« zeptal se Waller.

»Sobola mi je líto,« řekl Reynolds, »ale má možnost rozhodnout se sám.«

Waller uzavíral: »No tak alespoň máme jasný návrh, který můžeme předložit svým klientům.«

Crabtree se začal ošívat: »Ovšem nehovořili jsme ještě o počtech.«

»S tím si nedělejte starosti!« odpověděl Reynolds rázně.

Peníze byly to poslední, na co myslel. »Rád bych, aby to proběhlo rychle.«

Pokud šlo o Johna Stewarta Reynoldse, oběd byl u konce.

Trvalo to dva dny, než dospěli k přesným podmínkám dohody o vyrovnání. Během té doby proces pokračoval, ale bez valného vzrušení. Franklyn uváděl znalce, jejichž výpovědi podporovaly svědectví Lawlera a Bakera. Crabtree je mechanicky podroboval křížovému výslechu. Třebaže Laura na něho naléhala, aby svědky víc stiskl, porotci vycítili, že o žádný skutečný konflikt nejde.

Během dopolední přestávky třetího dne odvedl Grant Lauru do kouta chodby před soudní síní.

»Co se to k sakru děje? Nikdo vlastně nic nedělá!«

»Já vím,« odpověděla Laura a netroufla si vyslovit své obavy, které byly ještě silnější než Chrisovy. Ať už šlo o jakoukoli strategii, Crabtree nebyl dost útočný ani jako mluvčí svého hlavního klienta, to je pojišťovny. Jelikož si pojišťovna najímala jeho služby nejednou předtím a Crabtree jistě doufá, že si je vyžádají i nejednou v budoucnosti, bylo jeho počínání podezřelé, zneklidňující.

Den byl u konce. Soudce Bannon odročil jednání na příští den dopoledne, a když si Crabtree sebral svoje papíry, obrátil se k Lauře: »Myslím, že bychom si měli radši udělat malou poradu.«

»Taky myslím,« souhlasila rychle.

»Mám na mysli nás všechny. Vás, Granta, Wallera a sebe.«

»Cokoli, co sjednotí naši obranu,« řekla kousavě.

Crabtree se na ni upřeně podíval, uvažoval, zda se s ní má přít, anebo se jen prostě usmát. Neučinil ani jedno. »Navrhuju, abychom zašli naproti do mé kanceláře.«

Jakmile se všichni pohodlně usadili, Crabtree začal shrnovat průběh procesu, uvedl svou interpretaci, hovořil i o tom, do jaké míry podle jeho odhadu jednání působí na porotu. Byl to však pouze prolog k jeho konečnému prohlášení.

» Takže jsme všichni dospěli k závěru, že jediný moudrý postup je dohodnout se na vyrovnání. Oťukli jsme to a dostali jisté odpovědi. Dospěli jsme právě k bodu, kdy jsme se dohodli na částce.«

»A to jste nám vůbec nic neřekli?« rozčilila se Laura.

»Protože v tomto sporu nemáte žádné oficiální postavení, usoudili jsme, že je v naší pravomoci jednat samostatně. Nicméně když jsme teď dospěli k rozhodnutí, chceme, abyste to věděli.«

»Nemocnice s tím souhlasila?« skočil do toho Chris.

»Ano,« odpověděl Waller rozhodně.

»A co Mike Sobol?«

»Doktor Sobol je ve stejné situaci jako vy. Bylo by to pěkné, kdyby souhlasil, ale právně o jeho souhlas nejde,« řekl Crabtree.

Chris se podíval na Lauru a ta přikývla, potvrzovala tak Crabtreeho prohlášení.

»Myslím, že byste toho měl využít jako své šance, jak celou tu smutnou záležitost pohřbít,« radil Crabtree, ale Chris ho přerušil tím, jak prudce vstal ze židle, až si Crabtree s Wallerem vyměnili znepokojené pohledy.

»Ale Grante?« řekl Waller.

»Dám vám vědět.« Vyrazil z místnosti a bouchl za sebou dveřmi.

Laura se zdržela, jen co stačila říct: »Vy darebáci!« Potom běžela za Chrisem. Dohnala ho, právě když vstupoval do výtahu.

V kanceláři se zatím Crabtree a Waller pohodlně usadili, Lauřin výbuch je nijak nezneklidnil.

»Myslíš, že to Grant udělá?« zeptal se Waller.

»Upřímně řečeno, je mi to jedno,« řekl Crabtree. »Tohle nebyl zrovna případ, na kterém bych si zakládal.«

»Jenom doufám, že neudělá nějakou hloupost, o víc nejde, « řekl Waller.

»Udělá,« řekl Crabtree. »Udělá. Myslím, že Reynolds měl pravdu, když o něm mluvil. Je to paličák. Dokáže strčit krk do oprátky.«

Mike Sobol byl informován na krátké schůzi v kanceláři správní rady. Měl na sobě ještě bílý laboratorní plášť, protože ho odvolali z kliniky, aby se sešel se skupinou, skládající se z Toma Bradyho, Avery Wallera a Cy Rosenstiela.

Mike jim naslouchal, téměř nereagoval. Buď byl příliš roztržitý, aby rozuměl, oč jde, anebo příliš unavený, aby reagoval tak prudce, jak si to situace žádala. Když domluvili, Sobol se jich jenom zeptal: »A kdepak je Grant?«

»Nevíme. Ještě se do nemocnice nevrátil.«

»Neznamená to ale, že dostává vyhazov?«

»Samozřejmě že ne,« ujistil ho Brady. »Přistupujeme na vyrovnání s výslovným cílem, abychom s celou záležitostí skoncovali a mohli se všichni dál věnovat úkolům naší nemocnice – včetně Granta.«

Bylo to však ujištění vyslovené příliš uhlazeně a lehce, aby na Sobola udělalo dojem.

»Jde o to, Miku,« vložil se do toho Rosenstiel, »říkali jsme si, že Grantovi pomůže, aby se moudře rozhodl, když mu budeš příkladem. Spoléháme na tebe, Miku. Závisí to na tobě.«

Sobol přikývl, pouze připouštěl, že nad tím je třeba se zamyslet.

»Víme, že to není snadné, Sobole,« řekl Waller. »U mě v kanceláři je to stejné. Objevují se mladí lidé a já se na ně dívám jako na syny. Člověk jim radí. Usměrňuje je. Ale nakonec se oni sami musí rozhodnout, určit svou vlastní budoucnost.«

Mike Sobol si v duchu říkal: »Proč mě tu krmíte frázemi, když po mně chcete tohle rozhodnutí?«

Nahlas však řekl: »Musím… musím si to rozmyslet.«

Brady naléhal: »Miku, víme, že to není snadné. Ale musíte uvážit všechny svoje morální závazky.«

»Jak tomu mám rozumět?« zeptal se Mike.

»Přece jste také něčím povinen téhle nemocnici,« připomněl mu Brady.

»Dal jsem vám, pánové, někdy příčinu k pochybám?«

»Miku, prosím tě,« řekl Cy Rosenstiel.

»Pánové, jsem si plně vědom všech svých morálních závazků a odpovědnosti. Všechno uvážím a rozhodnu se.«

»Doufáme, že brzy,« řekl Waller.

»Brzy, brzy,« slíbil Sobol.

»Moc by nám pomohlo, kdybychom mohli znát vaše rozhodnutí zítra dopoledne,« řekl Brady.

»Dobře, zítra dopoledne,« souhlasil Sobol podrážděně.

Brady a Waller se omluvili. Rosenstiel otálel. Jen co zůstali sami, ozval se Rosenstiel tiše: »Miku, přistup na dohodu v té zatracené záležitosti. A jestli se ti nepodaří přimět k tomu Chrise, ať si to vyřeší sám. Udělals, cos mohl. Nemůžeš ohrožovat svoje zdejší postavení kvůli nějakému outsiderovi jako je Grant.«

»Outsiderovi?«

»Árijec s jeho znalostmi a líbivou tváří může jít někam jinam a nakonec se mu dobře povede. Může si otevřít soukromou praxi. Nemá, proč by si dělal starosti.«

»Každého lékaře, ať je to árijec nebo ne, který bude mít pověst takhle pošramocenou, to zničí všude, kde o něco jde. Žádná nemocnice, dobře vědecky vybavená, ho nepřijme,« řekl Sobol.

Potom se odmlčel a začal unaveně: »Cy, buď tak hodný a už víc se mnou nemluv. Prosím tě o to.«

»Cože, Miku?«

»Ano, myslím to vážně. Podle mě je nejhorší zrůdností na tváři země žid s předsudky. Jsou jenom dva druhy lékařů. Žádní židi a árijci. Ale doktoři dobří a špatní.«

Sobol se unaveně obrátil.

»Mou odpověď budete mít zítra ráno.«

Kapitola dvacátá

Chris Grant a Laura měli k němu přijít na večeři. Mike Sobol strávil téměř dvě hodiny tím, že nakupoval všechno, co podle jeho názoru bylo zapotřebí k přípravě večeře, jakou dělávala jeho žena Rose. Za těch starých časů se na ni rád díval. O svátcích, jako o pesachu nebo o Roš hašana, zval všechny své židovské studenty, sekundáře a mladé lékaře z nemocnice, kteří měli domov v jiných městech. Někdy připadl na Rose úkol pohostit až pětadvacet lidí.

A všichni byli mladí, hladoví a toužili po vůni domova.

V těch dnech chodíval Mike Sobol z nemocnice domů trochu dřív, aby jí pomohl. A Rose mu nebránila, ačkoli kdyby byla měla říci pravdu, většinou se jí jen pletl. V duchu se jen divila, jak někdo v laboratoři tak schopný může být v kuchyni tak neobratný.

Tohoto večera, byl to čtvrtý den procesu Simpson proti Metropolitní všeobecné nemocnici, Christopheru Grantovi a Michaelu Sobolovi měl Mike Sobol pozvanou společnost potřetí od té doby, co Rose zemřela. Byla to tedy vzácná událost a Mike se rozhodl, že návštěvu uctí pravým domácím jídlem.

Nejprve ji pohostí houbovou polévkou s kroupami. Tu sám nemohl uvařit a tak ji koupil v jedné místní restauraci, která vařila »košer«. Přinesl si také čerstvou zeleninu na zdravý zeleninový salát. A ořechový koláč z Vídeňského pekařství blízko nemocnice. Ale hlavní jídlo, telecí řízky se smaženými bramborami, udělá vlastnoručně.

Dařilo se mu všechno víc než dobře. Upravil také úhledně stůl, použil k tomu nejlepší Rosiny ubrousky a její sváteční stříbro.

Uprostřed hlavního jídla Mike najednou vykřikl: »Propána!«

Laura se hned starala: »Co se děje, Miku? Necítíš se dobře? «

»Ještě zeleninovou přílohu! Zapomněl jsem nechat rozmrazit růžičkovou kapustu!« omlouval se Mike.

»Vždyť se bez ní obejdeme,« řekla. »Máme přece ten báječný salát.«

»Rosina vlastní úprava. Jak na ni přišla, to ti nepovím. Já se jenom držím jejího receptu. Kdysi v chemii excelovala, a tak si zapisovala všechno, jako by šlo o experiment,« vysvětloval Mike.

Chris během večeře skoro nemluvil. Ozval se, teprve až pili kávu, a Laura si po jídle zapálila cigaretu.

»Prosím tě, Lauro!«

Laura bez zaváhání hluboce se nadechla. Chris se obrátil k Mikovi o pomoc: »Domluv jí, Miku.«

Mike však jenom řekl: »Jsi už dost starý na to, abys věděl, že rozumové důvody jsou to poslední, co na ženu platí.« Usmál se na Lauru a ona mu úsměv oplatila. Potom však byl konec úsměvům. Museli si promluvit o procesu, anebo nemluvit vůbec.

Nakonec Laura prohlásila: »Podívejte se, než si vy dva promluvíte, sklidím ze stolu a umyju nádobí.«

» Žádný host u mne nemyje nádobí,« řekl Mike. »Myslím bez pomoci. Uděláme to společně.«

Když byli se vším hotovi a usadili se znovu v obývacím pokoji, řekl jim Mike o schůzce s Bradym, Wallerem a Rosenstielem.

»A co ty na to?« zeptal se Chris.

»Já?« protáhl to slovo Mike. »Rozhodl jsem se zavolat bratrovi do Chicaga. Je to právník, po čertech dobrý právník, a ten mi řekl, že nám nelžou. Mohou se dohodnout na vyrovnání bez našeho souhlasu. My se můžeme jen rozhodnout, zda budeme pokračovat a bránit se, nebo z toho vycouváme. Jedině pokud…«

»Pokud co?« zeptala se Laura, kterou provokoval názor jiného právníka.

»Pokud se Reynolds nedá přesvědčit, aby stáhli svou žalobu proti nám.«

»Ty víš, že to neudělá,« prohlásil Chris hořce.

»Správně,« připustil Mike smutně. »John Reynolds žádnou žalobu proti nám nestáhne. Je jako posedlý. Celá ta léta, co jsem ho znal, na mě působil jako praktický člověk. Občas paličatý, ale praktický. Těžko teď jeho postoj chápu. Připouštím, že ho tato situace hluboce zraňuje. Tolik moc si přál syna, Chrisi. Setkal ses přece s jeho dcerou.«

»Ne.«

»Kdybys ji znal, věděl bys, co mám na mysli. Pohybuje se, jako by se věčně omlouvala, jako by jí nepatřil ani kousek půdy pod nohama, jako by se někam vetřela. Hezká dívka, ale drží se stranou, že to ani není přirozené. Je to odraz toho, jak moc si John Reynolds přál syna. Proč ho nikdy neměl, nevím, ale nakonec se John musel těšit na vnuka. Proč ne? Je to přirozené.«

Celou dobu, co Mike hovořil, si Chris v duchu říkal, jestli si Mike neuvědomuje, že svým způsobem vlastně mluví sám o sobě. Kde má on syna? Vnuka? Ale nepřerušil ho.

»Tragédie, která se stala, se nedá odestát,« pokračoval Mike. »Chápu, jak člověka zdrtí žal. Ale tahle pomstychtivost, ta se mu nepodobá.«

»Tenkrát v nemocnici mi vykládal, jaké velké plány má s tím chlapcem,« vzpomínal Chris, »mluvil o prezidentovi Spojených států. A vůbec to nebyl sen pošetilého dědečka, mínil to opravdu.«

»V naší době, kdy na tenhle úřad mohou kandidovat jenom bohatí, má Reynolds na prezidentskou kampaň peněz dost,« řekl Mike střízlivě. »Zkrátka, ať má důvod jakýkoli, Reynolds chce vidět tvou zkázu. Otázka zní, budeš se s ním bít? Nebo se podrobíš jeho přání a prostě doznáš: „Vzdávám se, přiznávám svou vinu.“?«

Chris neodpověděl.

»Hodně jsem se od včerejška napřemýšlel,« řekl Mike. »Jde tu o princip, ale je tu taky praktická stránka věci. Jak se budeme bránit? Bez pojišťovny, která by kryla výdaje? Chceš se zadlužit na celý život a bránit se proti šílenci s neomezenými fondy?«

Laura se ozvala se vší rozhodností: »Mám dostatečnou kvalifikaci, že se toho případu mohu ujmout sama.«

»Jedna dívka proti celé Reynoldsově advokátní kanceláři? A ten Harry Franklyn je mazaný darebák. Když je zapotřebí, nemá naprosto žádné skrupule.«

Mike se obrátil k Lauře, zahleděl se na její půvabnou, otevřenou a odhodlanou tvář. »Chceš se proti tomu všemu postavit úplně sama?«

Usmála se. »Jenom jeden advokát může v dané chvíli vyslýchat svědka, takže je mi jedno, kolik mají lidí. Na mou duši, že bych tu práci, co odvedl Crabtree, dokázala desetkrát. A to není žádný ženský šovinismus.«

Mike se usmíval. »Přesně takhle by to řekla Rose. Ale Lauro, děvče zlaté, dokážeš se nad všechno povznést a posoudit objektivně jednu věc?«

»Můžu se o to pokusit.«

»Dokážeš poctivě posoudit tenhle případ? Koneckonců, máme co dělat s lidským úsudkem.

O to tady v podstatě běží. Rozhodl se Chris správně, nebo ne? Dokázala bys vůbec uvěřit, že se neřídil dobrou praxí? Dokážeš si připustit, myslím jako advokát, že tohle je zlý případ?«

»Není zrovna nejlepší, co znám.«

»No aspoň stojíme nohama na zemi. A pokud si to všechno uvědomuješ, rád bych se tě zeptal, domníváš se, že je to spor, který se dá bránit?«

Zaváhala a trvalo delší chvíli, než řekla: »Ano.«

»A poslední otázku. Jaké jsou podle tebe šance?« zeptal se Mike výslovně.

»Míň než dobré,« připustila.

Mike se obrátil ke Chrisovi. »No a tady máme základ, na jakém se musíme rozhodnout.«

Chris vyprostil ruku z Lauřina sevření, vztyčil se v celé výšce svých sto pětaosmdesáti centimetrů a podíval se shora na Mika. » Musíme zvážit ještě jednu věc.«

»Dobrou pověst?« předešel ho Mike. »Taky jsem o tom přemýšlel, Chrisi. Přijmeme vyrovnání, a pokud jde o věc samu, zůstane vždycky trochu pochybnost. Bojuj a prohraj, a tu skvrnu už neodčiníš. To přece musí mladý člověk uvážit.«

»O tom jsem nechtěl hovořit, Miku,« řekl Chris tónem, který staršího muže vyburcoval, aby k němu obezřele vzhlédl.

»O čem tedy?«

»Rozhodl jsem se v tom sporu pokračovat,« řekl Chris Grant. »Ale chci, abys ty přistoupil na dohodu o vyrovnání.«

»Proč?« zeptal se Mike.

»Já jsem také přemýšlel, Miku. Ty jsi tu pracoval dlouho předtím, než jsem nastoupil já. Vybudoval jsi oddělení. Dokážeš ho udržet pohromadě, ať se se mnou stane cokoli. Jsi instituce, Miku.«

»Tak já jsem instituce, říkáš?« odpověděl Mike. »Jako jedna z těch starých budov. Já sem patřím! Ty ne! Jsi prostě idiot! Já jsem přece včerejšek. A ty zítřek. O tebe jde. Přijmeme vyrovnání oba, anebo nikdo.«

»Uvažuj prakticky, Miku.«

»Uvažuju prakticky, s tím si starosti nedělej. Všechno jsem si jasně promyslel.

V čtyřiašedesáti mi moc času nezbývá. Žádná univerzita nechce člověka tohoto věku, aby vedl něco tak rychle se vyvíjejícího jako pediatrii. A stejně tak žádná firma na léčiva či chemikálie nepotřebuje člověka tohoto věku, aby jim vedl výzkum. To vím,« doznal nakonec Mike, »poptával jsem se.«

Laura a Chris se po sobě otočili a mlčky na sebe pohlédli.

»Ano, v posledních týdnech jsem zkusmo oťukával staré přátele, kteří vždycky říkávali, „Kdykoli bys měl chuť změnit místo, Miku, dej nám vědět.“ No a Mike chuť projevil. A dal jim vědět. Měl bys vidět tu kupu krásně naformulovaných dopisů, a všechny říkaly ne. Jednou někdo vydá sbírku dopisů, vyslovujících ne, aniž by toho prostého jednoslabičného slova užily.«

»Tím víc máš důvod, abys přistoupil na dohodu o vyrovnání, « naléhal Chris.

»Tyhle důvody! Po celý život, když stojíme před nějakým těžkým rozhodnutím, sestavíme všechny důvody pro a všechny důvody proti. Pak se rozhodujeme. Na základě všech důvodů? Rozhodujeme se emocionálně. Stejně jako teď.«

»Jak to myslíš, Miku?« zeptal se Chris.

»Než jste přišli, vzpomínal jsem v kuchyni při vaření na Rose. Vím, co by říkala: „Miku, ten mládenec teď potřebuje pomoc víc než co jiného. Když budeš stát při něm, pomůže to.

A jestli to bude mít nějaké následky, co na tom? Stejně jednou odejdeme do důchodu na Floridu. A třeba tam potkáš pěknou bohatou vdovu…“«

Mike se to nakonec snažil obrátit v žert, ale moc se mu to nepodařilo. Věděl jen, že udělá, co musí udělat.

»Řekni mi poctivě, Miku,« řekla Laura, »nevadí ti vložit svůj osud do rukou ženy?«

Usmál se. »Nikdy neříkej starému židovi, co dokáže žena, třeba i malá ženuška. Ostatně kde myslíš, že začala ta legenda o židovské matce?« Jeho nálada se rozjasnila, posmutnělé oči se rozzářily a zajiskřily: »Připijme si!«

Šel do skříňky v kuchyni a objevil se s lahví vína.

»To je poslední láhev, kterou jsme si s Rose koupili na pesach.«

Nalil do tří skleniček a pozvedl svou: »Na zdraví všem bláhovým lidem světa, kteří se nedokáží přesvědčit, aby udělali nesprávnou věc.«

Kapitola dvacátá první

»John Stewart Reynolds!« povolal soudní úředník dalšího svědka.

Tlumené rozechvění vzrušeného očekávání se zmocnilo přecpané soudní síně. Nikým to neotřáslo víc než Laurou Wintersovou, snad jen kromě Chrise Granta, který seděl vedle ní u stolu žalovaných. Nebyli na to připraveni, nic nenaznačovalo, že Harry Franklyn zamýšlí v tomto jednání připustit Johna Reynoldse k svědecké výpovědi.

Když Laura převzala obranu osamocené dvojice, Chrise a Mika Sobola, Franklyn se vskutku snažil, aby vypadal jako člověk laskavý a plný pochopení. Bez váhání souhlasil s třídenním odročením, o které žádala, aby se připravila. A pak dnes ráno, když bylo jednání obnoveno, Franklyn souhlasil s tím, že soudce Bannon bude instruovat porotu v tom smyslu, že nemá spekulovat, proč žalované zastupuje jiný advokát. Při tom všem se Franklyn tvářil, jako by měl o Lauru téměř otcovskou starost.

Laura předpokládala, že je čeká několik dalších dnů, kdy Franklyn bude uvádět své znalce, jednoho lékařského experta za druhým, a ti že budou vypovídat ve prospěch jeho případu. Proto si připravila celé archy s množstvím otázek, které bude možno probírat, otázky ke křížovým výslechům, kterými by tyto odborníky donutila slevit na svých suverénních postojích a názorech. V posledních třech dnech strávila s Chrisem a Mikem spoustu hodin, aby tyto otázky zformulovali. Na svědka, který teď stál na místě svědků se vztyčenou rukou a skládal přísahu, vůbec nebyla připravena.

Chrisovi Laura šeptem přikázala: »Jdi okamžitě telefonovat! Ať se Mike hned dostaví!«

Když se Chris vrátil, probíral už Harry Franklyn s Johnem Reynoldsem jeho původ. Poplašená a zmatená Laura neprotestovala. Čekala na Reynoldsovo svědectví a uvažovala, jakou roli a cenu bude mít pro Franklynovo vedení sporu. Uvažovala také, zda si Franklyn Reynoldse šetřil právě na tuto chvíli, až bude mít obranu žalovaných sama na svých bedrech,

Franklyn se tím svým tlumeným hlasem Reynoldse dotazoval na jeho život a Reynolds se doznal, že pochází z početné a chudé rodiny. Pro Franklyna bylo zřejmě důležité, aby na tento fakt upozornil porotu. Reynolds se povznesl ze stavebního dělníka přidávajícího maltu na stavebního dodavatele s jedním náklaďákem. Když došlo k velké hospodářské depresi a většinu velkých stavebních dodavatelů pohltili ještě větší, jeho malý podnik začal vzrůstat.

V době, kdy deprese začínala ustupovat, rostl geometrickou rychlostí.

V průběhu druhé světové války byl připraven, samozřejmě z vlastenecké povinnosti, pustit se do velkovýroby loďařských a leteckých součástí. Než válka skončila, jeho závody produkovaly vrtule pro bombardéry typu B 17, zaměřovače, zápalníky torpéd a více než tři sta dalších výrobků pro různé fáze válečného úsilí. V době, kdy válka skončila, byly už bezpečně položeny základy obrovskému Reynoldsovu jmění a za následující prosperity se Reynoldsovo bohatství znásobilo na stovky miliónů.

Pomalým, ale jistým způsobem vytvářel Harry Franklyn obraz Johna Reynoldse nejen jako pozoruhodně úspěšného obchodníka, ale i jako vlastence a zásadového člověka. Franklyn také poukázal na to, že Reynoldsův vnuk byl léčen v budově, která vznikla jen za rozsáhlého přispění Reynoldsovy nadace, a neodpustil si, aby smutně nesvěsil hlavu nad ironií, která se v tom skrývá.

Soudní síň byla do posledního místa nabitá novináři i zvědavými diváky, ale během Reynoldsovy výpovědi posluchači ani v nejmenším nehlučeli. Porotci se pozorně předkláněli. Všech čtrnáct členů poroty si poprvé mohlo zblízka prohlédnout legendární postavu, o které po celou generaci čítali. Reynolds zdaleka nebyl přísný, odstrašující obr, jak dosud věřili, ale vřelý a soucitný člověk. Vzešel ze stejně skrovných poměrů jako oni. Byl to spíš člověk než magnát, spíš dědeček než průmyslník celostátního významu.

Laura sice měla tisíc chutí zaútočit nebo protestovat, ale věděla, že musí Franklyna nechat, aby bylo po jeho. Jinak riskuje, že si znepřátelí jak porotu, tak tisk.

Mike Sobol k nim dorazil právě ve chvíli, kdy Franklyn hodlal začít se skutečným výslechem. Doktor Sobol si tiše sedl do křesla vedle Chrise a chystal se na nejhorší.

»Pane Reynoldsi, musím se omluvit, že vás žádám, abyste se vrátil k nešťastným událostem, které vedly k tomuto procesu.« Po této preambuli začal Franklyn puntičkářsky výslech Johna Reynoldse o událostech kolem narození jeho vnuka.

»Pane Reynoldsi, těšil jste se na narození vnuka?«

»Přirozeně. Žádné kvantum peněz nemění základní lidské city. Chtěl jsem syny. A vnuky. Ano, těšil jsem se. Velice.«

»A sledoval jste průběh těhotenství své dcery velice pečlivě, že?« zeptal se Franklyn. Laura věděla, že by měla vznést protest, ale když zvážila, k čemu by to vedlo, připustila, aby se tato otázka, ovlivňující svědka, dostala do protokolu.

»S krajní péčí. Vždycky po několika týdnech jsem si ověřoval u doktora Mitchella průběh těhotenství. Ujišťoval mě, že všechno probíhá dobře,« odpověděl Reynolds.

»Řekněte nám, pane Reynoldsi, varoval pan doktor Mitchell vaši dceru…«

To už Laura vstala.

»Vznáším námitku. Otázka jasně žádá svědectví z druhé ruky.«

Bannon jí přitakal zvukem, který byl něco mezi zabručením a souhlasem.

»Pane Reynoldsi,« pokračoval Franklyn, »byl jste někdy přítomen rozhovoru vaší dcery s doktorem Mitchellem?«

»Byl.«

»Sdělil doktor Mitchell, pokud jste slyšel, vaší dceři nějaký důvod k představě, že by neměla porodit normální dítě?« zeptal se Franklyn.

»Nikoli. Byl naprosto spokojen s průběhem těhotenství a s důvěrou očekával výsledek.«

»Kdy jste se poprvé dozvěděl, že se dítě nevyvíjí uspokojivě?« zeptal se Franklyn.

»Když mě zavolal doktor Coleman,« odpověděl Reynolds.

»Můžete nám prosím říct přesně, co se stalo, tak jak si to pamatujete?«

»Není pravděpodobné, že bych to někdy zapomněl,« řekl Reynolds a jeho hlas poprvé od chvíle, co začal vypovídat, zazněl jako ocel. »Byl jsem toho dne v nemocnici podruhé.«

»Pane Reynoldsi,« přerušil ho Franklyn, »dělal jste si starost o dceru, anebo o vnuka?«

»Myslíte kvůli tomu, že jsem šel do nemocnice dvakrát v jednom dni?« zeptal se Reynolds. »Ne, to jenom že zeť byl obchodně mimo město. Víte, nečekali jsme ten porod v té době. Takže jsem se staral místo něho.«

»A jaká byla původní zpráva z nemocnice?« zeptal se Franklyn.

»Že se mé dceři daří dobře, třebaže šlo o trochu předčasný porod, a že dítě je výborné,« řekl Reynolds.

»Jaký byl první příznak komplikací, pokud víte?«

»Když jsem se vrátil příštího dne ráno. Ošetřovatelka, která měla službu, mi řekla, že zavolala doktora Colemana,« řekl Reynolds.

»Mluvil jste v té době s doktorem Colemanem?«

»Ne, teprve až když přišel. Byl znepokojen jednou laboratorní zprávou a řekl, že asi bude lepší předat dítě do Metropolitní všeobecné nemocnice,« odpověděl Reynolds.

»Souhlasil jste s předáním dítěte?« ptal se dál Franklyn.

»Ano, dokonce jsem zavolal Mika Sobola, doktora Michaela Sobola.«

»Pane Reynoldsi, je to týž doktor Michael Sobol, který je v tomto procesu žalován?«

»Ano, týž,« odpověděl Reynolds a bleskl pohledem k lavici žalovaných.

»A když jste zavolal doktoru Sobolovi?« vytrvale sledoval svůj cíl Franklyn.

»První jsem s ním mluvil já, protože jsme tehdy byli přátelé, dobří přátelé. Potom jsem mu předal Colemana, aby mu jako lékař vysvětlil, oč jde.«

»Slyšel jste, jak doktor Sobol reagoval?«

»Řekl: „Pošleme k vám hnedka ambulanci.“ Řekl, že pro mne i kohokoli z mé rodiny rád udělá, co bude možné.«

»Jak dlouho to trvalo, než přijela ambulance k Parksideské poliklinice?«

»Čtyřicet minut.«

»Jak to víte, pane Reynoldsi?« dotazoval se Franklyn.

»Protože jsem tam čekal a jel společně s vnukem.«

»A když jste přijeli do Metropolitní všeobecné?«

»Doktor Sobol nám přišel naproti k ambulanci.«

»Co přesně doktor Sobol udělal?« zeptal se Franklyn.

»Prohlédl si zprávu, kterou poslali zároveň s mým vnukem. Potom dítě vyšetřil.«

»A když s tím byl hotov?« vytrvale pokračoval Franklyn.

»Znovu se zadíval do zprávy. Tenkrát jsem nevěděl…«

Laura vstala s protestem. Bannon ho přijal a napomenul Johna Reynoldse: »Svědek omezí své odpovědi na to, co tehdy skutečně viděl.«

Jelikož Bannon nehodlal uštědřovat Lauře mnoho souhlasů, tentokrát rozhodl s krajní okázalostí. Pokud by v budoucnu někdo něco namítal proti jeho rozhodnutím, bude moci poukázat alespoň na několik z nich na důkaz, že nebyl zaujatý.

»Takže, pane Reynoldsi, co udělal doktor Sobol po prostudování zprávy?«

»Dal dítě přenést na novorozeneckou intenzívní péči a řekl, že má přesně toho pravého muže, který se ho ujme. Zavolal doktora Granta,« řekl Reynolds, »a ten, jak jsem vyrozuměl…«

Franklyn předešel Lauřin protest a napomenul ho: »Jenom co jste skutečně viděl a slyšel.«

»Slyšel jsem, že se doktor Sobol omlouvá, že Granta odvádí od jeho výzkumu. Takže jsem předpokládal…«

Franklyn zasáhl: »Bez jakýchkoli předpokladů. Skutečně jste slyšel, že se doktor Sobol omlouvá?«

»Ano.«

»Zarazilo vás to tenkrát jako něco divného, že se primář v nemocnici omlouvá lékaři, který pracuje pod ním, za to, že ho žádá, aby se postaral o pacienta?« zeptal se Franklyn. »Protestuji!« povstala Laura. »Na jakém základě?« zeptal se Bannon. »Na základě toho, že pan Reynolds je laik. Nemá podle čeho soudit počínání dvou lékařů, které se týká jejich pracovních vztahů. Není nijak oprávněn posuzovat, zda to bylo jednání podivné nebo ne.«

Bannona podráždilo, že chytře obchvátila jeho i Franklyna tím, že předem zlehčila Reynoldsovu odpověď, i kdyby mu byla povolena. »Pokud pan zástupce nebude otázku nově formulovat, budu ji muset zamítnout,« rozhodl.

»Pane Reynoldsi,« pokračoval Franklyn, »slyšel jste, jak se doktor Sobol omlouvá doktoru Grantovi, že ho vyrušuje v jeho výzkumu?«

»Slyšel,« prohlásil Reynolds.

»Třebaže ho volal k léčbě nemocného novorozence, kterému ještě nebylo ani osmačtyřicet hodin?«

»Ano, prosím,« prohlásil Reynolds se zřejmým rozhořčením. »Vím, že je tomu těžko uvěřit, ale…«

»Bez ohledu na oprávněnost vašich pocitů, varuji vás, abyste dále nepokračoval,« řekl Franklyn a dosáhl svého přes Lauřinu předchozí námitku. A dokonce to všechno ještě podtrhl.

»A teď, prosím, řekl byste nám, jak jednal doktor Grant, když přišel?«

»Zdál se podrážděný…« začal Reynolds.

»Protestuji!« zvolala Laura.

Franklyn nečekal na Bannonovo rozhodnutí, ale nově formuloval otázku: »Když jste se poprvé setkal s doktorem Grantem, co řekl?«

»Mně nic,« odpověděl Reynolds. »Ignoroval mě, jako by byl naštvaný…«

Franklyn lehce pozvedl hlas: »Jenom, co se stalo, pane Reynoldsi. Co udělal doktor Grant?«

»Podíval se na zprávu. Potom doktor Sobol vešel do oddělení novorozenecké intenzívní péče a Grant vykročil za ním. A já taky. Jenže Grant se obrátil a násilím mi zatarasil dveře,« konstatoval Reynolds.

»Odmítl vám přístup na oddělení?«

»Ano, prosím!«

»Třebaže uvnitř byl váš nemocný vnuk?«

»Ano, prosím!« prohlásil Reynolds mstivě.

»Reagoval jste na to?«

»Řekl jsem: Je to můj vnuk, mám právo vědět, co se s ním bude dělat.«

Tón odpovědi vyjadřoval oprávněnost Reynoldsových slov. Několik členů poroty mimoděk souhlasně přikývlo.

»A co na to řekl doktor Grant?« položil otázku Franklyn.

»Jeho slova si nepamatuji. Nezněla ani příznivě, ani slušně.«

»Protestuji proti slovu slušně!« řekla Laura.

»Nebyla to příznivá odpověď.«

»Takže doktor Grant vám nedovolil, abyste vešel na novorozenecké oddělení a abyste viděl, co se bude dělat pro vašeho nemocného vnuka?« formuloval otázku Franklyn.

»Nedovolil mi to! Musel jsem stát venku před velkým skleněným oknem a přihlížet odtamtud.«

Nato Harry Franklyn přitlumil hlas tak, že všichni porotci se museli natáhnout kupředu, aby slyšeli.

»Můžete si vzpomenout, pane Reynoldsi, zda jste doktorovi Grantoví někdy něco řekl anebo udělal, co by vyvolalo jeho hněv?«

»Vždyť jsem ho předtím nikdy neviděl!« řekl Reynolds. »A toho dne jste neřekl anebo neudělal nic, co by ho rozzlobilo?«

»Ne.« I Reynolds se přizpůsobil Franklynovu přitlumenému tónu.

»Můžete si nějak vysvětlit jeho nepřátelství?«

»Myslím, že měl vztek, že byl odvolán od své výzkumné práce, anebo…«

Laura opět vyskočila, aby protestovala.

»Otázka žádá po svědkovi, aby vypovídal o svých úvahách.«

Bannon připustil její protest s podrážděným mávnutím ruky, Franklyn se shovívavě usmál a pak se znovu obrátil k Reynoldsovi.

»Pane Reynoldsi, bylo tehdy vysloveno něco, co by chování doktora Granta vysvětlovalo?«

»Tehdy jsem tomu nepřikládal důležitost. Ale něco tu bylo. Rozhodl jsem se čekat celou noc, pokud bude třeba, abych viděl, jak vnukovi bude. A tak jsem doprovodil doktora Granta do nemocničního bufetu na pozdní večeři. A tam pronesl zajímavou poznámku.«

Laura se otočila ke Chrisovi. Nemohl si vzpomenout na nic závažného. Zavrtěl hlavou, stejně jako porotci čekal napjatě na Reynoldsovu vzpomínku.

»Když jsem se ho prve zeptal, jestli bych mohl s ním jít do jídelny, řekl mi doktor Grant: „Musíte si ale sám odnést podnos.«

»Co to podle vás znamenalo, prosím?« zeptal se Franklyn.

»Byl to zjevný odraz jeho odporu proti každému, kdo si nastřádal nějaký majetek. Udělal na mne dojem, že patří k těm mladým politickým radikálům, pro které není medicína vědou, ale politickým nástrojem!«

Laura už znovu stála a rozhořčeně protestovala.

»Ta otázka je irelevantní a nepodstatná pro sporné body tohoto případu! Žádám, aby byla z protokolu vyškrtnuta a aby porota byla poučena, že k odpovědi nemá přihlížet!«

Franklyn se obrátil k soudu, jakoby unaven ustavičným přerušováním.

»Pokud Vaše Ctihodnost dovolí, odložte prosím své rozhodnutí až po několika mých následujících otázkách.«

» Pokračujte, pane Franklyne.«

»Ponecháme-li stranou zřejmě zaujatý vztah doktora Granta k vašemu bohatství, stalo se toho dne ještě něco jiného, pane Reynoldsi, co by svědčilo o jeho postoji?«

»Ano, prosím. Zatímco můj vnuk ležel vážně nemocen na oddělení intenzívní péče, doktor Grant opustil nemocnici na plné dvě hodiny.«

»Řekl vám, kam šel?«

»Řekl. Jel prý na Rixieho náměstí, aby tam měl přednášku. Pro nějaké budoucí matky.«

»Řekl vám, že jsou ty ženy nemocné, nebo že naléhavě potřebují jeho péči?« ptal se Franklyn.

»Vůbec nebyly nemocné. Byl to prostě další projev jeho postoje a čemu dává přednost.«

Dřív než mohla Laura protestovat, přispíšil si Franklyn s otázkou: »Snažil jste se ho přimět k tomu, aby nechodil?«

»Samozřejmě, ale stejně šel. Bylo zřejmé, že jeho politické snahy jsou tak silné, že převážily nad jeho povinnostmi k pacientovi! A jeho písemné projevy to dokazují!«

»Protestuji!« zvolala Laura a vymrštila se z křesla. Bannon chvíli uvažoval a pak rozhodl. »Jestliže vlastní spisy žalovaného tvoří přiznání proti jeho zájmům, pak to připouštím.«

Reynolds se pootočil ke stolu žalovaných.

»Abych si potvrdil své podezření, prozkoumal jsem vydané lékařské práce doktora Granta. Jsou přecpány útoky proti společnosti. Jsou to politické traktáty, a žádné odborné lékařské studie!«

»Protestuji!« křičela Laura, zatímco po jejím boku Mike Sobol, rudý ve tváři, šeptal: »Měl by se jmenovat McCaríhy, a ne Reynolds!«

Franklyn se rychle obrátil k soudu: »Než rozhodnete, Vaše Ctihodnosti, rádi bychom poukázali na jednu věc. Jestliže se lékař octne v situaci, kdy musí vybrat jeden z více možných postupů léčby, pak jeho důvody, ať vědomé či nevědomé, proč volí právě onu metodu, jsou relevantní, podstatné a v našem případě nejvýš případné. Zvláště se zřetelem ke všem vysoce zkušeným a vzdělaným znalcům, kteří s ním už vyslovili nesouhlas.«

Bannon dál uvažoval a Franklyn zatím pokračoval: »Předpokládal bych, že pokud jsou svědkova tvrzení nesprávná, může nám to pan doktor dokázat, až bude svědecky vypovídat.«

Když se takto Franklynovi podařilo vyzvat Lauru k tomu, aby Chrise Granta předvolala jako svědka, byl plně připraven přijmout jakékoli soudcovo rozhodnutí. I kdyby bylo proti němu.

Bannon nakonec prohlásil: »Soud se zdrží rozhodnutí. Důtklivě však žádá pana Franklyna, aby pokračoval s faktičtějšími výpověďmi.«

»Samozřejmě, Vaše Ctihodnosti,« souhlasil Franklyn.

»Pane Reynoldsi, myslím, že jste nám líčil, jak jste byl nucen stát před novorozeneckou intenzívní péčí a přihlížet velkou skleněnou tabulí, jak je léčen váš vnuk.«

»Ano, prosím, přesně tak.«

»Co jste viděl?«

»Doktor Grant mého vnuka prohlédl. Pak mu odebral krev a dal jí sestře. Když sestra vyšla, zeptal jsem se jí, kam jde, a ona mi řekla, že do laboratoře.«

»Zeptal jste se jí, jaké testy budou dělat?«

»Zeptal. Jenže zřejmě příliš spěchala, než aby mi odpověděla.«

»Popište nám, co dalšího jste viděl, pane Reynoldsi,« vyzvídal Franklyn.

»Jak jsem se díval tím sklem, viděl jsem, jak doktor Grant připravuje nějaké věci pro infůzi a pak upravuje nějaké další zařízení. Pak udělal něco hrozně divného…«

»Protestuji!« řekla Laura.

Bannon se předklonil.

»Svědek vynechá veškerá kvalifikující adjektiva a názory.«

»Doktor Grant pohnul jakýmsi předmětem, nevím, jak ho nazvat,« odpověděl Reynolds.

»Můžete ho prosím popsat?«

»To ano,« odpověděl Reynolds. »Byl to lesklý kovový předmět, vyšší než inkubátor, ve kterém leželo dítě. Posunul ho tak, aby jeho vršek sloužil jako příklop na isolettu.«

»Viděl jste na tom něco, co vám připadalo nezvyklé?«

»Spodní strana víka se skládala z fluoreskujících trubic,« řekl Reynolds.

»Asi z kolika trubic?«

»Podle mého odhadu jich bylo tak deset až dvanáct,« řekl Reynolds a gestem naznačoval: »asi takhle dlouhých.«

»A potom?«

»Otočil vypínač a rozsvítil světla.«

»Rozsvítil baterii fluoreskujících světel na vašeho vnuka?«

»Ano, prosím,« souhlasil Reynolds. Franklyn zavrtěl nepatrně hlavou a koutkem oka pozoroval porotu.

»Řekněte mi, pane Reynoldsi, vysvětlil vám doktor Grant tu proceduru, dříve než rozsvítil ta světla na vašeho vnuka?«

» Nevysvětlil.«

»Požádal vás o svolení?«

»Nepožádal.«

»Řekl vám, že tato léčba má svá rizika?«

»Neřekl.«

»Požádal vás někdy o souhlas s touto léčbou, před ní, během ní, anebo potom?« kladl otázku Franklyn.

»Nepožádal!« odřezával Reynolds každou slabiku. Laura seděla strnule, napjatě, nemohla však Franklynovi ani Reynoldsovi zabránit, aby nedokázali jeden ze základních důvodů své žaloby, totiž že Chris Grant nezískal po poučení souhlas blízkého příbuzného pacienta. Opomenutí tak učinit v případě, kdy se aplikovala potenciálně nebezpečná forma léčby, znamenalo zjevně neodborný postup.

Franklyn pokračoval.

»Pane Reynoldsi, zjistil jste od té doby nebezpečí, která se skrývají v této formě léčby?«

»Ano, zjistil.«

Laura sbírala síly, aby vydržela další otázku. Chris se jí snažil něco pošeptat, ale odbyla ho, malým, ale prudkým gestem, aby mlčel.

»Pane Reynoldsi, kdybyste byl tenkrát věděl o fototerapii tolik, co víte teď…«

»Protestuji!«

»Pane Reynoldsi, kdybyste byl tenkrát věděl o fototerapii tolik, co víte teď…«

»Protestuji!« přerušila ho znovu Laura a už opět stála.

»Na jakém podkladě?« žádal Bannon, podle kterého tu měl co činit s neodůvodněným přerušením správně vedeného výslechu.

»Neexistuje žádný důkaz, že by doktor Grant byl povinen informovat příbuzného o fototerapii.«

Argument byl pádný a Bannon musel rozhodnout v její prospěch. Franklyn svou otázku nově formuloval.

»Pane Reynoldsi, pokud byste byl informován o nebezpečích…

»Protestuji!« zvolala znovu Laura. Poněkud rozladěným tónem Bannon navrhl:

»Pane Franklyne, mohl byste klást otázky, aniž byste užíval obratů, které paní zástupkyně shledává nevhodnými?«

Franklyn si unaveně povzdechl, aby dal porotě najevo, že se cítí pronásledován hádavou, neustále zasahující ženskou, která ztěžuje práci jemu i jim.

»Pane Reynoldsi, dozvěděl jste se od té doby víc o fototerapii?“

»Dozvěděl.«

»Přesně jak?« zeptal se Franklyn.

»Radil jsem se s jinými lékaři. A dost jsem tu věc sám zkoumal.«

»A co bylo výsledkem tohoto zkoumání?«

»Protestuji!« volala Laura.

Tentokrát však soudce Bannon prostě rozhodl: »Svědek smí odpovědět.«

»Lékaři, stejně jako lékařská literatura, do které jsem nahlížel, se na jednom shodují. Existuje tak široká oblast neznámých následků, že fototerapie je pochybnou formou léčby.«

»Navrhuji vyškrtnout odpověď úplně celou,« řekla Laura.

Bannon, jehož rozmrzelost byla stále zřejmější, se k ní obrátil a řekl: »A na jakém základě tentokrát, mladá dámo?«

»Na základě toho, starý pane, že… «

Než mohla Laura pokračovat, vybuchli diváci smíchem. Bannon, rudý ve tváři, hněvivě bušil kladívkem, aby se soudní síň utišila. Pohlédl dolů ze soudcovského křesla a pronesl k Lauře: »Paní zástupkyně, podle mne vaše poznámka hraničí s pohrdáním tímto soudem. Jakýkoli podobný způsob oslovení vyvolá rychlý a patřičný zákrok z této stolice!«

Chris si povšiml, že místo aby Laura zrudla, krev se jí z tváří vytratila. Obával se, že se zhroutí a rozpláče. Viděl ji předtím v takovém stavu jenom jedenkrát. A tehdy, po ostré polemice, plakala. Teď však vyčkala, až soudní síň naprosto ztichne. Potom pronesla jistým a silným hlasem: »Paní zástupkyně je plně ochotná přistoupit na dohodu, že veškeré formy oslovení zdůrazňující věk anebo pohlaví, nebudou v tomto procesu používány. «

Na tuto výzvu Bannon jenom suše odpověděl: »jestliže paní zástupkyně sdělí důvod svého protestu, soud o tom rozhodne.«

»Protože pan Reynolds nemá kvalifikaci znalce, všechny otázky, které žádají, aby vyslovoval svůj názor v lékařských záležitostech, jsou krajně nepatřičné,« prohlásila Laura.

»Třebaže pan Reynolds svědčí o tom, co mu řekli někteří lékaři?« vložil se do toho Franklyn.

»Dokud nebudeme znát postavení a odbornou úroveň lékařů, od nichž pan Reynolds informaci získal, protestujeme proti této otázce, ať je formulována jakkoli,« prohlásila Laura. »Přijmeme znaleckou výpověď pouze od patřičně kvalifikovaných znalců, pouze z první ruky a pouze s možností křížového výslechu.«

Bannon se před svým rozhodnutím podíval dolů na Franklyna.

»Přeje si zástupce žaloby znovu formulovat svou otázku, anebo ji stáhnout?«

Laura rychle řekla:

»Jestliže otázka předpokládá závěr z doslechu, budeme proti ní protestovat!«

Franklyn na chvíli zaváhal, potom se obrátil k Reynoldsovi, kterého zřejmě rozmrzelo, že mu nebylo povoleno odpovědět na otázku, kterou považoval za prvotně důležitou.

»Pane Reynoldsi, kdyby vám byl, jako dědečkovi, doktor Grant vysvětlil fototerapii stejně pečlivě, jako vám ji vysvětlili ti lékaři, s nimiž jste se radil, byl byste dal svolení k tomu, aby ji použili u vašeho vnuka?«

»Naprosto určitě bych je nedal!«

Laura očekávala, že když se teď Franklynovi podařilo postavit svůj případ prima facie na absenci souhlasu po poučení, bude mít možnost vyslýchat Reynoldse ona. Jenže Franklyn ještě neskončil.

»Pane Reynoldsi, věřím, že mi prominete, když přistoupím k ještě citlivějšímu tématu.«

Lauru to vyburcovalo víc než Franklynův záměr držet dál Reynoldse na místě svědků.

»Pane Reynoldsi, můžete nám popsat stav svého vnuka?«

»Protestuji!« ozvala se Laura.

Soudce Bannon se přimlouval: »Dědeček se jistě nemusí kvalifikovat jako znalec, aby mu bylo dovoleno svědčit o svém vnukovi.«

»Stav dítěte, o který jde v tomto procesu, je lékařsky zjistitelný a měl by být ponechán patřičně kvalifikovaným znalcům,« odvětila Laura.

Reynolds se obrátil k porotě.

»Bylo to žalostné sledovat tu změnu,« začal, »zvláště po tom, co mi slíbili tady ti dva lékaři.« Podíval se na Chrise a na Mika, aby si byl jist, že porota pochopí, o koho jde.

»Předali mi ho a řekli: „Je v pořádku, naprosto v pořádku.“ Sám jsem ho donesl do vozu a přinesl ho jeho matce.

Museli byste ji vidět, když jsem ji ujistil, že se chlapec plně uzdravil… «

Reynolds větu nedokončil. Nechal ji viset ve vzduchu. Zbytek říkal výraz jeho tváře.

» Celé týdny jsme tak žili. Většina z vás ví, co to znamená být matkou nebo otcem. Být dědečkem se od toho nijak neliší. Vlastně protože se vám už čas chýlí ke konci, tím palčivější a naléhavější je pro vás jistota, že dítě je zdravé, normální. A opravdu jsme tomu věřili.«

Reynolds vypadal na zhroucení, ale vzmužil se.

Zatím Laura zuřila nad bezostyšným manévrem, který Franklyn připravil, když to, co mělo být čistě právním problémem, převedl na bezostyšný pokus získat sympatie poroty. Až příliš dobře věděla, že protest by jen přitížil okolnostem, než aby zmírnil jejich dopad. Rozhodla, že dovolí Reynoldsovi pokračovat, a přitom se snažila rozvinout nějakou strategii, která by odrazila účinek tohoto nepříznivého svědectví. Nebude to snadné.

»Hráli jsme si s ním,« říkal Reynolds. »jeho matka, jeho otec, moje žena, já. Denně, pokud jsem byl ve městě, jsem ho alespoň jednou navštívil. Když jsem musel odjet na obchodní cestu, dětský pokoj bylo poslední místo, kde jsem se stavil před odjezdem na letiště, a první místo, kam jsem šel po návratu.«

Reynolds jako by se ztrácel ve svých myšlenkách. Franklyn musel zasáhnout.

»A po všech stránkách vypadal jako normální, zdravé dítě?«

»Vypadal,« řekl Reynolds.

»Ale to je další věc, kterou jsem objevil. Dítě může vypadat naprosto normální, a potom, po třech čtyřech měsících, si začnete všímat změn. Zprvu je to skoro nepostřehnutelné. Všimnete si, že se nesměje. Nereaguje. Až najednou si uvědomíte, že se dítě nevyvíjí, že zaostává. Děláte si starost, divíte se. Zprvu se neodvážíte zeptat.«

Reynolds se zarazil. Lehce zavrtěl hlavou, jako by se chtěl vymanit ze svých myšlenek. Obrátil se k porotě a řekl:

»Promiňte, že pořád mluvím v druhé osobě. Chci říct, že jsem si všeho toho všiml já. Nakonec, aniž jsem komu co řekl, jsem šel do knihovny Okresní lékařské asociace a o té věci se poučil. Nejsem lékař, ale natolik chápu, abych věděl, že poškození mozku, a to toho druhu, o který v tomto případě jde, se obvykle neprojeví dříve než ve čtyřech nebo pěti měsících. Přesně ten čas, kdy jsem začínal rozpoznávat první příznaky. Čím více jsem četl, tím jsem byl vyděšenější. Ještě než jsme vnuka vzali k neurologovi, byla mi odpověď známá.«

Reynolds se odmlčel, zřejmě přemožen dojetím. Soudní síň byla tak tichá, že bylo slyšet vzdálené zvuky ulice. Franklyn svému klientovi podal sklenici vody. Reynolds se trochu napil, snažil se vzpamatovat.

Asi tak za minutu se soudce Bannon zeptal: »Přál by si svědek krátkou přestávku?«

Reynolds nevzhlédl, pouze zavrtěl hlavou, naznačil tak, že je připraven pokračovat.

»Neměl jsem na vybranou, než že jsem zašel za doktorem Mitchellem. Vypověděl jsem mu všechny svoje obavy. Zprvu se mě snažil uklidnit. Ale když sám dítě prohlédl, dospěl ke stejnému závěru jako já. Povolali jsme odborníky. Ne že bych pochyboval o doktorovi Mitchellovi, který je výborný lékař, ale nikdo se nedokáže rovnou vyrovnat s tak tragickou diagnózou. Čtyři specialisté vnuka prohlédli a všichni se shodli, že došlo k trvalému poškození mozku.«

Reynolds rychle oddychoval.

»Přes všechny sliby doktora Granta to dítě, které se narodilo naprosto zdravé,« podíval se na Chrise, »není zdravé a nikdy zdravé nebude. To dokonalé dítě.«

Potom, co Reynolds skončil, se chvíli nikdo nepohnul. Chrisovi bylo toho člověka líto. Možná že víc než komukoli v porotě, protože znal víc než oni, jaké sny Reynolds do svého vnuka vkládal.

Laura si uvědomila, jak šikovně Harry Franklyn zdolal hlavní překážku tohoto procesu. Dokázal něco, co by byla pokládala za nemožné. Přes všechno bohatství, pozici a moc dokázal z Johna Reynoldse udělat dojemnou postavu, hodnou sympatie.

Podařilo se mu také, že prakticky znemožnil jakýkoli účinný křížový výslech. Kdyby se teď Laura pokusila zlomit sebemenší část Reynoldsovy svědecké výpovědi, porota by ji nenáviděla.

Neměla na vybranou než vstát a prohlásit: »Pokud Vaše Ctihodnost souhlasí, nerada bych teď podrobovala svědka křížovému výslechu. Nicméně bych si podržela právo povolat ho později.«

Bannon souhlasil, ale John Stewart Reynolds zůstal sedět dál několik minut na místě svědků, neuvědomoval si, že už jeho výslech skončil. Nakonec se vrátil k svému místu u stolu žaloby.

Harry Franklyn zůstal stát a prohlásil:

»Vaše Ctihodnosti, žalobce uzavírá žalobu.«

Bannon se podíval na hodiny na zadní stěně a prohlásil: »Protože odpoledne již tak pokročilo, sejdeme se opět zítra ráno v deset hodin, kdy bude strana žalovaná připravena předložit své stanovisko.«

Kapitola dvacátá druhá

Dopili víno. Většinu večeře však nechali na talíři. Chris zaplatil účet.

»Doprovodím tě domů. Potřebuješ se pořádně vyspat,« nabídl Lauře.

»Já se potřebuju odreagovat mnohem víc,« odpověděla. »Ráda bych si vyjela autem. Dovezu tě k tobě.«

»Ne,« odmítl prudčeji, než zamýšlel. Obrátila k němu oči a Chris dodal: »Nechci, abys byla sama. Dnes ne.«

Vyjel s jejím vozem na mezistátní dálnici severně od města, kde zelená pole a skupiny stromů sladce voněly ve vzduchu pozdní noci. Dálnice byla prázdná. Jen občas se přiřítil nějaký nákladní vůz, který vezl do města zítřejší mléko nebo čerstvé ovoce a zeleninu.

»Tenkrát…« začala Laura. Další náklaďák se s řevem přehnal a Laura už myšlenku nedokončila. Chris vztáhl pravou ruku, čekal, že se k němu přisune, ale místo aby se k němu jako obvykle přivinula, zůstala na své straně sedadla.

Po nějaké chvíli se tiše zeptal: »Co je, Lauro?«

»Chrisi,« začala neurčitě a obrátila se, aby mu viděla do obličeje. V zeleném odrazu světla z řídící desky vypadal téměř rozzlobeně.

»Chrisi, dokážeš si vzpomenout, co jsi vlastně tehdy cítil, tenkrát toho dne, co jsi ošetřoval to dítě?«

»Co tím myslíš?«

Napůl se obrátil, aby jí mohl oponovat.

»Dávej pozor na cestu. Je to už samo dost těžké, i když se na mne nedíváš.«

»Tak jen do toho!«

»Nejdřív ti musím říct, že otázka, jestli budeš povolán jako svědek či ne, naprosto není v mých rukou. Pravda je taková, Franklyn se chce na tebe dostat, takže by vypadalo logické, že tě k svědecké výpovědi nepoženu, ale ráda bych, abys věděl, že i když tě nepovolám já, může to udělat on. Jako nepřátelského svědka. Takže musíme být připraveni.«

»Proč si myslíš, že na to nejsem připravený? Anebo že nejsem ochotný svědčit?« dožadoval se Chris. »A na co ses mě to chtěla zeptat?«

»Jaké jsi měl pocity tenkrát toho dne, Chrisi,« zeptala se Laura opatrně.

»Pocity? O čem? O tom novorozenci? O té kusé zprávě, co nám poslali z Parksideské? Nebo že mi starý Reynolds dýchal na krk? Jaké jsem měl pocity o čem?«

»O všem.«

»Věděl jsem, že nebudu mít důvěru k laboratorním testům z Parksideské polikliniky. Chtěl jsem svoje vlastní a rozhodl jsem se, že než je dostanu, použiju pro všechny případy fototerapii. Když jsem dostal výsledky a uvědomil si, že stav dítěte není dost jasně vyhraněný, pokračoval jsem s fototerapii, než získáme přesnější indikace. Jakmile začal bilirubin klesat, na mou čest jsem věřil, že je dítě z toho venku,« prohlásil Chris s takovou rozhodností, že jeho tón skoro nedovoloval nějaké další otázky nebo pochybnosti.

»Tohleto jsi dělal, ale co jsi přitom cítil?«

»Co tím míníš?«

»Chrisi, miláčku,« skoro ho prosila. »Podráždilo tě, jen co ses prve o Reynoldsovi zmínil. Naštval tě tehdy taky?«

Chris sundal nohu z plynu a zastavil při kraji dálnice.

»Co se to snažíš říct?«

»Nic jsem neřekla, jenom jsem se ptala.« Zarazila se, ale pak se rozhodla jít rovnou k věci.

»Je možné, Chrisi, sebemíň možné, že v Reynoldsově tvrzení je kapínek pravdy, že jsi choval dlouhou, hlubokou a vrozenou zášť k jeho rodině kvůli jejich bohatství?«

»Tomu snad přece nevěříš?« Chris v sobě dusil hněv.

»Čemu já věřím, na tom nesejde. Musím přesně vědět, jak budeš reagovat, pokud ti tuhle otázku položí Franklyn.«

»Když se dokážeš něco takového zeptat ty…« Zarazil se.

»Musím to vědět. Franklyn je jeden z nejchytřejších a nejšikovnějších advokátů v celé branži.«

»Ano, Franklyn,« opakoval po ní. »Ty tedy pracuješ v pěkné branži, miláčku. Nežádat nic než spravedlnost je příliš moc. To už není proces o tom, co jsem udělal nebo neudělal. Je z toho proces, který má dokázat, jaký je Harry Franklyn výborný advokát!«

»O to tu nejde!« naléhala dál Laura.

»Že nejde?« reagoval prudce Chris. »Vždyť se mě právě ptáš, jestli se dokážu Franklynovi postavit a hájit svou nevinu. Tak jen pěkně pokračuj, jen se zeptej, ven s tím, co ti vlastně leží v hlavě!«

»Chrisi, prosím tě,« snažila se ho uklidnit.

»Nebojím se svědčit! Nemám nejmenší pochybnosti o tom, co jsem udělal. Jestli se bojíš, pak asi…«

Své obvinění nedořekl. Nebylo třeba. Laura chápala. Potom nastalo ve voze dlouhé, tísnivé ticho.

»Tohle jsi měla na mysli, když jsi mě varovala, jak soudní spor dokáže rozleptat vztahy mezi lidmi? «

» Možná.«

Po chvíli řekla: »Je pozdě. Myslím, že bychom se měli vrátit.«

Chystal se nastartovat motor, když za nimi zastavilo blikající červené světlo policejního vozu. Uniformovaný policista došel k jejich okénku, zkontroloval jim doklady a řekl, že mohou odjet. Ale ještě jim předtím dal radu.

»Na tohle jsou motely. Ty jsou bezpečnější. V posledních pár letech bylo tady na dálnici moc milenců okradeno a mnozí dopadli ještě hůř.«

Zamířili zpátky k městu. Chris, provinilý a zkroušený, se snažil trochu zlepšit náladu. »Tak milenci. To bych rád věděl, co by nám poradil, kdyby slyšel, o čem jsme mluvili.«

Neodpověděla. Zbytek cesty jeli, aniž kdo co řekl. Když ji Chris dovezl ke dveřím, políbil ji, ale ona nijak nereagovala.

»Uvidíme se zítra,« řekla.

Když za sebou zamykala dveře, smutně ji napadlo, že v tom je vlastně něco symbolického. Nepustila ho dál, zamkla ho venku.

Chystala se do postele, vyčistila si zuby, namazala obličej krémem a přitom se nemohla zbavit myšlenky, jestli se láska může vzpamatovat z takového obvinění, jaké Chris večer vyslovil.

Stejně jako se na ni rozzlobil Chris, měla snad ještě víc vztek sama na sebe. Za to dnešní střetnutí může ona.

K tomu mělo dojít už před týdny. Kdyby byl Chris prostě jeden z jejích klientů, byla by to první věc, na kterou by se ho zeptala – žádala by od něho úplné, upřímné doznání veškerých pocitů a myšlenek během osudné epizody. Protože ho milovala, důvěřovala mu, ale potom, což je horší, mu tu důvěru odepřela.

Mike Sobol ji vůbec neměl k tomuhle případu volat. Nikdy si neměla dovolit, aby se do Chrise zamilovala.

Posadila se na posteli a hledala cigarety. Po chvíli se přinutila k tomu, aby se pokusila svou situaci klidně zvážit.

Jedno je pravda, jestli prohrají, odvolání nepřichází v úvahu. Nemohou si je dovolit. A co je horší, pokud Chris bude mít jako lékař nějakou budoucnost, bude to daleko odtud, patrně v nějakém odlehlém koutě země. A tak pokud by měli spolu žít, musela by se asi vzdát své kariéry, anebo přinejlepším někde jinde začít úplně znovu. Nevěděla, jestli láska dokáže přežít takové přervání všech pout.

Sama, uprostřed noci, si dokázala leccos doznat. Ano, chce si vzít Chrise a mít s ním děti. Jenže to nemůže znamenat její celý život. A přece jestli rozsudečný výrok poroty vyzní proti nim, bude si muset nepochybně vybrat jedno nebo druhé.

Umínila si jednu věc. Odteďka až do konce procesu bude advokátkou Chrise Granta, a ne jeho milenkou. A při tomto rozhodnutí si uvědomila, že také nemá jinou volbu než předvolat Chrise jako svědka. Ať se na jejich obranu sejde sebevíc lékařských znalců, kritickým bodem procesu je Chrisovo rozhodnutí a jenom on je může ospravedlnit.

Usnula v přípravách na obranu, která musí vyvrcholit Chrisem Grantem na místě svědků.

»Michael Sobol,« oznámil soudní úředník.

Mike složil přísahu a usedl na křesílku pro svědka. Když se Laura zvedla, aby mu začala klást otázky, napadlo mu, že kdyby situace nebyla tak vážná, docela by se tím bavil. Pamatoval si ji jako plavovlasé batole a teď se ho tu ptá na jeho vzdělání, na prostředí, ve kterém žil, na všechny akademické funkce, které v minulosti zastával.

Zvolna, ale naprosto působivě Laura kvalifikovala Mika jako významného odborníka. Výčet jeho odborných předností byl tak dlouhý, že Harry Franklyn vstal a prohlásil: »Žaloba bude souhlasit s kvalifikací tohoto svědka.«

Soudce Bannon hodlal Franklynův návrh přijmout, ale Laura to odmítla. Chtěla, aby porota o Mikově úctyhodné životní práci všechno vyslechla, a teprve až to bylo zaneseno do soudního protokolu, začala s jeho svědectvím. Vyptávala se pak Mika, jak se poprvé dozvěděl o stavu dítěte a jak slíbil, že pošle ambulanci, aby je převezla do Metropolitní všeobecné nemocnice.

»Pane doktore, když jste to dítě poprvé vyšetřoval, zdálo se vám, že jeho stav je kritický?«

»Kritický ne. Ale kdykoli má novorozenec pozitivní Coombsův test, je to pro nás vážné.«

»Bez ohledu na to, v jakém stavu je novorozenec?« ptala se dál Laura.

»Během několika hodin se taková situace může stát krajně vážná. Lékař k tomu musí vždycky přistupovat obezřetně,« odpověděl Mike.

»Co děláte, pane doktore, jako zkušený a odborný pediatr za situace, jakou popisujete?« zeptala se Laura.

»Přesně to, co jsem udělal. Předal jsem novorozence pracovníkovi, ke kterému chovám nejvyšší důvěru, doktoru Grantovi.«

»Dal jste mu nějaké instrukce?« zeptala se Laura.

»Žádných instrukcí nebylo zapotřebí,« řekl Mike.

»Protestuji!« ozval se Franklyn.

»Protest se přijímá!« rozhodl Bannon okamžitě.

»Pane doktore,« začala Laura znovu, »odpovězte prosím na otázku přímo. Dal jste mu nějaké instrukce?«

»Ne,« řekl Mike prostě.

»Pane doktore, existuje nějaký důvod, proč jste toho novorozence neléčil sám?«

»No, jak víte…«

Franklyn pozvedl ukazovák, aby protestoval. Bannon ho předešel. »Advokátka pana svědka ty věci možná zná, ale soud a porota ne. Svědek se omezí na konstatování faktů.«

Mike Sobol zrudl ve tváři. »Existují dva důvody, proč jsem novorozence předal doktoru Grantovi. Za prvé jsem měl hodinu a musel jsem učit. Za druhé, a to je důležitější, jsem měl stejnou důvěru v úsudek doktora Granta jako ve svůj.«

»Pane doktore, na základě příznaků, laboratorních zpráv a skutečností uvedených v lékařské zprávě a rovněž na základě vašeho vyšetření zmíněného novorozence, mělo se použít, podle vašeho odborného názoru, jiné léčby?« položila otázku Laura.

»Kdybych se měl rozhodnout znovu za stejných okolností, nic bych neudělal jinak,« prohlásil Sobol.

»Odpovídala podle vašeho názoru léčba doktora Granta dobré lékařské praxi?« vyslovila Laura otázku základní důležitosti.

»Bez nejmenší pochybnosti.«

Potom Laura začala Miku Sobolovi předčítat pasáže ze svědeckých výpovědí žalobcových lékařských svědků a vždy se ho ptala, zda s výroky souhlasí či ne. Byla to velmi zdlouhavá procedura, ale nutná k tomu, aby z myslí porotců zapudila mnohé představy, které jim vštípil Franklyn. Na konci své přímé svědecké výpovědi navázal Mike Sobol jistý kontakt s porotou. Člověk měl pocit, že mu porotci věří.

Harry Franklyn se zvedl ke křížovému výslechu. Pomalu se přiblížil k Sobolovi a řekl tiše: »Rozuměl jsem dobře, pane doktore, že byste byl přistoupil ke stejné léčbě, kdybyste se setkal s novorozencem, který jeví stejné potíže?«

»To by myslím nebylo možné,« řekl Sobol.

»Chcete říct, že by se nemohl vyskytnout stejný případ jako tento?« zeptal se Franklyn s nehraným údivem.

»Vůbec ne. Myslím tím, že novorozenec nemůže „jevit nějaké potíže“,« odpálil Sobol tiše.

Franklyn zrudl. »Chcete mi říct, že u novorozence nemůžete rozpoznat potíže?«

»Chci prosím říct, že potíže znamenají to, na co si pacient stěžuje. Od novorozence dva dny starého nelze očekávat, že nám vyjeví „potíže“.«

»Není třeba žádných kliček, pane doktore,« odsekl mu prudce Franklyn.

Sobol nepozvedl hlas. »Pane Franklyne, snažím se vás jen uchránit před rozpaky. Tomu, na co si pacient stěžuje, říkáme potíže. Tomu, co doktor zjišťuje, říkáme příznaky. Když se jedná o novorozence, můžeme se řídit pouze příznaky.«

Franklyn potlačil svůj vztek a znovu opakoval otázku. »Pane doktore, hodláte nám tvrdit, že kdybyste se setkal se stejnou situací, se stejnými „příznaky“, přistoupil byste ke stejnému způsobu léčby jako doktor Grant?«

»Přesně tak,« odpověděl Sobol.

»K fototerapii?«

»To jsem neřekl.«

»Ale té přece doktor Grant použil, pane doktore?« zeptal se Franklyn.

»Ale pouze jen jako součást své léčby, prosím.«

»Použil fototerapie u toho novorozence nebo ne?« domáhal se odpovědi Franklyn.

»Pane Franklyne, chcete odpověď na svou otázku anebo chcete pravdu?« zeptal se Mike, aniž pozvedl hlas.

Franklynovi nezbývalo než říci: »Samozřejmě že nás zajímá pravda.«

»Dobře, prosím,« řekl Sobol. »Když se v medicíně setkáme s problémem nejisté prognózy, máme jedno základní pravidlo. Než zjistíš celkovou příčinu, přistup k léčbě toho, co léčit lze. V tomto případě kdy novorozenec jeví jisté příznaky, které mohou, ale také nemusejí být zcela vyvolány RH inkompatibilitou, léčíme tak, jako by šlo o nejrůznější příčiny. Proto doktor Grant začal zavedením nitrožilní infuze, nejen aby byla dítěti podána výživa, ale aby byla rovněž aplikována antibiotika, pro případ, že by základní příčinou novorozencovy žloutenky byla infekce. Zároveň nabral krev pro nutné testy a jako další předběžné opatření zavedl u dítěte léčbu světlem, fototerapii. A tak ještě než se výsledky testů vrátily z laboratoře, léčení probíhalo.«

»Pane doktore, nebývalo by možno tohle všechno odvrátit tím, že by se provedla takzvaná výměnná transfúze krve?«

»Nechápu, jak,« řekl Sobol.

»Slyšeli jsme svědectví řady velice vzdělaných znalců, že za podobných okolností by ihned provedli výměnnou transfuzi. Nesouhlasíte s nimi?« zeptal se Franklyn.

»Zeptal jste se jich, co by udělali, kdyby příčinou problému byla infekce?«

Franklyn se obrátil o pomoc k soudu. »Poučila by, Vaše Ctihodnost svědka, aby odpověděl na otázku?«

Bannon se naklonil přes svůj stůl: »Pane doktore, na otázky neodpovídáme otázkami. Snažte se prosím dát panu Franklynovi přímou odpověď.«

»Ano, pokusím se,« řekl Mike a otřel si holou hlavu kapesníkem.

»Nesouhlasíte s názorem jiných odborníků, kteří svědčili, že by ihned přistoupili k transfuzi?« zeptal se Franklyn.

»Jelikož vážnost a prognóza stavu nebyly určeny, zdála se taková léčba v dané situaci příliš radikální,« prohlásil Sobol střízlivě. »Příčinou mohla být…«

Franklyn ho přerušil: »Otázku jste zodpověděl, pane doktore,« a potom pokračoval:

»Považujete RH inkompatibilitu za vážný problém u novorozence osmačtyřicet hodin starého, jehož bilirubin činí šestnáct miligramprocent?«

»To by považoval každý lékař,« odpověděl Sobol.

»Ptal jsem se, zda to považujete za vážné vy,« trval na své otázce Franklyn.

»Považuji to za potencionálně velmi vážné.«

»A považujete tedy za dostatečné uchýlit se k fototerapii místo k nějaké jistější léčebné metodě, jako je výměnná transfuze?«

»To záleží na specifických okolnostech.«

»Pane doktore, obávám se, že vaše odpověď je vyhýbavá,« pokáral ho Franklyn.

»Pane zástupce, obávám se, že vaše otázky odvádějí od podstaty věci,« reagoval Sobol ostře.

Bannon se předklonil k Sobolovi: »Pane doktore, přesto, co jste možná viděl v televizi, nemáme ve zvyku častovat se tady v soudní síni urážkami.«

Laura vstala, aby zasáhla. »Vaše Ctihodnosti, můj svědek se snažil na všechno odpovědět. Jde však o lékařské problémy, které nemohou být zodpovězeny přesně ve vymezené formě, jakou žádá pan Franklyn. Domnívám se, že trochu větší volnost ve formulaci odpovědí doktora Sobola by ušetřila hodně času a hašteření.«

Bannon víc než nesnášel, aby ho poučovala nějaká žena, ale musel souhlasit. »Svědkovi bude umožněno odpovědět v celé šíři, pokud bude třeba.«

»Pane doktore,« začal znovu Franklyn, »mezi oběma metodami léčení…«

Sobol ho přerušil: »Já jsem ještě něco nedopověděl, pokud dovolíte, pane Franklyne.«

»A to?« zeptal se podrážděně Franklyn.

»A to zda s těmi znalci souhlasím. Nesouhlasím totiž. A to z jednoho důvodu. Nebyli tam. Já ano. Nevyšetřovali toho novorozence. Já ano. Oni usuzují ex post, ale já ne. Podle mého názoru, když se setkáte s novorozencem s uvedenými příznaky a bilirubinem šestnáct miligramprocent, můžete o transfúzi uvažovat. Ale když dojde další laboratorní zpráva, která ukazuje, že se bilirubin stabilizoval, nemyslím, že by některý lékař naléhal na výměnnou transfúzi. Koneckonců to není procedura, která by byla prosta rizika, a pokud si vzpomenete, další laboratorní test už vykazoval podstatný úbytek. Dobrá lékařská praxe neradí spěchat s transfúzí.«

Vysvětlení bylo naprosté a úplné, mnohem podrobnější, než si Franklyn přál. Rozhodl se svůj útok vyostřit.

»Pokud je váš názor správný, jak si potom vysvětlíte dnešní tragický stav dítěte?«

Laura sledovala, jak Mikův obličej rudě potemněl. »Obávám se, že na tu otázku nemohu odpovědět,« řekl. »Není vždy možné připsat poškození mozku specifické příčině.«

»Chcete tím říct, že vaše odborné znalosti vás zrazují, když máte zodpovědět základní otázku?« zeptal se Franklyn a v jeho tichém hlase zaznělo jemné sarkastické ostří.

»Chci tím říct, že žádný lékař nemohl definitivně určit příčinu poškození mozku toho dítěte,« řekl Sobol smutně.

»Přesto jsme tady v soudní síni slyšeli znalce, kteří vyjadřovali opačné názory, pane doktore. Domnívají se, že bylo vyvoláno špatnou léčbou. Léčbou, která mohla ve skutečnosti dítěti spíš ublížit než pomoci.«

»Znalce!« poznamenal výsměšně Sobol. »Říkám vám, že nikdo příčinu nezná. Jenom se dohadují příčiny.«

Když Sobol domluvil, Franklyn se zeptal: »Pane doktore, berete na vědomí, že to dítě, John Reynolds Simpson, má poškozený mozek? «

Sobol se odmlčel, zahleděl se přes celý prostor soudní síně na Johna Reynoldse a pak řekl:

»Ano, jistě.«

»Víte o nějaké jiné příčině, kromě nevhodné léčby, která by mohla vyústit v takové poškození?«

»Příčině? Těch příčin je mnoho. Ale v tomto případě… ne, to nemohu vysvětlit,« doznával nakonec znovu smutně.

»Děkuji vám, pane doktore,« zakončil Franklyn křížový výslech.

Protože Franklyn tak zle pošramotil Sobolovu výpověď, cítila se Laura nucena pokračovat s druhým kolem přímého výslechu.

Mohla se však omezit jen na problémy, kterých se dotkl Franklyn.

»Pane doktore, když jste se zmínil o příčinách mozkového poškození, co jste měl na mysli?«

»Například léky, které mohla matka během těhotenství brát. Nějakou nerozpoznanou virovou infekci plodu v děloze. Anebo další faktory, které dosud neznáme.«

»Takže mohlo existovat několik příčin, které vyvolaly poškození mozku Johna Reynoldse Simpsona?« zeptala se Laura.

»To je pravda,« řekl Sobol.

Laura na něho dál nenaléhala, ale Franklyn rychle vstal a otázal se:

»Pane doktore, přes všechna lékařská svědectví a své vlastní vyšetření toho tragicky retardovaného dítěte, zastáváte dosud názor, že fototerapie byla v tomto případě správným léčebným způsobem? «

Mike Sobol, v obličeji zpocený a rudý, chvíli mlčel, než odpověděl hlasem tak tichým, že vlastně šeptal:

»Ano, ano, zastávám tento názor.«

Franklyn se ho na to dál neptal. Nebylo třeba.

Mike Sobol nejistě vstal, poprvé si uvědomil, jak silně mu buší srdce. Prostě na to nebyl, aby svědčil. Vrátil se ke stolu žalované strany a vyhnul se Chrisovu i Lauřinu pohledu. Cítil, že nesplnil jejich očekávání. Přesto řekl pravdu. To spíš pravda neuspěla. Pravda, která nemohla být tak nezvratná, jak by ji právo rádo vidělo, ale naopak taková, jak toho byla schopná věda.

Kapitola dvacátá třetí

Po Mikovi Sobolovi předvedla Laura několik dalších znalců. Byli to schopní lékaři, požívající skvělé pověsti, kteří se nabídli svědčit ve prospěch žalovaných. Jejich výpovědi byly velmi cenné. Laura však věděla, že jediná svědecká výpověď, která může podepřít jejich obranu, je výpověď Chrise Granta. Věděla také, jaké to znamená nebezpečí, vydat Chrise křížovému výslechu Harryho Franklyna. Přesto se toho rizika musela odvážit.

Když doložila, jaké má Chris výborné lékařské vzdělání a pověst a jak dobře si vede v Metropolitní všeobecné nemocnici, začala mu Laura klást otázky na jeho zkušenosti s fototerapií, jakým způsobem rozvinul program léčby světlem v Metropolitní nemocnici, jak vlastně se tímto způsobem léčí, jaké má výsledky, jaké přednosti.

Lauřinou strategií bylo zapůsobit na porotu tak, aby přijala léčbu světlem jako správnou a běžnou. Chtěla také Chrisovi poskytnout co nejvíce času, aby se na místě svědků uklidnil, než bude muset čelit křížovému výslechu.

Harry Franklyn jen velmi málo namítal. Laura si však znepokojeně uvědomila, že to není on, když jí tak dopřává klid. Občas si zapsal nějakou poznámku, ale to bylo všechno a Laura si najednou začala klást otázku, jakou strategii má asi v rezervě.

V půli odpoledne dospěla k tomu, že od všeobecných otázek fototerapie přivedla Chrise Granta k specifice Simpsonova případu. Když znovu probrali známá fakta, pokusila se zevrubně osvětlit Chrisovy myšlenky a motivy jednání v době pro jeho rozhodování kritické.

»Pane doktore, když vám byl předán novorozenec s bilirubinem šestnáct miligramprocent a laboratorním zjištěním o RH inkompatibilitě, jaká myšlenka převažovala ve vašem uvažování?«

»Zajistit, aby bilirubin nestoupal.«

»Jaké možnosti jste měl k dispozici, abyste toho dosáhl?«

»Ony dvě metody, o kterých se tady v soudní síni hovořilo,« odpověděl Chris. »Výměnnou transfúzi a fototerapii.«

»Pane doktore, nebylo by jednodušší a bezpečnější říci:

„Začněme s výměnnou transfúzí a vylučme všechny ostatní kroky?“«

»To by bylo jako použít perlík k přitlučení připínáčku,« řekl Chris.

»Můžete tento obraz vysvětlit porotě?«

»Lékař vybírá léčbu podle pacientova stavu,« vysvětloval Chris.

»A po zvážení situace jste dospěl k názoru, že novorozenec Simpson v té době nepotřeboval výměnnou transfúzi?« ptala se Laura.

»Ano.«

»Můžete nám vysvětlit důvod svého rozhodnutí?«

Slyšela, jak se za ní Harry Franklyn pohnul.

»Při bilirubinu šestnáct miligramprocent musíme sledovat novorozence, abychom zjistili, zda bude bilirubin stoupat, nebo zda začne klesat. Protože bilirubin se většinou oběma směry pohybuje poměrně pomalu, trvá to dvě hodiny, než zaznamenáme nějakou změnu.«

»Takže to trvá několik hodin, než lze určit skutečný stav novorozence? «

»Přinejmenším několik hodin,« řekl Chris.

Laura se rozhodla sama uplatnit jednu z Franklynových nevyhnutelných otázek. »Pane doktore, nebylo by bývalo bezpečnější udělat ihned výměnnou transfúzi, než čekat několik hodin?«

»Nutně ne,« odpověděl Chris.

»Lékař, který si není jist svým úsudkem, by se do ní mohl pustit, ale já se, pokud to jde, transfúzi vyhýbám. Riziko je příliš velké.«

»Přestože lékaři, které jsme tu během soudního jednání slyšeli, vypovídali, že úmrtnost je pouze jednoprocentní?« nedala se odbýt Laura.

»Když máte v rukou život dítěte, necitujete statistiky. Dvoudennímu novorozenci nemůžete říct, když se transfúze nepodaří: „Je mi líto, synku, byls to jedno procento.“«

Aniž si to uvědomil, otočil se Chris tváří k porotě. »Musíte ty novorozence na intenzívní péči vidět. Jsou to tvorečkové, že by se do hrstě vešli, červené uzlíčky, na kterých dosud vidíte stopy po porodu, zápasí s dechem, s tím, aby zůstali naživu. Leží dojemně osamoceni, jejich svíjející se tělíčka čekají na výživu, zatímco normálně by se měli tisknout k matkám. Ti malí človíčkové svádějí nejnebezpečnější zápas svého života.«

Laura za sebou slyšela, jak se Harry Franklyn netrpělivě zavrtěl. To bylo povzbuzující. Franklynův neklid znamenal, že Chris si získává porotu. Věděla, že každou chvíli se ozve protest, ale pokud Chris chce pokračovat, nechá ho mluvit.

»Možná že se neonatolog dívá trochu nepřirozeně na počátek života. Nezabýváme se zdravými novorozenci. Vidíme pouze ty nemocné, dojemné. Vídáme je také, když se z nich naneštěstí stávají laboratorní vzorky.«

V této chvíli Harry Franklyn vstal. »Vznáším protest. Svědkovi byla poskytnuta příliš velká volnost.«

Třebaže soudce Bannona Chrisovo svědectví upoutalo, musel uznat opodstatnění Franklynova názoru. »Svědek se omezí na fakta vztahující se bezprostředně k našemu konkrétnímu případu.«

Bez jakékoli lítosti Laura protest uvítala a stejně tak Bannonovo rozhodnutí. Vyvolá to u porotců pocit, že se Chrisovi zabránilo, aby vypověděl vše, co měl na srdci. Pokračovala s větší sebedůvěrou.

»Pane doktore, abychom se vrátili k rizikům provázejícím transfúze. Můžete nám je vypočítat?«

»Především může způsobit infekci, i když je výkon sám proveden s krajní péčí.«

»Existují nějaká další rizika?« zeptala se Laura.

»Je možné, že samo provádění transfúze vyvolá u novorozence nebezpečnou oběhovou reakci. Výkon trvá po dobu delší než hodinu a během té doby může novorozenec zle reagovat.«

»Co potom učiní lékař?«

»Ihned s transfúzí přestane.«

»A potom?«

»Po zjištění stavu oběhu a krevního tlaku se může rozhodnout, že bude s výměnnou transfúzí pokračovat později, anebo s ní vůbec přestane. Ne každý novorozenec je schopen přežít transfúzi krve,« prohlásil Chris.

»Pane doktore, měl jste někdy případ, kdy jste musel transfúzi naprosto zarazit?«

»Každý pediatr takové případy zažil.«

»Jak potom pokračujete?« zeptala se Laura.

»No protože už nemáme na vybranou, podrobíme dítě léčbě světlem. Ale v tomto stadiu se neočekává dobrý výsledek.«

»Pane doktore, je možné, že kdybyste se rozhodl dát malému Simpsonovi transfúzi, že by na ni reagoval nepříznivě?«

Dřív než mohl Chris odpovědět, Harry Franklyn stál na nohou.

»Vaše Ctihodnosti, jelikož k žádnému takovému pokusu u malého Simpsona nedošlo, což je skutečnost, kterou připouští obě strany, je tato otázka irelevantní. Vyzývá k spekulaci.«

» Námitce se vyhovuje!«

Laura si zoufale přála, aby Chris na tuto otázku odpověděl. Natolik však byla realistická, aby si uvědomila, že to by nedovolil žádný soudce. Pokračovala s dalšími otázkami.

»Pane doktore, před chvílí jste se zmínil o novorozencích, z nichž se stávají laboratorní vzorky. Co jste měl na mysli?«

»Novorozence, kteří z nějakého důvodu, ať už je to cokoli, zemřou během prvního týdne. Pokud je to možné, žádám rodiče o autopsii.«

»U případů, kde šlo o zvýšený bilirubin, pátráte po čem?« ptala se Laura.

»Snažím se zjistit, nakolik je v důsledku jádrového ikteru poškozen mozek.«

»Zkoumal jste mnoho takových vzorků, pane doktore?« ptala se Laura tiše.

»Asi tak tisíc,« řekl Chris vážně.

»Pane doktore, je pravděpodobné, že by někdo, kdo přišel v takové míře do styku s tak smutnými případy, byl nedbalý anebo laxní ve svém odhodlání léčit novorozence s vysokým bilirubinem?«

»Protestuji!« volal Franklyn. »Odpovědí by svědek jen nahrával sám sobě.«

»Souhlasím,« rozhodl Bannon.

A Laura se pak pustila do nejdelikátnější části svého výslechu – pokoušela se vyvrátit Reynoldsovo tvrzení, že Chris byl ovlivněn svými předsudky, když se tímto případem zabýval.

»Pane doktore, slyšel jste Johna Stewarta Reynoldse svědčit, že nepřátelství vůči jeho osobě možná ovlivnilo vaše rozhodnutí při léčení jeho vnuka. Je to pravda?«

»To pravda není. Za prvé nechovám žádné nepřátelství vůči panu Reynoldsovi. Za druhé on pacientem nebyl. Za třetí, ať bych choval jakékoli city k nějakému jinému člověku, nikdy bych se nemstil na novorozenci,« prohlásil Chris Grant útočně.

Harry Franklyn si udělal další poznámku.

»Právě jste vypověděl, pane doktore, že jste nepociťoval žádné nepřátelství vůči Johnu Stewartu Reynoldsovi. Přesto pan Reynolds svědčil, že vaše lékařské stati naznačují zaujetí proti společnosti. Zvláště proti bohatým. Můžete to vysvětlit?«

»Většina novorozenců, kterými jsem se v oněch studiích zabýval, se narodila matkám příliš chudým anebo příliš nevzdělaným, aby chápaly význam správné životosprávy během těhotenství. Výsledkem jsou děti, které začínají život s nedostatečně vyvinutým mozkem. Pokud přežijí, stávají se z nich skvrny společnosti, pokud zemřou, stávají se z nich „vzorky“. Lékařům jako já připadá nehumánní mlčky pracovat a nepokusit se situaci napravit. Má-li lékař představu, jak předejít nemoci a prospět společnosti jako celku, musí se ozvat. Jinak by to znamenalo trestuhodnou nedbalost!«

Harry Franklyn si učinil další poznámku.

»Byla společenská kritika vašich prací zaměřena na nějakou konkrétní osobu?«

»Ne. Byla zaměřena obecně na nespravedlnost, která panuje v naší společnosti.«

Franklyn si připsal další poznámku do svého rostoucího seznamu.

»Takže jste neměl v úmyslu vyčlenit nějakého jedince?«

»Neměl.«

»Ani nějakou konkrétní vrstvu jedinců?«

»Myslíte-li tou vrstvou bohaté, moje odpověď zní ne,« řekl Chris pevně. »Existuje stejně tolik bohatých lidí, kteří se snaží napravit tuto situaci, jako chudých. Možná víc. Většina našich výzkumných fondů pochází od zámožných lidí. Nemám důvod, proč je nenávidět.«

»Pane doktore, bylo vaše rozhodnutí léčit novorozence Simpsona jakkoli ovlivněno něčím jiným než vaším nejlepším odborným úsudkem?«

»Nebylo.«

»Kdybyste se dnes setkal s naprosto identickou sestavou faktů, zvolil byste stejný postup léčby?«

»Pokud by fakta byla stejná, ano, zvolil,« uzavřel Chris.

Laura ustoupila od místa svědků a vracela se ke své židli.

»Co si myslíš?« šeptal jí Mike Sobol, když si sedla.

»Šlo to docela dobře,« řekla a snažila se to říci s větší jistotou, než sama pociťovala.

Harry Franklyn se však nepustil do křížového výslechu. Poukázal na pozdní hodinu a žádal odročení do zítřejšího rána, které soudce rychle vyhlásil. Franklyn neměl v úmyslu odhalit svou strategii, tak aby jí obhajoba mohla přes noc čelit. Chtěl zapracovat na Christopheru Grantovi, až budou všechny výhody na jeho straně, až bude moci bez časového omezení dál rozpitvávat toho vysoce zranitelného mladého muže.

Kapitola dvacátá čtvrtá

Příštího rána Laura, Chris a Mike Sobol vešli a zaujali svá místa u stolu žalovaných, ale z žalující strany se neobjevil zatím nikdo. Laura si rozkládala své papíry, když se u dveří ozval šum.

Soudní sluhové zatlačili zvědavé diváky a dovnitř vstoupili John Stewart Reynolds, jeho paní a neznámá mladá žena. Harry Franklyn je vedl uličkou.

Laura se divila: »Kdo to je?«

Chris si uvědomil paní Reynoldsovou, ale mladší ženu poznal až Mike Sobol. »Arlene Simpsonová, Reynoldsova dcera.«

»Matka toho dítěte?« podivila se ustaraně Laura a uvažovala, proč se Reynolds rozhodl přivést ji k soudu právě v této etapě procesu. Musí to být nápad Harryho Franklyna, a když si to Laura uvědomila, měla další důvod k nedobrému pocitu.

Soudce se o několik minut opozdil. Když konečně vešel, ještě si natahoval černý soudcovský talár. Rychle se omluvil a dal soudnímu úředníkovi pokyn, aby se pokračovalo.

Chris se vrátil na místo svědků. Laura a Mike Sobol seděli napjatě na svých křeslech – Laura se chystala psát si poznámky k dalším otázkám, Mike hodlal zaznamenávat lékařská fakta, kterých by Laura mohla použít, až svědka znovu převezme. Zatímco si Franklyn připravoval papíry, mohla si Laura prohlédnout paní Simpsonovou. Byla to štíhlá dívka, podobná matce, dívka drobných pravidelných rysů, s pečlivě upravenými světle plavými vlasy.

Její křehká tvář působila od první chvíle sympaticky.

Vypadala mladší, než byla, nepříliš schopna stačit na břemeno výchovy encefalopatického dítěte. Laura si dobře uvědomovala, proč se Franklyn rozhodl odkládat její přítomnost před porotou až do této chvíle. Ať jí byl ten trik sebevíc proti mysli, Laura musela uznat jeho účinnost. Porotci se už na mladou ženu dívali a dohadovali se, o koho jde.

Franklyn počkal, až si byl jist, že všichni porotci přítomnost paní Simpsonové zaznamenali, a potom přistoupil ke svědkovi a probíral se svými poznámkami, jako by váhal, kde svůj útok začít. Byla to pouze taktika. Harry Franklyn měl celou strategii předem vždycky promyšlenou. Dělil svědky druhé strany do dvou kategorií – na lháře a poctivé lidi. K obvinění každé z nich používal výrazně jinou techniku.

Lháře šlo nachytat na jeho vlastní nedůslednosti. To neplatilo u čestného člověka. Způsob, jak ho napadnout, znamenal docílit, aby sama jeho důslednost vypadala pochybeně, a proměnit v Achillovu patu jeho oddanost tomu, v co věřil.

Chris Grant už prozradil hlubokou oddanost své profesi. A to jak při výsleších, než začalo soudní jednání, tak ve své svědecké výpovědi. Několikrát jeho emocionální výbuchy přerušily jednání. Harry Franklyn si všechny tyto momenty pečlivě zaznamenával a svůj křížový výslech vybudoval kolem meh. Grant skýtal ještě jednu výhodu: ten doktor tak hluboce prožívá danou fázi výslechu, že při náhlém přechodu k jinému problému je najednou dočasně bezbranný.

Vlídně, jako by se snažil být nápomocen zároveň Chrisovi i soudu, Franklyn začal: »Pane doktore Grante, snad bychom měli navázat na poslední probíraný bod. Přečetl by laskavě soudní zapisovatel znovu jak otázku, tak odpověď?«

Zapisovatel vyhledal včerejší stenografovaný zápis a četl hlasitě: »„Kdybyste se dnes setkal s naprosto identickou sestavou faktů, zvolil byste stejný postup léčby?“«

»A odpověď pana doktora?« zeptal se Franklyn. »„Pokud by fakta byla stejná, ano, zvolil,“« předčítal zapisovatel.

»Pane doktore, můžete trvat na tomto prohlášení, třebaže je vám znám tragický výsledek tohoto případu?« Franklyn se otočil k Arleně Simpsonové. »Volil byste stejný léčebný postup, třebaže jste zjistil, že dítě této nešťastné mladé matky má trvale poškozený mozek?«

Laura a Mike si vyměnili pohledy. Mike zašeptal: »Ten darebák!«

»Tak co, pane doktore?« vybízel Franklyn.

»Na základě faktů, tak jak se tehdy jevily, musel bych přesto říci ano. Udělal bych totéž, protože to byl správný lékařský postup.«

Franklyn byl potěšen. Chrise odhadl naprosto správně. Bude to hračka. Kvůli porotě potřásl Franklyn zarmouceně hlavou. »Chápu dobře, že podle vás se z té otřesné zkušenosti nelze ničemu naučit?« zeptal se.

»Míním tím,« řekl Chris a už si začínal uvědomovat známky podráždění, »že moje léčení bylo za oněch okolností jedině správné.«

»Nehledě na výsledek?«

»Nehledě na výsledek!« pronesl Chris ještě silněji.

To bylo ujištění, které Franklyn chtěl. »Pane doktore,« pokračoval dál, »je to u mladých lidí jako vy běžné, být tak neústupný, tak dogmatický, mohu-li užít toho slova?«

»Pokud jde o postupy, které byly vědecky potvrzeny, jsme neústupní,« odpověděl Chris.

»Tak neústupní, že tyto postupy užíváte dál bez ohledu na jejich následky?«

»Jestliže se tím dovoláváte lékařů, kteří se vyslovovali až dodatečně k tomu, co se stalo, a vypovídali, jak by si oni v tomto případě vedli, nemohu jejich prohlášení akceptovat. V době, kdy jsem prohlížel Simpsonovo dítě a řídil se známými fakty a svými odbornými zkušenostmi, jsem podle mne zvolil správný postup. A zvolila by ho většina lékařů, kdyby byli nuceni se rozhodnout.«

»Jak to víte?« zeptal se Franklyn tak prudce, jak když práskne bič.

»Vím co?«

»Co by byli udělali jiní lékaři?« dožadoval se odpovědi. »Protože to je osvědčená lékařská praxe!«

»Svědčila tímto způsobem ta většina jiných lékařů?«

» Říkal jsem vám, že se tím případem zabývali v retrospektivě, se značným odstupem!«

»Má otázka se týkala doby, kdy jste skutečně léčil toho novorozence,« řekl Franklyn. Chris se díval zmateně. »Pane doktore,« pokračoval Franklyn, »podpořili nějací jiní lékaři vaše stanovisko tenkrát, kdy jste se rozhodoval?«

»Jestli podpořili…« opakoval Chris a pak se vzpamatoval a řekl: »Tenkrát tam nebyli žádní jiní lékaři.«

»Aha, chápu,« poznamenal Franklyn a tvářil se při tom, jako by právě odhalil něco neznámého. »Jinými slovy jste se s žádným jiným lékařem neradil, než jste vystavil dítě léčbě světlem?

»Ne.«

»Ani s doktorem Sobolem ne?«

» Hovořil jsem s ním později. Sdělil jsem mu, co jsem udělal a že čekám na laboratorní výsledky, než se rozhodnu na dalším postupu léčby.«

»Probírali jste to společně s doktorem Sobolem?« zeptal se Franklyn.

»Podal jsem mu zprávu,« odpověděl Chris. »Probírali jste to spolu?« naléhal Franklyn. Laura vstala, aby vznesla protest. »Pan zástupce se snaží zmanévrovat svědka do sémantické diskuse. Jestliže podal doktorovi Sobolovi zprávu, předpokládám, že spolu hovořili.«

»Ale já ne!« prohlásil Franklyn nakvašeně. »Dovolte panu zástupci, aby pokračoval se svým kladením otázek,« rozhodl Bannon a zbavil se tak Lauřina protestu.

»Pane doktore, chápu to dobře, že jste ani předtím, než jste přistoupil u toho novorozence k fototerapii, ani během doby, co jste čekal na výsledky laboratorních testů, nevyhledal radu doktora Sobola?«

»Nebylo třeba hledat jeho radu,« odpověděl Chris.

»Proč ne?« zeptal se Franklyn.

»Protože by byl souhlasil s mým rozhodnutím, tak jak se později taky stalo.«

»Nepovažujete za možné, že by byl třeba řekl: „Mladý muži, myslím, že v takovém případě by nám mohlo být doporučeno, abychom uvážili transfúzi, místo abychom spoléhali na fototerapii?“«

»Možné to je,« připustil Chris, »ale ne pravděpodobné.«

»A protože vy jste si myslel, že to není pravděpodobné, protože vy jste dospěl k názoru, že váš úsudek zdaleka převyšuje jakýkoli jiný, zdálo se vám, že se nemusíte nikoho prosit o radu ani konzultovat svůj názor?« ostře spustil Franklyn. Když Chris zaváhal, naléhal Franklyn, aby využil situace: »Je to tak, pane doktore? «

»Já… já ten případ nepovažoval za tak problematický, ani podle příznaků za tak mimořádný, aby vyžadoval nějakou další konzultaci,« řekl Chris.

»Pane doktore,« začal Franklyn tlumeně, »uvědomujete si nebo ne, že to může znamenat neodborný postup, pokud se v problematických situacích neradíte s jinými lékaři?«

»Podle mého názoru to nebyl tak výjimečný případ, aby si žádal konzultaci.«

»Podle názoru mladého muže, který, jak jsme právě slyšeli, rád nadřazuje svůj soud nad názory jakéhokoli počtu vysoce kvalifikovaných odborníků s nesrovnatelně větší zkušeností,« řekl Franklyn, a vyznělo to spíš jako konstatování než jako otázka.

Laura se hlásila s námitkou. Franklyn dosáhl svého a rychle poznámku stáhl a omluvil se. Svého cíle dosáhl. Zasáhl Chrise svým obviněním, že nevyhledal konzultaci, kdy měl. A navíc ho začal vykreslovat jako arogantního mladého muže, natolik sebejistého a dogmatického, že nedá na osoby starší ani si neváží dřívějších zkušeností. Byla to výrazně účinná strategie a za spolupráce emocionálního svědka jako Chris měla víc než naději na úspěch.

Franklyn se rozhodl změnit nečekaně téma:

»Pane doktore, vaše vlastní zástupkyně se vás včera zeptala, zda vaši léčbu malého Simpsona nějakým způsobem ovlivnily vaše názory na Johna Reynoldse.«

Laura ho prudce přerušila. »Toto nebyla ani forma, ani podstata mé otázky. Nezmínila jsem se o Reynoldsovi ani o nikom jiném!«

Franklyn se zatvářil, jako by se dopustil chyby neúmyslně, a obrátil se k Lauře: »Možná že mě paměť klame. Přečetl by prosím zapisovatel předposlední otázku, kterou obhajoba včera položila?«

Zapisovatel našel patřičné místo. »„Pane doktore, bylo vaše rozhodnutí léčit novorozence Simpsona jakkoli ovlivněno něčím jiným než vaším nejlepším odborným úsudkem?“

»A odpověď doktora Granta?« připomínala Laura.

»Nebylo!« odpověděl sám Grant ze svědecké lavice, ještě než zapisovatel začal číst:

Franklyn se nato zeptal: »Pane doktore, předpokládám, třebaže nejste odborníkem na psychiatrii, že je vám známa psychiatrická terminologie. Co znamená slovo „nevědomě“ v lékařské terminologii? «

»Tato otázka je naprosto irelevantní!« protestovala Laura. »Soud považuje otázku za závažnou, a žádá svědka, aby odpověděl!« rozhodl Bannon silným hlasem.

»Prosím, pane doktore?« naléhal Franklyn. Chris zaváhal a pak se podvolil. »Jak tomu slovu rozumím, znamená většinou pocit, kterým je pacient motivován, aniž si jeho existenci uvědomuje.«

»Takže kdyby psychiatr došel k závěru, že někdo chová nevědomé nepřátelství, znamenalo by to nepřátelství, kterého si osoba sama není vědoma. Je to tak správně?«

»Ano,« připustil podrážděně Chris. »Nebylo by vlastně možné, že ta nepřátelská osoba by byla poslední, která by připustila své nevědomé nepřátelství, pro něž by potřebovala v první řadě pomoc psychiatra?«

Ještě než mohl Chris odpovědět, zasáhla Laura: »Nic nenasvědčuje tomu, že žalovaný potřebuje psychiatrickou pomoc! Žádám soud, aby pana zástupce poučil, že musí své otázky omezit na vlastní podstatu křížového výslechu.«

Franklyn se dotčeně obrátil k soudcově křeslu s nevinným výrazem: »Vaše Ctihodnosti, já přece slovo nebo pojem „pacient“ do tohoto výslechu neuvedl. To uvedl svědek. Ve své odpovědi, která zněla, pokud si pamatuji: „Jak tomu slovu rozumím, znamená většinou pocit, kterým je pacient motivován, aniž si jeho existenci uvědomuje.“«

Obrátil se k zapisovateli, aby mu to potvrdil. Když se tak stalo, pravil: »Jelikož si toto slovo zvolil svědek, domnívám se, že by mi mělo být dovoleno ho používat.«

Soudce Bannon souhlasil.

Franklyn tohoto rozhodnutí využil a řekl:

»Nezapomínejme, že to byly vlastní otázky zástupkyně strany žalované, které otevřely tuto oblast výslechu. Vyzvala svědka, aby vyjádřil názor na své motivace během léčby. Domnívám se, že mám plné právo tuto otázku prozkoumat.«

»Pokračujte!« řekl Bannon.

»Chová-li někdo nevědomé nepřátelství, pane doktore, může to také znamenat, že není oprávněn vyjádřit svůj názor na své vlastní motivace za dané okolnosti?«

Laura se obrátila k soudu. »Vaše Ctihodnosti, otázka pana Franklyna vychází z předpokladu, a to falešného předpokladu, že svědek chová nějaké tajné nepřátelství vůči panu Reynoldsovi. Neexistuje pro to žádný důkaz. Proto celý směr otázek je nejen irelevantní, ale krajně ošidný. Je vypočítaný na to, aby zavedl porotu i soud!«

Bannon byl nucen souhlasit. »Argument paní zástupkyně je oprávněný.«

»Vaše Ctihodnosti,« prohlásil Franklyn, »právě hodláme poukázat na spojitost mezi výpovědí pana Reynoldse a nepřátelstvím doktora Granta. Pokud by mi bylo dovoleno položit ještě několik málo otázek.«

Bannon souhlasil pokynutím ruky.

»Pane doktore, trváte dosud na svém tvrzení, že jste vůči panu Reynoldsovi nikdy nechoval žádné nepřátelství?«

Cestou ke stolu pro papíry se Franklyn tichým hlasem obrátil ke Grantovi: »Ani teď ne, pane doktore?«

Na rtech mu hrál nepatrný úsměv, když dodal: »Na to nemusíte odpovědět.«

Advokát se vyzbrojil svými dokumenty a vrátil se zpět k svědkovi.

Chris si s úděsem uvědomil, že ty papíry jsou fotokopie lékařských statí.

»Pane doktore,« zeptal se Franklyn, »právě jste se vší vehementností svědčil, že nepociťujete žádné zášti vůči Johnu Stewartu Reynoldsovi. Je to tak?«

»Ano,« řekl Chris a v duchu se divil, proč to zbytečné opakování.

»Pane doktore, setkal jste se při četbě odborné literatury o problému encefalopatie novorozenců s termínem „reynoldsovská děcka“?«

I diváci v soudní síni si zjevně uvědomili, že jde o základní otázku.

Když Chris hned neodpověděl, Franklyn dodal: »Slyšel jste někdy, pane doktore, termín „reynoldsovská děcka“?«

Chris zrudl a nakonec připustil: »Ano, ano, slyšel.«

»Můžete porotě vysvětlit, kdo použil první tohoto termínu?«

Chris cítil, jak mu vysychá v ústech, ale podařilo se mu vyslovit: »Já… já toho termínu začal užívat.«

»Opravdu?« poznamenal Franklyn, než položil otázku: »A mohl byste poučit porotu, k čemu se vztahuje?«

»Byl to termín, kterého jsem použil o encefalopatických novorozencích, s kterými jsem se setkal v průběhu nedávných výzkumů,« vysvětloval Chris.

»Pane doktore,« řekl Franklyn ostře, »vytvořil jste tento termín předtím nebo potom, co jste léčil malého Simpsona?«

»Nechápu, co…« začal Chris protestovat.

»Předtím nebo potom, co jste léčil malého Simpsona, pane doktore?«

»Předtím,« řekl Chris.

»Pane doktore, můžete vysvětlit porotě přesně, proč vy sám ze všech lékařů, kteří o této otázce psali, užíváte termínu „reynoldsovská děcka“?«

»To nemělo nic společného s Johnem Reynoldsem!« prohlásil Chris.

»Vysvětlete to porotě, pane doktore,« naléhal Franklyn, jako by vyzýval hříšníka k pokání.

»Jak už jsem vysvětlil včera, většina encefalopatických novorozenců, s kterými jsem se setkal, pocházela z velice chudých domovů. Jejich matky žijí ve starých činžácích anebo levných sídlištích. Čirou náhodou moje první případy pocházely ze sídlišť, kterým se říká Reynoldsovy domy. A tak jen pro zjednodušení jsem je prostě označil jako „reynoldsovská děcka“.«

»A potom jste toto označení užíval „prostě“ dál?« zatrpkle poznamenal Franklyn.

»S Johnem Reynoldsem to nemělo nic společného!« odrazil ho Chris. »Ty domy byly nazvány Reynoldsovými domy, protože je postavila Reynoldsova stavební společnost!«

»Samozřejmě,« poznamenal Franklyn. Zahleděl se do svých poznámek. »Slyšel jste náhodou někdy, pane doktore, jméno Wilmot?«

Chris nechápal a váhal s odpovědí.

»Já vám pomůžu,« řekl Franklyn. »Slyšel jste některé z těchto jmen? Wilmot? Persky? Di Lurie?«

Chris stále nechápal, ale nakonec odpověděl:

»Nemyslím, že jsem je slyšel. Jsou to lékaři?«

»Náhodou jsou to jména levných sídlišť tady ve městě.«

»No ovšem,« řekl Chris.

»Takže je nakonec znáte?«

»Teď už ano.«

»Pane doktore, přijímá Metropolitní všeobecná nemocnice pacienty také z některých těchto sídlišť?«

»Ano,« připustil Chris a nechápal cíl otázky.

»Dostal jste někdy vzorky poškozených mozkových tkání od novorozenců z těchto sídlišť?« zeptal se Franklyn.

»Ano, ovšem, dostal,« odpovídal Chris pomalu.

»Kolik? Jeden? Dva? Pět? Deset?« šel dál za svým Franklyn. »Nebo byste se raději nejdřív podíval do svých záznamů, než odpovíte? «

»Myslím, že lze říci, že jsem viděl řadu vzorků.«

»Napadlo vás někdy, že byste mohl ve svých studiích užít označení wilmotovská děcka? Anebo Perskyho děcka? Či Di Lurieho děcka?«

»Myslím, že jsem to už vysvětlil.«

»Možná že jsme vám ani porota, ani já plně nerozuměli. Zkuste to znovu.«

»První případy, které jsem viděl, pocházely z onoho sídliště. Později jsem to nepovažoval za dostatečně důležité, abych označení změnil.«

Franklyn dál využíval své výhody.

»Nepovažoval jste nijak za důležité, že tak urážíte slušného, úctyhodného občana?«

»Neměl jsem v úmyslu někoho urážet. Měl jsem co dělat s jedním sídlištěm, které představovalo sociální problém,« snažil se Chris vysvětlit.

»A nebyla by ten sociální problém představovala stejně dobře jména Wilmot nebo Di Lurie či Persky?«

»Nevím,« řekl Chris. »Možná že jsem užil jména Reynolds, protože bylo víc známé.«

Franklyn se těchto připouštějících slov chopil.

»Takže tu důvod byl. Užil jste toho jména záměrně.«

»Záměrně, ale ne nepřátelsky. Obráželo sociální problém, netýkalo se jedince. Vždyť vlastně budova, kde jsem výzkum prováděl, vznikla z daru pana Reynoldse. Proč bych se ho snažil nějak urážet nebo pomlouvat?«

»Vskutku proč?« pronesl Franklyn vyčítavým tónem.

Chris si uvědomil, jak důležitá byla Lauřina rada, aby sám žádné informace z vlastní vůle neposkytoval. Mazanému advokátovi tím jenom nahrával další příležitost, aby toho využil ve svůj prospěch. Franklyn už upíral oči na porotu, jako by říkal: K chybám tohodle mladíka si přičtěte další – nevděk.

Než se mohl Chris vzpamatovat, Franklyn opět prudce změnil téma:

»Když jste poprvé prohlížel vnuka Johna Reynoldse, pane doktore, co jste zjistil?«

»Na základě té písemné zprávy a mého vyšetření jsem shledal, že novorozenec RH negativní se narodil asi dva týdny před termínem, ale že má dostatečnou váhu, takže ho nelze klasifikovat jako nedonošeného. Dítě mělo viditelně žloutenku a bilirubin činil čtrnáct miligramprocent podle laboratoře Parksideské polikliniky.«

»Slyšeli jsme pana Reynoldse svědčit, že viděl, jak odebíráte krevní vzorek, zavádíte nitrožilní kanylu a rovnou vystavujete novorozence léčbě světlem. Je tomu tak?«

»Ano. Za daných okolností je to běžná procedura,« prohlásil Chris.

»Pane doktore, kolik času byste řekl, že to všechno trvalo?«

»Kolik času?« zamyslel se Chris, uvědomil si, že o tom nikdy dřív neuvažoval. »To přesně nevím.«

»Mohl byste to odhadnout?« vybízel ho Franklyn.

»Kdybych měl hádat, řekl bych, že tak pět nebo deset minut.«

»Takže jste dítě prohlédl, odebral vzorek krve, zavedl kanylu. A také jste se rozhodl pro léčbu světlem a vystavil jí novorozence, všechno během pěti až deseti minut, pane doktore?«

»Když pracujete s těmi informacemi a vybavením, které máte po ruce, děláte všechno, co se dá udělat, rychle a přitom čekáte na další, přesnější laboratorní výsledky.«

»Jak jsme už slyšeli, „léčíte, co se léčit dá“, je tomu tak?«

Franklyn zřejmě měl zájem tuto Chrisovu odpověď podtrhnout.

»Ano.«

»Jakými kritérii se řídí tak rychlé počínání, pane doktore?« položil otázku Franklyn.

»Cokoli může pacientovi pomoci, aniž by mu nějak ublížilo. Nepřistoupili bychom ke krajním a potenciálně nebezpečným krokům na základě skrovných poznatků, které jsme v té době měli.«

»Považoval jste fototerapii za něco, co může pacientovi pomoci, aniž by ho ohrozilo?«

»Ano, považoval.«

»Pane doktore, tahle fototerapie ale ovšem není bez rizika, že ano?«

Mike Sobol si všiml, jak Laura rukama pevně sevřela okraj stolu.

»V tom smyslu, že žádná terapie není absolutně bez rizika. Ale riziko je tak minimální, že při běžném užití prakticky neexistuje.«

»Označil byste kožní vyrážku za přijatelnou reakci u jakékoli terapie?« zeptal se Franklyn mírně.

»Je to nepříjemné, ale nic riskantního,« odpověděl Chris. »Vysvětlil jsem to už při výslechu, který předcházel soudnímu jednání.«

»A co třeba žaludeční nevolnost u novorozence, zvracení, průjmy?«

»To jsou opět menší vedlejší účinky, žádné nebezpečí, protože u dítěte je během léčby zavedena nitrožilní kanyla.«

»Připouštíte však, že to jsou následné účinky fototerapie?«

»Vedlejší účinky, nikoli následné,« opravil Chris.

»Ale přesto je vyvolává fototerapie.«

»Ano, možné vedlejší účinky.«

Franklyn se otočil, aby zvedl další výstřižek. »Pane doktore, je vám znám časopis s názvem „The Journal of Medicine?“«

»Samozřejmě.«

»Mohu vám přečíst dopis, který se objevil v čísle z 3. září 1970? Vlastně, prohlédl byste si ho laskavě nejdřív?« Podal fotokopii výstřižku Chrisovi, který si ho pečlivě prohlédl. »Slyšel jste, pane doktore, ta dvě jména, která jsou uvedena na konci tohoto dopisu?«

»Slyšel jsem o doktorovi Albertovi. A také o doktorovi Rentlerovi.«

»Na základě toho, co o nich víte, považoval byste je za dobré lékaře, za odborníky s vynikající pověstí?«

»Ano.«

»Jen si nechte, pane doktore, kopii, abyste mě mohl při četbě kontrolovat.«

»„Vážená redakce,“« začal Franklyn, »„Řada článků, které jste v posledních letech uveřejnili o otázce fototerapie, stále opomíjejí četná rizika, ohrožující pacienta, a to jak teoretická, tak skutečná. Sestavili jsme seznam možných nebezpečí při fototerapii, který by měl být podle našeho přesvědčení uveden v širší známost.“

Až potud správně, pane doktore, že?«

»Ano, až potud správně.«

»Mohu pokračovat? „Pokusné výsledky.“ Co to znamená, pane doktore?«

»To znamená výsledky získané z pokusů na laboratorních zvířatech.«

Franklyn četl dále: „Pokusné výsledky:

Opožděný růst bílých krys.

Poškození očí u selat při světle o intenzitě 300 kandel.

Poškození sítnice u krys při intenzitě 40 kandel.

Temnotou pozdržený vývoj šišinky u králíků.

Opožděný růst gonád u krys.

Poškození sítnice u křečků, myší a opic.

Vaskulární změny na sítnici u krys.

Zvýšené hodnoty glykogenu v játrech krys.“

Abychom nezaplavili porotu lékařskými daty, snad bychom tady měli přestat a požádat vás, abyste určil některé použité termíny. Pane doktore, když se v článku hovoří o poškození očí a poškození sítnice, co ti autoři míní?«

Chris si byl vědom nebezpečí, že by nemusel být správně pochopen, a tak opatrně vysvětloval: »Dlouhé intenzívní osvětlení může způsobit poškození pacientových očí, jestliže, a to opakuji, jestliže oči nejsou během fototerapie patřičně zastíněny.« A než ho Franklyn mohl přerušit, Chris dodal:

»V případě novorozence Simpsona oči byly správně a bezpečně chráněny. Nedošlo k naprosto žádnému poškození sítnice. Nikdo nikdy o něčem takovém nehovořil!«

Franklyn vyčkal, až Chris skončí se svou obranou. Očekával ji.

»Pane doktore, na co ten článek naráží, když říká, dovolte, abych to našel, „Temnotou pozdržený vývoj šišinky u králíků“?«

»Jedná se o účinek na vývoj některých žláz u králíků,« konstatoval Chris. »Existují však studie…«

»K tomu se dostaneme později, pane doktore,« přerušil ho rázně Franklyn. »Teď nám, pane doktore, řekněte, co to jsou gonády?«

»Samčí sexuální žlázy. Varlata.«

»Jaká je lékařsky jejich funkce?«

»Vzniká tam sperma.«

»Takže na nich závisí celý samčí reprodukční proces?« zeptal se Franklyn.

» Samozřejmě.«

»Takže když ti dva lékaři ve svém dopise konstatují, že výsledkem fototerapie je opožděný růst gonád u krys, říkají vlastně, že fototerapie vyvolala u těch krys zpoždění tohoto životně důležitého vývoje. Je tomu tak?«

»Na to narážejí, ale nemusí to být pravda.«

»Na vaše názory dojde později, pane doktore. Dovolte, abych pokračoval. Pod titulkem „Pozorování u člověka“ vypočítávají ti dva lékaři následující nebezpečí. Je to jejich slovo, a ne moje, pane doktore, nebezpečí. Dovolte mi je přečíst:

„Přehřátí vyvolané světly.

Podchlazení při ozařování.

Opožděný růst.

Změny v biorytmech.

Účinek na věk sexuálního dozrávání.

Vyrážka.

Žloutenka maskovaná světlem.

Sepse mnohem obtížněji diagnostikovaná.

Cyanóza maskovaná modrým světlem.“

A nakonec jako poslední nebezpečí uvádějí prostě slovo „Neznámé!“«

Franklyn se otočil čelem k porotě.

»Pane doktore, máte nějakou představu, co mají ti dva lékaři na mysli, když tu píší o „opožděném růstu“?« zeptal se Franklyn.

»Asi před osmi či deseti lety vznikla studie, která uváděla, že byly zjištěny případy, kdy po fototerapii měli někteří novorozenci menší hlavičky než normál,« vysvětloval Chris. »Avšak pozdější testy a pozorování to vyvrátily. Dokonce lékař, který tu původní stať napsal, nakonec přiznal, že jeho pozorování byla chybná.«

Franklyn se do této věci nepustil.

»Co znamená slovo „cyanóza“, pane doktore?«

»Pacient se stává cyanotickým, když se mu nedostává patřičné množství kyslíku.«

»A jaký je první a nejvýraznější příznak cyanózy?« zeptal se Franklyn.

»Promodrání kůže, nejprve na rtech a pak na konečcích prstů,« řekl Chris.

»Takže předpokládám správně, že to, co tito dva lékaři míní, cituji, „cyanózou maskovanou modrým světlem“, konec citátu, je to, že modré světlo fototerapie může zastřít skutečnost, že novorozenec začal být cyanotický.«

»To by tím mínili, pokud by měli skutečné důkazy,« přel se Chris. »Oni pouze tuto otázku nadhazují.«

»Pane doktore,« Franklyn pokračoval dál ve své argumentaci, »co se stane s lidským mozkem, jestliže je zbaven kyslíku i na krátký zlomek času?«

Laura si uvědomila past, kterou Franklyn na Chrise nastražil, a rozhodla se, že ho nenechá do ní spadnout. Vstala a zvolala: »Protestuji! Otázka je bezpodstatná a irelevantní. Žádný lékař v tomto případě nezjistil, že by daný novorozenec trpěl anoxií či cyanózou a byl následkem toho poškozený!«

»Přesně závěr, ke kterému jsem docházel, paní zástupkyně,« řekl Franklyn. »Děkuji vám za přispění.« Obrátil se k soudcovu křeslu a řekl: »Vaše Ctihodnosti, závěr, který jsem se snažil stanovit, je ten, že fototerapie může maskovat symptomy cyanózy. Novorozenec mohl mít následkem toho poškozen mozek a žádný lékař by vůbec netušil příčinu. Promodrání mohlo být zastřeno modrým světlem!«

»To je naprosto uměle vykonstruovaná hypotéza!« vybuchl Chris. »Nasbíral jste různé okrajové drobnosti na základě teorií, nikoli faktů, a snažíte se z nich udělat případ.«

Franklyn se k němu ostře otočil: »Byl byste tak laskav a dokázal, že tomu tak není, pane doktore?«

»Dokázat, že se něco nestalo, není vždy vědecky možné,« poněkud couval Chris.

Pro Harryho Franklyna to znamenalo zvrat ve výslechu. Zmocnila se ho povznesená nálada.

»Pane doktore, jedno z dalších nebezpečí, které vypočítávají lékaři Albert a Rentler, je, cituji, „Změny v biorytmech“. Co tím mají na mysli?«

Chris se podíval na Sobola, který se naklonil a šeptal Lauře: »Co má tohle sakra společného s tím malým Simpsonem?« A Laura položila uklidňující ruku na Mikovu paži. Věděla, že další protest by byl marný.

»Co, pane doktore?« opakoval Franklyn.

»Biorytmy jsou životní rytmy závislé na denním cyklu. Jde tu o řadu biofyziologických činností, zahrnující spánek, bdělost, tělesnou teplotu, hladinu hormonů a podobně.«

»Pane doktore, řekl byste, že je to velmi podobné tomu, co znají cestující dálkových leteckých linek s velkým časovým posunem?«

»Ano, potíže těchto lidí jsou projevem narušení denního rytmu,« řekl Chris.

»Je tedy možné, že jelikož je novorozenec při fototerapii vystaven stálému světlu celých čtyřiadvacet hodin denně, může to narušit jeho biorytmy?« zeptal se Franklyn.

»To je čirá teorie.«

»Já se jenom ptal, zda je to možné, pane doktore.«

»Možné ano,« musel doznat Chris.

»Pak by to muselo znamenat, že novorozenec vystavený modrým světlům, by měl narušen svůj spánkový rytmus, období bdělosti, tělesnou teplotu a hladinu hormonů?«

»Řekl jsem, že to jsou primární účinky narušení denních biorytmů. Ale zda může tyto účinky vyvolat fototerapie, je čirá spekulace!«

»Pane doktore, domníváte se, že je moudré narušit spánkový rytmus, tělesnou teplotu a hormonální hladiny novorozence, o němž už víte, že je nemocen?«

»Znovu říkám, že to je čirá spekulace.«

Franklyn přikývl, ne že by souhlasil, ale že bere na vědomí Chrisovu bezmocnou odpověď.

»Pane doktore, jak dlouho trvá dospělým, kteří mají potíže po dálkových letech, aby se znovu vzpamatovali?«

»Čtyřiadvacet až osmadvacet hodin,« řekl Chris.

»Tak dlouho?« reagoval Franklyn, jako by ho to překvapilo. » Takže ten novorozenec, ten malý Simpson, který podle vašich nemocničních záznamů byl vystaven fototerapii po dva dny, by potom potřeboval další den nebo dva, aby se dostal z narušení svých biorytmů?«

Chris tomu už dál nebyl schopen čelit. Obrátil se k soudci Bannonovi.

»Propána, vždyť to je naprosto neprokázaná teorie! Jak dlouho se ještě tomu člověku bude trpět, aby pokračoval s tím nesmyslem? «

Laura rychle vstala. »Vaše Ctihodnosti, žádáme prosím přestávku.«

Franklyn ale nehodlal dát Chrisovi čas, aby si vydechl. »Vaše Ctihodnosti, chápu svědkovo znepokojení, jelikož se přibližujeme k jádru svědectví. Upřímně řečeno, kdybych byl na jeho místě, byl bych asi stejně nervózní. Ale cílem křížového výslechu je zjistit pravdu. Ne abychom vycházeli vstříc tomu, co je pro svědka pohodlné a co se mu hodí, pokud ovšem paní zástupkyně si nepřeje konstatovat, že se necítí zdráv.«

Bannon se naklonil k Lauře: »Činí paní zástupkyně takové prohlášení?«

Laura zavrtěla hlavou.

Bannon netrpělivě prohlásil: » Pokračujte, pane zástupce!«

»Tak tedy, pane doktore,« řekl Franklyn a lehce se na porotu pousmál, »když jsme se tedy všichni dohodli, že vám nehrozí žádné nebezpečí, řekněte mi toto: Je alespoň možné, že u malého Simpsona došlo během těch dvou dnů, kdy byl vystaven fototerapii, k narušení biorytmů?«

»Teoreticky to možné je.«

»Pane doktore, mezi dalšími možnými nebezpečími, které ti dva lékaři vypočítávají,« řekl Franklyn a v ruce obracel výstřižek z The Journal of Medicine, »je toto poslední, „Neznámé!“. Podíval byste se laskavě na svou kopii a řekl, jaké znaménko je tam za slovem „Neznámé“?«

Chris se sklonil k papíru a řekl: »Za slovem „Neznámé“ tam je vykřičník.«

»Objevuje se vykřičník za některým z dalších nebezpečí?«

»Ne.«

»Co to podle vás znamená, pane doktore?« zeptal se Franklyn.

»Že Rentler a Albert považovali poslední bod za nejdůležitější,« odpověděl Chris.

»Důležitější než nebezpečí, která už uvedli?«

»Asi ano,« řekl Chris.

Franklyn přikývl, aby podtrhl význam odpovědi, ale než mohl tohoto gesta dostatečně využít, Chris řekl: »Pokud vás to opravdu zajímá, v tomto článku je další konstatování, které je ještě důležitější!«

Franklyn jen na chvilku zaváhal, pak si uvědomil, že je lépe dobrovolně souhlasit, a řekl: »Ano, pane doktore, a to je co?«

Chris pozvedl článek směrem k porotě, aby porotcům bylo jasno, že z něho cituje, a četl: »„Věříme, že fototerapie patřičně aplikovaná je bezpečná i účinná. Zdůrazňujeme, že nebylo zaznamenáno žádné vážné klinické poškození při více než pěti tisících zaznamenaných případů, které byly léčeny světlem, po uplynutí jednoho až dvanácti let!“«

Porotci vypadali překvapeně, když jim byl předložen takovýto poznatek poté, co Franklyn tak působivě znevažoval tuto léčbu, ale Franklyn se tím nedal vyvést z míry. S úslužným, »Dovolte, pane doktore,« si vzal článek zpátky. »Rád bych přečetl do protokolu závěrečné prohlášení tohoto článku: „Ačkoli známá rizika hyperbilirubinemie a výměnné transfúze převyšují zmíněná teoretická rizika, zastáváme názor, že každý odpovědný lékař si musí být vědom možných nebezpečí této nové terapie, zvláště u novorozenců.“ Pane doktore, sledoval byste mě, když budu tato slova tlumočit laicky, a opravíte mě, kdybych se dopustil nějakého zkreslení?«

Franklyn se otočil k porotcům, protože to byl jeden z klíčových okamžiků, který si v křížovém výslechu předem naplánoval.

»Tak jak to chápu,« začal, »říkají tito dva vážení lékaři, že za prvé existují známá a dokázaná rizika při vysokém bilirubinu a při provádění výměnné transfúze.«

Chris ho přerušil: »A že tato známá rizika převyšují neznámá rizika fototerapie!«

»Děkuji, pane doktore. To byl další bod, ke kterému jsem se chystal. Ano, známá rizika transfúze převyšují nad neznámými riziky fototerapie, pokud je nám známo. Ale oni lékaři dále vlastně říkají, že žádný odpovědný lékař by neměl aplikovat fototerapii u malého dítěte, zvláště u novorozence, aniž by si byl vědom možných nebezpečí tohoto způsobu léčby. Správně, pane doktore?«

»Nebezpečí, která, jak tito lékaři sami doznávají, nebyla zaznamenána u více než pěti tisíců pacientů, z nichž někteří jsou sledováni po dvanáct let!« odpálil ho Chris a doufal, že zahladil nesprávný dojem, který chtěl Franklyn vyvolat u porotců.

Franklyna to však nevyvedlo z míry. »Pane doktore, slyšel jste o následcích léčení, které se projevily za více než dvanáct let? Nečetl jste nedávno o tom, že léky, které jedna žena brala během těhotenství, vyvolaly rakovinu rodidel její dcery, a to až teprve po patnácti letech?«

»Takové výsledky byly hlášeny,« řekl Chris. »Právě se zkoumají.«

»Potom, pane doktore, pokud můžeme shrnout – rozhodl jste se užít fototerapie se všemi jejími známými i neznámými nebezpečími, hned jak jste poprvé prohlédl malého Simpsona?«

»Stavíte to do špatného světla,« řekl Chris.

»Musíme to riskovat, pane doktore. Prosím, odpovězte na tu otázku.«

Chris neměl na vybranou. »Ano, to byl způsob léčby, který jsem předepsal.«

»A to jen deset minut potom, co jste to dítě poprvé spatřil? «

»Ano,« řekl Chris.

»A začal jste s tou léčbou, aniž byste vysvětlil možná rizika dědečkovi, anebo otci a matce dítěte?«

»To nebylo třeba.«

»Podle vašeho názoru, pane doktore,« zhodnotil to Franklyn.

»Podle mého názoru,« potvrdil Chris.

»Víte, pane doktore, že v některých nemocnicích je běžným postupem opatřit si takzvaný souhlas po poučení, než se začne s fototerapií?«

»Ano, v některých nemocnicích tomu tak je,« musel Chris připustit. »Ale zdaleka to není většina.«

»Ale vy jste to nepokládal za nutné?«

»Když je novorozenec nemocný, jde hlavně o to, začít s léčbou co nejdříve. Jakmile dítě bylo podrobeno léčbě světlem, vysvětlil jsem, o co jde, panu Reynoldsovi.«

»Opravdu? Varoval jste pana Reynoldse, že jeho vnuk bude vystaven různým nebezpečím, o nichž jsme právě hovořili?«

»Jelikož různé vedlejší účinky jsou pouhými spekulacemi, nemyslel jsem, že by to k něčemu bylo. A navíc by to zabralo příliš mnoho času,« odpověděl Chris a couvl podle svého mínění na bezpečnější půdu.

»Příliš mnoho času,« opakoval Franklyn se zlomyslným sarkasmem. »Příliš mnoho času v poměru ke zbytku života toho ubožáka?«

»Měl jsem na mysli příliš mnoho času v dané situaci. V té chvíli bylo důležitější zjistit pravý stav dítěte.«

Franklyn si byl vědom, že je na pokraji vítězství. »Pane doktore, tato otázka vám už byla položena. Kladu ji znovu, v naději, že posledních několik hodin křížového výslechu třeba změnilo váš názor. Kdybyste se dnes setkal s dítětem, které by jevilo stejné příznaky, použil byste stejné terapie?«

Chris zaváhal a pak prohlásil: »Ano, použil.«

»Přes všechna rizika?«

Chris se zvedl ze židle: »Žádný vědec, žádný lékař, kterého jste sem předvedl, nebyl schopen dokázat nějakou spojitost mezi fototerapií a mozkovým poškozením, které se u dítěte objevilo.«

Franklyn se nepřel. Vracel se ke stolu žaloby, jako by se svědkem skončil. Náhle se v půli cesty obrátil ke Chrisovi a zeptal se: »Pane doktore, kdepak se nachází šišinka?«

»V mozku,« odpověděl Chris.

»A nevarovali doktoři Rentler a Albert, že fototerapie může zapůsobit na vývoj šišinky, která, jak nám říkáte, je v mozku?«

»To bylo u laboratorních zvířat, nikoli u lidí!« reagoval podrážděně Chris. »Vyvozujete z toho špatné závěry.«

»Tady je na porotě, aby vyvozovala závěry, pane doktore! Varovali před poškozením, které zjistili v laboratoři na šišince, anebo ne?«

»Ano, ano, varovali,« připustil nakonec Chris.

»A vy jste vůbec nepovažoval za důležité varovat pana Reynoldse, než jste začal s léčbou?«

Protože si byl jist, že ani Chris, ani jeho advokátka nebudou předvídat příští směr jeho otázek, usoudil Franklyn, že nastal bezpečný okamžik, kdy může požádat o přerušení. Třebaže svědek byl vystaven velkému napětí, Harry Franklyn prožíval napětí ještě větší. Byl jako herec ovládající scénu, jenže jeho repliky neprošly předem zkouškou. A třebaže si už dávno vypěstoval vzezření nenarušitelného klidu, jeho křehké tělo se topilo v potu.

Ano, nebude mu na škodu přestávka. A straně žalované nebude skoro k ničemu. Dokonce může zvýšit jejich obavy.

Kapitola dvacátá pátá

Lauřiny výstrahy dosud vibrovaly Chrisovi v hlavě, když se znovu vrátil na své místo.

Harry Franklyn s novým archem poznámek a doličných materiálů v ruce přikročil k svědkovi.

»Pane doktore, proč jste dnes použil, a to dvakrát, obratů jako „sociální problém naší doby“. Říkám to správně?«

»Použil jsem nějakou takovou větu,« připustil Chris.

»Dvakrát,« odpověděl Franklyn. »Osvětlil byste porotě význam tohoto obratu a jaký vztah má k vaší práci?«

Laura se zvedla. »Vaše Ctihodnosti, tohle je rybářská výprava do vod v tomto procesu naprosto irelevantních. Máme tu co činit se záležitostmi čistě lékařskými.«

Franklyn se obrátil k soudu: »Vaše Ctihodnosti, jestliže jde při soudním procesu o subjektivní rozhodnutí, pak to není žádná rybářská výprava, když se ptáme, jaké bylo jeho duševní rozpoložení ve chvíli, kdy k tomuto rozhodnutí dospěl. Zvláště když zástupkyně žalovaných sama s tímto tématem začala. Trvám na právu pokračovat!«

Bannon zabubnoval netrpělivě prsty, než rozhodl: »Duševní rozpoložení svědka je důležité. Pokračujte, pane zástupce.«

Laura si zase sedla. Žádný jiný výsledek nečekala a ve skutečnosti protestovala jen proto, aby Chrise varovala, že má být obzvlášť opatrný a obezřelý.

»Takže, pane doktore, můžete nám trochu osvětlit obrat „sociální problém“?« položil otázku Franklyn.

Chris se opatrně pokoušel vysvětlit, jak krajně důležitá a potřebná je výchova chudých o patřičné výživě před porodem a po porodu.

Laura vycítila, že Chris znovu získal jistou pozici nejen tím, co řekl, ale také způsobem, jakým to řekl. Věděla však, že Franklyn nezačal s tímto tématem proto, aby dal Chrisovi možnost se ospravedlnit.

»Pane doktore,« chopil se Franklyn znovu slova, »kdy je podle vás povinností lékaře proměnit se v politického aktivistu a využít své lékařské praxe k získání společenských cílů?«

»Řekl jsem jenom, že jsme museli ohlásit výsledky našeho výzkumu ve veřejném zájmu.«

»Pane doktore, vy se domníváte, že lékař může zároveň zvládnout rozsáhlou výzkumnou práci i náročnou klinickou praxi? «

»Ano,« odpověděl ostře Chris.

»Proto považoval doktor Sobol za nutné, aby se vám omlouval, že vás odvádí od výzkumu a chce, abyste se věnoval léčbě Simpsonova dítěte?«

»Záměrně se snažíte zkreslit, o co šlo!«

Franklyn to obvinění přešel. Byl spokojen, že zase dostal Chrise tam, kde ho začaly ovládat emoce.

»Vysvětlil byste to laskavě, pane doktore?«

Laura doufala, že to Chris odmítne, protože tím by se jen víc zapletl. Ale on se Franklynovy výzvy chopil.

»Když lékař přijme místo ve fakultní nemocnici, zabývající se výukou, jako je Metropolitní všeobecná nemocnice, žádá záruku, že mu bude poskytnuta možnost a čas, aby se věnoval badatelské práci. Jinak zaměstnání nepřijme.«

»Chcete tím říct, že badatelská práce je pro takového lékaře důležitější než léčení pacienta?«

»To jsem tím nemínil!« řekl Chris.

»Jelikož to byla vámi zvolená slova, myslím, že se jich musíme držet. Alespoň to vysvětluje, proč cítil doktor Sobol povinnost se vám omluvit. Vy jste skutečně neměl náladu na to, abyste léčil nějakého pacienta, tenkrát když jste přebíral malého Simpsona, že ano?«

»To není pravda!«

Franklyn nepovažoval za nutné, aby tím dál operoval, a pokračoval: »Pane doktore, koho prvního jste uviděl, když jste přišel na kojenecké oddělení, pacienta nebo pana Reynoldse?«

»Pana Reynoldse. Proč?«

»Pane doktore, v soudní síni klade otázky advokát. Čili když vás doktor Sobol odvolal od vaší badatelské práce s mnoha omluvami, že vás vyrušuje, první osoba, kterou jste spatřil, byl John Reynolds, který, jak již víme, symbolizoval sociální situaci, ke které jste choval silné pocity nepřátelství.«

»Nikdy jsem nemluvil o pocitech nepřátelství,« odrážel útok Chris.

»Můžeme se dohodnout na „silných záporných pocitech“?« zeptal se Franklyn.

»Dobrý lékař neztrácí čas nějakými zápornými pocity v jakékoli situaci. Snaží se s ní bojovat.«

»A dokonce být politickým aktivistou?« chtěl vědět Franklyn.

»Nejsem politickým aktivistou,« trval na svém Chris.

»Ani když vyzýváte k politické akci skupinu lékařů na velkém lékařském shromáždění?« dožadoval se odpovědi Franklyn.

»Jestliže nějaký lékař zjistí, že určitý soubor podmínek produkuje nebezpečné a nežádoucí následky, potom je jeho povinností promluvit! A je mi jedno, jakou nálepkou to označkujete.«

Laura a Mike Sobol reagovali s takovým zděšením, že se Chris na ně rozkřikl: »Sakra, jsem přece svědek a přísahal jsem mluvit pravdu. A tohle je pravda!«

Harry Franklyn si zachoval střízlivost, neusmál se, ačkoli se tato chvíle vyvinula pro něho ještě výhodněji, než očekával. Byl připraven k závěrečnému výpadu svého křížového výslechu.

»Soudím tedy, pane doktore, že vaše odpověď na otázku, zda být politickým aktivistou, zní ano. Je tomu tak?«

»Na tuto otázku nehodlám odpovědět!« prudce odsekl Chris. »Protože kdybych odpověděl, dal bych vám jen další příležitost k tomu, abyste moje slova překroutil k nepoznání. Snažíte se, aby to vyznělo, jako bych přistupoval k malému Simpsonovi s nějakým předsudkem. A to je lež!«

»Pane doktore, díváte se na každého pacienta se stejně nestrannou vyrovnaností?« řekl Franklyn tiše.

»To je nejen hloupá otázka, ale navíc urážlivá!« reagoval ostře Chris.

Svědka naprosto opustilo jakékoli sebeovládání. Franklyn věděl, že to je ta pravá chvíle, aby přistoupil k závěru.

»Pane doktore,« zeptal se ho s klamnou a odzbrojující jemností, »je to pravda, že máte mezi lidmi v okolí Metropolitní všeobecné nemocnice pověst lékaře chudých? A neříkají vám dokonce tamější španělští obyvatelé „El Medico“?«

»Ano,« připustil Chris a uvažoval, proč Franklyn vyrukoval právě s tím.

»Existuje nějaký důvod, proč ve vás mají takovou zjevnou důvěru?« dotazoval se Franklyn.

»Snažím se mít ohled na jejich cítění. Snažím se jim věci vysvětlit. Zachránil jsem řadu jejich velice nemocných kojenců,« řekl Chris opatrně.

»To je všechno, pane doktore?«

Udivený Chris zaváhal s odpovědí. Franklyn do něho rýpl: »Není pravda, pane doktore, že také v té oblasti vystupujete s přednáškami?«

»Ale ano, ovšem.«

»A nepovažujete tyto přednášky za důležitou součást své politické aktivity?« domáhal se odpovědi Franklyn.

»Když můžu zachránit život děcka, či jeho mozek, tím, že dám jeho matce pokyny ohledně výživy, považuji to za součást své lékařské práce. Nenazývám to politickou aktivitou,« ostře se ozval Chris.

Franklyn najednou znovu obratem změnil téma. »Vyslechli jsme tady, pane doktore, popis procedury nazývané výměnná transfúze. Můžete nám říci, jak dlouho taková výměna obvykle trvá?«

»Pokud se provádí s patřičnou opatrností a nedojde-li k žádným komplikacím, asi tak hodinu. Možná trochu déle.«

»Hodinu.« Franklyn se na moment nad tím zamyslel. Pak řekl: »Vy jste tady, pane doktore, svědecky vypověděl, že se bilirubin testuje každé dvě hodiny. Je tomu tak?«

»V kratším časovém úseku změnu nerozeznáte,« vysvětloval Chris.

»Takže mezi prvním náběrem bilirubinu u malého Simpsona a druhým musely uplynout dvě hodiny?«

»Ano.«

»Co jste přesně dělal během toho dvouhodinového intervalu, pane doktore?«

»No, promluvil jsem s panem Reynoldsem. Řekl jsem mu, že musíme počkat na další bilirubin.«

»To je všechno, pane doktore?«

»Ano, to je všechno… Ne, počkejte, bylo to ten den, kdy jsem měl ohlášenou jednu veřejnou přednášku.«

»A měl jste tu přednášku?« zeptal se Franklyn.

»Ano, měl.«

»Pane doktore, měl pan Reynolds nějaké námitky proti tomu, že odcházíte v době, kdy jeho vnuk je v kritickém stavu?«

»Jeho vnuk nebyl v kritickém stavu!« protestoval Chris, rozčililo ho, že si Franklyn vybral takovýto způsob, jak charakterizovat zdravotní stav dítěte.

»Ale pan Reynolds vás žádal, abyste neodcházel, že ano?«

» Žádal.«

»Přesto jste odešel?«

»Měl jsem ohlášenou přednášku. Kromě toho jsem nemohl pro to dítě nic udělat, dokud jsem neměl další bilirubin.«

»Nic jste nemohl udělat, pane doktore? Myslíte to doopravdy?«

»Samozřejmě že ano!«

»Mohl jste přece provést výměnnou transfúzi, co říkáte?«

»Situace to nevyžadovala!«

»Situace to nevyžadovala? Anebo se to nehodilo do vašeho rozvrhu? Kdybyste byl věnoval hodinu na tu transfúzi, tak byste asi tu svou drahou přednášku nestihl.«

»Nešlo o to, pro co se rozhodnu! Kdyby bylo dítě potřebovalo transfúzi, bylo tam půl tuctu našich lékařů, kteří ji mohli udělat!« protestoval Chris.

Franklyn vyčkal, až se soudní síň znovu zklidnila do napjatého mlčení. »Takže pokud vás můžeme vzít za slovo, pane doktore, prohlížel jste dítě pět až deset minut, udělal pár testů, dal jste dítě na fototerapii, stejně jako hospodyně ztlumí plamen pod hovězím vývarem, tak aby se pomalu vařil, a odešel jste přednášet ženám, jejichž děti v té chvíli nepotřebovaly vašich služeb. Není tomu tak, pane doktore?«

»Není!« bránil se Chris.

»Chtěl byste snad polemizovat s nějakou částí mého výroku? «

»Nepoužil jsem fototerapie jako udržovacího prostředku. Bylo to to jediné, co se dalo dělat, než se ozřejmí trend onemocnění,« řekl Chris ochable.

»Pane doktore, nechcete pozměnit své předchozí prohlášení, že žádnému pacientovi nedáváte přednost?«

»Byla to pravda. A je to pravda stále.«

»Pane doktore, chcete pozměnit své předchozí popření politické aktivity?«

»Ne,« prohlásil prostě Chris.

»Ten proslov, který jste toho dne měl, kde jste ho přednesl?« zeptal se Franklyn bez jakéhokoli důrazu.

»Nevzpomínám si,« řekl Chris.

»Osvěžím vám vaši paměť, když řeknu, že to bylo na Sto čtyřicáté šesté základní škole?« připomněl Franklyn.

»Ach ano, na Sto čtyřicáté šesté. Tam to bylo,« řekl Chris s úlevou, že šlo o takovou triviální otázku.

»V jaké části města je Sto čtyřicátá šestá škola, pane doktore? «

»V jaké části?« opakoval Chris udiveně. »Je na Rixieho náměstí. To každý ví.«

»Skutečně, to každý ví,« opakoval Franklyn. »Pane doktore, pamatujete si datum svého vystoupení?«

»Propána, to nevím. Toho dne, co nám byl předán malý Simpson.«

»A také téhož dne, kdy došlo na náměstí k nepokojům?« zeptal se Franklyn a dosud stále mluvil tlumeným hlasem.

»Asi ano,« řekl Chris. Stále si nebyl jist, kam Franklyn míří.

»Věděl jste, pane doktore, že v tom davu byly i některé ženy, které navštívily vaši přednášku?«

»Ne, to jsem nevěděl,« řekl Chris a hledal pomoc u Laury a Mika Sobola.

Franklyn mával Uštem s novinovými výstřižky a žádal: »Tady jsou prosím zprávy z novin, pane doktore, prohlédněte si je laskavě.«

»Nechci je. Nemají žádný vztah k tomuto sporu,« prohlásil Chris.

»Myslel jsem, že se přece jen rozhodnete stáhnout svá předchozí popření o politické aktivitě. Anebo že nakonec přece jen připustíte, že to byla chyba, opustit malého Simpsona, když potřeboval výměnnou transfúzi!« žádal Franklyn konečně stoupajícím hlasem. »Že nakonec připustíte, že byste byl lépe využil čas, kdybyste zůstal při dítěti, místo abyste podněcoval bouři na Rixieho náměstí.«

Laura Wintersová si bolestně uvědomila, proč Franklyn tak bojoval o to, aby se porota vybrala ze středostavovských bílých vrstev.

Drobný advokát se odvrátil od Chrise Granta jako od nějakého párii. Pokud by chtěl Chris odpovědět, Franklyn ho nehodlal poctít tím, že by mu naslouchal. Ať si ta malá blondýnka vede, jak umí, nedokáže snížit dopad posledních okamžiků jeho křížového výslechu.

Laura nemohla dovolit, aby Chris odešel z místa svědků při této poznámce, a proto přistoupila k dalšímu kolu výslechu. Jelikož procesní praxe ji omezovala jen na nová pole, která vyšla najevo při křížovém výslechu, mohla pouze prověřovat Chrisovo odmítnutí Franklynových specifických nařčení. Nakonec položila Laura jedinou poslední otázku.

»Pane doktore, napadlo vás někdy v průběhu léčení Johna Reynoldse Simpsona uvažovat o čemkoli jiném než o prospěchu toho dítěte?«

»Naprosto nikdy,« odpověděl Chris prostě, obličej ztrhaný, hlasem, který porota sotva slyšela. »Naprosto nikdy. Lékař… pediatr… je obránce těch nejslabších a nejkřehčích pacientů. Považuju se za jejich obhájce, za jejich ochránce. Kdybych nemohl hájit jejich právo na zdravý život podle svých nejlepších schopností, rozloučil bych se s medicínou. Říkejte si tomu politická aktivita, říkejte si tomu jak chcete, já říkám, že to je povinnost, ke které je lékař vázán přísahou!«

Lauře se oči zalily slzami, jako žena byla na něho hrdá, ale jako advokátka věděla, že si Chris moc uškodil. Ve skutečnosti potvrdil Franklynovu tezi, že skutečně je vyhraněně politicky motivovaný. Ten drobný právník musí z Chrisova posledního prohlášení čerpat velké uspokojení.

»Děkuji vám, pane doktore,« řekla nakonec a posadila se. Bez nějakého zázraku neviděla už žádnou šanci, že by rozhodnutí poroty mohlo být příznivé.

O pět minut později stála s Chrisem a Mikem na schodišti soudní budovy. Reynolds a jeho rodina právě nasedli do své limuzíny. Arlene Simpsonová se náhle lehce pootočila a přitom se její oči setkaly s Chrisovými. Chris na ni udiveně zíral. Očekával nenávist, ale místo toho v nich viděl jen bolest. Potom limuzína odjela a on vzal Lauru za paži, aby se rychle ztratili. Ale někdo je zastavil.

»Tentokrát, paní zástupkyně, vám mohu pomoct.«

Byl to Juan Melez. Vypadal tak jistě, že Laura zaváhala. Po těch posledních několika hodinách chtěla Chrise dopravit domů co nejrychleji.

»Podívejte,« řekl Melez. »Franklynovo prohlášení o tom nepokoji bylo naprosto falešné. Jediný důvod, proč se tam objevily matky, pobírající podporu, byl ten, že došlo k přepadení jednoho dítěte.«

»Dobrá! Ale jak to dokážeme?« zeptala se.

»Já to můžu dokázat. Předvolejte mě jako svědka a nechte mě, abych jim předvedl záznam své reportážní zprávy.«

»Mohl byste opravdu předvést ten pásek v soudní síni?« chtěla vědět Laura.

»S přenosným zařízením samozřejmě,« prohlásil Melez.

»To by teda pomohlo. To by setsakra pomohlo!« připustila Laura.

Melez přikývl. Zapsal si její telefonní číslo, aby jí mohl zavolat, až zařídí všechny podrobnosti.

Bylo po půlnoci. Zprávy o jedenácté byly odvysílány už téměř před hodinou. Juan Melez seděl v televizní redakci stanice KTNT s Irvem Kumanoffem, technikem, který byl ochotný, že mu pomůže. Našli ve zprávách přesné místo, které se týkalo nepokojů na Rixieho náměstí. Technik to místo dvakrát pustil. Melez naslouchal a sledoval obrazovku.

»Není to tam! Pamatuju se, co jsem řekl, a není to tam! Co se s tím sakra stalo?«

»Je to ono,« trval na svém Irv. »Přesně to, co bylo odvysíláno. «

»Vzpomínám si, co jsem tehdy večer řekl!« taky trval na svém Melez.

»Věřím, že si to pamatuješ. Je to nejspíš ve vystříhaném materiálu.«

»Ty potvory!« vybuchl Melez. »Člověk může dělat zpravodajství jenom při přímém přenosu! Pokud se dělá na místě jen záznam, tak všechno, co je pálí, vystřihnou!«

Irv se ho snažil uklidnit. »Museli. Já sám jsem to prováděl.«

»Co tím myslíš, že museli?« chtěl vědět Melez.

»Nátlak z radnice. Zmírnit a přitlumit všechny zprávy o Rixieho náměstí. Jinak by to mohlo vyvolat další nepokoje.«

»Kde je ten vystříhaný materiál, Irve?«

»Juane, milánku, vybrat vystříhaný materiál z trezorů je přímo svatokrádež. Na to zapomeň!«

»Závisí na tom osud jednoho lékaře. Jak na to jen tak zapomenout. Kde máte sakra ty vystříhané materiály?«

»Juane, na to musím mít povolení…«

»Do prdele povolení! Já ti dávám povolení. Chci ty vystříhané materiály rovnou!«

Juan Melez se rozkřikl tak vztekle, že Irv nakonec souhlasil.

»Jenom jim neříkej, že jsem to byl já,« volal přes rameno cestou k trezoru.

Během dvaceti minut našel Irv vystříhaná místa a natočil je na cívku.

»To už je lepší. Je to tam všechno. A teď bych si, Irve, rád vypůjčil nějaké přenosné zařízení a předvedl to zítra v soudní síni.«

»Bez povolení ne,« bránil se technik. »Jinak mě sakra skřípnou. A moje odborová organizace z toho bude mít peklo. Kdepak. Bez povolení ne.«

»Dobrá,« odpověděl popuzeně Melez, »jaké telefonní číslo má ten šéf?«

»To ho chceš volat domů? V tuhle hodinu? Zbláznil ses?«

»Dej mi toho lumpa na drát, Irve! Nebo se rozluč se životem! Víš přece, že Portorikánec nikdy neudělá krok bez pořádného zabijáku.« Melez se už zase usmíval. »Irve, prosím tě, kdyby nešlo o tolik, tak bych na tebe nenaléhal.«

»Já to číslo vytočím,« podrobil se nakonec Irv. »Mluvit ale budeš ty.«

Když po pěti minutách Melez zavěsil, byl ve tváři bílý. Šéf odmítl uvažovat o zveřejnění vystříhaného materiálu bez soudního příkazu. A to ani nepřihlíží k tomu, kolik potíží už stanice měla s vládními agenturami, které se snaží přinutit její zpravodaje, aby vyzradili své prameny, záznamy a nepoužité materiály.

Při těchto důvodech Melez chápal, že další argumenty k ničemu nepovedou. Uplynula však dobrá půl hodina, než si dodal odvahu, aby zavolal Lauře.

Kapitola dvacátá šestá

Laura s Chrisem byli na obědě mezi zasedáními soudu. Jedli pramálo. A mluvili ještě míň. Během ranního jednání Laura předvedla jako svědky dva lékaře, Mikovy přátele, kteří oba svědčili, že Chrisova léčba malého Simpsona odpovídala běžné lékařské praxi. Laura si však uvědomovala, že když s nimi Franklyn skončil křížový výslech, zanechali na porotě pramalý dojem. Horečnatě teď v duchu hledala, jak zapůsobit na porotce, aby si byli alespoň trochu méně jistí, že všechna odpovědnost padá na hlavu Chrise Granta. Hledala nějakého dalšího svědka, nějaký další důkaz. Zároveň se snažila před Chrisem skrýt, do jaké míry je ze všeho zoufalá.

Pokud existuje nějaká šance, měla by být v Colemanově výpovědi. Potom si vzpomněla, s jakou nadějí ofotografovala záznamy na poliklinice. Jak se ukázalo, všechno zbytečně. Ani Chris, ani Mike v tom neobjevili nic, co by mohlo přesunout odpovědnost na Colemana. Přesto v jeho svědecké výpovědi bylo něco, co ji dráždilo.

»Znalce na dokumenty!« ozvala se najednou. »Kdybychom našli znalce na dokumenty, možná že by dokázal, že ve skutečnosti došlo v Colemanově záznamu k obratným změnám.«

»I kdyby ano, znalec na dokumenty by ty změny ještě nemusel nalézt,« řekl Chris. »Existují možnosti, jak změnit nemocniční záznamy, aniž by se zanechaly nějaké stopy.«

»A to například?«

»Když jsem jako lékař začínal, měli jsme na Massachusettské pediatrii jednoho takového chlapa. Přivlastňoval si v nemocnici léky.

A nikdo nemohl najít žádné zjevné změny v záznamech o zásobách léků. Potom si někdo vykalkuloval, že on ty záznamy neměnil. Prostě ty archy odstranil a nahradil je naprosto novými, na nichž nebylo žádné gumování, žádné přepisy, žádné stopy nějakých změn.«

»Pokud změníš právní platnost nějakého dokumentu, a je jedno jak, je to stále ještě podle zákona padělání,« prohlásila Laura.

Po chvíli uvažování se Chris znovu ozval: »Co ten druhý bilirubin? Ten, co chybí.«

»Jestliže došel z laboratoře potom, co dítě předali do péče tobě, mohl by hrát nějakou roli?« zeptala se Laura.

»Asi žádnou,« souhlasil Chris. »Pokud došel až potom, co dítě bylo předáno.«

»Pokud by došel dřív, ošetřovatelka by ho zanesla do nemocničního dekursu, ne?«

»Nemuselo to tak nutně být,« odpověděl jí Chris. »Některé nemocnice odešlou vzorky krve do laboratoře. Tam provedou test a výsledky zaznamenají do laboratorního hlášení. Hlášení se pošle zpátky na patro a tam se zapíše. V mnoha nemocnicích ale musí nejdřív hlášení vidět lékař a parafovat je, než se zanese do statusu,« vysvětloval Chris. »Možná že to tak praktikují v Parksideské.«

»Takže…« začínala chápat Laura.

»… jestliže lékař našel znepokojující zprávu, místo aby ji parafoval, mohl ji prostě strčit do kapsy,« řekl Chris. »A nikdy se neobjeví v pacientově statusu.«

»Myslíš, že třeba Coleman zjistil, že ta laboratorní zpráva je inkriminující, a prostě ji zničil?«

»Možné to je.«

»Co by mohlo být na té laboratorní zprávě, Chrisi, že by Colemana tak vyvedla z míry?«

»Přesně totéž, co ho asi přimělo náhle se rozhodnout o předání novorozence z Parksideské polikliniky,« prohlásil Chris.

»Bilirubin podstatně vyšší než čtrnáct miligramprocent?« ptala se Laura.

»Ano, bilirubin podstatně vyšší než čtrnáct miligramprocent.«

Poprvé od začátku procesu oba pocítili příliv optimismu. Možná že nebojují jen s nevysvětlitelnou přírodní katastrofou.

»Vydám se za tou zprávou,« prohlásil prudce Chris. »Musím ji najít.«

»Jak?«

»Pokud Coleman tu zprávu skutečně zničil, dá se po ní pátrat jen na jediném místě v laboratorním deníku Parksideské polikliniky. Podle zákona každá laboratoř musí vést deník o všech testech, které tam provedou, a o každé zprávě, kterou vydají.«

Chris Grant šel po chodbě pediatrického křídla Metropolitní všeobecné nemocnice a uvědomil si, že se stal terčem kradmých pohledů. Dřív se většina personálu na něho jen usmála nebo letmo pozdravila. Teď se báli, aby ho neobtěžovali, báli se, aby přátelské gesto nebylo mylně chápáno jako zvědavost.

Zrychlil krok a téměř vrazil do Alice Kennanové. Zastavila se a usmála, ale snad právě proto, že je dříve pojil důvěrný vztah, jako by teď potřebovali zachovávat mezi sebou korektní, aseptický odstup. Vzpomínky vyvolané tímto náhlým a nečekaným setkáním ji odzbrojily. Nejbezpečnější půdou bylo promluvit o procesu.

»Tak jak to vypadá?« zeptala se.

»Žádný piknik to není. Ale máme šanci.« Pocítil potřebu to nadsadit. »Dobrou šanci.«

»Co ona – je jako advokátka dobrá?« Alice se snažila, aby vypadala citově nezaujatá.

»Velmi dobrá. Výborná.«

»To jsem ráda,« řekla Alice a tím byla s Laurou hotova. »Je to tu dost příšerné. Nikdo nedokáže mluvit o něčem jiném.«

»To si dovedu představit.«

Najednou z ní vylítlo: »Dá bůh, že to dobře dopadne.«

V těch pár slovech vyjádřila všechny svoje obavy a očekávání porážky. Dala mu tím najevo, jak moc ho postrádá, jak je jí líto, že připustila, aby se jejich vztah vyvíjel k nevyhnutelnému konci.

»A co ty?« zeptal se a měl na mysli, jak vůbec žila od té doby, co se rozešli.

Vyhýbavě se usmála, snažila se vypadat veseleji, než jak jí bylo. »Přijala jsem tvou radu,« řekla.

»Jakou radu?« zrozpačitěl, protože se na to nepamatoval.

»Vyhledat psychiatra.«

»Opravdu. To je výborné!« řekl Chris nadějně. »Má to výsledky? «

»To bys neuhádl.« Potom se její úsměv smutně rozplynul. »Ale ano, ty ano.«

»Co?«

»Už to není můj psychiatr. Máme spolu poměr.«

»Ale Alice…« Byla to instinktivní výčitka i výraz lítosti.

Oči se jí zalily slzami. »Nevím, proč jsem taková. Po tobě jsem chtěla skutečně najít proč. Teď ale myslím, že se to nikdy nedozvím.«

Byl v pokušení ji obejmout, ale nepřiblížili se k sobě.

»Až ten proces skončí,« slíbil, »sejdeme se a promluvíme si o tom. Třeba ti můžu nějak pomoci.«

»Díky, Chrisi,« znovu se pokusila usmát. »Myslím na tebe. Pořád. Hele, moje třída čeká,« řekla najednou. Dřív než se rozplakala, rozběhla se chodbou dolů.

Mike Sobol byl ve své pracovně, dumal nad nějakou vědeckou prací, kterou mu předložil jeden z asistentů. Na Mika ta práce udělala dojem jak použitou metodou, tak interpretací výsledků. Schopný člověk, říkal si Mike. Jestli bude možno někoho posunout výše, bude o něm uvažovat. Skutečný smysl té myšlenky Mikovi plně došel až tehdy, když zvedl oči a ve dveřích viděl stát Chrise.

Mike napřáhl ruku s nezvyklou vřelostí, protože najednou viděl, že proces si bere svou daň. Aniž si to uvědomoval, Chris byl méně výbušný, víc se držel zpátky a ve střehu. Ta zkušenost ho zasáhla, hluboce ho zranila.

Mike se mu svými slovy snažil dodat odvahy: »Podle toho, co jsem dnes ráno četl v novinách, vedli si včera někteří naši znalci při výpovědi docela dobře.«

Protože by k ničemu nebylo opravovat Mikův dojem o jednání soudu předešlého dne, Chris se jenom usmál. Potom zavřel dveře a šel rovnou k věci.

»Miku, potřebujeme se dostat k laboratorním záznamům Parksideské polikliniky.«

»Laura si myslí, že by to k něčemu bylo?«

»Bylo, pokud Coleman záměrně zamýšlel ztratit ten laboratorní nález.«

»Tak tomu nemuselo být,« řekl Mike a opřel se ve své vrzající otáčecí židli. »Pokud ta zpráva došla až potom, co bylo dítě převezeno, neměla žádnou cenu. Nemusí tam jít o žádnou zlou vůli.«

»Ale mohlo by,« trval dál na svém Chris. »Potřebuju přístup k jejich deníku. Chci si být jistý.«

Mike Sobol přikývl. »Takže otázka teď zní, jak se tam dostat?«

» Přesně!«

»Samozřejmě,« začal Mike, »dvě nejpravděpodobnější osoby, které by tam mohly jít pátrat, nemohou. Kdyby se někdo z nás dvou jen objevil u Parksideské polikliniky, spustí poplašné zvonění po celé budově.«

»Šlo by to provést potichu v noci,« navrhl Chris.

»Jako lupiči?« reagoval hořce Mike. »To je to pravé pro lékaře.«

Hladil si bradu. Přejížděl si po ní rukou a uvažoval, koho všeho zná, kdo spolupracuje s Parksideskou poliklinikou. Samozřejmě Mitchell a Coleman nepřicházejí v úvahu. Ale je tu Gunther. Mike se s ním setkal při různých lékařských povinnostech, ale nezná ho natolik dobře, aby ho mohl žádat o nějakou laskavost. A samozřejmě, je tu pořád Wellman.

Chris to jméno nikdy dřív neslyšel. Mike mu vysvětloval.

»Ano, Wellman. Ověříme, jestli ještě na tomhle světě existuje něco jako vděčnost. Před patnácti lety, či šestnácti, kdo si vede tyhle věci v evidenci, mě Wellman zoufale volal. Skončil právě s velice těžkým porodem, šlo o vysokou polohu, a nezbylo mu než užít kleště, aby dítě dostal ven. Víš, jak to v těchhle případech nakonec vypadá – podlitiny a šrámy na hlavičce a možnost poškození mozku. On byl tehdy mladý, teprve začínal. Víš, co by to asi znamenalo pro jeho kariéru. Zkrátka vzal jsem si toho novorozence na zodpovědnost. Strávili jsme s Wellmanem pořádně napjatých šestatřicet hodin. Naštěstí to dobře dopadlo. Byl mi moc vděčný a řekl mi, že kdyby někdy mohl něco pro mne udělat…«

Mike natáhl ruku po telefonu. »Tak teď může!«

Zatímco se v centrále snažili sehnat Wellmana, Mike se zeptal: »Kterého dne to bylo, co nám předali malého Simpsona?«

» Šestnáctého března.«

Mike čekal, až se nakonec ozval Wellmanův hlas.

»To je Mike?« tázal se Wellman tónem lékaře, který je v jednom kole.

»Brade, můžeš mluvit?« zeptal se Mike.

»Podle toho.« Bylo jasné, že Wellman nemůže volně mluvit.

»Potom mi odpověz jenom na jednu otázku. Ano nebo ne.«

» Jasně.«

»Minulého března, šestnáctého nebo sedmnáctého, dával sis u vás v laboratoři dělat nějaký rozbor?« zeptal se Sobol věcně.

»No já…« Pak se Wellman zarazil.

Sobol chápal. »Já to vždycky dopovím. Ty zůstaň při ano či ne.«

»Dobře,« souhlasil Wellman rychle.

»Nemůžeš mi na mou otázku odpovědět, pokud se nepodíváš do svých záznamů. Je to tak?«

»Ano,«

Mike slyšel vzadu hlas úslužné sestry.

»Jestli se chceš podívat do svých záznamů, než mi odpovíš na další otázku, tak je to v pořádku. Jestli ne, řekni to rovnou.«

»Ano,« řekl Wellman, ale znělo to vyhýbavě.

»Brade, je to pro mě životně důležité, abych se mohl podívat do laboratorního deníku ze 16. března.«

»Ano?« To bylo vše, co Wellman řekl, ale Mike odhadl, že mladší kolega dospěl k správnému závěru. Nastalo dlouhé ticho.

Nakonec Wellman řekl prudce: »Nikdy nerentgenuji rád pacientku, jenom abych zjistil, jakého pohlaví asi to dítě bude.«

Ozval se praskavý zvuk, Wellman zřejmě zavěsil.

Mike Sobol položil sluchátko do vidlice.

»Došlo mu, o co jde,« řekl Chris.

»Ano,« připustil Mike. »Jenom doufám, že nikomu nic neřekne.«

»Existuje ještě někdo jiný, s kým by ses mohl spojit?«

Mike začal vypočítávat lidi z Parksideské, kteří by mu mohli být zavázáni. Ozval se telefon. Třebaže nechtěl být rušen, zvedl ho.

»To je Mike?«

Sobol sebou trhl. Byl to znovu Wellmanův hlas.

»Omlouvám se, Miku, že jsem ti zavěsil, ale říkal jsem si, že bude lepší domluvit se z veřejného telefonu v poschodí.«

Mike se zasmál, aby ho upokojil.

»Abych dobře chápal, Miku. Potřebuješ něco v tom záznamu, co by vám pomohlo s tím procesem, je to tak?«

»Naprosto přesně,« řekl Mike.

»Chceš vědět, jaké laboratorní rozbory se dělaly u toho malého Simpsona, než vám byl předán,« dohadoval se Wellman.

»Opět naprosto přesně. Brade, nerad bych, abys z toho měl nějaké potíže, ale oceníme každou pomoc, které se nám dostane,« řekl Mike zcela otevřeně.

»Možná že to bude den dva trvat. Ale odpověď budeš mít,« slíbil Wellman.

»Díky, Brade.«

»Není třeba děkovat, Miku. Víš, co to je, dlužit něco někomu, jako jsi ty? Člověk aby čekal léta, než bude mít příležitost ti to oplatit. Jenom doufám, že to bude tak, jak potřebuješ.«

»Já taky. A znovu díky,« řekl Mike a zavěsil.

»Udělá to,« ulevilo se Chrisovi.

»Tady vidíš, jak taková zlá zkušenost s našimi názory zamává,« řekl zamyšleně Mike. »Myslel jsem si prve, že se mi snaží uhnout. Už bych ho skoro nazval nevděčným darebákem. Sakra, že jsme se vůbec dostali do toho soudního sporu!« Vstal, poklepal Chrisovi na rameno a řekl: »Jakmile se něco dozvím, dám ti vědět.«

Kapitola dvacátá sedmá

»Čas běží,« varovala Laura. »A moc nám toho nezbývá, co bychom mohli předložit. A to, co máme, k ničemu není,« shrnula nevesele.

Mike Sobol potřásl hlavou. Chris dál přecházel sem tam. Ani jednoho nic nenapadlo.

Protože Mike nemohl přijít na nic nového, co by se dalo dělat, řekl: »Radši zavolám do nemocnice.«

Spojil se s noční sestrou, která měla službu. Něco akutního? Nic, co by nezvládli. A jak se daří malému Williamsovi? Přijímá potravu a udrží ji. Střevní obstrukci zřejmě zvládl operativní zákrok doktora Bainese.

Všechno? Ne, je tam několik vzkazů, všechny od jednoho člověka – nějakého pana Bradforda. Říkal, abyste ho laskavě zavolal domů. Určitě prý znáte jeho číslo. Pan Bradford, uvažoval Mike. Kdo je to? A jak by znal jeho číslo?

Potom mu došlo, že to není pan Bradford, ale Brad Wellman. Mike vytáhl notýsek, kam si zapisoval soukromá čísla lékařů ze všech koutů země. V kritických situacích tím získával čas. Brad zvedl telefon, sotva se ozvalo první zazvonění.

»Tak co?«

»Našel jsem ten druhý bilirubin. Je v laboratorním deníku. «

»Výborně!« řekl Mike a rukou dával Chrisovi a Lauře znamení, aby dávali pozor.

»Nechal jsem si ofotografovat celou stránku s tím datem. Řekl jsem jim, že to potřebuji pro pacienta, který se odstěhoval na západní pobřeží a jehož lékař tam chce kompletní dokumentaci.«

»Ano, ano,« odpovídal Mike a dychtivě čekal na výsledek. »Kolik to bylo?«

Chris s Laurou čekali, ani se neodvažovali dýchat.

»Aha,« řekl Mike. »Mohl bys mi to nechat v nemocnici? A ještě jednou díky. A opravdu, pokud jsi mi kdy byl co dlužen, splatils mi to vrchovatě.«

»Ten druhý bilirubin byl vyšší, že?« zeptal se Chris, sotva Mike zavěsil.

Ještě než z toho mohl pocítit v duchu uspokojení, Mike ohlásil: »Byl vyšší, ale jenom osmnáct a půl miligramprocent.«

»Osmnáct a půl miligramprocent už mohlo být zatraceně nebezpečné. I Franklynovi znalci by to dosvědčili,« řekl Chris.

»Jenom zadrž,« ozvala se Laura. »jakmile začneš prohlašovat, že k poškození mohlo dojít pod dvaceti miligramprocenty, pak se Franklyn může plným právem zeptat, proč jsi neudělal výměnnou transfúzi, když jsi zjistil bilirubin šestnáct miligramprocent. «

Sáhla po další cigaretě.

»Takže třebaže Coleman lže, nic nám to nepomůže!« vybuchl Chris zklamaně.

»Přesto víme, že se musel vyděsit. Když viděl ten druhý laboratorní výsledek, uvědomil si, že tomu dítěti je dost zle,« prohlásil Mike.

»A že si v tom případě nevedl dobře,« řekl Chris. »Proto zprávu zničil, zavolal Mitchella a navrhl: „Předejme to dítě“.«

»Nebylo by to poprvé, co se lékař vyhnul odpovědnosti tím způsobem, že rodině namluvil, že podniká to nejlepší a nejbezpečnější, když předá pacienta jinam,« řekl Mike.

»Takže hodil svou chybu na bedra jiného lékaře, který o tom nemá tušení,« uzavřela Laura. »Kdybychom teď jenom mohli…«

»Dokázat to!« předešel ji naštvaně Mike. »Proč jenom všechno, co Franklyn chce dokázat, opravdu dokázat jde. Ale všechno, co by pomohlo nám, dokázat nejde!«

Ihned si uvědomil, jak by si Laura mohla jeho výbuch vykládat, a dodal: »Promiň, Lauro, nemyslel jsem to tak, jak to vyznělo.«

»Já vím, Miku, já vím.« Přesto se jí to zřejmě dotklo. Přiměla se, aby se znovu vrátila k problému. »Máme teď jenom váš dohad.«

»Coleman zatajil druhý bilirubin!« trval na svém Chris.

»Jenom se dohadujeme, že to udělal. Ale i kdybychom to mohli dokázat, co z toho budeme mít? Bilirubin toho novorozence stoupl ze čtrnácti miligramprocent na osmnáct a půl a pak začal klesat. Když jsi dělal odběr ty, činil bilirubin šestnáct miligramprocent. Ptám se vás obou, do jaké míry může být nebezpečný bilirubin, který vyleze na osmnáct a půl, když hned začne klesat?«

»Jenže kdo může říct, že když byl zaznamenán bilirubin osmnáct a půl, že to znamenalo nejvyšší hladinu?« zeptal se Mike.

»A to znamená?« vybízela ho Laura.

»A to znamená, že v hodinách mezi prvním a druhým testem mohl bilirubin vystoupit ještě mnohem výš,« vysvětloval Chris. » Třeba už klesal, když laboratoř zaznamenala osmnáct a půl miligramprocent.«

»Přesně!« řekl Mike. »Čím horší stav, tím rychleji bilirubin vystoupí a klesne.«

»Ten bilirubin mohl přesáhnout hladinu dvaceti, ještě než se dítě dostalo do Metropolitní,« chmuřil se Chris.

»A pokud ano…, řekla Laura a neodvážila se pokračovat.

»K poškození tak mohlo dojít, ještě než Chris to dítě vůbec viděl,« uzavřel Mike.

»Pořád ještě nemáme důkaz,« připomněla Laura.

»Mohl bych načrtnout graf bilirubinu v těch chybějících hodinách,« nabídl Chris. »Vzestup, vrchol a rychlost poklesu. I jejich vlastní doktoři by museli připustit, že k poškození mohlo dojít tímto způsobem.«

»Mohlo dojít,« opakovala Laura zamyšleně.

»Víte, v čem je ta strašná ironie?« poznamenal znaveně Chris. »Colemana chrání právě ta jeho nedbalost. To, že se neřídil uznávaným postupem a neodebíral bilirubin každé dvě hodiny, nechává ony mezery ve statusu, které ho chrání. A my za to musíme platit.«

»Možná že už ho dál nebudou chránit,« prohlásila Laura rozhodně.

»Jak to, Lauro?«

»Předvolám ho zítra znovu jako svědka!«

Kapitola dvacátá osmá

Ukázalo se, že předvolat znova doktora Roberta Colemana není snadné. Harry Franklyn vystoupil s celou řadou ostrých protestů. Coleman sám posílal soudu vzkazy, v nichž soudce Bannona informoval, že pracovní zatížení mu nedovoluje, aby se znovu dostavil. Porodník není pánem svého času. Příroda určuje, kdy a kde má pracovat, a ne soudy, natož pak advokáti žalovaných. Nakonec na základě toho, že byla zjištěna nová fakta, byl Bannon donucen, aby si vyžádal Colemanovu přítomnost.

Laura začala křížový výslech tím, že se snažila osvěžit paměť porotců.

»Pane doktore Colemane, vzpomeňte si laskavě. Když jste tu posledně svědčil, prohlásil jste, že třebaže podle vás malému Simpsonovi nehrozilo bezprostřední nebezpečí, přesto jste ho předal do Metropolitní všeobecné nemocnice. Vzpomněl byste si a řekl nám proč?«

»Jak jsem vysvětlil, měl jsem tenkrát strašně moc práce a soudil jsem, že nejlepší postup bude předat novorozence do nemocnice s početnějším personálem a rozsáhlejším vybavením pro intenzivní péči,« odpověděl s velkou pečlivostí.

»Sledoval jste potom vývoj malého Simpsona, pane doktore?«

»Jakmile se dítě octlo ve spolehlivých rukou, jak jsem se domníval, necítil jsem se nijak vázán a soustředil jsem veškeré své úsilí na jiné pacienty.«

»Takže jste nic nevěděl o tom, jak se vyvíjí hladina bilirubinu dítěte, jak stoupá, jak je nadále léčen a jak je zdánlivě v pořádku?« zeptala se Laura.

»Jedině to, co vyšlo najevo během tohoto sporu.«

»Takže tedy víte, že bilirubin dosáhl šestnácti miligramprocent v Metropolitní a pak začal klesat?« zeptala se Laura.

»Ano,« připustil Coleman.

»Potom šestnáct miligramprocent by jistě bylo vážné,« pokračovala dál Laura.

»Podle nové teorie ano,« řekl pevně Coleman.

»A co osmnáct, pane doktore?«

»Pokud je šestnáct považováno za nebezpečnou hladinu, pak určitě tím spíš bude osmnáct,« kroutil se Coleman a poprvé se začal projevovat trochu nejistě.

»A co nad osmnáct, pane doktore?« Laura začala na Colemana tlačit, aniž zvýšila hlas, podobně jako ovčácký pes jemně přistrkává zatoulané jehňátko ke stádu.

»Můžeme konstatovat, že podle nové teorie každý bilirubin nad osmnáct má být považován za vysoce nebezpečný,« prohlásil Coleman tónem uzavírajícím toto téma.

»Nicméně jelikož nemáme svědectví o tom, že bilirubin tohoto dítěte vůbec přesáhl šestnáct miligramprocent, souhlasím, že to je zcela akademické,« řekla Laura.

Coleman se na ni podezíravě podíval, uvažoval, proč se rozhodla formulovat svůj ústup právě těmito slovy.

»Pane doktore, řada znalců, kteří zde svědecky vypovídali, řekli, že kdykoli bilirubin začíná stoupat, postupuje se správně, když se testy opakují každé dvě hodiny. Souhlasíte s nimi?«

»Myslím, že by souhlasil každý lékař.«

»A postupoval jste tak v případě Simpsonova dítěte?« zeptala se Laura.

»Jakmile jsem se dozvěděl, že bilirubin stoupl na čtrnáct a že Coombsův test je pozitivní, okamžitě jsem přikázal udělat další bilirubin,« odpověděl Coleman poctivě.

»Okamžitě?« zeptala se Laura.

»Okamžitě!«

»Pane doktore, myslela jsem, že jak jste řekl, postup je takový, že se dvě hodiny počká, a teprve pak se odebere další krevní vzorek,« Laura předstírala, že jí to není jasné.

»Vydal jsem příkaz, aby se bilirubin udělal okamžitě, protože v tomto speciálním případě jsem nechtěl čekat další dvě hodiny.«

Coleman se nemohl ubránit pohledu ke stolu žaloby, kde seděl John Reynolds a zachmuřeně naslouchal.

»Specifikujme ten čas konkrétně, pane doktore,« začala Laura znovu. »Jak si vzpomínám, zavolali vám z kojeneckého oddělení, když jste byl na operačním sále.«

»Ano,« souhlasil Coleman.

»A dozvěděl jste se, že malý Simpson jeví příznaky znatelné žloutenky a má bilirubin čtrnáct miligramprocent…«

»To mi v té době nikdo neřekl,« přerušil ji Coleman.

»Tak jaký vzkaz jste dostal?«

»Informace tohoto druhu se nepřenášejí místním rozhlasem. Lékař je pouze vyzván, aby zavolal na oddělení.«

»Aha, tak takhle je to?« Laura předstírala, jako by se jí to najednou vyjasnilo. »Takže teprve když jste odešel z chirurgie, zjistil jste, o jak vysoký bilirubin se jedná.«

»Ano,« odpověděl Coleman, aniž to s ním hnulo.

»Pane doktore, za jak dlouho potom, co vám volali vzkaz rádiem, jste odešel z chirurgie?«

»Takové detaily si nepamatuji,« řekl Coleman.

»Zvlášť za takového dne, kdy jste zastupoval doktora Mitchella a musel operovat dvě hysterektomie.« Laura jako by vysvětlovala místo něho. Najednou však dodala: »Jak dlouho taková hysterektomie trvá, pane doktore?«

Když Coleman hned neodpovídal, napovídala mu: »Čtyři hodiny, pět?«

»To samozřejmě ne!« reagoval na to Coleman. »Hodinu. Nejvýš dvě.«

»I při komplikacích?« dotazovala se Laura.

»Nejvýš dvě či tři hodiny.«

»Takže pokud vám volali v průběhu první operace, bylo by to čtyři nebo možná pět hodin, než jste mohl zajít dolů na kojenecké oddělení a podívat se na laboratorní zprávu toho malého Simpsona.«

Coleman zaváhal a potom odpověděl: »Pochybuju, že by to bylo tak dlouho.«

»Vraťme se na chvíli zpět, pane doktore. Kolik času uplynulo mezi dobou, kdy dítě začalo jevit příznaky žloutenky a kdy jste přikázali provést příslušné testy, a dobou, kdy jste viděl laboratorní zprávu?«

»Nerozumím,« vykrucoval se Coleman.

»No přece odebranou krev poslali do laboratoře bez jakékoli vaší instrukce, aby to urychlili. Jak dlouho to v Parksideské obvykle trvá?«

»Při normálním chodu?« vyhýbal se Coleman.

»Při normálním chodu.«

» Nejvýš pár hodin.«

»Mohl byste to upřesnit, pane doktore? Dvě hodiny, anebo jsou to častěji tři či čtyři hodiny?«

»Mohlo by to být tři hodiny.«

»Takže pokud by porota přijala skromnější počet tří hodin a přidala k tomu čtyři až pět hodin, které uplynuly, zatímco jste byl na chirurgii, pak by to znamenalo, že mohlo uplynout až osm hodin od…«

Coleman jí skočil do řeči: »Nikdo neřekl, že uplynulo osm hodin.«

»Tak tedy kolik, pane doktore?«

»Bůhví kolik!« Coleman nakonec už nedokázal skrýt své podráždění.

»Pane doktore, nebyl skutečný důvod, že jste nečekal dvě hodiny, ale okamžitě přikázal udělat druhý bilirubin, ten, že neuplynuly dvě hodiny, ale osm?« tázala se Laura.

»Osm hodin neuplynulo!« trval na svém Coleman. »Kromě toho, jelikož bilirubin nikdy nepřesáhl hladinu šestnácti miligramprocent, je tohle všechno akademická diskuse.«

»Pane doktore, když je na tom dítě opravdu zle, stoupá jeho bilirubin rychleji nebo pomaleji?« ptala se Laura.

»Stoupá rychleji a klesá rychleji.«

Laura se obrátila k porotcům. »Pane doktore, kdyby bilirubin čtrnáct miligramprocent měl stoupnout, dejme tomu na osmnáct a půl během sedmi či osmi hodin, považoval byste to za příčinu k poplachu?«

»Za příčinu ke starosti,« odpověděl opatrně Coleman.

»A ne za příčinu k poplachu?«

»Za příčinu ke starosti,« opakoval Coleman.

»A co kdyby byl vystoupil výš než na osmnáct a půl?« zeptala se Laura prudce.

»To jsou samé dohady. Malý Simpson neměl nikdy bilirubin vyšší než šestnáct miligramprocent. A potom začal bilirubin klesat!«

»Překvapilo by vás to, pane doktore, kdybyste se dozvěděl, že výsledek toho druhého bilirubinu, který jste přikázal udělat, byl skutečně osmnáct a půl?« vyhrkla na něho Laura.

Coleman na ni ohromeně zíral. Než mohl něco říci, obrátila se Laura k soudcově křeslu a řekla: »Chtěla bych předložit jako důkaz fotokopii laboratorního deníku z dotyčného dne, získanou z Parksideské polikliniky.«

U stolu žaloby se rychle dohadoval John Reynolds s Harrym Franklynem. Franklyn vyskočil. »Vaše Ctihodnosti, žádáme vás, abychom si mohli nejprve tento dokument prohlédnout!«

Laura napřáhla ruku s kopií. »Můžete si ji nechat, pane Franklyne. Máme jich několik.«

Když si ji Franklyn vzal, přešla Laura ke stolu, aby si vzala druhou kopii z Chrisovy napřažené ruky. Podívala se po Harrym Franklynovi a potom přistoupila k soudcovu stolu, aby doklad podala soudci Bannonovi. Bannon si ho prohlédl a podíval se na Franklyna.

»Vaše Ctihodnosti, tento vývoj je natolik pro žalobu překvapivý, že žádáme krátké přerušení jednání.«

Laura se obrátila k soudu. »Žádám, Vaše Ctihodnosti, abych mohla s výslechem pokračovat! Jsme přesvědčeni, že došlo k záměrnému pokusu tento důkaz utajit, a chci tuto otázku prověřit.«

»Vaše Ctihodnosti, přísahám jako advokát a úředník tohoto soudu, že jsem tento doklad až do tohoto okamžiku nikdy neviděl!« prohlásil Harry Franklyn.

Laura alespoň získala cennou informaci. To, že tento fakt zůstal opomenut a nevyzrazen, padalo zcela na vrub Colemana. Jenže z taktických důvodů nebylo možno ztrácet čas. Nechtěla Colemanovi poskytnout příležitost, aby se vzpamatoval ze zřejmého překvapení.

»Vaše Ctihodnosti, zda to žalobci bylo známo nebo ne, není teď důležité. Jedině pokud bychom se měli domnívat, že kdyby mu to známo bylo, nikdy by byl nezahájil tento proces. Nabízí pan Franklyn stažení žaloby? Pokud ano, jsme ochotni se dohodnout, pokud budou žalovaným vysloveny patřičné omluvy.«

»Strana žalující nemá nikterak v úmyslu žalobu stáhnout,« prohlásil Franklyn a tentokrát zvýšil hlas, že skoro křičel.

»V tom případě tedy předkládáme tuto zprávu k ověření,« řekla Laura. »A až bude přijata, žádáme právo pokračovat s tímto výslechem.«

Bannon si doklad prohlédl, zadíval se ke stolu žaloby a rozhodl: »Jelikož tento doklad nebyl patřičně uveden a ověřen, soud ho nemůže přijmout.«

»Mohu požádat o přerušení natolik dlouhé, aby mohl být obeslán hematolog dotyčné polikliniky k patřičnému ověření dokladu,« nabídla Laura.

Franklyn nereagoval, ale bylo zřejmé, že je vděčný za přerušení a možnost nově orientovat svého svědka. Zasáhl však Coleman.

»Vaše Ctihodnosti, pokud bych se na tu zprávu mohl podívat, myslím, že bych byl schopen ji ověřit.«

Laura se na něho upřeně podívala, podezírala ho z nějakého úskoku. Obrátila se k soudu. »Přijmu nabídku pana doktora s tím, že pokud doklad neověří, budu mít stále ještě další možnosti ověření.«

Bannon její žádosti vyhověl. Laura doklad ukázala Colemanovi. Opatrně ho vzal do ruky a velice pečlivě si ho prohlížel.

»Pane doktore, shledáváte, že to je pravý a nefalšovaný výtah z laboratorního deníku Parksideské polikliniky?« Čekala, zmatená jeho spoluprací.

Nakonec Coleman prohlásil: »Ano, ano, zdá se, že to je pravé.«

Stále s podezřením předala Laura doklad k evidenci. Potom se zeptala: »Byl byste tak dobrý, pane doktore, a podíval se do té rubriky na druhý záznam u jména Simpson?«

»Ano,« řekl Coleman a podíval se na danou stránku.

»Přečetl byste nám tam záznam výsledku druhého bilirubinu?«

Aniž by změnil výraz, Coleman prostě přečetl: »Osmnáct celých, pět.«

»Takže když dítě bylo odesláno k doktorovi Grantovi, jeho bilirubin byl vyšší než čtrnáct, jak jste nám prve řekl?«

»Zdá se, že ano,« připustil Coleman.

»„Zdá se,“ pane doktore? Víc nám v souvislosti s tímto dokladem neřeknete?«

Laura mluvila rychleji, pokoušela se dostat Colemana do úzkých.

»Když bylo dítě předáváno, mělo bilirubin zřejmě vyšší,« řekl znovu klidně a rozvážně.

»Pane doktore, viděl jste už tento záznam o bilirubinu osmnáct a půl miligramprocent, nebo ne?«

» Neviděl.«

»Řekla bych, že jste ho viděl. Že právě tato zpráva vás vedla k rozhodnutí předat novorozence do Metropolitní.«

»To není pravda.«

»Dále se domnívám, že jste to dítě předal ne proto, abyste mu zajistil intenzívní péči, ale abyste se toho případu zbavil a nebyl odpovědný za jakékoli následky,« pokračovala dál Laura.

»To je lež!«

Laura náhle změnila směr a řekla: »Jaký je, pane doktore, v Parksideské poliklinice běžný postup, co se týče laboratorních výsledků?«

»Nechápu.«

»Je praxe taková, že než je výsledek zaznamenán do pacientova chorobopisu, musí ho parafovat ošetřující lékař?« zeptala se Laura.

»Zpravidla ano,« řekl Coleman.

»Je nějaký důvod k tomu, abychom uvěřili, že v tomto případě tomu nebylo tak jako zpravidla?« naléhala Laura.

»Víc než dost důvodů,« řekl Coleman. »Jelikož jsem se nešel podívat na kojenecké oddělení, když jsem už předtím zařídil předání dítěte, tak jsem tu laboratorní zprávu nikdy neviděl, nikdy neparafoval, a proto taky nezanesl do pacientovy zprávy.«

Protože Laura cítila, že jí svědek vyklouzává z pasti, kterou na něho nastražila, rozhodla se k zoufalému kroku. Vrátila se ke svému stolu. Coleman čekal, že tím výslech končí, a proto se začal sbírat z křesla určeného pro svědky. Laura se obrátila, aby ho tam uzemnila. »Ještě jsme neskončili, pane doktore.«

Držela v ruce graf tak, aby do něho Coleman neviděl, a přistoupila k místu svědků.

»Pane doktore, jestliže bilirubin dítěte dosáhl v určité chvíli hladiny osmnáct a půl a potom po několika hodinách šestnácti miligramprocent, znamenalo by to, podle vašeho názoru, že bilirubin už byl za svým vrcholem a klesal?«

»Samozřejmě,« řekl Coleman, pohrdající otázkou i tazatelkou.

»Podle vašeho názoru by to byl jediný možný lékařský závěr?« ptala se dál Laura.

»Myslím, že ano, určitě,« řekl Coleman.

»Neexistuje třeba ještě jiná možnost, když bilirubin osmnáct a půl byl výsledkem testu, který byl odebrán řadu hodin po předchozím výsledku čtrnáct miligramprocent?« položila otázku Laura.

»Nechápu.«

»Dovolte, pane doktore, následující hypotetickou otázku:

Vyjdeme-li z toho, že bilirubin dítěte je čtrnáct a že dítě trpí Rh inkompatibilitou, která ráda žene bilirubin do výše velice rychle, není možné, že bilirubin mohl vystoupit až na dvacet a možná výš? Takže když byl zaznamenán bilirubin osmnáct a půl, vlastně už klesal?« tázala se Laura.

Ještě než se Coleman mohl pokusit nějak odpovědět, zvedl se Franklyn. »Vaše Ctihodnosti, během tohoto procesu nebylo vysloveno žádné svědectví, které by takovou hypotézu podporovalo. Tato otázka není odůvodněná, je to pouze spekulace. Žádám soud, aby ji zamítl.«

»Návrhu se vyhovuje,« řekl Bannon vážně. Obrátil se k Lauře, s výzvou, aby pokračovala s jinou otázkou, anebo svůj výslech ukončila.

Laura byla rozhodnuta, že se pokusí ještě jednou. »Žádám vás, pane doktore, abyste se podíval na tento graf.«

Franklyn už zase stál, ale Laura jeho námitku předešla. »Mám jednu kopii připravenou pro vás, pane Franklyne.«

Chris ji podal tomu obratnému drobnému chlapíkovi, který si papír podezíravě prohlížel.

Franklyn vzhlédl k soudu. »Vaše Ctihodnosti, než se vyslovíme k tomuto, tomuto…« úmyslně tápal po slově. »Je těžké to nějak charakterizovat. Rádi bychom věděli, jaký to má mít smysl.«

Laura se otočila k soudu. »Je to graf znázorňující možnou křivku bilirubinu malého Simpsona během těch kritických sedmi či osmi hodin mezi dobou, kdy jeho bilirubin činil čtrnáct miligramprocent, a dobou, kdy mu byl dělán bilirubin v Metropolitní všeobecné nemocnici.«

Franklyn předstíral ještě větší hněv, než měl, a žádal: »Než budeme souhlasit s nějakým takovým výmyslem, máme právo vědět, kdo tato čísla dodal a zda jsou pro naše jednání relevantní!«

»Ráda bych předvedla doktora Granta, aby svědecky odpověděl na všechny aspekty námitky pana Franklyna.«

»Žalovaného?« ušklíbl se Franklyn. »No to je určitě nezaujatý pramen, abychom na jeho základě přijali takovou hypotézu. Vaše Ctihodnosti, vznášíme protest proti celému způsobu vedení křížového výslechu!«

Bannon se naklonil směrem k Lauře. »Paní zástupkyně, obávám se, že pan Franklyn má pravdu. Budu muset rozhodnout proti připuštění této čistě hypotetické spekulace.«

»Vaše Ctihodnosti, protože žádný ze znalců nebyl schopen přesně určit příčinu poškození, které dítě utrpělo, domnívám se, že každá výpověď, dokonce i spekulace, která by mohla tuto otázku zodpovědět, by byla na prospěch a přípustná.«

Bannon vážně zavrtěl hlavou. Laura se však nedala odstrašit. Pokud se jí nepodaří, aby graf byl připuštěn, poučí alespoň porotu o jejich hypotéze, k čemu vlastně asi došlo.

»Vaše Ctihodnosti, nechápeme, čím se tato metoda hledání pravdy liší od způsobu, který byl poskytnut straně žalující. Nepředložili žádné skutečné svědectví o příčině poškození. Tato tabulka znamená názor stejně tak cenný jako kterákoli teorie, s kterou přišli oni. Tato tabulka dokonce může dokázat, že dítě mohlo utrpět poškození ještě předtím, než opustilo Parksideskou polikliniku!«

Poslední slova už křičela, aby přehlušila protesty Harryho Franklyna. Jeho drsnému pronikavému hlasu se nepodařilo úplně zastřít Lauřino prohlášení. Bannon musel použít svého kladívka, aby oba advokáty umlčel.

Shlížel dolů na Lauru. »Paní zástupkyně, chápu dobře, že tato tabulka je prostě hypotetickou odbočkou, založenou na myšlence žalovaného, co se asi stalo, a že se neopírá ani o zlomek průkazného materiálu?«

»Vaše Ctihodnosti, existuje písemný důkaz, že dítě mělo bilirubin vyšší než čtrnáct miligramprocent, který hlásil doktor Coleman. Když jsme to dokázali, myslím, že máme právo zkoumat, zda onen bilirubin dosáhl osmnácti a půl miligramprocenta, když stoupal, anebo až když klesal z ještě vyšší, mnohem nebezpečnější hladiny!« prohlásila rezolutně Laura.

Bannon se pohledem obrátil na Franklyna.

»Vaše Ctihodnosti, jelikož jde o čirou spekulaci, která má odvést porotu ke klamným závěrům, trvám na tom, aby soud zamítl celý tento průběh vedení výslechu,« naléhal Franklyn, jehož hlas se opět vrátil k pomalému tichému tónu.

Bannon celou záležitost důkladně zvažoval a pak pomalu a s rozvážným výrazem rozhodl:

»S přihlédnutím k argumentům paní zástupkyně a pod tíhou skutečně předložených svědectví proti pouhé hypotéze, tento soud se domnívá, že mu nezbývá než zamítnout jako nepodstatné celé toto vedení výslechu!«

»Vznáším námitku!« řekla Laura, ale věděla, že je to marný protest.

»Protokol zanese, že paní zástupkyně vznáší námitku proti rozhodnutí soudu,« řekl Bannon bez nejmenší stopy vzrušení, třebaže si dobře uvědomoval, že prakticky zlikvidoval jakoukoli možnost obrany žalovaných, při které by se Laura opřela o postrádaný laboratorní výsledek, na který upozornila.

Aby zachránila alespoň nějaký zlomek k dobru, obrátila se Laura znovu přímo na Colemana.

»Pane doktore, kdybyste si byl vědom, že ten druhý bilirubin činil osmnáct a půl miligramprocent, byl byste to doktorovi Grantovi oznámil?«

»Samozřejmě,« odpověděl rychle Coleman.

»A jaký by to mělo smysl, oznámit tento výsledek doktorovi Grantovi?« zeptala se Laura.

»Mělo by mu to pomoci při rozhodování, jaký nejlepší způsob léčby zvolit,« řekl Coleman.

»A jaký způsob léčby by to byl?« ptala se Laura.

Franklyn protestoval. »Paní zástupkyně se ptá jednoho lékaře, aby odhadl, co by se bylo odehrálo v mysli druhého.«

Laura to zkusila znovu. »Pane doktore, co byste byl udělal vy, kdybyste měl léčit dítě s bilirubinem osmnáct a půl miligramprocent?«

»Byl bych přistoupil k okamžité výměnné transfúzi,« odpověděl Coleman, a byl si teď jist, že tím se zprošťuje veškerého rizika trestuhodného počínání.

»Byl byste přistoupil k výměnné transfúzi při bilirubinu čtrnácti miligramprocent?«

»Patrně ne,« řekl Coleman.

»Neříkáte tedy vlastně, že byste zvolil naprosto stejný způsob léčby jako doktor Grant?« tázala se Laura.

Franklyn znovu vstal, aby protestoval. Obrátil se k Lauře a řekl: »Paní zástupkyně ví stejně dobře jako já, že právně přistupuje lékař k pacientovi tak, jak ho shledává. To není žádná obrana, že lékaři nebyl znám tenhle fakt nebo tamten fakt. Navíc neexistuje svědectví, které by napovídalo, že doktor Coleman viděl ten laboratorní výsledek dříve, než mu byl právě tady v soudní síni předložen. Žádám, aby se paní zástupkyně omluvila za pomluvu dotýkající se pověsti pana doktora.«

»Soud to považuje za správný požadavek,« Bannon blýskl očima po Lauře.

Laura se nepodvolila. Bannon nakonec potřásl hlavou, dal najevo svůj nesouhlas s Lauřiným chováním takovým způsobem, že to porota nemohla přehlédnout.

Franklyn docílil, o co usiloval. Zahladil účinek toho, co mohlo být pro obranu žalovaných děsivým a působivým svědeckým dokladem. Spokojil se tím, že uzavřel epizodu slovy: »Myslím, Vaše Ctihodnosti, že jsme doktora Colemana vyslýchali až moc dlouho.«

Kdyby si byla Laura myslela, že to k něčemu bude, byla by trvala na tom, aby tam zůstal dál, ale v dané situaci jí nezbylo, než ho, chtíc nechtíc, nechat odejít.

Když Coleman opustil místo svědků, prohlásil Bannon jednání za odročené do příštího rána, kdy, jak doufal, advokáti obou stran mu budou schopni říci, za jak dlouho budou asi připraveni k závěrečné rekapitulaci. Byla to silná narážka, že od Laury očekává uzavření případu, tak aby mohl být koncem týdne předán porotě.

»Kluzký jako úhoř,« vybuchl Chris.

»To k ničemu není, dávat mu vinu,« řekla Laura. »Když hledáš, kdo za to může, tak musíš dát vinu mně.«

»Ty jsi s tím darebákem dělala, cos mohla!« snažil se ji Chris utěšit.

Najednou se ozval zamyšlený Mike Sobol: »Víte, já jsem u soudu nebyl. Ale jak vás dva poslouchám, možná že na toho Colemana jdete moc tvrdě.«

»Jak to?« zeptala se Laura podrážděně.

»No, zrekonstruujme si, co všechno měl toho dne na krku. Má toho dvojnásobně než jindy, klientelu Mitchellovu a svoji. Má spoustu práce na operačním sále. Volají ho z kojeneckého oddělení. Ale jediný novorozenec, kterého tam má na starosti, se přece zdál zdravý a neměl by mít žádné problémy. Alespoň podle anamnézy. Proč by měl mít pocit, že tu jde o čas?«

»Ano, měl co dělat s prvním dítětem,« připouštěl zdráhavě Chris. »A s matkou, která neměla během těhotenství žádný pozitivní Coombsův test, třebaže má Rh faktor negativní. To statisticky skoro vylučuje ten problém. Souhlasím, Miku, umím si představit, jak si během těch operací říká: „O nic vážného nejde, je to první dítě.“«

»A taky opravdu bylo,« připomínal Mike.

»A jak to víme?« zeptala se Laura.

»Protože Mitchell, a vůbec každý porodník gynekolog, který ženu prohlíží, nemůže přehlédnout předchozí porod.«

»Mohl by to Mitchell vědět a slíbit, že to zachová v tajnosti?« zeptala se ho Laura.

»Kdepak, holka zlatá,« řekl Mike. »Tak poctivý lékař jako Mitchell by to přesto Colemanovi řekl.«

»Počkej!« přerušil ho Chris. »Možná že byli oba oklamáni!«

»Jak to?« zeptala se Laura.

Chris se podíval na Mika a pak řekl: »Reynoldsova dcera mohla být senzibilizována ještě jiným způsobem, takže její protilátky působily zhoubně na krev dítěte.«

Mike se na to neozval.

»Předchozí těhotenství, ukončené potratem,« řekl Chris.

»Takže po celou tu dobu, co jste vy lékaři mluvili o prvním dítěti, myslili jste ve skutečnosti první těhotenství?«

»Ano,« souhlasil Mike. »Protože žena se téměř vždycky svému porodníkovi svěří o předchozím těhotenství.«

»Ale pokud by Reynoldsova dcera byla měla potrat…«

»Přísahal bych, že to Mitchellovi vůbec neřekla,« řekl Mike. »Jinak by jistě udělal příslušná opatření proti Rh inkompatibilitě.«

»Nesvěřila se mu?« ptala se Laura. »Anebo to neřekla vůbec nikomu?«

»Co tím myslíš?« reagoval Chris.

»Pokud to neřekla svému lékaři, komu jinému by to řekla? Matce? Otci?« ptala se Laura.

»Kdybys měla otce, jako je John Reynolds, ty bys mu to řekla?«

»A co přítelkyni? Spolubydlící na koleji? Vdala se krátce potom, co dostudovala. Mohlo se to stát v době, kdy ještě byla na škole. Někdo to snad věděl.«

»Proč?« ptal se Chris.

»Chrisi, když se to dívce stane, někomu se svěří. Chce se poradit, aby jí někdo dodal odvahu, pomohl. Když nic jiného, chce, aby s ní někdo sdílel její obavy,« řekla Laura.

Mike přikývl. »Takže Colemanova pomalá reakce na to, že dítě má žloutenku, může být klíčem k naší obraně.« Potom však cynicky vznesl otázku: »Jak ale něco dokážeme?«

»Kdybychom měli čas…« začala rozmrzele Laura. »A to my nemáme.«

Přesto na to dál myslela. »Ale ten muž, tomu by to řekla. Tím jsem si jistá. Toho kdybychom mohli najít!«

»Co kdybys ji předvolala jako svědka?« nadhodil Chris.

»Na jakém základě?« zeptala se Laura. »Jen tak nazdařbůh? Každý soudce by to odepřel, a tím spíš Bannon.«

Chris a Mike odcházeli až krátce po jedné, ale přesto nikomu z nich zatím nenapadlo nějaké řešení.

Kapitola dvacátá devátá

Laura a Chris si tvrdě razili cestu vzhůru po širokém schodišti k staré soudní budově. Polední přestávka skončila. Mike Sobol se musel vrátit, měl odpoledne přednášky. Když Laura zvedla oči, zjistila, že nahoře na schodech čeká Juan Melez a opírá se o jeden ze sloupů, zešedlých sazemi. Vydal se jim po schodech dolů naproti.

»Slyšeli jste včera večer moje zprávy? Snažil jsem se napravit to, že jsem nesehnal ty videopásky. Kdybyste mi poskytla jen šedesát sekund s panem doktorem, myslím, že bychom mohli veřejnosti vymazat z hlavy to obvinění z pobuřování.«

»Můžete je vymazat z hlav porotců?« vyjela však na něho Laura.

»Říkal jsem, že je mi to líto.«

»Mně taky. Ale rozhodně žádné interview,« prohlásila Laura pevně.

»Mohl bych přece jen něco udělat? Uvažoval jsem dokonce, že něco řeknu, vypustím do éteru, co by mohlo být příčinou, že by řízení bylo prohlášené za zmatečné.«

»Na to zapomeňte, Juane. Nemůžete udělat nic než nám uhnout z cesty a pustit nás do soudní budovy,« prohlásila suše Laura.

Melez neochotně ustoupil stranou.

Laura se však nečekaně zastavila a obrátila se zpátky k Melezovi. »Víte, přece jen by něco bylo.«

»Co?« zeptal se Melez.

Zapřísahala ho, aby byl diskrétní. Potom mu objasnila, k jakému podezření dospěli pozdě v noci. Melez naslouchal, jeho černé oči zajiskřily zaujetím reportéra.

»Jenom nezapomínejte,« nabádala ho Laura, »tohle není běžná novinka do zpráv. Jestli na něco přijdete, nesmíte to použít dřív, než to uplatníme v soudní síni.«

Melez zaváhal a pak souhlasil. »Nebude to pro veřejnost, dokud to nepoužijete u soudu.«

»Nemůžeme vám poskytnout žádné reálné vodítko,« řekla Laura, »jedině nám zdravý rozum napovídá, že k tomu došlo v koleji. Vdala se hned po dostudování.«

»Alespoň máme místo, kde se dá začít,« souhlasil Melez. »Ale moc času jste mi nedala,« varoval ji.

Melez si však vedl lépe, než kdo čekal. Když odpoledne Laura s Chrisem odcházeli od soudu, jeden ze soudních sluhů jí podal vzkaz tohoto znění: »Zavolejte mi brzy, jen co skončím se zprávami.« Vzkaz nebyl podepsán, ale nebylo třeba uvažovat, od koho je. Šli do bytu k Lauře a Melezovi zavolali hned po zprávách v šest hodin.

S Chrisem mluvit nechtěl, jenom s Laurou. »Paní zástupkyně, moc času jsem neměl, ale štěstí mi přálo.«

»A co?« vyzvídala Laura dychtivě.

»Arlene Reynoldsová studovala u nás ve státě, nahoře v Northfieldu, čtyři roky, ale nedostudovala.«

»Po čtyřech letech neudělala zkoušky?« nechtělo se Lauře věřit.

»Nešlo o zkoušky,« řekl Melez.

»Tak co se stalo?«

»Vypadla odtamtud dva měsíce před závěrečnými zkouškami,« řekl Melez. »Pokud nehádám špatně a pokud je vaše podezření správné, tak se to muselo stát tenkrát.«

»To je všechno, co se vám podařilo zjistit?« zeptala se Laura.

»Během té doby, co jsem na to měl,« vysvětloval Melez.

»Pokud do toho půjdu do větší hloubky, budu vázán povinností své stanici, že to, co zjistím, použiju. Pokud chcete diskrétnost, musíte v tom dál pokračovat sami.«

»Díky, Juane,« řekla Laura. Zavěsila a vylíčila Chrisovi, co se dozvěděla.

»Někdo to bude vědět,« řekl. »Její spolubydlící. Mohli bychom zjistit, s kterým děvčetem bydlela, a promluvit s ním.«

»Spolubydlící mluvit nebude, i kdyby to věděla. Ne, jeden z nás bude muset zajet hned teď do té koleje a poptat se tam.«

»Ty musíš být u soudu celý den,« řekl Chris.

»Přesně,« odpověděla Laura. »Budeš muset jet sám.«

Chris Grant dorazil do města Northfieldu tak pozdě večer, že musel probudit recepčního v jednom starém hotýlku, aby našel pokoj. Následujícího rána mu rezavě studená sprcha vynahradila nedostatek spánku. Lehká snídaně a tři šálky kávy mu také pomohly a tak kolem deváté hodiny procházel širokým areálem Northfieldské univerzity, který se právě začínal jarně zelenat po dlouhé zimě s množstvím sněhu. Děvčata mu připadala velice mladá v poměru k jeho šestatřiceti rokům. Byly to dlouhonohé dívky v džínech a vysokých holínkách. Dívky s mohutným poprsím v pánských světle modrých bavlněných košilích. Dlouhovlasé dívky růžových tváří, vyzařující zdraví a bujarost mládí.

Zvon nasměroval Chrise k administrativní budově. Tam předstíral, že se hodlá nastěhovat do Northfieldu a že má zájem o částečný úvazek v univerzitní poliklinice.

Nejdřív mluvil s děkankou Emily Watersonovou. Velice se mu ulevilo, že ho přijala jen podle obličeje. Dokonce se nabídla, že zavolá lékařku, která má na starosti oddělení nemocných, a že jí sdělí, že je na cestě k ní, ale Chris trval na tom, že to není nutné. Ve skutečnosti dával přednost tomu, aby se mohl uvést sám.

Když vstoupil na ošetřovnu, čekaly tam tři studentky. Sestra se sice nabídla, že bude doktorku Lumpkinovou hned informovat, ale Chris řekl, že počká. Chtěl lékařku navštívit raději v době, kdy se nebude moci pohodlně vymluvit na čekající pacientky a ukončit tím rozhovor. Zvedl jarní výtisk univerzitního časopisu a listoval v něm. Vcelku se studentské publikace za ta léta moc nezměnily. Slang byl trochu jiný, ale poezie i próza byly obdobné jako kdysi.

Nakonec bylo v ordinaci volno. Doktorka Florence Lumpkinová byla vysoká žena, přitažlivá, s bohatstvím zářivě plavých vlasů ovinutých kolem hlavy. Měla výraznou tvář, její povzbudivý a vyrovnaný pohled vzbuzoval důvěru. Nenuceně se usmála. Chris odhadl, že jí není víc než devětatřicet, maximálně čtyřicet.

Pohodlně se opřela v otáčecím křesle a naslouchala jeho slovům. V jejích hnědých očích nerozeznal víc než bystrý zájem o Chrisovu kvalifikaci a jeho touhu zřídit si praxi v malém městě.

»V areálu školy je dneska péče před porodem a po porodu mnohem potřebnější, než bývala, pane doktore,« poznamenala, když domluvil.

To byl úvod, ke kterému chtěl Chris dospět, a ulevilo se mu, že mu ho sama připravila.

»Jste tady už dost dlouho, abyste mohla změnu pozorovat?« zeptal se.

»Osm let.«

To je dobře, řekl si v duchu Chris. Doba, o kterou mu jde, plně zapadá do tohoto období.

»Jak jste si počínali, než byl ve státě legalizován potrat?«

»Když se tenkrát děvče rozhodlo, že si dítě nenechá, muselo odjet do ciziny. Anebo se uchýlit k nezákonným způsobům. Proti tomu jsem vždycky radila.«

»Přirozeně,« souhlasil.

»V té chvíli z toho obvykle vznikl problém finanční,« dodala věcně doktorka Lumpkinová.

Chrisovi šlo o to, aby dostal konverzaci směrem, kde by se více dozvěděl, a tak se zeptal: »Většina děvčat přijde za vámi, když se jim to stane, že?«

»Většina,« souhlasila, »všechny ale ne.«

»Protože se bojí, že by byly vyloučeny ze školy?«

»Už kolik let žádné děvče kvůli tomu nemuselo ze školy odejít,« řekla rychle doktorka Lumpkinová.

»Kolik let platí tahle liberální politika?«

»Dost dlouho, aby do ní spadalo i období, o které se zajímáte, doktore Grante,« řekla a vzdorně se po něm podívala. »Myslíte si,« dodala, »že jsem vaše jméno nepoznala?«

Pak nasadila skoro smířlivý tón. »Vždyť víte, že vám nemohu pomoci, i kdybych sebevíc chtěla. Mám své profesionální závazky k této instituci i k pacientkám, které tu léčím.«

»Napadlo vás vůbec, paní doktorko,« řekl Chris, »že právě proto jsem se musel uchýlit ke lsti? Jsme v této chvíli zoufalí. Pokud se nám nepodaří prokázat opak, budu nespravedlivě odsouzen za neodborný postup.«

Doktorku Lumpkinovou to neobměkčilo. »Je mi líto,« řekla jenom. A mínila to vážně.

»Ne že bychom jen tak nazdařbůh tápali,« řekl a doufal, že probudí její zvědavost. »Víme například, že Arlene Reynoldsová nedokončila čtvrtý ročník. Odešla dva měsíce před získáním diplomu. A už se nevrátila, aby studium dokončila.«

Doktorka Lumpkinová se odvrátila a její reakce potvrdila význam toho, co Chris právě řekl. Zkoušel to dál.

»Musíme předpokládat, že pokud otěhotněla, došlo k tomu v průběhu oněch posledních měsíců. Vzhledem k jejímu majetku odjela patrně před čtyřmi lety do ciziny, kde si mohla dát udělat potrat naprosto bezpečně. Potom se buď rozhodla, že se sem nevrátí, anebo jí to nechtěl dovolit otec. Je to správná hypotéza?«

»Nemohu vám dát odpověď,« řekla plavovlasá lékařka.

»Můžete to popřít?«

»Odmítám to komentovat,« řekla.

»Dobře, vím teď jedno, co jsem předtím nevěděl,« řekl Chris. »Skutečně se to stalo. A přišla za vámi.«

»Jak to můžete vědět?«

»Kdybyste o tom nic nevěděla, potom byste se teď nemusela chovat tak diskrétně. Nic by vám nebránilo o tom uvažovat.«

Nepopřela to. Chris měl poprvé pocit, že se mu vlastně snaží pomoci v rámci svých vlastních etických pravidel. Nutit ji dál by k ničemu nevedlo.

»Je mi líto, že jsem vás dostal do téhle situace, paní doktorko,« řekl Chris a mířil tím k závěru rozhovoru.

»Kdyby bylo v mých silách vám pomoci, věřte mi, že bych to udělala,« řekla.

»Můžete mi vůbec něco poradit?« zeptal se.

»Pátrejte dál,« to bylo všechno, co řekla.

»V čase, co nám zbývá, je to skoro horší rada než žádná.«

Chris stál před ošetřovnou. Hodiny na věži oznámily konec jedné vyučovací hodiny a začátek další. Studenti přecházeli přes univerzitní prostranství všemi směry. Řada jich jela na kole. Jedna dívka záměrně přejela kolem něho až nebezpečně blízko, vzdávala tím hold přitažlivému muži. Vyzradil mu to koketní provokativní výraz na její tváři.

Chris se snažil rozebrat to málo, co napaběrkoval u doktorky Lumpkinové. Řekla, jen ať pátrá dál, ale jak má objevit blízké přátele Arleny Reynoldsové čtyři roky po jejím odchodu ze školy? Pokud ovšem lékařka neměla na mysli někoho jiného než nějakou studentku. Třeba nějakého muže, který tu někde v koleji působí. Možná někoho z učitelského sboru. Musí si nějak opatřit školní záznamy Arleny Reynoldsové. To bude znamenat další lest. Úspěšnější, doufal, než ta, která u doktorky Lumpkinové selhala.

»Odkázala mě na vás paní děkanka Watersonová,« začal Chris co nejobratněji. »Hledám nějaké informace staršího data o studentce, která byla v ročníku roku šedesát devět, o Arlene Reynoldsové.«

Jméno děkanky zřejmě splnilo svůj cíl. Mladé děvče, které mělo na starosti archív, pohotově opakovalo: »Ročník šedesát devět, Arlene Reynoldsová.«

Zmizela, a jak čas ubíhal, Chris v duchu znejistěl, zda se nerozhodla ověřit si to v kanceláři děkanky. Nakonec se však se spisem vrátila.

»Arlene Reynoldsová,« řekla a podala mu spis. »Nemůžete to však odnášet z kanceláře.« Pokynula mu k šedému kovovému stolu v koutě čekárny. Nevadí, říkal si Chris, půjdu s tím kamkoli, pokud se můžu na ten spis podívat! Ovládl se však natolik, že spis rozevřel tak bezstarostně, jako by četl ranní noviny.

Prohlédl si seznam listin. Předchozí vzdělání. První ročník. Druhý. Třetí. Čtvrtý. Zdravotní karta. Zájmová činnost. Nalistoval zdravotní kartu. Byl tu seznam obvyklých běžných návštěv na ošetřovně. Žaludeční nevolnosti. Nachlazení. Blíže neurčená horečka. V druhém ročníku podezření na mononukleózu. Ale nic tak vážného, aby ji poslali domů. Pustil se důkladně do čtvrtého ročníku. Drobná zranění jako následek menší autonehody, při které sama řídila vlastní vůz. Byl tu také záznam o dvou nachlazeních, jedno komplikované slabým zápalem plic, který ustoupil po aplikaci antibiotik. Potom záznamy náhle končily. V posledních měsících školního roku, od poloviny března až přes celý květen žádný záznam o nějaké nemoci. Žádná poznámka ani o běžné prohlídce.

Bylo to pochopitelné. Nemohlo se očekávat, že kolej, respektive doktorka Lumpkinová, povede záznamy o těhotenství neprovdané studentky.

Chris přešel ke školním záznamům ze čtvrtého ročníku. Šest disciplín. U každé stálo jméno profesora nebo lektora. Rychle přejel očima seznam jmen. Z šesti byli tři ženy a tři muži. Henry Wills, filozofie. Gregory Mayer, aplikovaná psychologie. Arthur Ward, anglická literatura.

Chris Grant čekal před Barton Hall, budovou, kde sídlila jak katedra filozofie, tak psychologie. Opatrně si formuloval své úvodní poznámky, protože pokud šlo o některého z těch tří mužů, Chris naprosto nehodlal nějak ohrozit jeho univerzitní působení.

Jak se ukázalo, doktor Wills odešel přede dvěma roky do důchodu. Sekretářka nynějšího vedoucího katedry Chrisovi nabídla jeho adresu, ale neshledával důvod, proč by šel za někým starším nad šedesát pět let.

Doktor Gregory Mayer, profesor aplikované psychologie, byl rovněž šedesátník. Byl to vysoký muž, vrásčitý, s přibývajícími lety stále vychrtlejší. Vousy mu visely z vychrtlé tváře jak provazy.

Když Chris pronesl jméno Arleny Reynoldsové, Mayer zamyšleně vzhlédl.

»Ano, milé děvče. Nenápadné, ale snaživé. Jestli si přejete, mohu vyhledat svoje záznamy. Který ročník to byl?«

Chris mu to vysvětlil. Starý pán vyhledal pořadač z roku 1969. Obracel stránky, až se dostal k písmenu R.

»Ano, tady.« Zadíval se upřeně do záznamu a dodal: »Lepší studentka, než si pamatuji. Tři dvojky. Jednou jedna minus.« Zarazil se. »Ale ale, to je zajímavé. Nedokončila studium předmětu. Měl bych se na ni pamatovat.«

»Proč toho takové děvče nechá?«

»Proč?« usmál se Mayer. »Vdá se. Octne se v citových problémech. Mladé dámy studující na koleji často propadají citovým problémům. Ale vždyť vy jste lékař, vám to přece nemusím vysvětlovat? «

Chris zvažoval, zda se má ptát ještě dál. Jedno je jisté, Mayer asi nemůže být ten dotyčný, je to však typ profesora, jakému se dívky často svěřují.

»Jako lékař znám jiný důvod,« odvážil se Chris, »děvče otěhotní.«

»Otěhotní!« ušklíbl se Mayer. »V dnešní době to neskrývají. Chlubí se tím.«

»Ano, ale za časů Arleny Reynoldsové ne.«

»To je pravda,« řekl Mayer, »ale pochybuju o tom. Vypadala jako takové bojácné děvčátko. Hezké, ale ne dost temperamentní, aby upoutalo mladého muže. Častokrát jsem si říkal, zda to není proto, že žije ve stínu tak významného otce. To byla pro ni přítěž.«Žádnou další informaci od Mayera už dostat nemohl a tak Chris odešel tak rychle, jak jen to ve vší slušnosti šlo.

Na soupisu hned u vchodu do Croft Hallu stálo: Dr. Ward, Arthur, katedra angličtiny, místnost č. 205. Chris šel nahoru po schodech a vnímal klepání několika psacích strojů. Dveře pracovny 205 byly otevřené. Když se objevil ve dveřích, baculatá sekretářka středního věku zvedla oči, zřejmě podrážděná, že ji někdo ruší.

»Jste s doktorem Wardem domluvený?« zeptala se ho úředně.

»Posílá mě děkanka Watersonová,« zalhal Chris.

»Pan doktor Ward má velice plný rozvrh, ale jestli máte čas a můžete počkat, pokusím se, zda vás bude moct přijmout.«

Žena ukázala na odřené kožené křeslo. Chris si do něho sedl a za několik minut se otevřely dveře Wardovy osobní pracovny. Mladá žena, zřejmě studentka, odcházela. Soudě podle jejího výrazu, její návštěva nedopadla dobře.

Sekretářka vešla dovnitř, několik minut tam zůstala, potom vyšla ven a rázně ohlásila: »Pan doktor Ward vás teď přijme.«

»Vy jste doktor Grant?« zeptal se vysoký černoch, který stál za stolem se spoustou papírů.

Doktor Ward byl třicátník, atleticky štíhlý, s bystrýma, zvídavýma očima. Vlasy měl upravené s mírným náznakem účesu afro, jeho oblečení bylo krajně konvenční, měl prosté šedé tvídové sako, tmavé flanelové kalhoty a modrou pletenou vázanku. Buď Chris velmi dobře skryl své překvapení, anebo byl už Ward zvyklý na tyto reakce během let, co pracoval na převážně bílé koleji.

»Chtěl jsem se vás zeptat, pane doktore…« začal Chris.

Ward ho přerušil: »Proč jste považoval za nutné lhát, pane doktore? Pokud jste mě chtěl navštívit, nemusel jste se dovolávat děkančina jména.«

Chris na to nebyl připraven. »Hned od začátku jste se uvedl dost podivně. Člověk s poctivým posláním se nemusí uchylovat k nějakým trikům.«

»Promiňte,« řekl Chris. »Doufám, že to přičtete na vrub naléhavosti mého poslání, nikoli jeho poctivosti.«

Ward pokynul Chrisovi, aby se posadil.

»Poslouchám,« vybídl ho.

Chris se nad Wardem zamyslel. Je to hezký člověk a statný, hlas má libozvučný a příjemný. Chrisovi bylo zřejmé, že to asi je citlivý člověk a romanticky značně přitažlivý.

»Pane doktore, pokud dáváte přednost přímým prostým slovům, pak vám říkám rovnou, že jsem tu proto, abych zjistil fakta o Arleně Reynoldsové.«

Bezděčná starost ve Wardových očích potvrdila, co se Chris snažil zjistit.

»Co byste se chtěl dozvědět?« zeptal se Ward.

»Je to krajně osobní. Ale jelikož na tom závisí můj příští osud, musím se na to zeptat.«

»Neomlouvejte se a ven s tím!« zarazil ho prudce Ward.

»To není omluva. To je vysvětlení. Jsem souzen pro neodborný postup léčení. Jestli v tomto sporu prohraju, zničí to všechno, pro co jsem pracoval, o co jsem usiloval. Bude to konec veškerého mého snažení, snažení, jehož výsledky by mohly mít obrovskou cenu pro váš lid v příštích generacích!«

»Snažíte se mě podplatit sliby, co hodláte udělat pro „můj lid“?« zeptal se Ward. Prudce se obrátil. »Proč se domníváte, že pokud nemůžete něco udělat pro černé, nepovím vám pravdu?«

Ward se díval ven z okna přes univerzitní prostranství. Svíral dlaně tak silně, až Chris zaslechl praskání kloubů. »Co chcete vědět?« zeptal se.

»Byla do vás zamilovaná?« zeptal se Chris.

»Oba jsme se do sebe zamilovali,« opravil ho Ward mírně.

Chris si poprvé uvědomil, že se ten muž chová jakoby v sebeobraně proto, že se ho celá záležitost dosud hluboce dotýká.

»Je mi to líto,« začal znovu Chris. »Vím, že to je citlivá věc, ale okolnosti mě k tomu nutí.«

»Začněte tedy,« řekl Ward tiše.

»Nemůžeme s naší obranou nijak pokročit, pokud se nedozvíme pravdu. Celá záležitost neodborného postupu visí pouze na jednom jediném faktu. Byla už někdy předtím, než porodila první dítě, těhotná?«

Ward nereagoval. Ticho začínalo být těžké, tíživé.

»Uvážil jste, že je docela možné, že mohla být v jiném stavu předtím a já bych o tom nemusel vědět?« zeptal se nakonec Ward.

»Ano,« připustil Chris.

»Podívejte, bývalo by to dost zlé, kdyby byla jenom bohatá, ale že byla dcera takzvaného selfmademana, to se ukázalo jako nepřekonatelná okolnost. Nikdy jsem se s ním nesetkal, ale dozvěděl jsem se toho od ní dost, abych přesně věděl, co je to za člověka.«

»Já se s ním setkal,« poznamenal Chris. »Nepřeháněla.«

Ward pokračoval, jako by Chrisovu poznámku neslyšel. »Byla opravdu hrozně milá. Taková vyplašená. Proto jsem si jí vůbec všiml. Když poprvé v hodině četla krátkou práci, třásla se tak, že nebyla schopná to dokončit. Bylo mi jí líto. Přesto to byla bystrá dívka a docela půvabná. Viděl jste ji někdy?«

»Jednou, u soudu.«

»Nevím, jestli se od té doby změnila, ale byla to hezká dívka, štíhlá, s jemnými rysy a velice bílou pletí. Vím, co si myslíte. Jenže ta její bělost neměla nic společného s mými city. Byl to jen odraz její senzitivnosti.«

Znovu se obrátil k oknu, aby si našel cigaretu. Sirka ještě plála, když se podíval na Chrise. »Měl jsem na to dost dlouhou dobu, abych o tom přemýšlel. A pořád ještě nevím, čím mě vlastně tak přitahovala.« Zarazil se, protože si pálil prsty, a zhasl sirku. »Pokud to nebylo to, že jsme si oba vzájemně byli vědomi své zranitelnosti. Ona byla zranitelná ve vztahu k otci, já kvůli své rase. Moc mi pomohla, protože mě milovala. A na barvě naší pleti nezáleželo.

A pak přišel den, kdy si připadala dostatečně silná, aby se svému otci postavila. Věřila si, že mu dokáže říct, že si mě vezme, ať k tomu přivolí nebo ne. Připadala mi najednou tak silná. Kdybych byl měl o tom pochybnosti, byl bych jí nedovolil, aby se mu postavila tváří v tvář. Na to jsem ji příliš miloval.«

»Rozhodla se náhle?« zeptal se Chris.

»Řekl bych, že náhle,« připustil Ward.

»Mohlo to být proto, že přišla na to, že je gravidní?« tázal se Chris.

»To jsem nemohl vědět,« řekl Ward rychle. Zdálo se, že příliš rychle. Protože dodal: »A i kdybych to věděl, neřekl bych vám to.«

Ward se obrátil k oknu. »Toho dne, co jela domů, aby mu to řekla, jsem ji autem odvezl na letiště. Dokonce jsem jí nabídl, že pojedu s ní, ale řekla, že bude lépe, když se s ním setká sama. Svým způsobem si byla jistá. Když mě políbila, byla tak plná síly a odhodlání, že jsem nepochyboval, že se vrátí. Nasedla do letadla a já se za ním díval, dokud nezmizelo z dohledu a výfukové páry nesplynuly s temnými mraky.«

Ward se na chvíli odmlčel. Potom řekl prostě: »Víc jsem ji neviděl.«

Chris vycítil hloubku bolesti toho muže. V tom prostém doznání odhalil nejniternější a nejstrastiplnější zážitek svého života.

»Nezavolala vám, nenapsala?« zeptal se.

Ward lehce zavrtěl hlavou. »Zprávu o tom, že se nevrátí, jsem se dozvěděl od školní lékařky, od doktorky Lumpkinové.«

Tak od doktorky Lumpkinové, poznamenal si v duchu Chris, a napadlo ho, zda Warda nevarovala před jeho návštěvou.

»Uvažoval jste někdy o tom, proč vám to řekla doktorka Lumpkinová, a ne děkanka anebo příslušný učitel profesorského sboru, do jehož péče spadala?«

Ward se na Chrise upřeně díval, ale k odpovědi se neměl.

»Jedině že by byla gravidní?« řekl Chris a čekal na Wardovo přitakání. Když Ward neodpovídal, Chris pokračoval: »Bylo by to logické, pokud by byla. A právě těhotenství mohlo být příčinou, že se cítila natolik silná, aby se postavila otci. Měla zbraň, kterou proti němu mohla použít, jenže nakonec jí využil proti ní on. Donutil ji, aby odletěla někam do Švédska nebo do Švýcarska, kde se to dá provést v naprosté tajnosti. A vám ani neřekli, co se stalo s vaším dítětem.«

Chris zmlkl. Jestliže Ward hodlá něco doznat, teď k tomu je ta pravá chvíle. Jeho ebenová tvář se leskla potem. Zabořil se do křesla, ruku natáhl po cigaretě. Nakonec bylo jasné, že neřekne nic.

»Doktore Warde, potřebuju vaši pomoc. Nechci po vás, abyste lhal. Žádám vás jenom, abyste pověděl pravdu!« prosil ho Chris.

»Není mi známo, co jste údajně udělal, ale pokud to je něco, proti čemu protestuje sám všemocný pan Reynolds, pak houby záleží na tom, co kdo řekne. Nemůžete vyhrát.«

»Co kdybyste si tak s ním mohl vyrovnat svůj účet?« zeptal se Chris.

»Mně už o vyrovnání účtu nejde,« odpověděl Ward smutně. Kříšení minulosti ho vyčerpalo.

»Otázka zní, hodláte ho dál nechat, aby si takhle vedl vůči jiným nevinným lidem?« naléhal Chris.

Ward neodpověděl. Chris mu dál líčil, o co v žalobě jde. Začal chvílí, kdy převzal malého Simpsona do léčení, a pokračoval průběhem soudního sporu.

Ward jedině poznamenal: »To je celý Reynolds, myslí si, že může beze zbytku vymazat z paměti dceřino těhotenství s černochem. «

»Myslíte si, že by šel až tak daleko a zakázal jí, aby informovala svého porodníka?« zeptal se Chris.

»Ano. A jestli z ní zase udělal tu zakřiknutou dívenku, jak jsem ji poznal, nejspíš ho poslechla.«

»Chápete, jaké to má následky?«

»Následky?«

»Tím, že své lékaře neinformovala, zavedla je k falešné představě, že se jedná o první těhotenství. V dané situaci je to vedlo k mylné diagnóze. Kriticky důležité hodiny uplynuly, doba, která patrně způsobila to, co se stalo,« vysvětloval Chris.

»Hříchy otců…,« hořce meditoval Ward. »Anebo bychom měli říct hříchy dědů?«

»Otázka teď zní. Uděláte něco v té věci?«

»Udělat něco? Co?« vyzval ho ten černoch.

»Pojeďte k soudu. Podejte svědectví. Ať konečně pravda vyjde najevo,« vysvětloval Chris.

Ward se na něho díval přes stůl.

»Je mi líto,« řekl nakonec. »To bych nedokázal.«

»Necháte Reynoldse, aby mu to prošlo?« chtěl vědět Chris, podrážděný, protože pravda byla potencionálně na dosah.

»O něho mi nejde,« vysvětloval Ward, »já… jí bych to nemohl udělat.«

»Už je pozdě, už jí nepomůžete. Dítě utrpělo nenapravitelné poškození. Sám jsem je prohlížel.«

»To samo stačí, takový úděl,« řekl Ward. »Pokud má šanci alespoň nějak žít, nechci ji o ni připravit. Ostatně je vdaná. Co se stane, když vyjde najevo, že ještě před svým manželem měla někoho jiného a že to byl černoch? To jí prostě nedokážu udělat.«

»Bez ohledu na to, jaké to bude mít následky pro jiné?«

»Já miluji ji a nikoho jiného,« řekl Ward. »A když si na mě vzpomene, chci, aby to bylo s radostí, s láskou. To snad není tak těžké pochopit.«

Na neštěstí pro něho samého to Chris chápal. Nemohl se přimět k tomu, aby na toho člověka dál naléhal. Když se loučili a podávali si ruce, Chris řekl: »Je mi to líto. Chápete ale, že jsme z toho zoufalí.«

Ward se smutně usmál. »Myslíte si, že jste mě přiměl, abych si znovu oživil ty vzpomínky? Myslíte si opravdu, že mine den, aby mi ji něco nepřipomnělo? Procházím univerzitním areálem a stačí nějaký hlasitý smích. Smála se tenkrát tak často. Vidím záda nějaké křehké dívenky a napadne mě, že je to ona. Ne, vy jste mě nepřiměl k vzpomínání. Buďte klidný, nemusíte si nic vyčítat.«

Ward si unaveně povzdechl. »Čím to je, že něco, co před svými nejbližšími skrýváme, najednou jakoby nic svěříme cizím lidem? Jsem si jist, že moje žena tuší, jak mi dosud je, ale nikdy jsem jí to neřekl. Po celá ta tři léta, co jsme spolu, jsem jí o tom nikdy nevyprávěl tak dlouho, jako jsem teď o tom mluvil s vámi.«

Chris vykročil ke dveřím. »Nechtěl byste s námi povečeřet?« řekl Ward přátelsky, když rozhovor ukončili.

»Děkuju, ale musím se raději vydat na cestu zpátky. Teď pozdě odpoledne letí jediné poslední letadlo.«

»Ano, vím,« usmál se Ward. »Speciální letadlo pro hostující profesory. Tak mu říkáme. Všichni hostující profesoři vždycky spěchají jako diví, aby to poslední letadlo chytli. Je mi tedy líto, Grante. A je mi také líto, že jsem pro vás nemohl víc udělat. Jenom doufám, že chápete.«

»Chápu,« řekl Chris.

Cestou na letiště však uvažoval, že všechno to pochopení mu v jeho při moc neprospěje. Laura chtěla důkaz, a on se domů vrací bez něho.

Mike a Laura byli zklamaní, přesně, jak Chris očekával, třebaže se jejich teorie potvrdila.

»U lidí jako John Reynolds je pýcha stejně důležitá jako moc,« řekl Mike smutně. »Samozřejmě že to držel v tajnosti. Muži, kteří mají moc, si vždycky myslí, že mohou změnit skutečnost, ale tentokrát, v tomhle případě… že může být člověk tak pošetilý!«

»Byl by to přece obrovský rozdíl, kdyby to byl Mitchell věděl předem,« odpověděl Chris.

Laura se do jejich rozhovoru nezapojila. Uvažovala o právních aspektech jejich nepříznivé situace. Když se k ní Chris otočil, řekla: »Čert aby to vzal, sice mnoho víme, jenže co taky skutečně dokážeme?«

»Se vším, co teď máme?« chtěl vědět Chris.

»Dokud to někdo nedosvědčí, je to pouze teorie. Žádné faktum.«

»Kdo to ale dosvědčí?« zapochyboval Chris. »Musím říct, že nemohu Warda nenávidět kvůli tomu, že odmítl.«

»Čím to ale dokážeme?« zeptal se Mike.

»Musí to být svědek, který zná skutečnost z první ruky,« vysvětlovala Laura.

»Právě jsi vyloučil toho nejlepšího svědka, Chrisi,« poukázal Mike. »Kdo jiný zbývá? Paní Reynoldsová? Ta je naprosto v područí svého manžela.«

»Simpson určitě ne,« řekl Chris. »Ten o tom zřejmě vůbec nevěděl.«

»A co sama Arlene Simpsonová?« navrhl Mike.

Laura zavrtěla hlavou. »Ta nikdy nepromluví, když na ni upírá oči ten anděl pomsty – její otec.«

»I kdybys před ní vyslovila Wardovo jméno?« řekl Chris.

»Pocit strachu i provinění ji přimějí mlčet. Pocit viny, co udělala. Pocit strachu z otce,« řekla Laura.

»Mohli bychom to nechat prosáknout do tisku. To by bylo něco pro Juana,« nadhodil Chris.

»U poroty by nám to nijak neprospělo. Musí tu historii slyšet od oficiálního svědka.«

Na chvíli se zadumala a pak řekla: »Existuje jediný svědek, kterému jsou fakta známa a kdo by mohl být donucen, aby je doznal jako svědek, a kdo by se nebál Johna Stewarta Reynoldse.«

»A to je kdo?« chtěl vědět Chris.

»John Stewart Reynolds.«

»Znám toho člověka dvacet let!« reagoval Mike Sobol. »Takovou věc nikdy nepřizná.«

»Pýcha může být slabostí, ale taky silou,« řekla Laura. »To, co se neohne, musí se zlomit. Záleží na tom, jaký tlak dokážeme na Reynoldse vyvinout.«

»Lauro, miláčku, dej pozor, ať tě naše netrpělivost nedožene k nějakým nepředloženým krokům.«

»Miku, vaše pochopení mi bude houby platné, jestli prohrajeme,« řekla střízlivě. »Já bojuju o víc než o vítězství u soudu. Jestli tuhle při prohraju, prohraju i… «

Větu nedokončila. Slzy jí zalily oči. Mike se podíval na Chrise, ten jeho pohled opětoval a jeho oči doznávaly, jaký vztah mezi nimi po pravdě existuje. Pokud měl předtím Mike důvody, proč se toho dohadovat, teď mu to oba potvrdili.

Mike vzal Lauru za ruku. Zvedl jí bradu. »Ale holčičko, je mi to opravdu líto. Ne že jste se vy dva našli. Neznám žádnou jinou lepší dvojici. Jenže pod takovým černým mrakem to není zrovna moc pěkné,« skončil chabě. Nechtěl vyslovit, jak je podle něho situace vážná.

»Nic neztratíme, když se pokusíme o Reynoldse,« řekl Chris s nadějí, že znovu probudí aspoň zlomek naděje.

»Mýlíš se. Můžeme ztratit všechno,« řekla Laura. »Dosáhli jsme ale hranice, kde nám už nic jiného nezbývá. Buď předvoláme Reynoldse jako svědka – anebo to shrneme a předstoupíme před porotu s nedostatečnou obranou.«

Kapitola třicátá

John Stewart Reynolds čekal na svou ženu, než sejde dolů oblečená a připravená, aby odjeli k soudu. Seděl ve své knihovně, jeho prsty si líně hrály s elektronickým burzovním zpravodajem, který reagoval okamžitými světelnými signály, udávajícími ceny akcií, měnového kursu a kursu zlata v Londýně, Paříži a Curychu. Newyorské burzy ještě nebyly otevřené.

Tohoto rána ho však výsledky nezajímaly. Dnešek přinese konec soudního sporu. Otázka viny, o níž Franklyn stále mluvil k jeho trvalé rozmrzelosti jako o »odpovědnosti«, byla, pokud jde o Reynoldse, jasně dokázána. Otázka odškodného ho nezajímala. Dostatečným způsobem bude týrat Christophera Granta po celý zbytek jeho života.

Uslyšel ženiny kroky na schodech. Volala poslední příkaz hospodyni ohledně oběda. Potom byla připravená odejít. Reynolds vypnul elektronický přístroj a rychle vykročil. Nechtěl jí poskytnout čas, aby se rozhovořila. Několikrát spolu o tom diskutovali, párkrát se to neobešlo bez slz, kvůli tomu, že odmítala jít k soudu. Nechtěla s celou tou záležitostí mít nic společného, ještě než soudní jednání začalo. Nechápala, že člověk něco takového podniká jako povinnost, aby chránil veřejnost před budoucími experimenty mladíků jako Grant.

Když v noci plakala a on ji slyšel až u sebe v ložnici, uvažoval, zda pláče nad tím chudáčkem malým Johnem anebo nad tím zatraceným doktorem Grantem. No, dnešního dne to bude poslední oběť, kterou od ní žádá v souvislosti s tímto procesem. A to jen proto, že na tom trvá Harry Franklyn.

Zavolala na něho. Je připravená. Reynolds rázně vykročil ze svého doupěte, aby se vydal k soudu poslechnout si obratné shrnutí, které si Franklyn připravil. John Stewart Reynolds vstupoval do tohoto dne s hněvnou dychtivostí.

Arlene Simpsonová políbila malého Johna, který ležel v postýlce. Dívala se na něho a usmála se. Dítě, kterému už bylo víc než rok, reagovalo jen náznakem úsměvu. Potom se jeho pohled zamžil týmž mdlým výrazem, který jej halil většinu času.

Obrátila se k paní Prochardové.

»Zkuste s ním být dnes venku déle,« navrhla Arlene. »Je tak hezky.«

»Samozřejmě,« ujistila ji vychovatelka. Obě si byly vědomy, že Arlene ve skutečnosti doufá, že pobyt venku třeba nějak dítě povzbudí. Paní Prochardová však velmi dobře věděla, že to k ničemu nebude.

Arlene sešla ze schodů, kde už na ni čekal u otevřených dveří manžel, a venku stálo auto se zapnutým motorem.

»Poběž, nesmíme přijet pozdě. Dneska zvlášť ne,« pobízel ji. »Nevypadalo by to dobře, kdybychom vešli, když už zasedání začne.«

Simpson tím mínil, že by se to nelíbilo jeho tchánovi. Ten starý raubíř byl pedant, co se týče přesnosti. Laddie už viděl Reynoldse odejít z golfového hřiště od osmnáctého tyčka, jen aby nepřišel o patnáct minut pozdě na schůzku s muži, které si mohl bez námahy koupit či prodat. Posedlost nutností dostavit se včas převyšovala smysl toho být všude včas. Takže dokud bude starý pán naživu, bude muset Laddie Simpson žít podle jeho přísných pravidel. Jen co ale ten prevít odejde, povede se život i obchodní podnikání civilizovanějším tempem.

Občas projela hlavou Laddieho Simpsona zvrácená myšlenka. A to, že nějakým zpropadeným trikem osudu se tomu starému darebákovi podaří ho přežít. A možné to bylo. Pokud jste Johna Stewarta Reynoldse znali, museli jste věřit, že asi bude žít věčně. Fyzicky se mohl Reynolds měřit se svým zetěm, který byl téměř o čtyřicet let mladší. Duševně a citově byl tak tvrdý a pevný jako ten nejlepší kov, který kdy věda dokázala vyrobit. Ačkoli ho Simpson neměl rád, ačkoli ho nenáviděl a vskrytu proti němu plánoval nejrůznější pomstu, přesto ho obdivoval.

Myšlení toho starého darebáka bylo záhadou. Správný přístup k věci, kterému se jiní museli učit, získával instinktem. Pokud šlo o obchod, nikdy se nemýlil. Pokud šlo o lidi a motivy jejich jednání, vždycky měl pravdu. Dokázal odhadnout charakter. Měl pravdu, když předem odhadl, že Grant a Sobol budou bojovat dál, potom co nemocnice a pojišťovna budou souhlasit s dohodou o vyrovnání. Měl pravdu, že získá Harryho Franklyna, aby se do případu pustil. Franklyn odvedl vynikající práci. Přesto by bylo dobré mít to už za sebou.

Třebaže po Simpsonovi nežádali, aby se účastnil soudního jednání denně, uleví se mu, až se o tom případu přestane psát. Bude rád, až při každém setkání nebude muset vystupovat s tím nevysloveným prohlášením – mám mentálně poškozené dítě, dítě, které není o moc lepší než slabomyslný blbec. Kdyby bývalo bylo po jeho, nikdy by k soudu nedošlo. Co tím získají, nejvýš tak satisfakci pro toho starého darebáka. Ale jako ve všem ostatním od té doby, co se oženil s Arlenou, podrobil se Laddie Simpson tomu, co si starý pán žádal.

No dobře, dnes to bude naposledy. Zaplať pámbu. Potom se budou moci s Arlenou vyrovnat se svou soukromou bolestí a věnovat se malému Johnovi, udělat, co bude možné.

Jiní lidé s podobnými problémy jim pověděli o velmi dobrých ústavech, nazývaných »soukromými školami«, kam jde umístit děti, jako je John. Poskytnou tam dítěti bezpečí, dobře se tam o ně v hezkém prostředí stará sbor zvláště školených pracovníků. Jsou vychovávány, každé individuálním tempem, až na maximum svých omezených schopností. Některým dokonce dovolují navštívit krátce domov, na dobu od několika dnů až po několik týdnů, anebo na tak dlouho, jak je rodiče dokáží zvládnout.

Takové uspořádání dává rodičům volnost, aby dál žili své životy a měli další, doufejme normální děti. Znamenalo to nesmírnou finanční zátěž, aby člověk pravidelně splácel částky, které to stálo. Jenže pro někoho se jménem Reynolds, ani pro jeho příbuzného, to nebyla žádná velká oběť.

Velkou oběť znamenala chvíle prvního rozhodnutí. Probírali to s Arlenou. Ne nějak podrobně, ani ne často. On o té věci začal, a už to, že o tom začal, v sobě neslo velké provinění.

Jak může nějaký rodič ospravedlnit opuštění dítěte? A co hůř, opuštění dítěte, které potřebuje pomoc. Ano, bylo nutné užít takových slov jako zřeknutí se, opuštění, neboť třebaže ty děti byly ve skutečnosti předány do rukou vysoce kvalifikovaných odborníků, z hlediska jejich rodičů to znamenalo opuštění.

A tak o tom hovořili, ale nedospěli k žádnému rozhodnutí. Laddie si sám slíbil, že jen co bude po soudu, znovu se k té otázce vrátí. Musí něco udělat, anebo se Arlene tím stálým vypětím zhroutí. Nemůže se donekonečna den co den dívat na maličkého Johna. Bůhví proč si to vyčítá, třebaže se ji snažil přesvědčit, aby si to nekladla za vinu. Ani jeden z nich se nemůže cítit vinen, určitě ne po té hromadě důkazů, které byly uvedeny v průběhu soudního jednání.

I kdyby ti znalci, kterým Reynolds tak štědře platil, neměli pravdu, jedna věc je jasná, k poškození Johna Reynoldse Simpsona došlo nějak během prvních osmačtyřiceti hodin života zvýšeným bilirubinem. Zda to byla chyba Grantova nebo ne, to se už nikdo s určitostí nedozví.

Právě v té chvíli se Arlene objevila v kabátě a mířila k domovním vrátkům. Hlavou mu proběhlo, o čem asi tak budou mluvit cestou k soudní budově.

»Myslím,« začala Arlene neurčitě, »myslím, že se dnes ráno usmál trochu jinak…«

»Opravdu?« zeptal se Laddie, který věděl, že stále pátrá po nějakých nových známkách zlepšení. Často ho volávala do kanceláře, aby mu je telefonicky hlásila. Když se ale vrátil domů, všechno bylo naprosto stejné jako předtím. Přesto, aby ji potěšil, snažil se jí dodat povzbuzení alespoň tím, že se tvářil, jako by její zjištění přijímal.

»Ano,« říkala právě. »Byl to širší úsměv. A také trval delší dobu. Myslím, že se něco objevilo v jeho očích. Jako by se snažil nějak se mnou navázat kontakt.«

»Třeba bychom měli zavolat jiného neurologa. Slyšel jsem o jednom výborném specialistovi v Dětské nemocnici v Bostonu,« řekl. Uvědomoval si, že za každou cenu musí zabránit, aby se cestou k soudu nerozplakala. Dnešek bude beztak bolestný, proto ať se nerozpláče hned teď po ránu.

Je to všechno vina toho starého darebáka. I když snad Franklyn na to naléhal, starý pán neměl právo nutit Arlenu a její matku, aby se objevily u soudu. Jaký to má smysl? To jen aby podtrhly Franklynovu žalobu. V některých okamžicích u soudu bylo Simpsonovi Chrise Granta vlastně líto. Ať měl jakékoli nedostatky, nebyl to žádný vyžírka, žádný praktik, který kouká, jak by provozováním medicíny co nejvíc vydělal. Že se v tomto případě přehmátl, že sklidil jejich nenávist, nezastřelo v úvahách Laddieho Simpsona skutečnost, že to všechno Grant dělal s čistým svědomím a v dobré víře, že jeho léčebný postup je správný.

Od té doby, co se Laddie Simpson oženil s Arlenou Reynoldsovou, neminul snad den, kdy se neutvrzoval v tom, že až jednou nadejde čas a převezme řízení Reynoldsových podniků, nebude tak tvrdý, mstivý a nepřátelský. Vlastně udělá, co bude v jeho silách, aby napravil některé z těch nespravedlností, kterých se starý pán dopustil.

Kdysi na své čtyřměsíční svatební cestě s Arlenou navštívili v Egyptě starobylou osadu Karnak. Z balkónu měli vyhlídku přes Nil. V ranním slunci tam viděli ohromný růžový palác zasazený v písčité bílé poušti daleko od břehu. Později toho dne dopoledne palác navštívili a jeho úžasně široké schodiště bylo opravdu krásně růžové. Když pak s Arlenou vešli do té rozlehlé stavby, průvodce je upozorňoval na množství pracných fresek na starobylých pískovcových zdech. Detaily tváří a postav byly dosud ostré a jasné – jedině obličej byl často tak znetvořen, že nebyl k poznání.

Průvodce, starý vyschlý Egypťan, jim vysvětloval angličtinou s britským přízvukem, že všechny ty zahlazené tváře patřily stejné osobě, Hačepsóvet, jediné faraónce starých egyptských dějin. Lstivá, chytrá a nemravná Hačepsóvet bojovala a intrikami se drala až k nejvyššímu postavení a moci. Jedním z jejích prvních činů bylo, že si pro sebe postavila tento památník. Umanula si zaujmout trvalé místo v egyptské historii, ale Egypťané ji tak nenáviděli, že když zemřela, znetvořili její tvář, kdekoli ji na těch skvělých zdech objevili.

Když tehdy ten chrám poprvé navštívili, neznal ještě Laddie Simpson Johna Stewarta Reynoldse natolik, aby ho tak silně nenáviděl. Avšak teď, cestou k soudu, si sliboval, že až jednou Reynoldsovy podniky převezme, bude se snažit zahladit památku toho člověka všemi možnými způsoby.

Chuděrka Arlene dál vykládala: »Onehdy jsem se setkala s Melbou Sloaneovou. Říkala, že její švagrová měla stejný problém. Nebo si myslela, že má, a v Mexiku se našel jeden lékař, který jí ohromně pomohl. Možná že bychom se na to měli přeptat. Tatínek má v Mexiku kancelář, že?«

Měl tisíc chutí jí říci, že »tatínek, ten starý darebák, má kancelář dokonce i v Moskvě«. Místo toho řekl: »Ano. Přeptám se, až přijdu zítra do kanceláře.«

»Nebude to trvat déle než jeden den?« zeptala se. »Myslím to závěrečné shrnutí.«

»Neřekl bych.«

»To je dobře,« řekla.

Zbytek cesty mlčeli.

V soudních budovách má slovo své cesty, kterými se šíří. Když se zajímavý případ blíží k vyvrcholení, shromáždí se diváci jako davy v starodávném koloseu, připraveni připojit se k průběhu pozorování a posuzování.

Začínalo právě jedno takové ráno. Sedadla se zaplnila dobrou hodinu předem, než mělo být zahájeno zasedání. Když do sálu vešla rodina Reynoldsových, proběhl mezi diváky vzrušený šum. John Reynolds vedl svou ženu pod paží, jako by ji starostlivě provázel uličkou pohřební síně. Lidé si je upřeně prohlíželi, působilo na ně, že vidí Johna Reynoldse osobně, dojímala je jeho žena, která neměla dost odvahy rozhlédnout se kolem sebe a kráčela se sklopenýma očima. Za nimi šli mladý Simpson a do něho zavěšená Arlene, a Simpson držel svou ruku na její zavěšené ruce, aby jí dodal síly.

V první řadě oddělení vyhrazenému tisku si Juan Melez dělal poznámky. Jestliže ostatní zpravodajové shledávali v této chvíli pramálo zajímavého, Melez naopak rychle psal s potlačovaným vzrušením. Pozoroval nástup Reynoldsovy rodiny. Očekával příchod žalovaných.

Laura, Chris a Mike vešli do soudní síně. Prošli uličkou a zaujali svá místa. Laura se vší okázalostí rozkládala několikerá memoranda v modrých deskách. Chtěla, aby Harry Franklyn uvěřil, že ona je také připravena k závěrečnému shrnutí.

Soudní úředník vyzval k tichu. Vešel Bannon, černý talár na něm splýval jako biskupská tunika. Ještě než usedl, uvolnil soudní síň »od všech osob, které nemají místo k sezení«.

S bručivými protesty opustilo síň na dvacet stojících diváků. Soudní zřízenec se postavil ke dveřím, aby tam hlídal.

Jelikož podle zásad občanského práva ta strana, která projednávání případu zahajovala, přednáší závěrečné shrnutí nakonec, obrátil se Bannon k Lauře: »Je strana žalovaná připravena k závěrečnému shrnutí?«

»Nikoli, Vaše Ctihodnosti,« odpověděla Laura, plně si vědoma, jakou reakci její oznámení vzbudí.

»Domníval jsem se, že jsme se dohodli, že dnes ráno přistoupíme k závěrečným shrnutím, a doufal jsem, že než zasedání skončí, budu moci spor předat porotě,« pokáral ji stroze

Bannon.

»Když jsme znovu všechno zvážili, rozhodli jsme se předvolat alespoň ještě jednoho svědka,« řekla Laura a očekávala přitom, že Franklyn začne protestovat. Nebyla zklamaná.

»Vaše Ctihodnosti, už několik dní je zřejmé, že zástupkyně strany žalované nemůže z místa. V tomto stadiu to pokládám nejen za další manévr vůči nám, ale vůči tomuto soudu, s cílem úmyslně případ dál prodlužovat. Pokud nám nebude aspoň naznačeno, kdo je ten nový svědek a jaký bude smysl jeho svědectví, navrhujeme, aby nebylo paní zástupkyni dovoleno pokračovat s dalšími svědeckými výpověďmi.«

Bannon pohotově rozhodl.

»Požadavek žaloby je za této situace správný. Dříve než dovolíme nějakému svědkovi, aby svědčil, soud má právo vědět, kdo je ten svědek a co nového může jeho svědectví přinést pro naše rozhodování.«

Laura zaútočila na Harryho Franklyna tím, že zparodovala jeho tichý hlas. »Strana žalovaná si žádá předvolání Johna Stewarta Reynoldse.«

»Co doufá paní zástupkyně prokázat, aby to nebylo už dříve prokázané?« žádal ji soudce.

»Za prvé, Vaše Ctihodnosti, jsme si zvlášť vyhradili právo křížového výslechu pana Reynoldse. V protokole to stojí. A tak můžeme povolat pana Reynoldse k svědecké výpovědi, aniž udáme svůj cíl. Ale pokud soud na tom trvá, učiníme tak.«

»Prosím, sdělte nám to,« přikázal Bannon.

»Některé věci, o kterých tady pan Reynolds vypovídal, se po dalším zkoumání ukázaly jako skutečnosti značně pochybné,« řekla Laura a záměrně argumentovala způsobem co nejzáhadnějším a vágním.

»Vaše Ctihodnosti, něco podobného jsme už zažili,« řekl Franklyn. »Trvání paní zástupkyně na tom, aby byl znovu předvolán doktor Coleman, sloužilo jenom k tomu, aby byl zaprotokolován chybějící doklad, který neměl nic společného s rozhodnutím doktora Granta. Byla to vějička, uvedená záměrně, aby zatemnila situaci. Pokud to má být další bezpředmětná lest slečny Wintersové, se vší důrazností protestuji.«

Bannon přikyvoval, souhlasil s Franklynem, ale Laura ho předešla, sáhla po jedněch memorandech v modrých deskách.

»Vaše Ctihodnosti, neexistuje precedens, který by zbavoval advokáta práva podrobit křížovému výslechu svědka druhé strany. Jestliže tak hodláte učinit, povede to zcela jistě k opačnému omylu.«

Její složka byla dostatečně silná, že se Bannon odmlčel. Nakonec zdráhavě přistoupil na Lauřino naléhání.

»Svědek John Stewart Reynolds zaujme své místo.«

Kapitola třicátá první

Reynolds zvedl pravou ruku, levou měl položenou na bibli, a opakoval přísahu. Rychle usedl na židli svědků s pohrdavým a vzdorným výrazem. Ta mladá žena zřejmě doufá, že když svůj případ prohrála, získá ještě poslední šanci se pomstít, a on tu výzvu vítá.

Laura přistoupila k místu svědků, v ruce držela pečlivě připravený seznam otázek. Pokud se pozorováním Franklyna nenaučila ničemu jinému, uvědomila si, jak cenné je trvale svědkovi bránit, aby byl ve střehu, ustavičným střídáním jednotlivých okruhů otázek. Hodlala uplatnit na Reynoldsovi totéž co Franklyn na Chrisovi.

»Pane Reynoldsi, je to už pár dní, co jste svědecky vypovídal, mohu tedy osvěžit vaši paměť, co jste řekl?«

»Mám výbornou paměť, ale jestli vám to dělá dobře, poslužte si,« řekl Reynolds netrpělivě.

»Svědčil jste tehdy, že vám doktor Grant opomněl vysvětlit potencionální riziko fototerapie?«

»To je pravda.«

»Vypověděl jste rovněž, že první, co udělal, když dítěti odebral krev, bylo, že aplikoval léčbu světlem?«

»Ano. Je tomu tak,« souhlasil Reynolds.

»Protestoval jste tehdy nějak?« zeptala se.

»Tehdy ne. Protestoval jsem později, když mi vysvětlil, že to je hlavní součást léčby.«

»A to bylo kdy?« zeptala se Laura.

»Když odeslal krev do laboratoře a dal příkazy sestře. Vzal mě k sobě do kanceláře a popsal mi, co udělal,« řekl Reynolds.

»A jste si naprosto jist, že vám tehdy neřekl, jaká možná nebezpečí přitom hrozí?« řekla a doufala, že se soustředí směrem, kterým ho vede.

»Ano, jsem si jist,« odpověděl Reynolds pevně.

»Jste si také jist, že jste s tou formou léčby nevyslovil souhlas?«

»Naprosto jist!« prohlásil Reynolds. »Považoval jsem to tehdy za směšnou formu léčby a jsem toho názoru dosud.«

»Přestože jste tu celé dny seděl a slyšel mnoho odborníků mluvit o tom, že fototerapie je naprosto přijatelná metoda?« zaútočila na něho Laura.

»Ti lékaři, které jsem slyšel svědčit já, říkali, že to bylo zatraceně pochybné, užít ji v tomhle případě,« odrazil ji Reynolds.

»Říkáte tím, že jste ty ostatní neslyšel?« zeptala se Laura.

»Slyšel jsem je, ale bylo zřejmé, že lžou, aby pomohli svému příteli doktoru Sobolovi!«

Laura byla spokojená, že starý pán začíná být natolik netrpělivý, že odpovídá ledabyle.

»Proč jste neprotestoval, pane Reynoldsi, když vás tolik popuzovalo, že je váš vnuk léčen fototerapií?«

»Dal jsem jasně najevo, že s tím nesouhlasím,« odpověděl Reynolds. » Nevím, co jiného jsem mohl dělat.«

»Znáte se dobře s doktorem Sobolem. Nenapadlo vás, abyste ho zavolal?«

»Řekl prve, že Grant má jeho absolutní důvěru,« prohlásil Reynolds. »Kromě toho se mi zdálo, že Grant si je naprosto jist tím, co dělá. Řekl bych, že jsem víc suverénního mladíka do té doby nepoznal.«

»Míníte tím, že si vás podrobil?«

»Říkám, že mě přesvědčil, abych vyčkal na výsledek, protože mě opomněl informovat o možných nebezpečích,« prohlásil Reynolds.

»Nemyslíte tím ve skutečnosti, že vás opomněl informovat o teoretických nebezpečích?« opravila ho Laura.

»Jděte s tím někam! Co se stalo mému vnukovi, není nic teoretického!« čílil se Reynolds.

»To jsem přece neřekla. Ptám se, zda v době, kdy doktor Grant čekal na výsledky z laboratoře, jste s ním skutečně chtěl hovořit o všech teoretických nebezpečích?«

»Čekám od lékaře totéž co od obchodníka – úplnou a poctivou informaci,« prohlásil stroze Reynolds a jeho hlas začal stoupat.

Laura odhadla, že je čas k další útočné akci.

»Pane Reynoldsi, užíváte někdy aspirin?« Blýskl po ní očima, napadlo ho, zda si z něho neutahuje.

»Užíváte někdy aspirin?« opakovala Laura.

»Nijak často,« odpověděl, neměl chuť souhlasit s ničím, na co se ho ptala.

»A co příležitostně? Dejme tomu, když vás bolí hlava?«

»Na bolesti hlavy netrpím!« Reynolds odmítal jakýkoli náznak slabosti.

»Takže když jste nastydlý?« vytrvale se dotazovala.

»Když jsem nastydlý, tak ano.«

»Berete si ho sám, nebo na radu lékaře?« ptala se Laura.

»Mám averzi k jakýmkoli lékům. Beru je, jen když lékař na tom trvá.«

»Řekl vám někdy některý lékař, že v určitých případech může aspirin vyvolat krvácení žaludku, a dokonce chrlení krve?«

»Ne,« připustil Reynolds.

»Ani že aspirin může působit na činnost srdeční?«

»Ne.«

»Řekl vám někdy nějaký lékař, že za určitých podmínek může aspirin vyvolat zvracení?«

»Ne,« odpověděl.

»Že aspirin může vyvolat duševní útlum,« pokračovala Laura, aniž se dala zastrašit Reynoldsovým postojem znuděné netrpělivosti.

»Ne,« odpověděl opět Reynolds a skoro otázku ani neposlouchal.

»Anebo že aspirin v určitých dávkách může vyvolávat neklid, vzrušení a dokonce i poruchy vidění?«

Franklyn se zvedl, aby vznesl námitku: »Vaše Ctihodnosti, rád bych věděl, a porota určitě také, k čemu vůbec spěje tenhle nesmysl? «

Aniž by se tím dala vyvést z míry, Laura vzhlédla k soudcovu křeslu. »Brzy ukážu, jak to souvisí, Vaše Ctihodnosti.«

»To byste tedy měla…« Už chtěl dodat »mladá dámo«, ale Lauřin vyzývavý pohled ho přiměl, aby svá slova polkl.

Laura se obrátila k svědkovi. »Pane Reynoldsi, řekl vám někdy nějaký lékař, že aspirin může vyvolat zrychlení pulsu?«

»Ne.« Zdálo se, jako by takto Reynolds odpovídal skoro posté.

»Je vám známo, že to nejsou teoretická nebezpečí, ale klinicky dokázané účinky po požití aspirinu?« položila otázku Laura.

»Dám na vaše slova, jestli vám to pomůže dostat se z místa.«

»Pane Reynoldsi, očekával jste, že vás lékař bude informovat o těchto reálných nebezpečích pokaždé, když vám předepisoval aspirin?«

»Neočekával,« připustil.

»A když vás nepoučil, dopustil se podle vás takzvaného neodborného postupu?«

»Mezi tím, co se stalo mému vnukovi, a tímhletím je obrovský rozdíl!« vybuchl Reynolds. »Když se jedná o novorozence, jedině úplná informace o všech eventualitách může představovat správnou praxi,« trval vehementně na svém.

»Věříte na úplnou informaci ve všech lékařských situacích?« zeptala se Laura.

»Ano, ve všech,« potvrdil Reynolds.

»Plnou informaci na obou stranách?«

»Nechápu, co tím míníte,« odpověděl Reynolds.

»Plnou informaci ze strany lékaře a plnou informaci ze strany pacienta?« řekla Laura.

Laddie Simpson si uvědomil, že se jeho žena o něho zhrouceně opřela. Předpokládal, že to je reakce na zdlouhavý výslech jejího otce. Chytil ji za paži, ale lehce se odtáhla.

»Nechápu, co tím míníte,« opakoval Reynolds trochu váhavěji.

Laura věděla, že když se jí podařilo Reynoldse znepokojit, nastal vhodný okamžik k dalšímu útoku.

»Míním tím, zda je možné, že by u vašeho vnuka došlo k poškození mozku na základě nějakého utajeného genetického defektu v Reynoldsově rodu?«

Franklyn vyskočil. »To je vrcholně urážlivá spekulace. Přesahuje hranice přípustného křížového výslechu. Nedovolím, aby tomu byl můj klient vystaven.«

Laura se k němu obrátila a poznamenala: »Alespoň jsme si právě mohli potvrdit, kdo je ve skutečnosti vaším klientem v tomto případě, pane Franklyne.«

Třebaže to uřeknutí nebylo pro výsledek nijak zvlášť důležité, signalizovalo Lauře, že Franklyn začíná být nervózní. Nečekala to, ale po tom všem, co ten drobný chlapík udělal, aby ji během procesu ponížil, cítila se oprávněná, aby se jí dostalo drobných zadostiučinění.

Obrátila se k soudci: »Vaše Ctihodnosti, jelikož nebyl předložen žádný skutečný důkaz, co bylo příčinou mozkového poškození toho nešťastného dítěte, domnívám se, že jsme oprávněni prověřit všechny možné příčiny, včetně těch, které mohly být záměrně neuvedeny.«

Dřív než mohl Bannon rozhodnout, rozkřikl se sám Reynolds: »V Reynoldsově rodu není sakra vůbec nic v nepořádku! Zodpovím všechny otázky, ať se ptá kdo chce na co chce.«

Když tak Laura vyprovokovala Reynoldsovu výzvu k pokračování, zeptala se: »Právě jste nám řekl, pane Reynoldsi, že v Reynoldsově rodu není nic v nepořádku, že ano? Že neexistují žádné genetické vady, jichž jste si vědom?«

»Správně!« Blýskl po ní očima.

»Kolik dětí měla vaše matka?« zeptala se Laura.

»Osm!« zněla jasná odpověď. »Pět chlapců, tři dívky, všechny zdravé!«

»Kolik máte vy dětí, pane Reynoldsi?« Podíval se po ní, odhadoval, zda má odpovědět či ne. Nakonec řekl: »Jedno.«

»Jenom jedno? Muž, který nám právě řekl, že jeho otec zplodil osm zdravých dětí? Jenom jedno, muž, který nám před několika dny řekl, jak silně toužil po synech?«

Slyšela, jak za jejími zády Franklyn vznáší námitku. Bannon se chystal převzít Franklynův boj: »Mladá dámo, takto vedený výslech je nejen irelevantní. Je to nestoudné zneužití práva křížového výslechu.«

»Vaše Ctihodnosti,« řekla Laura, »takhle se mnou jednáte naposled! Jestli mi chcete vytknout pohrdání soudem, poslužte si. Ale hodlám položit každou otázku, kterou považuji za nutnou, aby byla zjištěna každá eventuální příčina mozkového poškození, která by mohla v tomto případě hrát roli.«

»Mladá dámo, přistupte sem ke stolu!« přikázal Bannon, ve tváři rudý hněvem. Laura nereagovala.

»Slyšela jste mě?«

»Pokud nebudu oslovena podle svého postavení u tohoto soudu, nehodlám nikam chodit.«

Chris se na ni podíval najednou pobaveně. Tahle žena, tahleta dívka, která dovede být tak něžná, tak podmanivá, má v sobě péro z ocele. Sílu a vášeň, které projevovala ve chvílích erotického roztoužení, zřejmě dokázala zmobilizovat i k jiným cílům.

Nakonec Bannonovi nezbylo než říci: »Paní zástupkyně předstoupí k soudcovu stolu.«

Franklyn se rychle připojil k poradě. Náležitá slušnost, kterou Bannon prokázal při poslední výzvě, byla rázem ta tam, když šeptem vztekle spustil: »Ještě slovo, mladá dámo, co se týče mých rozhodnutí, a rovnou tenhle soud vyklidím a vám vytknu pohrdání soudem. O co vám sakra jde, kam míříte těmi hloupými otázkami? Čeho se snažíte dosáhnout, kromě toho, že uvádíte svědka do rozpaků?«

»Snažím se o něco, co se zrovna v tomhle procesu, díky vám, moc nepodařilo. Snažím se dobrat pravdy!«

Bannon a Franklyn si vyměnili vzteklé pohledy.

Franklyn řekl: »Vaše Ctihodnosti, pokud paní zástupkyně strany žalované nemá zvláštní informaci, kterou se snaží odhalit takto vedeným výslechem, protestuji.«

Bannon se podíval na Lauru: »Máte zvláštní důkaz tohoto druhu? «

»Mám.«

»Než vám soud dovolí pokračovat, žádám, abyste to doložila.«

Laura vzhlédla k Bannonovi. »Slibuji soudu, že než svědek opustí své místo, prokáži spojení mezi vedením otázek a oním důkazem.«

»Odmítáte informovat soud, jakého druhu je ten důkaz?«

Laura Bannonovi šeptem odsekla: »To bych řekla!«

»Mladá dámo, já vás varuju, jestli to spojení neprokážete, poženu vás před advokátní asociaci za záměrné obelhávání tohoto soudu!«

Laura se otočila, předpokládala, že tím má povoleno pokračovat.

»Pane Reynoldsi, myslím, že jste nám říkal, že z vašeho manželství vzešlo jen jedno dítě. A ptala jsem se, zda to není překvapující u člověka, který tolik toužil po synech?«

Reynolds obrátil pohled k Franklynovi, potom k Bannonovi. Když mu nikdo nešel na pomoc, nakonec odpověděl:

»Skutečnost, že bylo… že je jen jedno dítě, není genetickou vinou Reynoldsova rodu. Měli jsme syna…«

To Laura nečekala. Vyrazilo jí to dech a Reynolds zatím hledal slova: »První dítě… byl syn, narodil se mrtvý, těžký porod, velice bolestivý, přes všechno úsilí.«

Stočil trochu pohled k ženě, jako by se jí omlouval za to, co řekne.

»Další dítě, dcera, byl porod císařským řezem. Potom nám lékaři vysvětlili, že to je příliš nebezpečné. Jejich důvody si už nepamatuji. Ne že by na důvodech záleželo. Důvody jenom vysvětlují nezdar.«

Ačkoli nemluvil nijak žalobným tónem, paní Reynoldsová sklopila oči a hledala v kabelce kapesník.

V soudní síni panovalo takové ticho, že Laura skoro zaváhala, zda má položit další otázku.

»Bylo to patrně největší zklamání vašeho života, pane Reynoldsi?«

»Ano. Přirozeně,« připustil šeptem.

»Připadalo vám někdy, že to na vás vrhá špatné světlo?« zeptala se Laura.

»Byla to chyba mé ženy…« Rázem se ohradil. »Stav mé ženy. Lékaři se v tom jednoznačně shodují.«

»Měl jste někdy pocit, že si ostatní lidé třeba myslí, že to je vaše chyba?«

»Čerta mi záleží na tom, co si ostatní lidi myslí!« ohradil se Reynolds až příliš rychle.

»Nikdy vám nepřišlo na mysl, že vaši přátelé, partneři, před kterými jste se netajil svou touhou po synech, se diví, proč žádného nemáte? Anebo jste jim to řekl?«

»Neprobírám soukromé rodinné záležitosti s partnery ani s přáteli,« prohlásil Reynolds pánovitě.

»Protože nedbáte na to, co si myslí?« zeptala se Laura.

»Protože jim do toho nic není!« vybuchl opět Reynolds.

»A respektovali vaši přátelé vždycky vaše přání po diskrétnosti? Myslím po soukromí?« zeptala se Laura mírně.

»Většina ano. Stačilo jednou, a už se to neopakovalo!« odsekl Reynolds.

»„Stačilo jednou?“« opakovala Laura.

»Nikdo mi takovou otázku nepoložil dvakrát. V mé přítomnosti ne!«

»Takže jste dal jasně najevo svoje přání uchovat si soukromí?«

» Správně.«

»A všichni je respektovali,« uzavřela Laura.

»Vy jste, pane Reynoldsi, přesvědčený zastánce osobního soukromí?«

»Možná že mě lidé jako vy považují za staromódního, ale je tomu tak, věřím, že soukromý život člověka je skutečně soukromý!«

»Jak daleko je třeba jít v úsilí, aby člověk dosáhl soukromí?«

»Jak daleko?« opakoval Reynolds. Uvažoval o smyslu otázky, tak jak bylo Lauřiným záměrem.

»Tají člověk věci jenom před přáteli?« zeptala se Laura. A než Reynolds mohl odpovědět, pokračovala: »Nebo i před vlastním právníkem? Možná i před vlastním lékařem?«

Reynoldsovy ocelově modré oči zajiskřily. Poprvé pojal podezření, že otázky té mladé ženy nemíří jen tak nazdařbůh.

»Jak daleko až jde tahle potřeba všechno utajovat?« zeptala se znovu Laura.

»Tak daleko, jak člověk chce!« prohlásil Reynolds. Odpověděl, ale zároveň se otázce vyhnul. Aby to zamaskoval, pokračoval dál: »Celá potíž dneska spočívá v tom, že se tolik věcí zveřejňuje. Tisk a televize pořád strkají nos do věcí, do kterých jim nic není!«

Reynolds těžce oddychoval, v obličeji byl rudý, tlak mu napětím stoupl.

To všechno Lauře připomínalo, že nastal čas výslech uzavřít.

»Jsem si jista, pane Reynoldsi, že mnoho občanů cítí stejně jako vy, jenže jak vysvětlíte, že televize v tak obrovském rozsahu informovala o sňatku vaší dcery?«

»No v některých situacích,« připustil Reynolds, »je prostě nedokážete vykázat.«

»A také v některých situacích je přizvete, že ano?« poznamenala Laura.

Reynolds se naježil. »Byla to společenská událost velké důležitosti. Veřejnost byla velmi zvědavá.«

»Takže jste při této mimořádné události přizval tisk. Napadá mě, pane Reynoldsi, zda byste je tak honem zval, kdyby si vaše dcera vybrala místo pana Simpsona za manžela někoho z jiné společenské vrstvy?«

Zatímco Reynolds uvažoval o smyslu její otázky, Laura pokračovala: »Řekněme, kdyby si vaše dcera vybrala za manžela žida?«

Reynolds neodpovídal. Další Lauřina otázka byla ještě ostřejší.

»Anebo kdyby si třeba vybrala za manžela černocha?« Zaváhala jen nepatrně. »Nemyslíte, že na takový sňatek by byla veřejnost ještě zvědavější?«

Reynolds si snažil uchovat svůj neproniknutelný výraz. Prozradily ho však stažené lícní svaly. Nakonec usoudil, že její otázka je náhodný výpad, a řekl: »Protože se to však nestalo, nevím, proč bych odpovídal.«

Laura tím směrem dál nenaléhala. Stačilo, že jím vážně otřásla. Odhadla, že je načase znovu změnit téma.

»Pane Reynoldsi, třebaže jste svědecky vypověděl, že jste se stavěl proti Grantovu léčení a že vás doktor Grant plně neinformoval o terapii, kterou aplikoval u vašeho vnuka, nabídl jste mu, když váš vnuk opustil nemocnici, dar, anebo ne?«

»Nabídl, ano,« připustil Reynolds.

»Řekl byste porotě, jaký to byl dar?«

»Byl to vůz Continental IV.«

»Můžete nám říci, kolik ten vůz stojí?«

»Něco mezi devíti a desíti tisíci dolarů.«

»Nebyl to drahý dárek pro člověka, který, jak jste řekl, vám odmítl sdělit, co jste chtěl vědět? Který se choval tvrdohlavě a hrubě?« zeptala se Laura.

»Tenkrát se zdálo, že mého vnuka vyléčil. Dar byl výrazem uznání.«

»Přijal doktor Grant ten dar, pane Reynoldsi?«

»Nepřijal.«

»Co jste tedy udělal?« zeptala se Laura.

»Napsal jsem dopis… správní radě Metropolitní všeobecné nemocnice,« připustil Reynolds.

»Pane Reynoldsi, je toto přesná verze toho dopisu?« A Laura pokračovala četbou pro protokol: »„Správní radě Metropolitní všeobecné nemocnice. Vážení pánové, rád bych Vám gratuloval k tomu, že mezi Vašimi pracovníky máte doktora Christophera Granta. Není to pouze prvotřídní specialista v oboru neonatologie, ale i správný a citlivý člověk, který má plné pochopení pro obavy pacientovy rodiny, stejně jako starostlivě sleduje potřeby malého pacienta, o kterého se stará. Vaše nemocnice a pediatrické oddělení doktora Sobola mohou být na něho skutečně hrdí. V upřímné úctě, John S. Reynolds.“ Je to ten dopis, který jste napsal? «

»Tehdy jsem neznal pravdu. Řekl mi, že je vnuk v pořádku. Teprve až za čtyři měsíce jsem zjistil, že tomu tak není.«

»Napsal jste ale ten dopis dobrovolně, že?« chtěla vědět Laura.

Reynolds mlčel a Laura si uvědomila, že je načase, aby vystoupila s jádrem obrany.

»Pane Reynoldsi, při svém prvním svědectví jste nám řekl, že jste šel do lékařské knihovny, abyste si tam přečetl o fototerapii a o dalších otázkách, které se týkají vašeho nešťastného vnuka. Jelikož to bylo před několika dny, osvěžil byste paměť poroty?«

Protože Franklyn Lauru podezíral, že se snaží Reynoldse nachytat v běžných nesrovnalostech, jaké se objevují, když svědek opakuje svou verzi, povstal a požádal: »Máme tu protokol, Vaše Ctihodnosti. Nezdá se mi, že bychom museli svědka znovu nutit k bolestné výpovědi. Nemohl by ji zapisovatel soudu přečíst?«

Bannon se chystal vyslovit souhlas, ale Laura zasáhla: »Snad se pan Franklyn neobává, že si jeho svědek nepamatuje podrobné vedení, kterého se mu dostalo?«

Reynolds se na tu návnadu chytil: »To si sakra myslíte, že člověk potřebuje nějaké vedení či co?«

Jelikož Reynolds na tom trval, dovolil mu Bannon otázku zodpovědět. Když domluvil, Laura záměrně nechala přejít několik sekund, předstírala, že hledá ve svých poznámkách další otázku. Ve skutečnosti se potřebovala obrnit k poslednímu útoku.

S přesností a pozorností chirurga přistoupila k prvnímu tahu: »Pane Reynoldsi, šel jste do lékařské knihovny jen jednou, to jest tenkrát, abyste tam studoval?«

»Ano,« doznal drsným hlasem.

»Pane Reynoldsi, věděl jste, že vaše dcera má Rh faktor negativní? «

»Ano. Ano, to jsem věděl.«

»Ale třebaže jste to věděl, tak jste si to nešel do knihovny vyhledat?«

»Nebylo třeba. Byla v rukou velice schopného lékaře.«

»Mluvil jste s ním o tom problému?« zeptala se Laura.

»Doktor Mitchell je dobrý lékař. Měl jsem plnou důvěru, že se dokáže postarat o jakýkoli eventuální problém.«

»Třebaže mu nebyly sděleny všechny skutečnosti?« Laura si vedla mnohem ostřeji.

Reynolds se na ni podíval s novým zájmem. Laura jeho pohled opětovala. Bylo jí jedno, zda se už Reynolds dohaduje, že všechno ví. Nakonec odvrátil oči Reynolds.

Laura se ptala: »Pane Reynoldsi, zajímal jste se někdy o lékařskou literaturu týkající se potratu?«

Chris Grant a Mike Sobol pohlédli ke stolu žalobce, kde nehybně a skoro bez dechu seděla Arlene Simpsonová. Její jemná tvář byla utrápená a bílá.

Na místě svědků zíral John Reynolds kamsi přes Lauru, přes svou ženu i dceru. Laura na něho naléhala: »Pane Reynoldsi, zajímal jste se někdy o lékařskou literaturu týkající se potratu nebo ne?«

»Číst něco o potratech jsem nikdy nepotřeboval.«

»Pak asi budu muset znovu povolat jako svědka znalce, který by vás poučil,« navrhla Laura.

Harry Franklyn vyskočil s protestem, třebaže mu naprosto nebylo jasné, jakým směrem hodlá Laura postupovat. Laura se však k němu prudce otočila: »Pane Franklyne, ve prospěch vašeho vlastního klienta vám radím, abyste svůj protest stáhl.«

Franklyn se ji chystal důrazně odmítnout, když cítil, že ho někdo tahá za rukáv jeho londýnského tmavomodrého obleku. Pohlédl do tváře paní Reynoldsové. Její výraz ho nabádal, aby na protestu netrval. Harry Franklyn dal najevo, že svůj protest bere zpět, tím, že se znovu posadil.

Laura se obrátila k soudcovu stolci. »Vaše Ctihodnosti, rádi bychom přerušili svědectví pana Reynoldse po dobu, co znovu předvoláme doktora Granta ke svědecké výpovědi.«

Bannon naznačil souhlas váhavým přikývnutím. John Reynolds vypadal, jako by se nerad zříkal křesla pro svědky. Nakonec se vrátil ke stolu žaloby.

Chris Grant předstoupil. Jeho odbornou kvalifikaci nebylo třeba uvádět. Laura se co nejrychleji pustila do výslechu.

»Pane doktore, vysvětlil byste, jakým problémům musí v těhotenství čelit žena s Rh faktorem negativním a zvláště co z toho může mít vliv na dítě?«

Chris se obrátil k porotě. Popsal, jak matčina krev může být senzibilizována, jak může vytvářet protilátky, pokud buď dostala transfůzi pozitivní krve, anebo již jednou byla těhotná. Jakmile tyto protilátky existují v jejím oběhu, mohou mít vliv na zdraví každého dítěte, které čeká. Vlastně pokud se nepřistoupí k patřičným krokům, může být dítě vážně poškozeno, nebo dokonce zemře.

Když si Laura byla jista, že porota tato lékařská fakta vzala na vědomí, zeptala se: »Pane doktore, předpokládejme, že žena byla senzibilizována transfůzí pozitivní krve anebo dřívějším těhotenstvím. Pokud to její lékař ví, ovlivní to jeho léčebnou péči?«

»To znamená naprosto základní rozdíl. Lékař by okamžitě dával pozor na Rh inkompatibilitu novorozence,« odpověděl Chris.

»A kdyby ji zjistil?« zeptala se Laura.

»Dával by pozor na jakýkoli náznak žloutenky. Pečlivě by sledoval každé dvě hodiny bilirubin, i kdyby barva dítěte byla dobrá.«

»Ale doktor Coleman připustil, že to nedělal,« řekla Laura.

»To bylo pochopitelné. Myslel, že má co dělat s prvním dítětem.«

»Ale pane doktore, svědectví jejího lékaře bylo jasné – to přece bylo první dítě paní Simpsonové, že ano?«

»Ano, bylo,« odpověděl Chris. Pak se obrátil přímo na Johna Reynoldse. »Jenže žena nemusí porodit, aby byla senzibilizována.«

»Jak prosím?«

»Žena může být senzibilizována následkem předchozího těhotenství,« prohlásil Chris.

John Reynolds zbledl. Jeho dcera Arlene se choulila v křesle.

»Pane doktore, pokud žena měla dítě už předtím, rozpozná lékař tuto skutečnost, ať mu to sdělí nebo ne?«

»Každý dobrý lékař to dokáže zjistit sám.«

»Avšak dejme tomu, že by žena měla předtím potrat a záměrně se rozhodla tuto skutečnost lékaři zatajit. Byl by to schopen při prohlídce zjistit?« zeptala se Laura.

»To by nebyl,« odpověděl Chris.

»Takže kdyby žena s Rh faktorem negativním měla potrat a byla donucena zatajit tuto skutečnost svému lékaři, tak by ten lékař na to vůbec nepřišel?« zeptala se Laura.

»Nepřišel by na to,« odpověděl Chris a stále upíral oči na Johna Reynoldse.

»A pokud by tomu lékaři tato skutečnost nebyla známa, ovlivnilo by to způsob, jakým by pečoval o právě porozené dítě?«

»Jistě.«

»Doktor Coleman svědčil, že mu ošetřovatelka sdělila, že dítě má zjevně žloutenku. Přikázal pak udělat bilirubin a Coombsův test. Zvolil správný postup?«

»Ano. Až na to, že z jeho vlastní výpovědi víme, že to bylo řadu hodin předtím, než viděl výsledky těch testů!«

»Přestože ve vážných případech se má bilirubin zjišťovat nejméně jednou za dvě hodiny?« tázala se Laura.

»Coleman nebyl dobře informován, věřil, že rodička nebyla senzibilizována. Takže se domníval, že nic nehrozí, pokud jde o čas,« vysvětloval Chris.

»Takže doktor Coleman vlastně tápal ve tmách?«

»Když Coleman uviděl novorozence asi sedm až osm hodin potom, bilirubin zatím nepochybně vystoupil na víc než dvacet miligramprocent. K poškození mozku došlo zřejmě dřív, než vůbec dítě dopravili do Metropolitní všeobecné nemocnice.«

»Takže, pane doktore, kdo je podle vás odpovědný za mozkové poškození, které utrpěl John Reynolds Simpson?«

Chris upíral oči na Johna Reynoldse. »Ten, kdo rozhodl, že předchozí potrat Arleny Simpsonové bude utajen jejímu lékaři.«

Veškerá krev vymizela z tváře Johna Reynoldse. Arlene se obrátila a šeptala žalobná slova, která mohl slyšet jen její otec.

Rty se mu zachvěly, ale nevydaly hlásku. Dýchal krátce, téměř nepostřehnutelně lapal po dechu. Potom zamumlal: »Já… potřebuji lékaře…«

Laura se otočila k soudcovu stolci. »Vaše Ctihodnosti, panu Reynoldsovi je zřejmě velice špatně. Žádám okamžitě přestávku. «

Harry Franklyn volal na Mika Sobola: »Prosím vás, pojďte sem honem!«

Mike šel k Reynoldsovi, nahmatal puls a uvolnil mu límeček, aby se mu lépe dýchalo. Reynolds nijak nereagoval.

»Mohli by nám prosím pomoci soudní sluhové, abychom pana Reynoldse dopravili do jeho vozu?« požádal Sobol.

Podle Mikova návodu Reynoldse zvedli a odvedli ho ze soudní síně přes soudcovu šatnu a paní Reynoldsová šla po jeho boku.

Pohyboval se jako slepec. Ve tváři smrtelně bledý, z modrých očí se ztratil bystrý a pronikavý pohled. Jen co opustil soudní síň, Arlene Simpsonová vstala a razila si cestu uličkou a její manžel spěchal za ní. Harry Franklyn zůstal u stolu žaloby úplně sám.

Laura se obrátila k soudci: »Vaše Ctihodnosti, dovolíte mi, abych navrhla poradu ve vaší soudní kanceláři co nejdříve dnes odpoledne? «

Franklyn souhlasil a Bannon stanovil schůzku na dvě hodiny a do té doby dal porotě volno.

Kapitola třicátá druhá

Ve dvě hodiny se Laura, Chris a Mike Sobol dostavili do soudní kanceláře soudce Bannona. Harry Franklyn se o patnáct minut opozdil. Vysvětloval, že se totiž setkal se svými klienty.

S Lauřiným souhlasem bylo Franklynovi povoleno, aby učinil prohlášení bez přítomnosti soudního zapisovatele.

»Podle pokynů svých klientů tímto končím svou žalobu. Byl jsem rovněž zplnomocněn vyslovit doktorovi Grantovi a doktorovi Sobolovi takovou veřejnou omluvu, jakou budou považovat za přijatelnou. Paní Simpsonová však doufá, že to nebude znamenat taková odhalení, která by mohla způsobit bolest a úhonu nevinným osobám.«

Všichni v místnosti rozuměli.

Franklyn pokračoval: »Paní Simpsonová nechová žádnou zášť vůči dotyčnému muži. Nechce ho uvádět do rozpaků ani mu uškodit osobně či v jeho zaměstnání. Nechtěla mi ani říct jeho jméno, které, jak předpokládám, vy znáte a podržíte v tajnosti.«

»Paní Simpsonová se nemusí ničeho obávat,« řekla Laura.

»Děkuji vám,« řekl drobný advokát a dodal pobaveně na vlastní vrub: »Nikdy jsem si po všech těch letech nemyslel, že ze mne nějaký klient udělá takového blázna.«

Potom zasmušile dodal: »Jestli mám ještě nějaký vliv na Reynoldsovu rodinu, pokusím se navrhnout, aby Johna Reynoldse drželi pod stálým dohledem. Mám takový nepříjemný pocit, že by mohl zkusit si něco udělat.«

S lítostí vykročil Franklyn ke dveřím. S rukou na klice se otočil k Lauře. »Mladá dámo… a já vás tak mohu nazvat, protože mám dvě dcery starší než vy… mladá dámo, vy jste po čertech dobrá advokátka. Při myšlence na důchod už nejsem tak nešťastný, když vidím nastupovat mladé, jako jste vy.«

Scházeli dolů po schodech od soudní síně naposled – Laura Wintersová, Chris Grant a Mike Sobol. V polovině schodů na ně čekal Juan Melez. Jeho kameraman si už na ně zaostřoval čočky ruční kamery.

»Dobrá práce, paní advokátko.« Melez se ze široka na Lauru usmíval. »Můžeme teď od vás dostat prohlášení?«

Laura se podívala po Chrisovi a po Mikovi. Vykročila o krok kupředu a dala kameramanovi možnost, aby si udělal záběr.

»Slečno Wintersová, poskytla byste našim televizním divákům informaci o pozadí toho, co se skutečně odehrálo v soudní síni? Co přimělo Reynoldse, aby stáhl svou žalobu tak náhle a dramaticky?«

Laura se usmála do kamery a pak roztomile odpověděla: »Je mi líto, ale bohužel vám nic neřeknu. Bez komentáře.«

Juan Melez se přestal usmívat. V jeho tváři, která byla mimo záběr kamery, se zračilo zklamání. Pokynul kameramanovi, aby přestal natáčet.

»Podívejte, milá dámo, měli jsme dohodu! Pamatujete se?«

»Juane, pokud se vůbec někdy rozhodneme zveřejnit tuhle historii, dostanete ji vy. Ale ne za cenu lidských životů.«

Melez se s tím nechtěl smířit.

»Vašim lidem se vrací jejich El Medico. To by měla být dostatečná odměna,« řekla Laura.

Mladý muž nakonec přikývl a ustoupil stranou a tak mohli Laura s Chrisem a Mikem pokračovat po schodech dál.

Na oslavu večeřeli v La Scale. Jen co se Guido dozvěděl o jejich vítězství, zavolal Mikovi a trval na tom. Usadil je u Mikova oblíbeného rohového stolu a potom lusknutím prstů přivolal číšníka. Mládenec byl hned u nich. Bylo mu sotva šestnáct. Vysoký, alespoň o hlavu vyšší než Guido, a štíhlý, mnohem štíhlejší než restauratér, který se zřejmě těšil ze své vlastní výborné kuchyně. Přesto byla mezi nimi nepopiratelná podoba. Guido ho hrdě uváděl. Říkal Mikovi: »Můj vnuk. Ten, kterého jste zachránil. Jen se na něho podívejte. Jeho děda vedle něho vypadá jako prcek.«

Guido rozmarně plácl mladíka po zádech. »Servíroval jsem tady kuřata větší, než jsi byl ty, když ses narodil. Poděkuj hezky panu doktorovi.«

Mladý Giovanni zamumlal díky a skryl své rozpaky tím, že jim přinesl velké hrudky másla a košík s italským chlebem.

Guido zářil a znovu se obrátil k Mikovi. »Dneska objednávám já!« Usmíval se. »A víno, speciální láhev pro speciální příležitost!«

Guido šel pro ně. Teď se octl v rozpacích Mike. Nenápadně vytáhl něco malého z kapsy. Byla to zazátkovaná nemocniční lahvička s purpurovou tekutinou.

»Zbytek poslední láhve Rosina vína k pesachu,« oznámil.

Bylo ho dost pro tři. Když jim nalil a obdivně se podíval na jeho barvu, pozvedl sklenku na počest Lauře. »Na zdraví naší holčičky, Chrisi. Jedné moc chytré advokátky. A skvělé ženy. A jako zkušený a léta ženatý chlap ti můžu říct, že z ní bude báječná manželka.«

Všichni tři si přiťukli a připili.

»Dnes toho máme moc k oslavování,« oznámil Mike. »Už kolik let slyším, že bych se měl přestat honit. Abych všeho nechal a stal se zasloužilým profesorem na odpočinku. To není malá pocta. Dnes odpoledne jsem jim sdělil, že to hodlám udělat – s podmínkou, že se po mně stane šéfem Christopher Grant.«

»Miku, vždyť já ti už za tolik vděčím,« bránil se Chris.

»Nedělám to kvůli tobě, blázne. Dělám to kvůli nemocnici. Tak jen řekni ano, a připijeme si na to. Souhlasíš?«

Chris přikývl. Znovu pozvedli sklenice. Když se napili, Mike zavzpomínal na večery, »kdy k nám o svátcích chodívali sekundáři a mladí lékaři z nemocnice. Když odešli, Rose vždycky smutně říkala: „Ty máš, Miku, tolik synů, ale žádné vnuky. To není správné.“

Tak teď spoléhám na vás dva, že mi dáte vnuky. A taky jednu vnučku, která by byla celá maminka.«

Začali zvedat sklenice. Mike je však zarazil: »Ne, prosím. Tentokrát připíjím jen já s Rose.«

Příštího rána přišel doktor Christopher Grant do Metropolitní všeobecné nemocnice, aby se znovu pustil do své práce. Vstoupil do kojeneckého pavilónu a přešel kolem velké bronzové plakety s ostrým profilem Johna Stewarta Reynoldse. Když otvíral dveře lůžkového oddělení, slyšel, jak ho volají ampliónem. »Doktor Grant. Doktor Christopher Grant. Zavolejte, prosím, hned na kojeneckou intenzívní péči.«

Šel ke stolu na příjmu a zvedl sluchátko telefonu.

Poděkování překladatelky

Za odbornou spolupráci v oblasti lékařské terminologie děkuji MUDr. Václavu Masnerovi, CSc, za konzultace z oblasti právní terminologie JUDr. Geňovi Bystrému.

E.M.

Henry Denker

LÉKAŘI

Z anglického originálu The Physicians,

vydaného nakladatelstvím Simon & Schuster,

New York 1975, přeložila Eva Masnerová.

Přebal, vazbu a grafickou úpravu navrhl Oldřich Pošmurný,

kresba na přebal a ilustrace Milan Erazim.

Vydání první. Praha 1984.

Vydalo Nakladatelství Svoboda jako svou 5290. publikaci.

Odpovědná redaktorka Jarmila Svobodová.

Výtvarná redaktorka Anna Kubů.

Technická redaktorka Jaroslava Petráková.

Vytisklo Rudé právo, tiskařské závody, Praha.

Náklad 92 000 výtisků. AA 20,24. VA 21,57.

Tematická skupina 13/34.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai