Labyrint

Henry Denker

(2001)

Hodnocení:

80%

Štítky:

Literatura světová, Ostatní

David Kirk patří mezi nejvyhledávanější odborníky v oblasti trestního práva. Jako úspěšnému advokátovi se mu klienti jenom hrnou, a proto se zpočátku zdráhá přijmout obhajobu mladého fotografa, který je obviněn z vraždy mladé herečky. Případ ho však zaujme ve chvíli, kdy zjistí, že policie podezřívá fotografa jen z jediného důvodu, kterým je blízký vztah se zavražděnou.

2001

Copyright © 1994 by Henry Denker

Translation © 2001 by Hana Vysloužilová

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být přenášena nebo reprodukována bez předchozího písemného souhlasu majitele práv.

Z anglického originálu LABYRINTH,

vydaného nakladatelstvím William Morrow & Co., New York 1994,

přeložila Hana Vysloužilová

Odpovědná redaktorka: Martina Školníkova

Korektura: Jana Šafaříková

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: Dušan Zárský

Obálka: Radek Urbiš

Vytiskla tiskárna Finidr, spol. s r. o., Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1,

v roce 2001

ISBN 80-7303-022-5

1

Kdyby nebylo toho nepovedeného pokusu o vraždu, David Kirk by se o Coryho případu dozvěděl leda z novin.

Když Kirk a jeho mladý spolupracovník vystupovali z výtahu ve dvacátém devátém poschodí budovy v New York City, kde měl svou právní kancelář, zaslechl přidušený výkřik: „Vrahu!“

Zazněl výstřel. Pak druhý, a třetí.

Kirk se přitiskl ke dveřím výtahu a opatrně otočil hlavu směrem, odkud vyšly výstřely. Proti oknu na konci chodby se rýsovala silueta malého podsaditého muže.

Kirk okamžitě v duchu vyhodnotil situaci: Nájemný vrah? Nájemní vrazi pracují zblízka. Používají tlumiče. Tohle není práce profesionála. A navíc se netrefil. Ani jednou. Obyčejný amatér. A teď spouští zbraň. Že by se vzdával? Nebo mě už porazil?

Zbraň volně visící v mužově ruce se začala třást. Druhou rukou si muž promnul oči.

Gerry Prince zašeptal Kirkovi: „On brečí?“

Kirk naznačil Gerrymu, aby zůstal u zdi, a opatrně se vydal za útočníkem.

Jak se přibližoval, muž přestával být jen siluetou. Kirk si ho neuměl hned zařadit, ale jeho slzami zmáčená tvář se mu zdála znepokojivě povědomá.

Kirk měl dost zkušeností s obhajováním vrahů, aby věděl jedno. Tenhle muž vrahem není. Ani hluboká nenávist, která se mu zračila v očích, Kirka nezmátla. Tohle není pohled vraha, pomyslel si. Usoudil, že už může natáhnout ruku po zbrani, a měl pravdu. Dokonce se zdálo, že se muži ulevilo, když mu svou nablýskanou osmatřicítku dobrovolně odevzdal.

David Kirk vzal muže za loket a pomalu ho směroval do své kanceláře. Muž se z Kirkova sevření prudce vytrhl, jako by byl jeho dotek nakažlivý, avšak dál jej klidně následoval chodbou. Prošli kolem několika dveří, které byly mírně pootevřeny a byla z nich cítit napjatá zvědavost. Když však oba muži přešli, dveře se vždy s bouchnutím zavřely.

Kirk vešel do přední kanceláře a vedl muže kolem recepce. Greta Nissmanová a Luisa Grantová, jeho osobní sekretářky, vyděšeně sledovaly útočníka, jak následuje Kirka do jeho kanceláře. Stačil jediný pohled na nablýskanou zbraň v Kirkově ruce a Gretě bylo vše jasné.

„Mám zavolat na devět…“ chtěla se zeptat Greta.

Avšak dříve než stačila vyslovit 911, Kirk ji přerušil: „Ne! Ani slovo. Nikomu!“

Když byli oba muži uvnitř kanceláře, Kirk odložil zbraň na svůj pracovní stůl. Jediným strohým pohybem nařídil hostu, aby se posadil na židli pro návštěvy, umístěnou na druhé straně masivního stolu.

Kirk chvíli studoval tvář plnou nenávisti. Byla široká, docela obyčejná, pihovatá. Tvář muže, který se živí manuální prací pod širým nebem. Jeho černé oči, stále ještě nepřátelské, se náhle opět zalily slzami.

„Vy jste… přece jsem nemohl minout,“ promluvil potichu muž, jakoby sám k sobě. Pak však hlasitým, zlým tónem vznesl své obvinění: „To kvůli vám je mrtvá! Jste zrovna takový vrah jako on!“

Kirk pohlédl na Gerryho Prince. Mladý právník černé pleti evidentně sdílel Kirkovo překvapení. Ten člověk se prostě musel splést, pomyslel si Gerry. Anebo je to blázen.

Muž vstal ze židle a opět nenávistně vykřikl: „Vrahu!“

„Dobře, dobře. Uklidněte se,“ vyzval ho klidně Kirk.

Muž, aniž by spustil z Kirka oči, se sesunul zpět na židli.

„A teď mi povězte, kohože jsem to měl zabít?“

„To víte zatraceně dobře! Mou dceru!“

Gerry, stojící za mužovými zády, mlčky gestikuloval: Ten člověk je úplně mimo. Naprostý cvok. „Zavraždil jsem vaši dceru?“

„Nejdřív jste ji znásilnil!“ vykřikl muž další obvinění.

Kirk si ještě stále nebyl jist, kam by muže zařadil. „Pane, je mi moc líto, co se stalo vaší dceři. Ale já s tím nemám nic společného,“ odpověděl.

„Kdyby nebylo vás, nikdy by se to nestalo!“ zařval muž.

V tom okamžiku se natáhl po pistoli. Kirk však byl rychlejší. Uchopil muže za předloktí a jediným silným chmatem ho donutil sednout si zpět na židli.

„Dobrá! A teď mi řekněte, o čem to sakra mluvíte!“

„No jistě! Jen předstírej, že o ničem nevíš! Velký David Kirk! Ty hajzle! Tys ho z toho dostal! Zajistils mu svobodu, aby mohl jít ven a znovu znásilňovat a vraždit!“

Když se teď Kirk díval do mužovy tváře zmučené touhou po pomstě, uvědomil si, proč se mu prve zdála tak povědomá.

Samozřejmě že už tu tvář viděl. Poprvé, když pokrývala celou titulní stranu bulvárního plátku New York Post. Tehdy na Kirka zírala stejně jako teď, s hořkou zlostí. Nad fotografií v Postu stál palcový titulek:

OTEC VARUJE, PŘESTAŇTE POUŠTĚT VRAHY NA SVOBODU, ABY MOHLI ZNOVU VRAŽDIT

Článek začínal v dolní části titulní strany. Pojednával o tom, jak byla dcera tohoto muže znásilněna a poté zavražděna mladíkem, který byl pouhých šest měsíců předtím osvobozen „z důvodu vysoce odborně vedené obhajoby skvělého trestního obhájce Davida Kirka“.

Při pohledu na muže šíleného žalem přepadl Kirka náhlý pocit viny. „Podle našeho právního systému má každý obviněný právo na obhájce. Ta nejlepší obhajoba, kterou právník…,“ pokoušel se dát muži nějaké vysvětlení.

„Hovno!“ přerušil ho muž. „Přiznal se! Co víc potřebovali vědět?“

„Jeho přiznání bylo neplatné. Získané pod nátlakem,“ vysvětloval dál Kirk.

„Pod nátlakem? Polib mi prdel! Poldové ho nikdy nemlátili. Všechno sis vymyslel! Hajzlové jako ty nejsou o nic lepší než zločinci, které obhajuješ!“

Někdo zaklepal na dveře. Naléhavě a ostře. Kirk i Gerry okamžitě věděli, že je to varování. Avšak dřív než mohl Kirk na klepání odpovědět, dveře se otevřely. Za postavou své dlouholeté sekretářky Grety zahlédl modrou uniformu městského policisty. A za ním šedé civilní šaty detektiva.

Kirk káravě pohlédl na Gretu: Říkal jsem, abyste 911 nevolala.

Greta okamžitě odpověděla pokrčením ramen: Já jsem nevolala.

Bez ohledu na to, kdo policii zavolal, Kirk si s nimi teď musel nějak poradit. Zejména pak s detektivem Dennisem Palmerem, kterého dobře znal. Kdysi si ho pěkně vychutnal při křížovém výslechu, který bulvární reportéři popsali jako „bezcitný a zničující“. Z ponurého výrazu tváře ostříleného detektiva se dalo usuzovat, že Palmer na tu epizodu nezapomněl.

Kirk se pokusil uvolnit napjatou situaci a vřele detektiva přivítal: „Ahoj, Palmere! Pojď dál! Co pro tebe můžu udělat?“

Dennis Palmer vstoupil do kanceláře, krátce pohlédl na muže sedícího na židli a pak na naleštěnou osmatřicítku na Kirkově stole.

„Devět-jedna-jedna přijalo několik oznámení o střelbě na tomto poschodí.“ Palmer se natáhl po zbrani. „Můžu?“ zeptal se zdvořile. Ne že by záleželo na tom, co Kirk odpoví. Palmer si přičichl k hlavni. „Zdá se, že se z ní nedávno střílelo,“ začal vyzvídat.

Avšak dříve než se útočník mohl prozradit, Kirk se rozhodl vzít celou věc na sebe. „To je moje zbraň. Povolení mám,“ oznámil suše.

„A to vás opravňuje k tomu, abyste se cvičil ve střelbě na chodbě civilní budovy? A děsil místní sekretářky? A, soudě podle počtu telefonátů, v podstatě úplně všechny v téhle budově?“ opáčil pochybovačně Palmer.

Pak se otočil, aby se na něco zeptal taky toho cizího muže. Muž očividně znejistěl a vyděšeně se zadíval na Kirka, jako by se od něj snažil vyzvědět správnou odpověď.

Kirk se rozhodl vzít celou situaci do vlastních rukou. „Jenom jsme na chodbě prováděli demonstraci.“

„My?“ otázal se skepticky Palmer.

„Ano. Můj… můj klient a já“ improvizoval dál Kirk.

Palmer neodpověděl. Místo toho otevřel pistoli a počítal zbývající nábojnice.

„Pane advokáte, mohl byste mi vysvětlit, jaký druh demonstrace vyžaduje právě tři střely?“

„S potěšením,“ odpověděl Kirk a nechal tak Palmera užívat si na několik vteřin pocitu vítězství. Pak dodal: „Avšak jak sám dobře víte, záležitosti mezi právním zástupcem a jeho klientem jsou důvěrné. Takže ačkoliv bych vám velmi rád pomohl, má přísaha mi to neumožňuje.“

„Jistě,“ odtušil sarkasticky Palmer, zbraň stále držel v ruce. „Pane advokáte,“ učinil detektiv další pokus, „samozřejmě víte, že z téhle zbraně bylo odstraněno identifikační číslo.“

Na Kirkově hostu bylo opět znát, že by rád něco řekl. Ale Kirk, aby ho ochránil, byl zase o něco rychlejší.

„Dárek,“ odpověděl bez zaváhání.

„Bez pochyby od vděčného klienta,“ zareagoval briskně Palmer a vyjádřil tak svůj názor na Kirkovu praxi obhájce ve věcech trestních. „Pane advokáte, pokud nebudete spolupracovat vy sám, pak bych mohl obvinit vašeho klienta z nedovoleného držení.“

„Ale to by mohlo být hodně nepříjemné, Palmere. Vpadl jste sem jen tak a zabavil důkaz bez příkazu k domovní prohlídce. A pak jste se pokusil ohrozit nedotknutelnost vztahu mezi advokátem a klientem. Hodně, hodně nepříjemné.“

„A vy nejste z těch, kdo by nevyužili jakýchkoliv formálních nedostatků, pokud jde o zájmy ‚klienta‘. Řekněte mi, Kirku, kdy přesně se tento muž stal vaším klientem?“

„Je mi líto. Důvěrné,“ odpověděl Kirk.

„Přirozeně,“ vzdal se Palmer a bylo vidět, jak to uvnitř něho vře. „Tak abychom si to ujasnili, Kirku, rozumím tomu správně, že vy, soudní úředník, odmítáte spolupracovat s policií na jasném případu neoprávněného držení nelicencované zbraně, z níž bylo odstraněno identifikační číslo?“

„Aby to tedy bylo zcela jasné, je třeba dodat, že moje přísaha advokáta mi takovou spolupráci nedovoluje,“ doplnil Kirk detektiva.

„Jak chcete“ ukončil Palmer hovor a odložil zbraň. „Přeji pěkný den, pane Trimble,“ obrátil se k muži na židli a dal tak všem jasně na srozuměnou, že po celou dobu věděl, kdo ten muž je, proč je tady, co se pokusil spáchat a taky co právě Kirk udělal, aby jej ochránil.

Když se za detektivem zavřely dveře, řekl Kirk: „Dobrá, Trimble, hned jak se vyčistí vzduch, můžete odejít.“

„Vyčistí vzduch?“ opáčil nechápavě Trimble.

„Musíme dát Palmerovi a jeho hochům v modrém šanci opustit tohle poschodí,“ vysvětlil mu Kirk. „Takže, dáte si šálek kávy?“

„Ne,“ odpověděl Trimble. Seděl nehnutě na židli a nepřetržitě zíral na Kirka.

O několik minut později David Kirk pokynul Gerrymu: „Dobrá, Gerry vem ho dolů nákladním výtahem.“

Trimble se pomalu zvedl ze židle. Pokusil se uhladit si šaty a vzbudit tak alespoň zdání důstojnosti. Gerry Prince mu otevřel dveře. Trimble se zastavil na prahu a otočil se na Kirka. „Vy jste zabil Cecílii!“ řekl suše.

„To je poděkování za to, že jsi ho právě uchránil obvinění z těžkého zločinu,“ poznamenal Gerry a zavřel dveře.

* Když utichly všechny kroky, David Kirk si polohlasně přiznal: „Má pravdu. Cecílie Trimbleová je mrtvá kvůli mně.“

2

O tři dny později, když se David Kirk vrátil do kanceláře po dalším dlouhém dni stráveném u soudu, předala mu Greta obvyklý balíček vzkazů. David ho mechanicky převzal, dovlekl se do své kanceláře a pohodil vzkazy bez povšimnutí na pracovní stůl. Kdyby mezi nimi bylo něco urgentního, Greta by mu o tom řekla.

Udělal si pohodlí ve svém pracovním křesle z kaštanově hnědé kůže pobitém mosaznými cvoky a zahloubal se nad dnešním přelíčením, ve kterém obhajoval ženu z vyšší společnosti obžalovanou za provozování služby call-girl na nejvyšší úrovni. Okresní návladní si vedl velmi dobře. Ale Kirk si to vynahradil při tvrdém křížovém výslechu policistů, kteří provedli zatčení. Přesto tu stále zůstával závažný problém černé knížečky – soupisu těch, co se madam znelíbili. Budu muset najít nějaké jiné vysvětlení, než že je to seznam jejích klientů, pomyslel si David. To určitě zvládnu.

Kirk vždycky věřil v něco, čemu říkal osvícení čtvrté hodiny. Ne takové, jaké se používá v reklamách na holicí pěnu a břity, ale právní osvícení. Brzy ráno, někdy mezi třetí a čtvrtou, se probouzel s náhlým pocitem inspirace, jež vyřešila právní problémy, nad kterými přemýšlel před tím, než usnul.

Kirk byl přesvědčen, že se totéž stane i dnes v noci, a tak se začal probírat jednotlivými vzkazy s tím, že odpoví jen na ty nejnaléhavější. Vtom zazvonil telefon.

Kirk podrážděně vyštěkl do sluchátka: „Greto! Víte přeci, že si potřebuji po dni stráveném u soudu trochu oddychnout. Zbavte se ho, ať je to kdokoliv.“

„Včetně soudce Malachiho?“ zeptala se Greta.

„Aaron Malachi? Nemám u něj žádný případ“ ujistil se s úlevou Kirk. Od chvíle, kdy dostudoval, mu Malachi hodně pomohl. Ale byl taky proslulý svou tvrdostí na obhájce v trestních případech.

„Jeho sekretářka říkala, že s vámi chce mluvit. Dnes.“

„Dobře,“ svolil neochotně Kirk. „Předejte mi ho.“ Během sekundy se telefon opět rozezněl. „Malachi,“ oznámila úsečně Greta.

„Pane soudce…,“ pozdravil ho Kirk s nuceným nadšením. „Jak se máte? Už jsme se dlouho neviděli.“

Malachi však Kirka bez jakýchkoliv okolků zchladil. „Kirku! Přijď okamžitě ke mně!“

„Teď? Ve čtvrt na šest?“ snažil se Kirk zdvořile odmítnout.

„Teď! Ve čtvrt na šest!“ přikázal soudce nekompromisně.

„O co jde? Něco…,“ začal se Kirk vyptávat.

Starý muž jej však opět přerušil. „Jde o to, že s tebou chci mluvit! Takže se sakra seber a ať už jsi tady!“

Celou cestu ke starobylé budově Nejvyššího soudu a pak po celou dobu, co vystupoval po legendárním schodišti, na kterém už poskytl nesčetně rozhovorů, si David Kirk nepřestával v duchu nadávat.

Ten popudlivý veterán soudcovské stolice byl buď andělem práva, nebo starým podivínem, podle toho, jestli byl zrovna s vámi, nebo proti vám. Během těch několika desítek let od chvíle, kdy David Kirk opustil úřad okresního návladního a stal se trestním obhájcem, vnímal Malachiho ve většině případů jako nutnou obtíž. Často se zdálo, že má Malachi na Kirka vztek za to, že se vzdal role žalobce a stal se obhájcem.

Ale co leží tomu staříkovi v žaludku dnes odpoledne, to bylo pro Davida Kirka naprostou záhadou. Nicméně svižně vyšlapal tu spoustu schodů k soudní budově na Centre Street a ohlásil se v úřadovně soudce Malachiho.

Ida Bornsteinová, která byla Malachiho sekretářkou déle, než si kdo vůbec pamatoval, měla svůj způsob, jak vám dát najevo, jakou má starý pán zrovna náladu. Dělala to způsobem, jakým vás oslovila. Třeba tak, že vás neoslovila „Pane obhájce“, ani pouhým „Pane“, ale že vyslovila jen vaše příjmení. A taky se to dalo poznat z výrazu jejího stárnoucího, a přece jaksi času odolávajícího obličeje, který mohl vyjadřovat buď soucit, nebo opovržení.

Davida Kirka teď uvedla do situace soucitným pohledem a strohým: „Kirku, už na vás čeká.“

Avšak když kolem ní David Kirk procházel ke dveřím soudcovy kanceláře, pomyslela si: Takový pohledný mladý muž. Vlastně docela hezký. A svobodný. Jeden z nejlépe placených trestních právníků v New Yorku. Proč by se s takovým mužem nemohla setkat moje vnučka Melánie? Ale ona se prostě musí zahazovat s obyčejnými řadovými právníky a jakýmisi bojovníky za zdravé životní prostředí.

Soudce seděl v kolečkovém křesle, obrácen zády ke svému pracovnímu stolu, který byl přeplněn spisy otevřených případů. Díval se z okna do ulice zacpané automobily lidí vracejících se domů z práce. Ve vzduchu za zdmi budovy se vznášely nervózní tóny klaksonů.

Aniž by se otočil a pozdravil svého hosta, rovnou vykřikl: „Kirku, co jsem to slyšel? Že prý jsi velký hrdina!“

„Hrdina? Já?“ zareagoval překvapeně Kirk.

„Podle toho, co jsem slyšel,“ pokračoval Malachi, stále otočen čelem k oknu, „jsi přemohl šíleného vraha. Povalil jsi ho na zem, odzbrojil, spoutal a zacpal mu ústa roubíkem. Pak jsi ho odvlekl do své kanceláře, a to vše jednou rukou.“

„To je hodně přehnané,“ odpověděl Kirk. Nebyl si jistý, jestli si z něj starý soudce utahuje, nebo se ten příběh nafoukl do takových rozměrů v mlýnici drbů, která na Soudním náměstí fungovala vždy na sto procent.

„A je taky přehnané,“ zeptal se Malachi a otočil se čelem ke Kirkovi, „že jsi odmítl spolupracovat s policií? Že jsi jim lhal, abys ochránil možného vraha? Uznal vlastnictví zbraně, která vůbec není tvoje? A označil jsi potenciálního vraha za svého klienta?“

„No, to můžu vysvětlit…,“ začal pomalu Kirk.

„Ne, mně teda nemůžeš!“ vykřikl Malachi tak silným a zvučným hlasem, že to bylo vzhledem k jeho věku překvapivé. „Sedni si!“ přikázal Kirkovi.

David se posadil na nejbližší volnou židli, připraven na Malachiho lekci.

„Zatraceně, tohle je jeden z těch okamžiků, kdy mi to kolečkové křeslo skutečně vadí. Chtěl bych stát na nohou a mířit prstem na tvůj hezký obličej jako žalobce. Třásl by ses pod tíhou mých obvinění. Ale to nemůžu, a tak musím dělat jen to, co mi tenhle mizerný vozík dovolí.“

Vyjel na vozíku zpoza stolu a přiblížil se ke Kirkovi. Pak svůj hlas o něco ztišil. „Dobře, Davide, mimo zápis, udělal jsi dobrou věc. Ochránil jsi smutkem zmučeného otce před zatčením za nepovolené držení zbraně. A kdo ví, třeba by k tomu návladní přidal i pokus o vraždu. Bylo to pěkné gesto. Ale udělal jsi to proto, abys ochránil pana Trimblea, nebo abys uspokojil své vlastní svědomí?“

Kirk chtěl protestovat, ale Malachi ho nepustil ke slovu. „Tvůj zpropadený klient byl absolutně vinen. Ale tys ho dostal ven na formalitách. Tak mohl jít a znovu znásilňovat a vraždit. A tentokrát mladou, krásnou a nevinnou dívku, jakou byla Cecílie Trimbleová. Něco ti povím, kéž by měl Trimble lepší mušku!“

Kirk vyskočil na nohy a vztyčil se nad starým soudcem: „Udělal jsem to, nač jsem přísahal. Poskytl jsem svému klientovi tu nejlepší obhajobu, jakou jsem dovedl! A pokud to znamenalo, že jsem znehodnotil jeho přiznání, pak to tak mělo být! A nikdo mě za to nebude kritizovat! Ani vy!“

„Skončil jsi?“ zeptal se netrpělivě Malachi.

Kirk se najednou cítil hloupě, že tak vybuchl na tohohle veterána soudního systému, a klidně odpověděl: „Ano.“

„Dobře. Tak teď mlč a poslouchej!“ Malachi otočil svůj vozík a rozjel se zpět ke stolu. „Davide, copak tebe to nikdy nenapadlo?“

„Co?“

„Co jsme udělali se systémem!“ pronesl důrazně Malachi.

„Myslím, že máme zrovna tak dobrý systém trestního soudnictví jako kdekoliv jinde na světě,“ opáčil Kirk.

„O tom nemluvím!“ vyštěkl zlostně Malachi. „Myslím to, co si lidé myslí o právu. Dívají se na soudce a právníky jako na své nepřátele. Protože porušujeme jejich základní pocit spravedlnosti. To je jasná ukázka toho, jak daleko jsme se dostali od jakéhokoliv racionálního systému spravedlnosti, když běžný občan jako Edward Trimble jde, legálně si koupí zbraň a pokouší se zastřelit člověka jako ty. Netrefil se. Ale v Kalifornii byla matka, která se trefila. Čtyři rány do hlavy člověka, který zneužíval jejího syna. Přímo v soudní síni. Máme tady přímo epidemii svépomoci.

A to všechno jenom kvůli právníkům jako ty, a ano, soudcům jako já. Stále propouštíme zločince na svobodu na základě formálních nedostatků. Právnické triky a soudcovská rozhodnutí. Tak můžou své zločiny opakovat znovu a znovu. Tohle nemůžeme dělat, pokud chceme, aby se průměrný občan cítil bezpečně a svobodně.

Někde musíme udělat tlustou čáru. Někde,“ opakoval starý muž, protože sám nevěděl, kde by to někde mělo být. „Z práva se stala hra. Čím provinilejšího zločince dostane obhájce na svobodu, tím je jeho reputace lepší, tím vyšší jsou jeho honoráře. Ty, můj milý Davide Kirku, jsi perfektním příkladem. Ty si v poslední době vedeš hodně dobře, viď? Máš přepychovou kancelář. Bereš vysoké honoráře. Fotografují tě pokaždé, když vcházíš nebo vycházíš ze soudní síně. Zvou tě do televize, abys řekl svůj názor na kdejaký významný případ. Jsi hvězda! Zatímco důvěra občanů v právo čím dál víc klesá.“

„Vaše ctihodnosti, já jsem ta pravidla nevymyslel,“ bránil se Kirk.

„Já vím, já vím,“ řekl netrpělivě soudce ve snaze zastavit příval ospravedlňujících důvodu, které se Kirk chystal vyslovit.

Ale nepovedlo se mu to, protože Kirk okamžitě pokračoval:

„A pokud chcete poukázat na to, co se stalo v případu Corregió, apelační soud mě očistil ode všech obvinění! Neměl jsem s podplácením toho porotce vůbec nic společného!“ bránil se Kirk.

„Davide, Davide, nemusíš se hned stavět na zadní. Na to jsem ani nepomyslel. Ačkoliv, když už jsi to vytáhl, zažil jsem případy, kdy byli advokáti vyškrtnuti ze seznamu za mnohem méně významné věci. Ještě jeden takový skandál a obávám se, že už tolik štěstí mít nebudeš,“ varoval Kirka Malachi.

Kirk, stále ještě naježený, odpověděl: „Nemusíte souhlasit se způsobem, jakým praktikuji právo, ale nikdy se neotírejte o mou etiku.“

„Zatraceně, Davide, já nemluvím o etice. Nemluvím ani o právu. Spravedlnost, Davide, spravedlnost! Nemůžeme pokračovat v ničení základního lidského pocitu spravedlnosti.

Trimbleův nesmyslný útok byl výrazem pocitu marnosti průměrného občana. A za tvé přispění k tomuto stavu tě teď hodlám donutit k pokání. Přiděluji ti případ, za který dostaneš honorář zhruba pár tisíc dolarů a něco navíc na hotové výdaje.“

„Pane soudce, se vší úctou, myslím, že jsem svou část…“

Malachi Kirka přerušil: „Ano, ano, vím, že sis odpracoval svůj podíl na případech ex offo, pokud v nich šlo o významné právní principy. Ale tentokrát určím já, který případ dostaneš.“

„Ale já mám momentálně diář plný složitých případů. Nemůžu přijmou případ ex offo.“

„Pamatuji si, jak ses před deseti dvanácti lety, když jsi opustil úřad návladního, mohl přetrhnout, jen aby ti byl nějaký případ přidělen. Dal jsem ti tvůj první a po něm ještě mnoho dalších.“

„To bylo v době, kdy jsem se zapsal do seznamu osmnáct B pro obhajování lidí bez finančních prostředků,“ vysvětloval Kirk.

„A nikdy jsi z něj své jméno nenechal vyškrtnout,“ připomněl Kirkovi Malachi.

„Moje jméno stále figuruje na seznamu osmnáct B?“ zeptal se překvapeně Kirk.

„Bylo tam ještě dnes odpoledne ve tři hodiny,“ upřesnil Malachi. „Nechal jsem Idu, aby to zkontrolovala.“

„Vůbec jsem si neuvědomil…,“ připustil Kirk.

„Takže, jelikož je tvé jméno na seznamu, jsi k dispozici. A já, jako předsedající soudce, tě tímto ustanovuji obhájcem…“ Starý muž přejel k pracovnímu stolu, aby si připomněl jméno obviněného. „A, ano, obhájcem Christophera Coryho.“

„Jaké je obvinění?“ kapituloval Kirk.

„Vražda druhého stupně,“ odpověděl Malachi a dodal: „A pokud čtu správně předběžné zápisy, pěkně krvavá vražda druhého stupně. Rozhodl jsem, že mu obvinění bude sděleno od středy za dva týdny. Očekávám, že budeš u toho a budeš svého klienta hájit.“

„To je příliš brzy. Zrovna mám jeden proces a další hned, jak tento skončí…“ protestoval Kirk.

Malachiho stárnoucí obličej se svraštil cynickým úsměvem. „Právník tvé reputace a výmluvnosti jistě přesvědčí toho druhého soudce, aby proces o pár dní odložil,“ popíchl ho soudce.

Kirk věděl, že protestovat by bylo zbytečné. Přikývl a obrátil se k odchodu. Ale Malachiho slova ho pronásledovala až ke dveřím.

„Mohla by to pro tebe být potřebná lekce pokory, můj vysoko se vznášející příteli. A tentokrát ti nedovolím uniknout s těmi tvými obvyklými triky. Pamatuj si to!“

3

David Kirk pracoval tvrdě. Jeho práce nebyla vždy jednoduchá, jak už to u úspěšných právnických praxí bývá, ale zvládal to dobře. Měl dvě sekretářky. Greta Nissmanová, sekretářka a vedoucí kanceláře, s ním byla ode dne, kdy si otevřel vlastní praxi. Oddaná stará panna. Ta podsaditá, malá žena bezpečně znala Davidovy nálady i jeho slabé stránky. Vždy předem věděla, co bude potřebovat, ať profesně, nebo soukromě, a kanceláři velela s nadhledem mocnáře. Veškerý respekt, který věnovala Davidu Kirkovi, měl svou druhou stranu mince v despotické nadvládě, jakou uplatňovala vůči ostatním zaměstnancům kanceláře.

Pak tady byla Luisa Grantová, Kirkova druhá sekretářka, která u něj pracovala šestým rokem. Greta jí však dávala svým odstupem a nadměrnou kritikou najevo, že je stále ještě zaměstnaná na dobu určitou. Dokonce i dva právníci, kteří dělali pro Kirka většinu práce v terénu, se Grety Nissmanové báli. Když oznámila, že určitý právní výtah má být pro pana Kirka připraven v tu a tu hodinu, vždy ležel na jejím stole včas. Když si ho pročetla a usoudila, že je potřeba více podpůrných argumentů, některý z právníků šel zpátky do knihovny nebo naproti do advokátní komory a začal se znovu probírat všemi možnými materiály.

Jediný ze zaměstnanců Davida Kirka, kdo zůstával vůči Gretině nadvládě imunní, byl Gerald Prince. Greta vždy velmi citlivě vnímala zvláštní vztah mezi Kirkem a jeho mladším kolegou. Ti dva se poprvé setkali, když byl Kirk ještě mladým nadšeným asistentem v úřadu okresního návladního. Tehdy dostal případ Lid versus Prince. V rychlosti prošel spis a usoudil, že je to jen další z těch běžných případů. Teenager z Harlemu byl zatčen a obviněn z přepadení a pokusu o znásilnění ženy v postranní uličce v Upper West Side na Manhattanu.

Už první pohled na toho nezletilého kluka s afro účesem potvrdil Kirkovo očekávání. Ten kluk byl samozřejmě černoch. Byl vystrašený a kromě toho měl matku, která hlasitě prohlašovala, že je její syn nevinen.

Když budou černí lidé stále chránit své vinné soukmenovce, kdo pak pozná, kteří jsou ti nevinní? pomyslel si v duchu Kirk.

V tomhle případě navíc úspěšně proběhla osobní identifikace. Žena, která byla přepadena a málem i znásilněna, si byla jistá, že pachatelem byl Prince.

David Kirk předložil případ porotě složené z lidí různé barvy pleti vyzbrojen tímto svědectvím a dalšími důkazy, včetně nože nalezeného v blízkosti místa činu, o kterém Gerald tvrdil, že ho sice viděl, ale že se jej nikdy nedotkl. Kirk si počínal dostatečně energicky a upřímně, aby se porota usnesla na vině obžalovaného.

To odpoledne se cítil tak dobře, že se do svých ostatních případů pustil s ještě větším nadšením.

Až o pět měsíců později, když David Kirk vyslýchal dva obžalované v dalším případu, zjistil, že jeden z těch dvou výtečníků je oním mladým černochem, který napadl a okradl ženu, která kdysi identifikovala Geralda Prince. Když ji David s tímto novým podezřením seznámil, žena nejen že byla ochotná spolupracovat, ale dokonce trvala na tom, že předstoupí před soudce a pod přísahou uzná svůj předchozí omyl.

Když David Kirk vrátil paní Princeové syna, který si mezitím odpracoval pět měsíců v nápravném zařízení pro nezletilé, cítil nejen velkou úlevu, ale také hrdost.

Avšak tyto pocity netrvaly dlouho. Když se už po několikáté omlouval, Gerald Prince se ho zeptal: „A kdo mi vrátí těch pět měsíců?“

A jeho matka dodala: „Jak smyjeme tu skvrnu z jeho jména?“

„Dohlédnu na to, aby to bylo vymazáno z jeho záznamů,“ odpověděl David.

„Projdete se s ním po naší čtvrti a řeknete všem, že to byl omyl? A až půjde do školy, půjdete s ním a vysvětlíte ostatním, že ten kluk byl pět měsíců zavřený za zločin, který nespáchal?“

Toho dne David Kirk kráčel ulicemi Harlemu s mnohem menším pocitem zadostiučinění. Vůbec se necítil tak, jak prve očekával. Nejen, že se dopustil strašné nespravedlnosti, když byl až příliš horlivý při obžalobě patnáctiletého Geralda Prince, ale ani se mu nedostalo očekávané vděčnosti a ocenění od chlapcovy matky za to, že tu chybu napravil.

Pokud je přílišné nadšení žalobce chybou, pak samolibé pokrytectví je přinejmenším nemorální. David Kirk, rozhodnutý celou věc napravit, slíbil, že osobně navštíví školu, vysvětlí, co se stalo, a vezme celou vinu na sebe. Ba co víc, dohlédne na to, aby byl Gerald Prince přijat na státní vysokou školu v New Yorku. Stane se Gerryho konzultantem a postará se o to, aby ukončil školu s takovými výsledky, aby mohl pokračovat dál ve studiu práv.

V době, kdy byl Gerald Prince přijat na právnickou fakultu, už David Kirk nepracoval v úřadu okresního návladního a měl vlastní praxi. Gerald Prince navštěvoval školu večerně a přes den pracoval v Kirkově kanceláři. Provázel Kirka ke každému přelíčení. Ze začátku to znamenalo zajistit pro Kirka během krátké přestávky sendviče a něco k pití nebo zaběhnout zpátky do Kirkovy kanceláře a donést zákoník, který Kirk zrovna potřeboval, nebo zprávu, kterou právě připravil některý z jeho právníků.

Když Gerald Prince ukončil newyorskou právnickou fakultu a byl zapsán do seznamu advokátů, učinil z něj David Kirk svého asistenta na plný úvazek. A tak sedával Kirkovi po boku za stolem obhájce, zapisoval poznámky a předával mu navrhované dotazy. Po večerech – poté, co bylo přelíčení přerušeno – spolu probírali výsledky a plánovali strategii pro další den.

V newyorských soudních síních se vědělo o tom, že se Gerald Prince zaučuje na druhého právního poradce v Kirkově kanceláři.

Pokaždé, když dostali nový případ, Gerry Prince vedl úvodní rozhovor s asistentem okresního návladního, aby zjistil podrobnosti zločinu, ze kterého byl jejich klient obviněn.

Tentokrát však, vzhledem k tomu, že byl případ Lid versus Cory pod přísným dohledem soudce Malachiho, se David Kirk rozhodl, že povede úvodní rozhovor sám.

Na straně obžaloby stál zkušený žalobce Howard Stone. Protože se jednalo o vraždu mladé herečky jejím bývalým milencem, měl případ všechny ty dráždivé detaily, které přitahovaly pozornost bulvárních novinářů i místních televizních stanic. Bylo jasné, že se budou snažit získat nějaké informace před každým přelíčením i po něm. U takových interview hrozilo, že by nešikovně formulovaná informace mladšího, méně zkušeného žalobce mohla vést k podezření z předpojatosti, námitce zmatečného soudního řízení, či dokonce zamítnutí obžaloby.

Aby tomu návladní newyorského okresu předešel, pověřil vedením případu Howarda Stonea, muže s mnohaletými zkušenostmi s médii. Stone byl ve svém vyjadřování natolik přesný a věděl dost na to, aby případným chybám předešel.

David Kirk se nebál s Howardem Stonem v soudní síni utkat. Už se s ním setkal v průběhu let mnohokrát a skóre vítězství zatím hrálo v jeho prospěch. To, co Kirka vždycky trochu trápilo, byla osobní stránka jejich vztahu.

Bylo to zvláštní, ale povaha jeho vztahu s Howardem Stonem předcházela vztah samotný. V prvním roce studií na státní vysoké škole učinil David Kirk zjištění, které mělo ovlivnit celý zbytek jeho života.

Jednoho rána jeho otec Daniel, v tu dobu jednašedesátiletý a těsně před odchodem do důchodu – pracoval jako vrchní stavební dozorce u jedné z největších stavebních společností v New Yorku –, políbil svou ženu Claire a svého syna Davida, tak jako každý den, a odešel do práce. Někdy kolem poledne při vášnivé diskusi s jedním z organizátorů stávky odborářů na staveništi na Šesté Avenue zkolaboval. Dříve než stačila přijet ambulance, zemřel na následky rozsáhlého infarktu.

A tak se David musel postarat o všechny záležitosti, které jsou s podobnými tragédiemi spojeny. Jeho matka byla tak zdrcená, že musel zařídit smuteční řeč, pohřeb i další záležitosti.

Všechny důležité rodinné písemnosti, jako oddací list Daniela a Claire Kirkových, Davidův křestní list nebo doklady k pozemku na hrob, byly pečlivě uschovány v krabici na cigarety, kterou Daniel zakoupil v dobách, kdy ještě kouřil. Krabice byla bezpečně uložena v ložnici manželů Kirkových na nejvyšší polici šatní skříně.

Poprvé v životě byl nyní David Kirk oprávněn tu krabici sundat, aby našel doklady ke hrobu. Našel svůj křestní list a dvě vkladní knížky s malými obnosy. Ale dříve než našel doklady ke hrobu, narazil na listinu, která byla složena už tak dávno, že když ji rozložil, rozpadla se mu v rukou na tři díly. Když si ji přečetl, byl ohromen.

Byl to rodný list dítěte, které dostalo jméno David Moorhead. Uvnitř byl složený další list papíru. Byl to druhý rodný list vydaný a potvrzený soudcem rodinného soudu jako rodný list Davida Kirka, jméno otce Daniel, jméno matky Claire. David Kirk si pozorně pročetl první z obou listin a zjistil, že jméno jeho rodné matky je Charlotte Moorheadová. Jméno otce nebylo v rodném listu uvedeno.

Ačkoliv to Davida ohromilo, rozhodl se, že to s matkou, která byla nečekanou ztrátou manžela stále zdrcena, prozatím probírat nebude. Avšak po pohřbu, jakmile všichni příbuzní a přátelé odjeli a oni dva zůstali poprvé sami, to byla ona, kdo to téma načal.

„Davide, už několik dní ti to vidím na očích. Ty jsi to našel, viď?“

Ještě ani nedopověděla, a už se jí oči opět zalily slzami. Ta žena, které si David tolik vážil, teď vypadala úplně zničená.

„Mami, to je v pořádku,“ snažil se ji David uklidnit. Ale stejně neodolal a dodal: „Jen to nemělo přijít tak… tak náhle, nečekaně.“

„Zpočátku jsme nevěděli, co dělat. Říct ti to? Nebo neříct? Někteří lidé říkali ano, jiní zase, že ne. Nakonec tvůj otec rozhodl tak, jak rozhodl. Říkal: ‚Proč zatěžovat život malého dítěte dohady nad tím kdo, kde a proč? Je náš, Claire. A to je nejdůležitější. Je náš.‘ Mýlil se, Davide, mýlil?“

Existují otázky, na které neexistují odpovědi. David v tu chvíli nemiloval svou matku a otce o nic méně. Ale najednou tu byla ta zneklidňující otázka – ta žena, ta druhá matka. Kdo je to? Kde asi je? A samozřejmě, proč se mě vzdala?

Když nad tím David usilovně přemýšlel už několik dní, uvědomil si, jak moudré bylo otcovo rozhodnutí. Proč by ho měli zatěžovat takovým břemenem, zejména v dětství a mládí, když je tolik jiných věcí, se kterými si člověk musí poradit?

Během dalšího týdne, kdy se Davidův objev stal něčím jako třetí osobou v jejich domácnosti, přišla matka s návrhem, který musel jednoho dne nutně přijít. Zrovna mu připravovala snídani před odchodem do školy, když pronesla: „Davide, nebudu se zlobit, když…“

„Nebudeš se zlobit, když co, mami?“

„Když ji budeš chtít najít. S tatínkem jsme o tom kdysi hodně mluvili. Vždycky říkal: ‚Až přijde čas a David ji bude chtít najít, nemáme žádné právo stát mu v cestě‘.“

V tu chvíli by David býval rád řekl: „Nikdy mě to ani nenapadlo.“ Ale pravda byla, že na to myslel od chvíle, kdy svůj objev učinil. A tak jen odpověděl: „Až přijde čas, mami, až přijde čas.“

„Řeknu ti všechno, co vím. A taky kde jsme tě dostali, synku. Určitě mají nějaké záznamy. A doufám, že ji najdeš. A jestli se ti to podaří a chtěl by ses pak… třeba… přestěhovat nebo tak…,“ matka se znovu dala do pláče.

David ji objal. „Mami, mami…, prosím. Ať už najdu cokoliv, ty jsi moje máma. Sem patřím. Tak, prosím tě. Už ses za těch pár dnů naplakala dost na celý zbytek života. Tak co kdyby ses pro změnu usmála,“ chlácholil ji David.

Pokusila se o úsměv, ale vzápětí se znovu rozplakala. David se snažil zastavit proud jejích slz tím, že je ukazováčkem vedl po tváři zpátky do očí, tak jak to dělávala ona, když byl malý a plakal kvůli rozbitému kolenu. Ta hra na něj měla vždycky ten správný účinek, přestal plakat a začal se smát. A téměř se mu to podařilo i teď. Matka se sice nesmála, ale alespoň přestala plakat.

Během následujících týdnů si David i přes noční zaměstnání, které teď bylo hlavním zdrojem rodinných příjmů, a přes náročné denní studium našel chvíli, aby se zastavil v adopční agentuře. Předložil jim svůj dokument a požádal je o pomoc.

Žena, která pracovala v oddělení pro sjednocování rodin, byla moc milá a ochotná mu pomoci. Jak však předeslala, všechno bude záležet na tom, zda se jim podaří najít biologické rodiče. V Kirkově případě to sice bylo možné, avšak ani zdaleka ne jisté. Vždyť už mezitím uběhlo devatenáct let. Lidé umírají, stěhují se. A navíc v uplynulých dvaceti letech došlo k opravdu masivnímu pohybu obyvatel ze severovýchodu na jih a jihozápad.

„Jistě, uděláme vše, co bude v našich silách, abychom ji našli,“ řekla ta žena. „Ale jen velmi neradi vidíme, jak se lidé úpěnlivě drží svých iluzí.“

O několik týdnů později Davidovi zavolali. Byla to tatáž žena, se kterou jednal prve. Tentokrát však její hlas zněl mnohem optimističtěji a méně obezřetně.

„Pane Kirku… Davide…, jsem moc ráda, že vám mohu sdělit, že… protože jste byl jedním z našich dětí. Myslím, že se nám ji podařilo najít.“

„Opravdu? A kde je? Kdy se s ní mohu setkat?“ vyhrkl ze sebe nadšeně David.

„Tak jednoduché to zase není, Davide,“ pokoušela se vysvětlit žena.

„Proč ne, když víte, kde je?“

„Nejdříve ji musíme zkontaktovat a získat její souhlas.“

„Dobře, tak to, proboha, udělejte!“ naléhal David.

Uběhly další tři týdny. Pak mu opět zavolali. Tentokrát žena v telefonu zněla mnohem opatrněji a zároveň mnohem soucitněji.

„Davide, zdá se, abych tak řekla, zdá se, že vaše matka má nový život. Je vdaná. Už sedmnáct let. Za muže, který o vás nic neví. Má dvě dcery a syna. A… myslí si, že kdyby přiznala svou minulost a přivedla vás do svého současného života, tak by to mohlo její rodinu zničit.“

„To… to že řekla?“ zeptal se potichu David.

„Nechci, abyste si myslel, že je jí to úplně jedno. Velmi se zajímala o to, jak se vám daří a co děláte. Zdálo se, že ji to opravdu moc zajímá.“

„Jistě. Samozřejmě,“ odpověděl David. Nechtěl si přiznat, jak moc ho to ranilo. „Děkuji za pomoc. A… řekněte jí, ať si nedělá starosti. Už se o to znovu nepokusím. Nemusí se kvůli mně bát.“

David položil sluchátko. Chtělo se mu brečet, ale nemohl. Díky bohu, že mám rodiče, které mám. Teď se musím postarat o mámu. Dodělat školu. Jít na práva, dobře se učit, abych dostal dobrou práci a mohl dát mámě všechno, co si zaslouží, pomyslel si v duchu.

I přes všechna pozitivní předsevzetí zanechala tato zkušenost v Davidu Kirkovi ránu. Hlubokou ránu, která ačkoliv byla později překryta mnohými úspěchy, zakořenila někde hluboko v podvědomí strach, že bez ohledu na to, jak budou jeho úspěchy významné, všechny mohou vzít za své ve stejně zničujícím okamžiku, v jakém onoho dne objevil ten složený originál rodného listu.

4

David Kirk studoval na právnické fakultě a zároveň měl dvě zaměstnání. Učil se, když mohl – mezi prací, v metru, na cestě ze školy nebo do školy. Hnala ho touha nejen školu dostudovat, ale přímo excelovat, aby dostal jednu z těch několika málo skvělých pracovních nabídek v některé z velkých právnických kanceláří, kde se nástupní platy pohybují mezi čtyřiceti a padesáti tisíci dolary ročně.

Toho dne, kdy ukončil právnickou fakultu na výtečnou, měl David dva převažující pocity:

Tati, zvládl jsem to. Teď můžu dát mámě, co si zaslouží.

A taky: Charlotto Moorheadová, nebo jak se teď vlastně jmenuješ, nikdy se nedozvíš, o co jsi přišla.

Claire Kirková však nežila dost dlouho na to, aby se mohla radovat ze všech synových úspěchu. Zemřela ještě dřív, než byly zveřejněny výsledky advokátních zkoušek.

Toho dne na hřbitově, když ji ukládali k věčnému spánku, učinil David Kirk druhý objev.

Jeho mladší sestřenice Margareta mu, aby ho utěšila, řekla: „Ta drahá žena se k tobě chovala tak krásně, jako bys byl její vlastní.“

Tenkrát si poprvé uvědomil, že vlastně všichni v rodině věděli, že je adoptovaný. Všichni, jen on ne.

Odcházel od matčina hrobu a cítil se sám víc než kdykoliv předtím. Už neměl matku ani otce a měl pocit, že vlastně nemá vůbec žádnou rodinu. Byl osamoceným mužem.

Toho dne, kdy byly v New York Times zveřejněny výsledky advokátních zkoušek, se cítil, jako by unikl rozsudku k dlouholetému žaláři. Byl připraven zaútočit na velké právnické firmy a žádat mnohatisícový nástupní plat.

Avšak po několika týdnech chození od jedné firmy ke druhé, rozesílání skvělých životopisů a doporučení několika profesorů došel David Kirk k závěru, před kterým posledních sedm let zavíral oči.

Ta pohádková místa s fantastickými nástupními platy byla rezervována pro ty, kteří vystudovali Harvard, Yale nebo Kolumbijskou univerzitu. Možná že pár míst zbylo i pro absolventy Newyorské a Michiganské univerzity. Ale v žádném případě pro absolventy Fordhamské univerzity, fakulty sv. Jana nebo Davidovy alma mater, Newyorské právnické, a to ani tehdy, když měli červený diplom.

Tíživá finanční situace však nedala Davidu Kirkovi příliš mnoho času na to, aby se tím trápil. Jedno věděl jistě: nehodlá začít svůj profesní život prací za podřadný plat a strávit ho v knihovně advokátní komory a hledat ty správné případy, aby z nich mohl napsat skvělé výtahy, které pak poslouží jiným advokátům k argumentaci při soudních sporech a k získání veřejného uznání.

Chtěl se osamostatnit. Chtěl být v soudní síni. Tam patřil. Měl na to nadání. Uměl za pochodu přemýšlet a myšlenky nahlas formulovat. Bez falešné skromnosti David věděl, že je přitažlivý mladý muž. Měl talent na to, aby přiměl lidi věřit, že je naprosto upřímný. Tomuhle umění se naučil během jednoho léta, kdy si vydělal docela pěknou sumu peněz podomním prodejem bible v hornických oblastech v newyorsko-pensylvánském pohraničí. Když bylo třeba, uměl být okouzlující, jindy zase výřečný nebo vemlouvavý.

Co potřeboval, byla zkušenost v soudní síni.

Nejjednodušším způsobem, jak toho dosáhnout, bylo sehnat místo v úřadu newyorského okresního návládního. Jeden z jeho profesorů mu pomohl a zařídil mu schůzku s Howardem Stonem, jedním ze starších žalobců. Okresní návladní se střídali, někdy po každých volbách, ale Howard Stone zůstával.

Když se David Kirk poprvé setkal s vedoucím asistentem okresního návladního Howardem Stonem, udělaly na něj dojem dvě věci: jeho štíhlá, téměř vychrtlá postava a velké balení tablet proti překyselení žaludku na jeho pracovním stole přeplněném spisy případů čekajících na soudní přelíčení. Dokonce i během jejich prvního rozhovoru si David všiml, že si Howard Stone vzal dvě tablety. V duchu se podivil, kolik jich asi musí spořádat během soudního procesu.

A zanedlouho to taky zjistil. Ať už to bylo v důsledku jeho smyslu pro povinnost, nebo v důsledku frustrace, která byla součástí jeho velmi náročné práce, Howard Stone žil na antacidech. Dvakrát během jejich spolupráce David Kirk zažil, jak byl Howard Stone s krvácejícími žaludečními vředy vynesen ze soudní síně na nosítkách.

Na staršího žalobce měl Stone jeden zásadní klad: uměl na první pohled rozpoznat rozeného řečníka schopného přesvědčit okolí o své pravdě. A tak si vzal mladého Davida Kirka pod svá ochranná křídla. Brzy z Kirka udělal svého asistenta. Při každém soudním přelíčení, ve kterém stál na straně obžaloby Stone, seděl David Kirk po jeho boku. Byl u toho, když si Stone podával svědky obhajoby a vyvrátil mnohá chytře vymyšlená a vykonstruovaná alibi. A taky byl při tom, když Stone, stejně impozantní jako starý Clarence Darrow, vedl dramatickou rekapitulaci před porotou.

Vztah, který se mezi Howardem Stonem a Davidem Kirkem vytvořil, byl víc než jen vztah učitele a jeho žáka. Poté, co Howard Stone Davidovi prozradil některé speciální procesní triky, které sám vymyslel, nastaly okamžiky, kdy se David cítil, jako by byl Stone jeho druhým otcem. Jeho druhým adoptivním otcem. Ať už byl jeho biologickým otcem kdokoliv, určitě by se k němu nechoval lépe než Dan Kirk nebo Howard Stone.

Po několika letech praxe začal Stone Kirkovi předávat důležité případy, aby si je vyzkoušel na vlastní kůži. Ke konci toho roku už Stone na Davida nakládal případy tak, že šel od procesu k procesu. Někdy se dokonce stávalo, že soudci museli přeložit přelíčení, aby se k nim David vůbec mohl dostavit.

Uběhly právě tři roky, během nichž se Davidův um stále zdokonaloval, když dostal na stůl případ Geralda Prince. Šel do něj se svým obvyklým odhodláním. A taky byl jako obvykle úspěšný. Případ se stal dalším z ok v neporušeném řetězu Kirkovy sebedůvěry.

Šok, který Davidu Kirkovi přineslo zjištění, že nechal odsoudit nevinného mladého muže, zničit jeho reputaci a možná celý jeho život, ho donutil znovu přemýšlet nad vlastními cíli a životem vůbec.

Rozhodnutí, které učinil, bylo bolestné. Na konci jednoho dlouhého, náročného dne vstoupil do kanceláře Howarda Stonea a velmi potichu řekl: „Howie, prosím tě, nerozčil se. A prosím, neztrácej nervy. Ale rozhodl jsem se odejít.“

„Odejít?“ zeptal se Howard Stone, jako by to slovo nebylo součástí jeho slovní zásoby. Automaticky sáhl po tabletách.

„Odstupuju. Otvírám si soukromou praxi,“ řekl David Kirk.

„Soukromou praxi, jo?“ opakoval Howard Stone a změnil tón hlasu. „Ty teď jako budeš obhajovat ty samé mizery, zloděje, drogové dealery, děvky, kuplíře, defraudanty a pedofily, které jsi až do téhle doby pronásledoval? Obětoval jsem šest let, abych ti dal trénink, a ty teď přeběhneš na druhou stranu? Dobře, hochu, do toho! Vypadni! Vypadni, zatraceně, z mé kanceláře!“

„Howie, ne, ty mi nerozumíš,“ začal protestovat Kirk.

Ale Stone mu nedal šanci. „To mi neříkej! Já vím. Viděl jsi ty zatraceně dobře placené trestní obhájce, kteří nejsou ani z poloviny tak dobří jako ty, a vydělávají obrovské sumy peněz. Mají velké kanceláře v nových budovách. K soudu je vozí limuzíny. Jejich fotky jsou v novinách a v televizi. Vlastní prostorné byty na Páté Avenue a v západním Central Parku. Tak, řekl sis, proč ne já? Fajn, pokud je tohle to, co chceš, tak jdi! Vem si to. Staň se poskokem mafiánů!“

„Howie, ty mi nerozumíš.“

„Samozřejmě že nerozumím,“ vyštěkl Stone. „Koneckonců, není to poprvé v mé kariéře, kdy jsem vychoval chytrého, schopného žalobce a ten se nechal zlákat vidinou velkých peněz. Nenasytnost.“

„Zatraceně, Howie! Poslouchej mě!“ žádal rozčileně David Kirk.

Pohled v jeho očích, jeho naléhavost nakonec způsobily, že mu Stone chvilku věnoval.

„Howie, to je… to je kvůli Princeovu případu. Téměř jsem mu zničil život.“

Stone se pokusil shodit ten argument ze stolu. „Nikdo z nás není dokonalý. Ani ty ne. Ale je to šok, když to zjistíš poprvé.“

„Howie, ještě pořád to nechápeš. Já mám to nadšení. Nadšení žalobce. Chytil jsem to od tebe. Dávám do toho všechno. Pokaždé. Až je mi téměř jedno, jestli je obžalovaný skutečně vinen, či nikoliv. Když mi předáváš případ, je to jako lovecký lístek. Nevracej se bez mrtvého jelena přehozeného přes kapotu. Stává se ze mě jednomužná jednotka domobrany.“

„Ale no tak, hochu, trochu to dramatizuješ,“ odpověděl Stone. „Teď na mě vytáhneš tu ohranou písničku, že je lepších devětadevadesát vinných na svobodě než jeden nevinný v base. Myslím, že tenhle milý bonmot vymysleli trestní obhájci, kteří přišli na to, že je to docela dobrá vyhlídka. Devadesát devět vinných klientu, každý za tučný honorář, je určitě výnosnější než jeden nevinný. A navíc, když se ti podaří dostat viníka ven, jen pomysli na další případy, které ti přinese. Hochu, myslím, že jsi trochu přepracovaný a že by sis potřeboval odpočinout. A možná by ses taky měl trochu častěji dotýkat správné ženské na správných místech.“

„Howie!“ vybuchl David Kirk. „Co se ti pokouším říct, je to, že chci obhajovat lidi před žalobci toho typu, jakým jsem se stal já! Před žalobci jako ty!“

Následovalo dlouhé, prázdné ticho. Pak si vzal Howard Stone další dvě tablety a velmi potichu řekl: „Přijímám tvou rezignaci. A teď odejdi!“

Když David Kirk odešel z úřadu okresního návladního, pronajal si od malé právnické firmy jednu místnost ve staré kancelářské budově poblíž městské radnice a většiny soudních budov a začal provozovat samostatnou praxi. Bylo to hodně vzdálené ideálům, ze kterých ho Howard Stone obviňoval. Na částečný úvazek pro něj pracovala jedna ze sekretářek z vedlejší kanceláře. Byla to Greta Nissmanová.

Když se Kirkova skromná praxe sestávající z obhajob drobných zlodějíčků, prostitutek a případů ex offo vypracovala až k bodu, kdy si mohl dovolit vlastní kancelář, odvedl si Gretu s sebou.

Když si věšel na zeď své malé kanceláře vysokoškolský diplom a advokátní licenci, přál si, aby otec a matka mohli tu chvíli prožít s ním.

Dan Kirk by jistě řekl: „Synu, tvůj starý otec je na tebe pyšný.“ Objal by ho a políbil by ho na tvář. Stydlivě. Protože Daniel Kirk, ačkoliv byl plný lásky, byl v takových chvílích vždycky jaksi rozpačitý.

Během několika následujících let začala Davidova praxe vzkvétat. Jeho reputace mezi právníky postupně rostla, a co je neméně důležité, mezi zločinci taky. Dostával stále významnější případy, včetně případů majetných obžalovaných. Velké právnické firmy, které si nechtěly špinit jméno ve spojitosti s trestními případy, mu předávaly své klienty. Některé z těch firem patřily k těm, které ho před lety odmítly zaměstnat.

A navíc jeho úspěšná pověst přitahovala také mnoho případů, které sice byly významné, avšak týkaly se nemajetných obžalovaných, kteří si nemohli právníka jeho schopností a reputace dovolit. Ačkoliv je nemohl přijmout všechny – nikdo by nemohl –, svůj díl si odvedl. Pak bývaly dny, kdy si Greta Nissmanová stěžovala: „Určitě musí existovat nějací významní obžalovaní, kteří jsou na tom dobře taky finančně.“

Ačkoliv David Kirk s jejím názorem nikdy otevřeně nevyjádřil souhlas, rozhodně ho sdílel.

Dalo by se říci, že ke svému současnému významnému postavení dospěl poté, co obhajoval syna jednoho zámožného stavebníka z Long Islandu, který byl obžalován z vraždy dívky, s níž se stýkal. Byl tady naprosto přesvědčivý důkaz o tom, že ten čin skutečně spáchal. Co bylo nejasné, byl motiv a okolnosti.

David Kirk tehdy přišel s něčím, co bylo ve své době zcela novým, ne-li přímo revolučním způsobem obhajoby: smrt během dobrovolného sexuálního styku, zintenzívněného použitím násilí.

S neomezenými finančními prostředky, které měl David Kirk v této kauze k dispozici, mohl zaplnit celé dny přelíčení psychiatrickými svědectvími ohledně důsledků takovýchto okolností. Nakonec se mu přece jen podařilo vnést do mysli porotců dostatečné pochyby, takže zákonný požadavek prokázání viny za hranici přirozených pochyb nemohl být splněn.

Toho dne, kdy byl vynesen osvobozující rozsudek, David Kirk, který po celou dobu procesu odmítal podat jakýkoliv komentář na kameru, poskytl newyorské televizi jeden z nejzajímavějších a nejpůsobivějších úvodníků, které se za několik posledních měsíců ve zprávách o šesté objevily.

Hezký, schopný řečník, šarmantní, okouzlující David Kirk se stal přes noc známou osobností. Od této chvíle Davida Kirka poznávali, kdekoliv se objevil. Stal se vyhledávaným odborníkem ve všech významných případech, ať už v nich byl zainteresován, nebo nikoliv.

A ve zločineckých kruzích i ti, kteří si nemohli zapamatovat jeho jméno, říkali: „Hele, tentokrát si raděj vemem toho fešáka z televize.“

David se ve svém profesionálním životě konečně dostal k bodu, kdy si mohl případy vybírat. Teď určoval pravidla on. Žádné případy s drogami. Nepřehánět to s případy organizovaného zločinu. Byl rozhodnutý nenechat se kontrolovat, natožpak ovládat zájmy mafie.

A když si teď mohl své případy vybírat, měl dokonce i větší úspěch u žen. Když si na ně udělal čas. S dobrou pověstí přišly i návrhy a žádosti, aby své jméno propůjčil civilním a charitativním případům. S potěšením vždy vyhověl. Několikrát dokonce zásadně přispěl k úspěchu významných případů na památku Claire a Daniela Kirkových.

V čele charitativních organizací většinou stály zámožné ženy, které měly dost času i peněz. A mnoho z nich mohlo nabídnout ještě víc. Některé se rozvedly s muži, kteří se až příliš zajímali jen o své obchody. Některé z nich byly bohaté ženy, které se rozhodly nikdy se neprovdat. A některé byly kariéristky oddané své práci o nic méně než David Kirk sám. Ale naprostá většina z nich patřila mezi nejkrásnější ženy v New Yorku a jejich fotografie z charitativních a jiných veřejně prospěšných akcí zdobily stránky novin a časopisů po celé zemi.

Na prvním místě však byla pro Davida Kirka jeho kariéra. Život vyhledávaného trestního právníka byl hektický a zabíral mu veškerý čas, zejména pokud zrovna probíhal soudní proces, což bylo téměř pořád. Byl to neutuchající kolotoč, sedm dní v týdnu, dvacet hodin denně. A jak David záhy zjistil, nebylo mnoho žen, které by byly ochotné takový život tolerovat. Byly to trpké zkušenosti. Žena, a zvláště pak manželka, měla jistě nárok na víc než obvyklou větu: „Drahoušku, musíš pochopit…“ Možná že jsem měl v sobě najít víc pochopení já. Příště, sliboval si pokaždé David. Příště to bude jiné.

Většinou přijížděl do svého bytu na Páté Avenue po hodinách strávených přípravou argumentů a křížových výslechů, náročnou prací se svědky a procházením stohů svědectví z předchozího dne až pozdě v noci nebo nad ránem. Avšak místo toho, aby si přiznal, že ho trápí samota, přesvědčoval sám sebe, že alespoň nikomu nedluží omluvu a vysvětlení, že nemusí cítit povinnost se milovat, když je příliš unavený.

David měl způsob svého života rád. Líbila se mu svoboda. Byl rád svým pánem. Dokonce se mu líbil i pocit osamělosti.

A ani ho nenapadlo, že je to vlastně jen vzdor.

Tohle všechno bylo součástí podvědomí Davida Kirka v okamžiku, kdy navštívil asistenta okresního návladního Howarda Stonea, aby se o zločinu, ze kterého byl jeho klient Christopher Cory obžalován, dozvěděl něco víc.

„Dobré odpoledne, ‚pane obhájce‘,“ pozdravil ho Stone, když David vešel do jeho kanceláře. Nic se v ní nezměnilo. Panoval tu stále neuvěřitelný zmatek. Stohy složek. Lahvička bílých pilulek. Jak se zdálo, Howie pouze změnil značku antacid.

David si všiml, že Stone schválně vyslovil slovo obhájce způsobem, jakým ho oslovují jeho klienti. Usmál se, jak jen za daných okolností uměl nejlépe. „Ahoj, Howie, jak se daří?“

„Jako obvykle,“ odpověděl Stone a opřel se do staré známé otočné židle, která zapraskala stejně jako kdysi. „Tak, Davide, copak tě sem, za tak krásného slunného odpoledne, kdy by sis měl užívat plodů své tvrdé práce na vinici práva, přivádí? Nechtěl by sis jít raději zahrát golf? Nebo se projít po pláži v East Hamptonu a nechat se obletovat polonahými kráskami? Tam přece chodíš, když si najdeš trochu času mezi výnosnými procesy. Psali to v časopisu People nebo ve Vanity Fair, myslím. Nebo to jsou Bermudy? Palm Beach? Nebo Palm Springs?“

Kirk přešel tu štiplavou poznámku ohledné popularity, která mu byla dopřána po posledním procesu, kdy úspěšně obhájil muže, jenž je považován za současného kmotra mafie, a suchým, obchodním tónem odpověděl: „Máš ve vazbě muže jménem Christopher Cory. Byl jsem určen, abych ho obhajoval.“

„Ach tak. Starý Malachi se z tebe snaží udělat nového člověka,“ zareagoval sarkasticky Stone a usmál se. „No, Davide, můžeš si být jist, že udělám pro naši dobrou spolupráci, co budu moct. Kde chceš začít?“

„Obvinění proti Corymu. Můžu vidět spis?“

„Zrovna to mám před sebou,“ odpověděl Stone a jakoby čirou náhodou ukázal prstem na jediný spis na jindy přeplněném stole.

Kirk si uvědomil, že zvěst o jeho malé rozepři se soudcem Malachim zřejmě proběhla právnickou společností dřív, než očekával. Sáhl po spisu a začal jím pomalu listovat. Ani nedočetl druhou stranu a už překvapeně pohlédl na Stonea.

„Chceš mi snad říct, že tento muž podezřelý z vraždy byl vyslýchán bez přítomnosti obhájce?“

„Zdá se, že mu byl obhájce nabídnut, ale on odmítl,“ vysvětlil Stone a ukázal na spis. „Je to tam. A co víc, ‚pane obhájce‘, on nechce právníka ani teď.“

Kirk považoval tuto poznámku za pouhé taktizování a pokračoval v pročítání spisu. Hned první věc na další straně ho však přiměla, aby se na Stonea znovu obrátil. „Vzali jste mu krev na zkoušku DNA, aniž měl právního zástupce? Ale no tak, Howie!“

„Říkám ti, že žádného zástupce nechtěl. Když jsme požádali o vzorek krve, místo aby odmítl, dal nám ho dobrovolně.“

„O co tu sakra jde?“

„Jen o to, co ti říkám. Odmítl obhájce. Dobrovolně odevzdal vzorek krve. Když mi nevěříš, zeptej se ho sám.“

„Asi se zbláznil!“ reagoval Kirk. „Využili jste duševně chorého člověka!“

„Jestli pomýšlíš na to, že to uhraješ na nepříčetnost, ujišťuju tě, že Christopher Cory je zrovna tak zdráv jako já nebo ty,“ odpověděl Stone.

„Musím s ním mluvit. Hned!“

„Nechtěl by sis raději nejdřív přečíst celý spis?“ navrhl Kirkovi Stone.

„To není třeba. Dovedu si představit, co tvoji hoši udělali s tak naivním klukem,“ odpověděl rozzlobeně Kirk.

Stone se usmál. „Ušetřím ti námahu, ‚pane obhájce‘. Mám na tvého člověka pozitivní identifikaci od souseda oběti. A ten je s celou situací docela dobře obeznámen, protože tam tvůj člověk několik měsíců před vraždou s obětí žil. V den vraždy soused viděl tvého klienta vcházet do bytu zavražděné. A pokud ti to nestačí, máme otisk z místa činu. A není to otisk prstu, ale rovnou otisk celé dlaně. Tvůj klient jej tam nechal v okamžiku, kdy mu při páchání zločinu praskla jedna z chirurgických rukavic, které měl na rukou.“

David Kirk chtěl něco říct, ale Stone pokračoval: „A jak víme, že se rukavice roztrhla? Evidentně mu to bylo úplně jedno, a tak si ji prostě strhl a odhodil. Ležela na druhém konci pokoje, kde ji našli kluci z oddělení vražd.“

„A to je všechno?“ zeptal se nenuceně Kirk a snažil se zbagatelizovat důkaz, který bude v soudní síni dozajista působit naprosto přesvědčivě.

„Ne, ‚pane obhájce‘, to není všechno,“ odpověděl Stone. „Taky našli krevní stopu velkou jako půldolar. Krev se neshodovala s krví oběti. Jestli se bude shodovat s DNA tvého klienta, tak budeme mít něco, čemu říkáme velmi jasný případ. Nebo je snad nezvratný to správné slovo?“

„A zbraň?“ zeptal se Kirk a sáhl tak k poslednímu bodu, o kterém se Stone dosud nezmínil.

Stone odpověděl tónem, jako by byl vděčný za to připomenutí. Ve skutečnosti ho však potěšilo, že se Kirk nechal vyprovokovat. „O ano, náhodou se nám podařilo zbraň najít. Řezbářský nůž. Velmi příhodný, pokud vezmeme v úvahu, jak hrůzný ten čin byl. Našel se v kontejneru na odpadky před domem, ve kterém oběť žila… a zemřela.“

„Otisky?“ zeptal se Kirk.

„Všude. Nezapomeň, že si při činu strhl jednu rukavici,“ připomněl Kirkovi Stone.

„Chci s ním mluvit. Okamžitě,“ řekl Kirk.

„Upřímně, ‚pane obhájce‘, kdyby to byl můj klient, udělal bych totéž. Ačkoliv, jak jsem ti říkal, právníka nechce. Vážně ne.“

„Podíváme se na to,“ odpověděl suše David Kirk.

5

David Kirk netrpělivě přecházel po malé místnosti určené pro soukromé konzultace mezi obviněným a jeho obhájcem. Za léta praxe už strávil v podobných místnostech hodiny. Vybavení bylo všude stejné. Malý, strohý stůl s vypálenými stopami po cigaretových nedopalcích. Několik židlí s rovnými, vysokými opěradly. Zápach cigaretového kouře tentokrát sice nebyl tak dusivý jako obvykle, ale i přes jasný nápis na zdi – KOUŘENI ZAKÁZÁNO! – byl stále výrazný.

Kirk si vytáhl zápisník a zlaté pero, dárek od vděčného klienta. Když ho dostal, měl sto chutí ho zahodit, ale neudělal to. Bylo na něm vyryté jeho jméno. Když ho používal, měl vždycky pocit provinění, že bylo zaplaceno z výtěžku zločinu, ze kterého se mu povedlo onoho klienta osvobodit. A jak to obhájci většinou dělají, uchýlil se i tenkrát k etice profese: Nepřísluší ti tvého klienta soudit, pouze ho hájit.

Zvuk otevírajících se dveří vrátil Davida do reality. Vstal, aby se přivítal se svým novým klientem. Avšak oproti představě muže, kterého očekával, muže, který by byl schopen tak krvavého zločinu, Christopher Cory byl mile vypadající, nakrátko ostříhaný, plavovlasý mladík. Mohlo mu být tak pětadvacet. Byl štíhlý, ale dobře stavěný. Modrá košile a tmavé kalhoty na něm jen visely. Za ty čtyři dny ve vězení musel dost zhubnout, pomyslel si Kirk.

Kirk pokynul směrem k volné židli. Cory se vydal tím směrem, avšak dřív než k židli došel, zavrávoral. Kirk vyskočil na nohy a chtěl mu pomoci, ale Cory to zvládl sám. Místo aby se posadil, postavil se za židli a pevně se chytil opěradla. Chvíli stál a téměř nedýchal. Svaly v jeho hubené tváři se napínaly, jako by pro něj pouhé usednutí představovalo obrovskou námahu.

„Jste v pořádku, Cory?“

„Ano“ odpověděl; avšak neschopen popřít své bolesti vzápětí dodal: „Až na ty bolesti hlavy. Nemáte u sebe náhodou aspirin? Prosil jsem o aspirin, tylenol, cokoliv. Jsou to už čtyři dny a dosud mi nic nedali.“

Naivní, to je slabé slovo, pomyslel si David Kirk. Pokud si myslí, že si prostě řekne o lék nebo o doktora a dostane ho, pak určitě ještě nikdy neměl s policií nebo vězeňským systémem v tomhle městě co do činění. Bude to pro něj asi tvrdá škola.

„Postarám se, abyste nějaký aspirin dostal.“

„Teď hned? Prosím. Nerad si stěžuju, ale nedovedete si představit, jak jsou ty bolesti hrozné,“ řekl Cory a vypadal, že se za své potřeby stydí.

„Hned jak půjdu odsud,“ slíbil Kirk. „Ale nejdřív potřebuju zjistit pár věcí.“

„Udělám, co budu moct,“ řekl Cory a v novém návalu bolesti stiskl okraj stolu.

„Za prvé, když vás zadrželi, poučili vás o vašich právech?“ začal Kirk s dotazy.

„Ano. Řekli, že mám právo na advokáta. Nemusím odpovídat na žádné otázky. Nemusím dávat krev. Řekli mi všechno! Máte ještě něco? Prosím, ta bolest mě zabíjí!“

„V okamžiku vašeho zadržení…“

„Pane Kirku, proč tomu říkáte ‚zadržení‘? Prostě přišli a zatkli mě. Klidně si pracuju. Zrovna mám ve vývojce naprosto skvělou sérii snímků, které jsem udělal to ráno… Svítání v parku Battery.“

Kirk Coryho ostře přerušil. „Cory! Přestaňte slovíčkařit! Zadržení, zatčení, otázka je, jestli když vás brali do vazby, v okamžiku, kdy jste se vzdal svých práv a poskytl vzorek krve, bolela vás hlava?“

„Ty bolesti začaly, když mě odvedli sem,“ řekl Cory.

„Před tím, než vás vyslýchali?“ Kirk chtěl Coryho dotlačit k přesné odpovědi.

„Ne, před tím ne, až během,“ odpověděl Cory.

„Během,“ přemítal Kirk nahlas. Doufal, že se dočká odpovědi, která by jim mohla pomoci. Ale snad by se to dalo s trochou představivosti změnit.

Bylo zvláštní sledovat, jak se klientova paměť rozjasnila vždy, když mu jeho právní zástupce „vysvětlil“, jaké právní pastičky se v jeho původní odpovědi skrývají.

„Podívejte se, pane Kirku, je mi to vážně líto. Ale dokud nedostanu něco proti těm bolestem, nemůžu pokračovat. Mám pocit, že se mi hlava rozskočí na dvě půlky! Jako by chtěla explodovat! Tak prosím, prosím!“

„Dobrá, Cory. Jen mi řekněte jedno. Bude lépe, když se to dozvím hned než později.“

„Řeknu vám cokoliv. Nemám co skrývat,“ odpověděl Cory.

„Pravdu! Zabil jste ji?“ zeptal se ostře Kirk.

„Neudělal jsem to. Ani jsem nemohl. Nikdy jsem tam ani nebyl. Přísahám bohu, přísahám,“ odvětil naléhavě Cory.

David Kirk už takové odpovědi slyšel mnohokrát. Většinou je považoval jen za vypočítavou lež.

Ale tentokrát ho upřímnost zračící se v Coryho modrých očích přesvědčila. Připomínaly mu pohled patnáctiletého Geralda Prince, když tenkrát trval na své nevině. David Kirk už nikdy nebude moci takovému pohledu, takové přísaze odolat.

„Dobře, hochu, udělám pro vás, co budu moct.“

Kirk se natáhl, aby mu poklepal na rameno a trochu ho tak uklidnil. Ale když to udělal, Coryho oči se obrátily v sloup, až bylo vidět jen jejich bělmo, a mladík se sesunul k zemi.

Kirk si klekl na koleno a obrátil Coryho na záda, aby se přesvědčil, zda dýchá. Cory se pomalu probral a uviděl nad sebou Kirkovu tvář.

„Co… co se stalo?“

„Jen jste na chvíli omdlel. Jak se cítíte?“

„Ani nevím. Myslím, že je to dobré.“

„Řekněte mi, Cory, už se vám to stalo někdy dřív?“

„Jo. Párkrát,“ přiznal Cory.

„Podívejte, hochu, teď vám seženu nějaký aspirin. A ještě dneska se tu staví můj doktor, aby se na vás podíval,“ slíbil starostlivě Kirk. „Ale mám ještě jednu poslední otázku. Proč jste se tak rychle vzdal svých práv, odpovídal na otázky, daroval krev?“

„Jsem nevinen. Kdybych odmítl odpovídat, odmítl dát jim krev, mohli by si myslet, že jsem vinen, že něco skrývám. Nebo ne?“

Člověče, pomyslel si Kirk, tomu říkám naivita. Zlatí zkušení zločinci. Raději se zajdu znovu podívat do spisu. Ale nejdřív zavolám doktora Heldemana.

Toho večera ve čtvrt na osm, zatímco doktor Julian Heldeman vyšetřoval Coryho v jeho cele, skláněli se David Kirk a Gerald Prince v úřadu okresního návladního nad spisem, který jim asistent Stone v souladu s ustanoveními trestního zákoníku státu New York zpřístupnil. Veškeré usvědčující stejně jako osvobozující důkazy v rukou obžaloby musí být zpřístupněny právním zástupcům obžalovaného.

Teď, když měli před sebou kompletní spis, mohli si Kirk a Gerry o argumentech proti Christopheru Corymu udělat hodnověrný obrázek.

Herečka jménem Alice Amesová, dvacet dva let, velmi pěkná, sexuálně přitažlivá, byla nalezena zavražděná ve svém malém bytě v Greenwich Village.

Byla to krvavá vražda. Byly nalezeny stopy po těžkém souboji. Malý, jednopokojový byt byl namaděru.

Sousedé vypověděli, že slyšeli zvuky zápasu a zvýšený hlas mladé ženy.

Ze soudního vzali otisky dlaně oběti, otisky z nože, který použil vrah, a z několika dalších předmětů v bytě, což vedlo k podezření, že vrah přišel připraven. Když zaútočil, měl na rukou chirurgické rukavice. V průběhu boje jedna praskla a odhalila část dlaně, jejíž otisk byl nalezen rutinním poprášením.

Výslechy sousedů a přátel zavražděné přivedly detektivy z oddělení vražd až k mladému muži jménem Christopher Cory, který s obětí žil několik měsíců před vraždou. Teď Cory čekal, až bude případ předložen velké porotě města New York.

Detektivové také odhalili, že pár dní po vraždě dal Cory do čistírny nějaké oblečení. Ačkoliv bylo vlněné, někdo se ho už předtím pokusil vyprat. A stále na něm byly patrné stopy krve oběti.

Obžaloba měla k dispozici příležitost, zbraň a další důkazy. Jediné, co chybělo, byl motiv. A i ten se podařilo při troše námahy obstarat.

Alice Amesová se s Corym seznámila na hodinách herectví. Začali spolu chodit. Zanedlouho spolu začali žít.

Několik měsíců před vraždou však Cory přestal hodiny navštěvovat. V téže době jejich románek skončil a Alice ho přiměla, aby se odstěhoval.

Přátelé Alice Amesové řekli policii, že se Cory několikrát pokusil o usmíření, ale Alice byla neoblomná.

To Howardu Stoneovi stačilo jako dostatečný motiv, aby mohl případ předložit velké porotě.

Kirk právě zavíral spis, když se ve dveřích objevil obličej Howieho Stonea. Dříve než stačil promluvit, bylo Kirkovi jasné, že jeho zpráva nepřinese nic dobrého.

„Myslel jsem, že byste to, kluci, rádi slyšeli. Právě jsem dostal výsledky laboratorních testů na DNA vašeho klienta. Shoduje se s krví, kterou jsme našli na místě činu.“

Než Howard Stone zavřel dveře, pohlédl na Gerryho Prince. „Chlapče, kdykoliv bys cítil potřebu se narovnat, dej mi vědět. Chytrého mladého muže tu budu vždycky potřebovat.“

Howie zanechal oba právníky o samotě.

„Nedává to smysl, Gerry. Tahle fakta a ten Chris Cory, se kterým jsem dneska mluvil, prostě nejdou dohromady. On není jako vrahové, se kterými jsem se kdy setkal.“

„To ale jako obhajoba asi nepostačí,“ poznamenal Gerry Prince.

Později toho večera se David Kirk setkal s doktorem Heldemanem, který mu oznámil, že nenašel žádnou příčinu Coryho bolestí hlavy. Řekl, že mu dal velmi silný lék proti bolesti a že si je jist, že bolesti povolí. Ale že si myslí, že je to jen přechodné řešení. Podle doktora byla příčina zřejmě neurologického původu, což zahrnuje mozkové příčiny, možná tumor, který se může ze začátku projevovat právě takovými silnými bolestmi. Navrhl, aby byla provedena další lékařská vyšetření.

Heldeman také doporučil neurologa, ke kterému posílal i své vlastní pacienty, doktora Ramona Lipskyho. Protože ve vězení nebylo zařízení potřebné pro kompletní neurologické vyšetření k dispozici, bylo jasné, že bude třeba dostat Coryho na několik hodin ven.

Vzhledem k tomu, že požádat o takové povolení bylo možné až druhý den ráno, rozhodl se Kirk, že využijí času, kdy je Cory bez bolestí, a budou pokračovat ve výslechu.

Když proti nim Cory usedl, Kirk si všiml, jak je najednou, bez bolestí, vyrovnaný. Dovolil Gerrymu, aby začal s výslechem, a sám jejich klienta studoval.

„Chrisi, jste si plně vědom toho, z jakého činu jste byl obviněn?“ zeptal se Gerry Prince.

„Říkají, že jsem zabil Alici,“ odpověděl Cory, „což je nemožné, protože jsem tam ani nebyl. Tak jak jsem ji mohl zabít?“

„Taky říkají, že když byla mrtvá, zaútočil jste na její tělo.“

„Že jsem ji znásilnil, když byla mrtvá? To je šílené. Nikdy bych něco takového neudělal. Nikdy!“ protestoval Cory.

„Ne, neznásilnil,“ opravil ho Gerry, „poranil jste ji. Byla to rána, která ukazuje na to, že jste chtěl její tělo rozdělit, ale pak jste přestal, jako by vás někdo vyrušil. Nebo jste změnil názor.“

„No to snad ne,“ reagoval podrážděně Cory. „To je váš nápad, pane Kirku! Znám vás z novin a z televize. Jste ten nejlepší. Přišel jste s takovými obhajobami, o jakých se jiným právníkům ani nesní. Takže ta věc s rozporcováním je jen další z vašich triků, že? Chcete mi vnutit, že jsem blázen. Tak to jste na špatné adrese. Alici jsem nezabil. Toho dne jsem ji vůbec neviděl, a ani mnoho měsíců předtím. Vůbec nevím, o čem to vlastně mluvíte. Nikdo z vás – policie, návladní, ani vy!“

Cory začal ztěžka oddechovat a rukama sevřel hranu stolu. Kirk si všiml, že se mu vrátily bolesti, a tak přešel rovnou k věci.

„Chrisi, když jste nebyl na místě činu ani nikde v jeho okolí, kde jste teda v tu noc, kdy se stala vražda, byl?“

„Ano, to je divné,“ souhlasil pomalu Cory. „Nepamatuju se.“

„S přáteli? V kině? Doma, díval jste se na televizi?“ nabízel Kirk různé varianty.

„Nepamatuju se,“ odpověděl Cory. „A to je pravda. Kdybych byl vinen, můžete si být zatraceně jisti, že bych nějaké alibi měl. Ale já si prostě nemůžu vzpomenout.“

Gerry pohlédl na Davida Kirka. Byl to pohled, kterým říkal: Už vidím Howieho Stonea, co s tímhle udělá.

Kirk mlčky souhlasil. Nahlas však pronesl: „No, třeba si vzpomenete. Pracujte na tom.“

„Víte, to, že si nemůžu vzpomenout… Doufám, že vás to neodradí.“

„Jak neodradí?“ opakoval překvapeně Kirk. „Jako že mě nepřestanete zastupovat.“

„Samozřejmě že vás nepřestaneme zastupovat,“ ujistil Coryho Kirk.

„Děkuji. Víte, nikdy jsem se necítil víc sám, nikdy jsem tak nepotřeboval, aby mi někdo věřil. Zrovna jsem se začal vzpamatovávat z rozchodu s Alicí. Rozhodl jsem se, že nechám hraní. Je to takové nejisté živobytí. Když nedojdete k tomu velkému zlomu, nedostanete roli, která z vás udělá hvězdu, zůstanete jen jedním z mnoha. Stanete se terčem vrtochů režisérů a producentů. Pracujete týden v kuse a pak jste několik týdnů bez práce. Nebo i několik měsíců. Tak jsem toho nechal. Dozrál jsem, jestli tomu tak chcete říkat. Rozhodl jsem se, že začnu s fotografováním. A vážně jsem čím dál lepší. Opravdu dobrý. Den předtím, než mě zatkli, řekla umělecká ředitelka časopisu Vogue, že je moje práce úchvatná. Že pro mě něco bude mít. Že bych snad pro ně dokonce mohl udělat obálku. Měl jsem před sebou úplně nový život, pane Kirku. Tak mě odsud musíte dostat. Musíte! Teď teprve začínám žít. Chci dostat šanci a prožít nový život.“

David Kirk, který si vzpomněl na své vlastní začátky, na mladické nadšení na začátku své kariéry, slíbil Corymu, že pro něj udělají, co bude v jejich silách. „Hlavně ke mně musíte být za všech okolností upřímný. A nevzdávat se!“

„Udělám to, pane Kirku,“ odpověděl Cory a zdálo se, že mu ten slib naprosto stačil.

6

Příštího rána, než začalo zasedání soudu, dostavil se David Kirk do kanceláře soudce Malachiho, aby požádal o povolení pro Christophera Coryho navštívit doktora Ramona Lipskyho v jeho ordinaci v neurologickém institutu Kolumbijské presbyteriánské nemocnice ve Washington Heights.

Malachi přejel ke svému stolu, aby povolení podepsal, a obvyklým hlubokým, chraplavým hlasem poznamenal: „Jen ať to není další z tvých triků, Davide!“

David Kirk byl rád, že získal povolení s mnohem menšími obtížemi, než očekával, a tak raději na soudcovu jízlivou poznámku nereagoval.

Doktor Ramon Lipsky byl člověk chatrné postavy. Nebylo to však věkem, ale v důsledku špatného zacházení, kterého se mu dostalo v mládí, když žil ve Střední Americe. Odtud se pak dostal až na základě intervence Mezinárodního ochranného úřadu.

Lipsky toho moc nenapovídal. Mluvil, jen když to bylo nutné, aby od Coryho získal potřebné informace. Občas se zastavil, aby se hluboce zamyslel nad něčím, co právě vypozoroval, ale neřekl nic.

Když už si Kirk myslel, že je vyšetření u konce, řekl Lipsky: „A teď EEG.“ Zmáčkl knoflík na telefonu ležícím na jeho pracovním stole. „Slečno Murphyová, je čas.“

Sestra vstoupila do ordinace a odvedla Coryho.

Když osaměli, využil Kirk situace a zeptal se: „Tak, doktore, co si o tom myslíte?“

„Upřímně, podle mých osobních zkušeností z vězení, by bylo nenormální, kdyby toho člověka hlava nebolela.“

„Tvrdíte tedy, že ty bolesti nemají žádnou fyzickou nebo neurologickou příčinu?“ zeptal se Kirk.

„Rozhodně ne takovou, kterou jsem schopen odhalit já. A taky vám už teď můžu říct, že EEG neodhalí žádné mozkové abnormality.“

„Což z právního hlediska znamená co?“ trval Kirk na konkrétní odpovědi.

Lipsky vzhlédl od poznámek, které si dělal do Coryho karty, a řekl: „Pane Kirku, ve své staré vlasti jsem se nedostal do problémů kvůli praktikování medicíny. Byl jsem, jak tomu říkali, politicky aktivní. Jsem zarytý čtenář všech novin, a tak vím, kdo jste. A čím jste se proslavil. Taky vím, proč jste sem přivedl pana Coryho. Abyste si pořídil nějaké neurologické základy pro svou obhajobu. Je mi líto. Až přinesou výsledky EEG, ukážu vám proč.“

Za půl hodiny přivedla sestra Coryho zpět a předala doktorovi složku s grafy, které monitorovaly činnost Coryho mozku.

Lipsky předal grafy Kirkovi. „Pokud se v tom vyznáte, můžete se podívat sám. Je to tak, jak jsem říkal. Žádné mozkové abnormality. A jestli to pro vás znamená, že nemáte na čem postavit obhajobu, je mi líto.“

„K sakru s tím vším!“ vybuchl Cory. „Moje bolesti! Udělejte něco s mými bolestmi!“

Lipsky Corymu neodpověděl, ale obrátil se přímo na Kirka. „Jeho bolesti mohou být psychosomatického rázu. A asi jsou, pokud uvážíme jeho situaci a skutečnost, že zde neexistuje žádná jiná příčina. Doporučil bych konzultace s psychiatrem.“

„A co třeba zkusit tomograf nebo magnetickou rezonanci?“ pokoušel se Kirk využít všech dostupných prostředků.

Lipsky pokrčil rameny. „Můžete to zkusit. Ale pochybuji, že odhalí něco, co bychom už nevěděli. Ale nechte, aby o tom rozhodl psychiatr.“

„A můžete mi nějakého doporučit?“ zeptal se Kirk a pak svůj dotaz upřesnil. „Soudního psychiatra.“

„Přirozeně, někoho, kdo má zkušenosti se soudy,“ odpověděl Lipsky. „Doktor Wilson. Charles Wilson. Je moc dobrý.“

Lipsky napsal jméno lékaře na prázdný recept, odtrhl jej z bločku a podal Kirkovi.

Příštích pět dní, vždy hodinu během prvních čtyř dnů a tři hodiny pátého dne, docházel Cory k doktoru Wilsonovi. Doktor mu kladl otázky a hodnotil jeho odpovědi. Když shromáždil všechny potřebné informace a udělal si svůj závěr, sjednal si schůzku s Davidem Kirkem.

Kirkova první otázka zněla: „Jeho bolesti hlavy, byl jste schopen s tím něco udělat?“

„Zdá se, že se nějak zmírnily,“ odpověděl Wilson. „Ale pořád přetrvávají. Nicméně jsem došel k velmi zvláštním závěrům.“

„Dostatečným na to, abych na nich mohl stavět obhajobu?“ zeptal se rovnou Kirk. „Musím to vědět co nejdříve. Protože podle trestního zákona…“

Wilson mu skočil do řeči: „Ano, vím. Pokud chcete přijít s duševní poruchou, musíte to oznámit návladnímu do třiceti dnů od jeho zatčení.“

„Což uplyne příští středu,“ upřesnil Kirk. „Takže chci vaše zjištění slyšet hned teď.“

„V tom nevidím nejmenší problém, pane Kirku,“ odpověděl doktor Wilson. „Jeho reakce na všechny moje dotazy jsou naprosto normální, jako by byly vaše nebo mé. Ale je tu něco zvláštního.“

„Jestliže zvláštní je totéž co nenormální, pak mi to stačí,“ chytil se Kirk Wilsonových slov.

„Nemůžu dokázat, že ten člověk je duševně nemocný, nepříčetný nebo jakkoliv jinak nenormální. Vše, co mohu říct, je, že je to záhadný případ.“

„Záhadný?“ opakoval Kirk. „Záhadný není zrovna slovo, které by udělalo dojem na porotu nebo na soudce.“

„Jistě,“ souhlasil Wilson.

„Můžete mi navrhnout, co mám tedy dělat?“ zeptal se Kirk.

„Zrovna jsem to chtěl udělat,“ řekl Wilson, ale vzápětí svůj názor změnil. „Ne, vlastně jsem chtěl říct: ‚Zajděte za Johnem Beaumontem, ten je nejlepší.‘ Byl jsem zvyklý to říkat po celých dvaadvacet let. Až na to, že Beaumont už není mezi námi. Ale jeho asistentka je skvělá. A stejně jako Beaumont je expertkou přes hypnózu.“

„Hypnózu?“ opáčil překvapeně Kirk.

„V případech, jako je tento, je to vhodná indikace. A doktorka Scottová je opravdu dobrá. Jak jsem řekl, Beaumontova žačka, a on byl nejlepší.“

„Doktorka Scottová,“ opakoval Kirk.

„Řeknu sekretářce, aby zavolala do vaší kanceláře a nechala na recepci její telefonní číslo,“ slíbil Wilson.

„Díky,“ odpověděl rezignovaně Kirk. Vydal se ke dveřím, ale neodolal a zeptal se: „Doktore, a co ty jeho hrozné bolesti hlavy?“

„Téměř určitě jsou psychosomatického původu,“ odpověděl Wilson. „To nejlepší, co můžeme udělat, je zmírnit je různými léky. Ale dokud nezjistíme jejich příčinu, budou trvat.“

„Nic jiného se dělat nedá?“

„Pokud ano, pak doktorka Scottová je jediným člověkem, který to dokáže,“ odpověděl Wilson. „Tedy, pokud se potvrdí mé podezření.“

„Řekněte mi, věříte Corymu? Věříte, že je nevinen?“ otázal se ještě Kirk.

„Věřím, že on věří, že je nevinen,“ odpověděl Wilson. „Co tím myslíte?“ zeptal se nechápavě Kirk. „Zajděte s ním za doktorkou Scottovou,“ však bylo vše, co Wilson odpověděl.

O dva dny později, když David Kirk diktoval sekretářce návrh výroku o zproštění viny v jednom případu podvodu s cennými papíry, náhle přerušil tok svých myšlenek. „Já se z toho snad zblázním, Greto,“ pronesl unaveně.

Greta, po léta zvyklá na vrtochy Kirkovy přepracované mysli, věcně odpověděla: „Dám to do počítače. Přečtete si to, a když se vám to pořád nebude zdát, třeba bude dobré nechat Gerryho, aby se na to podíval.“

„Ale tohle ne. Cory. Jak jen mohl všechno zapomenout?“

„Měl jste i jiné klienty, kteří všechno ‚zapomněli‘, když to bylo potřeba,“ připomněla mu kousavě Greta.

„Ale to bylo vědomě, úmyslně. Cory má prostě okno. Naprostá amnézie. Neví, co dělal toho dne a ani po dva následující,“ odpověděl Kirk a pak najednou vykřikl: „Spojte se s Lanniganem. Ať prověří Coryho minulost.“

„Ale Lannigan to neudělá zadarmo,“ upozornila šetřivá Greta. „A tohle je případ ex offo.“

„Tak ty náklady poneseme sami. Musím tomu klukovi pomoct. Ať se do toho dá okamžitě,“ nařídil Kirk. „Tak, kde jsme to přestali?“

„A proto, tváří v tvář tomuto nespornému svědectví…,“ připomněla mu Greta.

Kirk se dal znovu do diktování.

O několik dní později Francis Lannigan, policejní úředník v důchodu, který v současné době propůjčoval své schopnosti a zkušenosti mnohem méně nebezpečným, zato však o to výnosnějším účelům, seděl v Kirkově kanceláři a podával hlášení: „Řeknu ti, Davide, je to fakt dost divný týpek.“ Zadíval se do svého kapesního diáře. „Tak třeba, byl natolik populární, aby ho zvolili předsedou třídy na střední škole. Pak však byl ještě před ukončením studia vyloučen.“

„Za co?“ zeptal se Kirk.

„Lhaní.“

„Čeho se týkalo?“

„To se neví jistě,“ musel přiznat Lannigan. „Učitel, kterého se to týkalo, už není na škole. Ale podle zápisu v Coryho spise mělo co do činění s nějakou dívkou. Podrobnější údaje se buď ztratily, nebo nebyly zaznamenány. Pravděpodobně aby se to nedotklo té dívky.“

„Něco dalšího?“ zeptal se Kirk.

„Dostal práci v místním supermarketu. Nejdřív jako balič. Pak byl povýšen a dělal na pokladně. A zase byl vyloučen. Ačkoliv tentokrát to přirozeně nazvali vyhazov.“

„Za co?“

„Je to docela legrační. Nekradl, nebral na hůl zákazníky. Lhal. Tak je to v zápise: ‚lhaní‘. Zdá se, že ten chlap je notorický lhář.“

„Notorický lhář…“ Kirk vstal od svého stolu a začal přecházet po místnosti. „Coryho výpověd nebude stát ani za zlomenou grešli, pokud se k téhle zprávě někdy dostane Stone.“

„Už ji má,“ oznámil Lannigan. Kirk se k němu obrátil, ale Lannigan jeho otázku předvídal a pokračoval. „Poslal tam chlapa den po Coryho zatčení.“

„No jistě,“ zamumlal Kirk. „Důkladnost, to je to správné slovo pro starého Howieho.“

„Je mi líto, Davide, ale to jsou fakta. Chceš, abych o něm zjistil ještě něco?“

„To prozatím stačí, Franku. Díky. A pošli Gretě fakturu.“

David Kirk pochodoval po své kanceláři a přemýšlel nahlas. „Gerry, do obžaloby zbývají dva dny. Rád bych alespoň zformuloval teorii obžaloby. Co máme? Drtivé důkazy proti Corymu. Pozitivní identifikaci od svědků, kteří ho znají. Výpadek paměti. A pak fakt, že je evidentně schopný, oblíbený a že lže. Jakou obhajobu na tom, k sakru, můžeme postavit?“

„Možná že bude nejlepší jít na dohodu,“ navrhl Gerry.

„Dohodu? Vzrušující případ, dobrý akorát na úvod nočních zpráv, a s důkazy, které má Howie Stone v rukách, se mi akorát vysměje. A kromě toho mě bedlivě sleduje starý Malachi. Obvinil by mě, že dohodou se z toho snažím vyvlíknout. Očekává obhajobu. Dobrou, silnou obhajobu. Kterou však, bohužel, nemáme. A navíc…“

„Já vím,“ přerušil ho Gerry. „I kdybychom mu uměli poskytnout řádnou obhajobu, mladý a naivní kluk, jakým je Cory, sedm nebo osm let ve vězení… Co by se tam s ním stalo. To by taky mohlo být po něm.“

„Tohle nemůžu dopustit. Nemůžu,“ řekl odhodlaně Kirk. Sedl si za stůl a vzal do ruky lístky se vzkazy. Jako obvykle je Luisa, jeho druhá sekretářka, seřadila podle důležitosti.

Na prvním stálo: „Doktorka Michaela Scottová reagovala na váš telefonát.“

„Gerry, kdo je, zatraceně, doktorka Michaela Scottová a proč bych jí vůbec volal?“

„Nenavrhl doktorku Scottovou Wilson?“ vzpomínal Gerry.

„Správně.“ Kirk vzal do ruky sluchátko telefonu. „Luiso, zavolejte doktorce Scottové.“

Za několik okamžiků telefon na Kirkově stole zazvonil.

„Její sekretářka se ptá, jestli můžete přijít do ordinace doktorky Scottové příští středu v šest hodin večer,“ ozval se Luisin hlas.

„Příští týden?“ zaprotestoval Kirk. „Náš čas je striktně vymezen zákonem. Třicet dnů po sdělení obvinění. Což je pozítří. Nemůže to přesunout?“

„Její sekretářka zní jako velice milá žena. Ale je taky naprosto precizní a spíše neústupná. Říká, že to dříve nejde.“

Žádný doktor mi nedokázal dát diagnózu, která by mi alespoň trochu pomohla, uvažoval Kirk. Se vší pravděpodobností to nedokáže ani doktorka Scottová. Takže se zdá, že čas už nehraje zas až takovou roli.

„Potvrďte tu schůzku a vezměte si adresu,“ rozhodl se nakonec Kirk.

7

Když byl David Kirk u soudu, jeho limuzína byla čtyřiadvacet hodin denně na telefonu. To mu umožňovalo plně se soustředit na případ, místo aby se musel zabývat drobnými problémy života ve městě tak velkém a hektickém, jakým je New York. Limuzína ho přivážela do kanceláře v pět nebo šest ráno a pak stála připravená ho převézt včas k soudnímu přelíčení v deset. Pokud David během přelíčení potřeboval nějaký svazek ze své knihovny, tatáž limuzína zavezla Gerryho do kanceláře a zase zpět s podklady potřebnými pro argumentaci u soudu.

Ve středu ve tři čtvrtě na šest nasedl Kirk do své limuzíny. Po dlouhém dni u soudu byl unaven a na setkání s doktorkou Scottovou se příliš netěšil. Podíval se na jméno a adresu, kterou pro něj Luisa úhledně napsala na kartičku: „Dr. Michaela Scottová, Východní Sedmdesátá třetí ulice, číslo 112.“

Skutečnost, že obvykle velmi pečlivá Luisa nenapsala číslo bytu, znamenala, že doktorka Scottová měla svou kancelář v přízemí toho domu. Nebo taky že obývala jeden z těch impozantních soukromých domů na Sedmdesáté třetí ulici, které tu zbyly z doby, kdy ulice od Páté Avenue až po Park Avenue byly celé zastavěné úchvatnými soukromými domy boháčů.

Když limuzína zastavila před číslem 112, Kirk zjistil, že správný byl jeho druhý předpoklad. Číslo 112 byla masivní, impozantní soukromá rezidence z bílého kamene. Měla čtyři podlaží a velkou fasádu do ulice. Bezpochyby to byla rezidence určená jak pro profesní, tak pro soukromé účely.

Kirk už chtěl dát řidiči volno, ale pak si to rozmyslel. Pokud se hned na začátku schůzky ukáže, že mu Scottová nemůže pro obhajobu nabídnout nic nového, nebude ztrácet čas a natahovat setkání, a tím i doktorčin, bezpochyby vysoký, honorář.

Psychiatři, stejně jako právníci, počítali své honoráře od hodiny.

„Počkej na mě, Geraldo. Myslím, že to nebude trvat dlouho.“

Kirk došel ke dveřím domu 112 a zjistil, že jsou na noc zamčeny. Pak se podíval na kartičku od Luisy. Datum bylo správné. Čas, šest hodin, taky v pořádku. Kirk se zadíval skrz skleněnou výplň podél velkých vchodových dveří. Vstupní hala byla temná. Možná že doktorka na schůzku zapomněla, pomyslel si Kirk.

Začal uvažovat o odchodu, ale pak se rozhodl, že když už došel tak daleko, tak zazvonit je to nejmenší, co může udělat. Našel zvonek, zmáčkl ho, chvíli počkal a pak ho zmáčkl podruhé. Žádná odpověď.

Zrovna se chtěl vydat zpět k limuzíně, v tu chvíli rád, že neposlal Geralda pryč, když se na konci chodby uvnitř domu rozsvítilo světlo. Ze tmy vyšla žena a směřovala k vstupním dveřím. Kirk nechtěl vypadat jako nějaký zvědavec, a tak se postavil zpátky před dveře. Ty se otevřely a v nich stála vysoká, plavovlasá žena, oblečená do elegantního šedého kostýmku. Měla na sobě bílou halenku, která by, nebýt drobné výšivky na límci, mohla klidně být i pánskou košilí. Místo vázanky měla uvázanou červenou stuhu.

„Mám se setkat s doktorkou Scottovou,“ řekl Kirk.

„Já vím,“ odpověděla ta žena.

Kirk si všiml, že se na její v podstatě milé tváři objevil náznak úsměvu. Vlastně, pomyslel si, kdyby neměla brýle s tak výraznými obroučkami, dalo by se říct, že je krásná. Což je možná důvod, proč jí trvalo tak dlouho, než mi přišla otevřít. Dost dobře by mohla být víc než jen velmi milou a precizní sekretářkou doktorky Scottové, jak ji popsala Luisa.

Kirk poslušně následoval ženu do malého výtahu, který je vyvezl do druhého poschodí. Výtah byl tak pomalý a kabina tak malá, že měl dost času prohlédnout si ženu zblízka. Vypadala tak na třicet, pětatřicet let. Blond vlasy měla pečlivě a složitě spletené a cop jí visel až do půlky zad ručně šitého saka. Vůně jejího parfému byla ženská, ale ne přespříliš sladká. Byla jako ta žena sama, osobitá, ale ne přehnaně ženská.

Když se dveře výtahu otevřely, vedla Kirka do rozlehlé soukromé pracovny. Jediný pohled Kirkovi napověděl, že v době, kdy se dům před sto lety stavěl, byl tohle určitě taneční sál. Byla to velká místnost s mramorovým krbem přes celou zeď. Strop zdobily vyřezávané ornamenty. Dubové obklady na zdech byly toho druhu, který se už nevyrábí jen z toho prostého důvodu, že už nežijí tak schopní řemeslníci. Velká část zdí byla pokrytá policemi zaplněnými odbornými knihami.

U zdi naproti krbu stál obrovský starožitný dubový stůl vykládaný červenou kůží se zlatými ornamenty ve tvaru dubových lístků, které začaly opadat již před drahnou dobou.

Ale to nejzajímavější na stole byl dvojitý stříbrný rámeček, ve kterém byly fotografie dvou mužů. Jeden byl zralý a měl aristokratický výraz. Druhý byl mladý a velmi pohledný.

Kirk zrovna studoval obě fotografie, když ho ta mladá žena oslovila a pokynula směrem k červenému koženému křeslu. Měl pocit, jako by ho za to, že si prohlížel ty fotografie, kárala.

Když se usadil, tak místo aby zavolala doktorku Scottovou, sama se usadila do vysokého červeného křesla za pracovním stolem.

„Tak, a teď o vašem klientovi,“ začala.

David Kirk, zvyklý jednat s prostředníky, odpověděl: „Možná že má doktorka Scottová ve zvyku nechat svou sekretářku, aby vedla úvodní rozhovor. Ale, bez urážky, nemám na dlouhé úvody čas. Jsem velmi zaneprázdněný člověk.“

„Nemyslete si, že já jsem na tom lépe,“ odpověděla trochu podrážděně žena.

Kirkův překvapený pohled ji přivedl na myšlenku, že se opět setkala s někým, kdo má o ženách lékařkách zcela konzervativní představu.

„Zdá se, že patříte k těm, kteří si myslí, že aby byla žena odbornicí v oboru, musí jí být alespoň padesát a musí mít na nose bradavici. Ale to je omyl, pane Kirku.“

„Už vás někdy napadlo, že to třeba není omyl?“ podotkl Kirk a usmál se.

Místo úsměvu však doktorka Scottová zareagovala nečekaně kriticky: „Pane Kirku, není třeba, abyste se uchyloval ke svému obvyklému způsobu flirtování se ženami, jejichž schopností potřebujete využít.“

Tato věta pak zakotvila tón celého setkání.

Doktorka byla plně obeznámena s výsledky Wilsonovy práce a jeho podezřeními, a tak Kirka rovnou informovala: „Pane Kirku, je zřejmé, že případ, jako je ten váš, zabere víc než jedno nebo dvě sezení. Budu se muset s vaším klientem vídat po nějaký čas každý den. Takže to první, co musíte udělat, je dostat ho ven na kauci.“

„Dostat ho ven na kauci?“ rozohnil se Kirk. „Mladíka bez dohledu, bez silného domácího zázemí, obviněného z ničeho menšího než vraždy druhého stupně… No, to nevím.“

„Budu ochotná předstoupit před soud a podat vysvětlení,“ prohlásila doktorka.

„To je od vás velmi laskavé,“ řekl Kirk, ale vzápětí ji varoval: „Jistě však víte, doktorko, že v přidělených případech, jakým je i tento, nezbývá příliš peněz na obvyklé expertní výlohy.“

„Tento případ mne nezajímá z finančních důvodů. Je to proto, že by mi tento případ, soudě podle toho, co mi říkal doktor Wilson, mohl pomoci v práci na nové knize. K doplnění série.“

„K doplnění série?“ tázal se překvapeně Kirk. „Kolik učebnic už máte na svém kontě?“

„Šest,“ odpověděla klidně doktorka.

„Jste velmi atraktivní. Můžete mi říct, jak si na to najdete čas?“ Ostrý pohled doktorky Scottové Kirka přiměl k omluvě. „Promiňte. Už nikdy neřeknu nic, co by vám mohlo lichotit, ani náznak komplimentu.“

Doktorka se však neusmála a v jejích šedých očích nebylo vidět ani náznak pobavení. „Dostaňte svého klienta ven na kauci. To je jediný způsob, jak s ním mohu pracovat,“ řekla stroze.

„Udělám, co budu moct,“ slíbil Kirk.

Ačkoliv mu doktorka dala jasně najevo, že jejich setkání je u konce, David se ještě chvíli zdržel a položil jí poslední otázku.

„Doktor Wilson říkal, že jste expertka na hypnózu. Udělala byste pro mě něco? Zkuste to s Corym. Přimějte ho, aby si vzpomněl, co dělal v době činu. Je to naprosto zásadní,“ zdůraznil Kirk.

„Pro mě je zase zásadní to, že si vzpomenout nemůže“ odpověděla doktorka Scottová.

Vrátila se zpátky k rukopisu, na kterém pracovala, než přišel. Kirk si uvědomil, že je to způsob, jak mu dát najevo, že rozhovor je u konce.

Vstal a pohlédl na ony dvě fotografie. Doktorka vzhlédla a zatvářila se, jako by svou zvědavostí hrubě zasahoval do jejího soukromí.

Kirk se obrátil ke dveřím a bez jediného slova odešel.

8

Soudce Aaron Malachi trval na tom, aby se slyšení ve věci kauce pro obviněného Christophera Coryho konalo v jeho kanceláři.

Kirkovo vystoupení bylo krátké a stručné – je pravda, že je jeho klient obviněn z vraždy druhého stupně, ale v trestním rejstříku nemá žádný dřívější zápis. Neprokázalo se, že by byl nebezpečný pro společnost, a ve městě, ve čtvrti Manhattan, žije už šest let. A vzhledem k tomu, že účelem kauce není potrestat, ale zajistit, aby se obviněný dostavil před soud, je možné jeho klienta na kauci po příslušných prověrkách propustit. Dokonce i takovému zločinci, jako je boss John Gotti, byla kauce umožněna, a to i tehdy, kdy byl již podruhé souzen za zločiny zahrnující násobnou vraždu.

A dále je v tomto případě pro kauci další důvod. Jeho klient trpí silnými návalovými bolestmi hlavy. Podle stanovisek několika lékařů, které Kirk předložil soudci, jsou tyto bolesti nejspíše psychosomatického původu. Podle názoru jednoho z uznávaných odborníků, doktora Wilsona, je stav obviněného natolik zvláštní a znepokojující, že vyžaduje speciální psychiatrické vyšetření. Doktor Wilson doporučil doktorku Michaelu Scottovou.

„A doktorka Scottová tvrdí, že léčba bude vyžadovat celou řadu sezení. To by bylo nemožné, pokud by můj klient byl ve vězení. Takže kauce je v podstatě zásadní z hlediska zdraví, a možná dokonce i života obviněného.“

Howie Stone se usmál a nevěřícně pokýval hlavou. „Vaše ctihodnosti, prosím, zeptejte se pana obhájce, jestli myslí vážně, že by jeho klient mohl na bolesti hlavy zemřít.“

Stone se uchýlil k tomuto nepřímému oslovení, aby zdůraznil směšnost Kirkových argumentů.

„Vaše ctihodnosti“ reagoval Kirk, „ve stavu, v jakém se můj klient v současné době nachází, nebude schopen spolupracovat při vlastní obhajobě.“

Stone vybuchl smíchy. „Takže od teďka jsou bolesti hlavy formou mentální nedostatečnosti, na které se dá stavět celá obhajoba.“

„Vaše ctihodnosti, nezakládám obhajobu na nepříčetnosti svého klienta. Ale trvám na tom, že Coryho bolesti jsou tak silné, že jeho vědomí není dostatečně čisté na to, aby mohl spolupracovat na vlastní obhajobě. Tím pádem se mu nedostane řádného právního zastoupení, jak mu to zaručuje ústava.“

„To zní rozumně,“ připustil Malachi a obrátil se ke Stoneovi, aby vyslechl jeho názor.

„Vaše ctihodnosti, pokud jsem se kdy setkal s případem, u něhož je vina bez jakýchkoliv pochyb zřejmá, pak je to tento. Naprosto všechny existující důkazy jsou proti tomuto muži. Podle mého názoru je ta věc s bolestmi hlavy jen součástí jeho role. Ani dřívějším případům pana obhájce tato taktika nebyla zcela cizí.“

„Naprosto odmítám obvinění, že se snažím soudu předložit falešná fakta, abych zajistil svému klientovi propuštění na kauci,“ reagoval okamžitě Kirk.

„Omlouvám se,“ předstíral Stone lítost. „Neměl jsem v úmyslu nikoho z ničeho obviňovat. Co jsem ale rozhodně hodlal, bylo říci, že pana obhájce obviňuji z využívání téhle ‚bolavé‘ rutiny. Vaše ctihodnosti, pohlédněte na důkazy. Otisky obviněného na místě činu, shoda DNA, vizuální identifikace. To je učebnicový případ. A ještě má pan obhájce tu drzost žádat o povolení kauce. Ale no tak, hoši!“

Malachi se otočil na Kirka. „Davide, co řekneš na tohle?“

„Pan Stone a já se shodujeme v jediné věci. Je to učebnicový případ. Což mě vede k podezření, že to bylo na mého klienta nastraženo, že byl falešně obviněn,“ odpověděl Kirk.

„Falešně obviněn?“ vyštěkl Stone posměšně. „A kdo to na něj nastražil? Proč? Řekněte!“ Obrátil se na Malachiho a čekal, že bude jeho názor sdílet.

Starý soudce však jen zabručel: „Omluvte mě.“

Obrátil své pojízdné křeslo směrem k soukromé toaletě. Během těch několika minut, co byl pryč, neřekl Stone ani slovo, jen pobaveně pokyvoval hlavou nad tím, čemu říkal Kirkova zoufale průhledná hra.

Malachi se vrátil zpět do místnosti a zaujal místo za svým pracovním stolem.

„Víte, dobře se mi tam přemýšlí. A tentokrát jsem přemýšlel nad následujícím. Máme tady toho mladého muže. Je obžalován z vraždy druhého stupně. Nemá tu žádnou rodinu. Je bez práce. Žádné opravdové vazby. Máme tady taky případ, po kterém média vždycky s radostí sáhnou. Předpokládejme, že mu povolím kauci a on zmizí. Budu vypadat jako nějaký ňouma. Jistě, taky bych do toho mohl jít bez jakéhokoliv zaujetí pro věc. Mohl bych stanovit kauci tak vysoko, že ji nebude moct složit. Nebudu vypadat jako podivín a zároveň ho budeme mít až do přelíčení za mřížemi.“

Soudce se na chvíli zamyslel, aby se rozhodl o výši kauce.

„Dobrá. Kauce v tomto případě je stanovena na sto tisíc dolarů! Deset tisíc hotově. Má tvůj klient deset tisíc dolarů, Davide?“

„Ne, vaše ctihodnosti.“

„Tak,“ obrátil se Malachi na Stonea, aby sdílel jeho strategii.

„Můj klient je nemá. Ale já ano,“ řekl Kirk.

Jak Malachi, tak Stone pohlédli překvapeně na Kirka.

„Ty? Právník chce složit kauci za svého klienta? Davide, jsi si jistý, že víš, co děláš?“

„Alespoň teď víme, čí duševní zdraví je v tomto případě dotčeno,“ řekl Stone a zakuckal se smíchy.

Kirk však neměl pocit, že by to bylo příliš zábavné.

„Naprosto věřím v nevinu svého klienta. Takto alespoň může podstoupit potřebná vyšetření. A rozhodně se k soudu dostaví. Hned ráno uhradím kauci ověřeným šekem.“

Howie Stone jen smutně pokýval hlavou. Mávl Malachimu na rozloučenou a se slovy: „Tak teď už jsem, myslím, viděl všechno,“ odešel z kanceláře.

Když odešel, obrátil se Malachi na Kirka: „Davide, ty vážně věříš, že byl tvůj klient falešně obviněn?“

„Věřím mu, když říká, že tam vůbec nebyl. Není to typ zločince. Na to bych dal krk. Takže jediná možná alternativa je, že někdo dal nějak dohromady tuhle zatracenou sbírku důkazů, aby ho dostal do vězení.“

„Kdo? A proč?“ ptal se starý soudce.

„To teprve musím zjistit,“ odpověděl zachmuřeně Kirk, protože neměl ani potuchy, jak to udělá.

David Kirk osobně vyzvedl Christophera Coryho ve vazbě a odvezl ho domů. Chtěl vědět, kde a jak žije, a taky chtěl využít času, aby s ním mohl mluvit mimo stresující prostředí věznice.

Zjistil, že Cory žije ve starém podkrovním domě na rohu Západní Třicáté deváté ulice a Jedenácté Avenue. Byt byl zařízen velmi stroze. Jednoduchá místnost, obývací pokoj kombinovaný s jídelnou, ústila do malé ložnice.

Jediná větší místnost v bytě byla změněna v temnou komoru určenou k vyvolávání a skladování Coryho filmů. Byl zde dovozový zvětšovák a další zařízení, které se Kirkovi na první pohled zdálo velmi drahé a kvalitní. Byl přesvědčen, že Cory by to tady jen tak nezanechal, aby unikl soudnímu procesu ohledně zločinu, o kterém sám tvrdil, že ho nespáchal.

Ta místnost však Kirka zaujala ještě z dalšího důvodu. Na sušáku visela série erotických fotografií. Na všech byla tatáž mladá žena. Po umělecké stránce byly perfektní. A krása modelky byla uchvacující.

Když se zdálo, že se Cory ve známém prostředí uklidnil a že je zase ve své kůži, Kirk ho usadil, aby mu dal malou přednášku.

„Pochopil jste, že za žádných okolností nesmíte opustit okres. To znamená Manhattan. Kdykoliv budete mít v plánu opustit byt na víc než pár hodin, musíte to oznámit mé sekretářce. Řeknete jí, kam hodláte jít a kdy očekáváte, že se vrátíte. A budete navštěvovat doktorku Scottovou, kdykoliv zavolá. Řekla, že ze začátku se s vámi bude scházet každé odpoledne v pět hodin.“

„Každé odpoledne?“ zeptal se překvapeně Cory.

„Ano. Dostat se k podstatě vašich bolestí bude vyžadovat hodně práce.“

„Ona si myslí, že je to vážné…,“ řekl zachmuřeně Cory.

„Ještě neví, co si má myslet. Takže buďte tam. Jestli se nedostavíte k jedinému sezení, požádám soudce Malachiho, aby kauci odvolal. A budete zpátky v base! V mžiku!“ řekl Kirk. „Je to jasné?!“

„Jo. Jasně. Rozumím,“ řekl Cory a jeho bledá tvář prozrazovala, že bolesti opět nabraly na intenzitě. „Jen mi řekněte jedno. Proč se s ní musím scházet každý den? Buďte upřímný. Řekla něco o mých, abych tak řekl, výpadcích? Protože, a to vám můžu říct rovnou, já blázen nejsem. A nechci, aby se kdokoliv, ani vy, zmiňoval o něčem takovém při procesu! Musíte mi slíbit, že to neuděláte!“

„Dobrá. Slibuji,“ řekl Kirk, aby ho uklidnil. „Ale rozhodně by pomohlo, kdybyste si vzpomněl, kde jste v době vraždy byl.“

„Vážně jsem se snažil, ale nemůžu si vzpomenout. Nepamatuju si vůbec na nic,“ trval Cory na svém.

Kirk už byl na odchodu, když si vzpomněl na tu sérii fotografií v temné komoře a neodolal, aby se nezeptal: „Ty fotky na sušáku… To je ona?“

„Ano,“ přiznal Cory. „Fotil jsem ji chvíli před tím, než jsme se rozešli. Měla dostat roli, ve které byla nahá scéna.“

„Je ohromně krásná… Klasicky stavěná,“ poznamenal Kirk.

„Ani si neumím představit, že někdo podřezal její krásný krk… a tolikrát ji bodl.“

Cory se otřásl a přitiskl si prsty na spánky ve snaze utišit ostrou bolest.

David Kirk požádal Gretu, aby mu nechala do jeho bytu na Páté Avenue doručit dokumenty, které se týkaly dalších dvou případů: odvolání v kauze, kde byl jeho klient shledán vinným ze zpronevěry, a návrh na změnu jurisdikce ve federálním případu, kdy byl jeho klient obviněn z porušování zákona na ochranu proti organizacím vymáhajícím výpalné a zajišťujícím korupci a z účasti na organizovaném zločinu.

Zrovna byl hluboce zabrán do návrhu na změnu jurisdikce, když ho vyrušilo zvonění telefonu. Kdo mi, k čertu, muže volat takhle pozdě? Už musí být po půlnoci. Kirk se podíval na starožitné hodiny na zdi vkusně zařízené pracovny. Po půlnoci? Kristepane, vždyť už jsou dvě pryč. Kirk byl zabrán do práce mnohem déle, než si vůbec uvědomoval. Tak kdo to vlastně takhle pozdě může být? Napadly ho jen dvě možnosti: klient, kterého před pár okamžiky zatkli (měl pár takových, kteří patřili k těm, co policie zatýkala okamžitě).

Nebo to může být nějaká žena, která touží po jeho společnosti. Těch měl taky několik. Ačkoliv v poslední době, s ohledem na značné pracovní vytížení, omezil svůj soukromý život na minimum.

Ať to však byl kdokoliv, Kirk nebyl tím vpádem do soukromí příliš nadšený.

„Prosím?“ ohlásil se ostře. Už dávno si zvykl nepředstavovat se do telefonu.

„To je Kirk?“ otázal se lehce familiérním tónem mužský hlas na druhém konci telefonu. „Četl jsem v Postu, že obhajujete Chrise Coryho.“

„Kdo jste?“

Volající se zasmál a suchým, chraplavým hlasem odpověděl: „Tak je to správně. Jen se tvařte, jako že mě neznáte.“

„A měl bych vás znát?“ zeptal se Kirk. Usoudil, že půjde nejspíš o jeden z těch bezvýznamných telefonátů, kterým byl vystaven pokaždé, když obhajoval někoho, kdo vyvolával odpor veřejnosti. Tak jako tenkrát, když obhajoval jednoho právníka obviněného ze zneužívání dítěte a vraždy. Veřejnost byla naprosto znechucena a Kirk byl bombardován telefonáty, které mu vyhrožovaly odvetou, jako by byl obviněn on sám.

Chraplavý hlas na druhém konci odpověděl: „Jestli mě dosud neznáte, pak si budete přát, abyste mě býval znal. Až bude Christopher Cory shledán vinným z vraždy Alice Amesové.“

„A proč bych vás potom měl chtít znát?“

„Protože já jsem ten, kdo ji zabil,“ odpověděl s velkým zadostiučiněním onen muž.

„Vy… vy jste ji zabil?“ zeptal se Kirk a zamýšlel prodlužovat rozhovor co nejdéle, aby se dozvěděl nějaké informace, které by ten muž mohl z neopatrnosti podat.

„Ano, ano,“ odpověděl hlas. „A pokud náhodou máte na telefonu systém identifikace volajícího, neobtěžujte se. Volám z budky.“ Muž se zasmál. „Nemyslíte si přeci, že jsem idiot, že?“

„Ne, ne, to si nemyslím,“ snažil se Kirk pokračovat v rozhovoru. „Ale jak můžu vědět, že nelžete?“

„Tak mě vyzkoušejte,“ vyzval ho muž.

„Pokud jste ji opravdu zabil, pak víte, jak zemřela,“ řekl Kirk a zároveň stiskl tlačítko pro identifikaci volajícího.

„To jistě vím,“ odpověděl vychloubačně muž. „Velkým řezbářským nožem. Přes to její krásné hrdlo. Bodné rány. A ta krev. Její krev.“

To všechno se mohl volající dozvědět z novin a televize, říkal si v duchu Kirk a pokusil se ho dovést o krok dál.

„Vy jste jí prostě podřezal hrdlo, pobodal ji a odešel?“ zeptal se Kirk.

Muž se opět zasmál. „Tohle vědí všichni. Ale co nevědí, je to, že jsem začal s řezáním na rameni.“

Teď si byl Kirk jistý, že mluví s vrahem. Téměř u každé kauzy, o kterou se zajímají média, se najdou blázni, kteří volají, nebo se dokonce přihlásí policii a prohlašují, že jsou pachatelem onoho činu. Vždy se však při výslechu zjistí, že to jen předstírají. Ale tenhle muž, ať je to kdokoliv, ten nepředstírá. Zná až příliš mnoho detailů, uvědomil si Kirk.

„Tak mi tedy řekněte, proč jste přestal s dělením jejího těla?“ zeptal se Kirk.

Tón hlasu volajícího se změnil ze mstivého a vychloubačného na smutný a sentimentální. „Bylo to tak krásné, tak dokonalé tělo. Bylo by to, jako bych znetvořil Monu Lisu.“

„Můžeme se setkat?“ zeptal se náhle Kirk. „Rád bych si s vámi popovídal trochu více.“

„To bych se vsadil,“ řekl muž, zasmál se a zavěsil.

David Kirk si poznamenal číslo, ze kterého muž telefonoval. Hned ráno ho nechám prověřit, říkal si. Musel si však přiznat, že ho ten telefonát trochu vystrašil. A to ze dvou důvodů. Jednak nebylo pochyb o tom, že ten muž je vrah. A za druhé bylo zrovna tak jasné, že se velmi bavil tím, že je z vraždy obviněn Christopher Cory, a chtěl ho vidět za mřížemi.

Ráno poprosil Kirk Gretu, aby nechala to telefonní číslo prověřit. Jak však řekl onen muž, bylo to skutečně číslo telefonní budky umístěné na Jižní ulici v oblasti přístavu na dolním Manhattanu.

Když se Kirk zadíval na lísteček, který mu dala Greta, náhle nevěděl, jak se rozhodnout. Ten volající ho utvrdil ve víře v nevinu Christophera Coryho a v to, že to byla léčka, ale přesto si Kirk zatím netroufal informovat o nových skutečnostech ani návládního Stonea, ani soudce Malachiho. Kdyby teď přišel s touhle historkou, která se jeví tak evidentně smyšlená, jen by se mu vysmáli.

Už slyším, říkal si v duchu Kirk, jak Stone zajásá: „Neidentifikovaný telefonát uprostřed noci? Ale no tak, Davide, muž tvých schopností přece dokáže něco lepšího než tohle. Něco jako byla ta teorie o násilném sexu, na kterou jsi dostal ven toho mladého vraha. To bylo hezké. Ale takové telefonní melodrama, to je něco, co očekávám od nedělního večerního filmu.“

Ne, rozhodl se Kirk, je tu jen jedna osoba, se kterou se o to mohu podělit. Doktorka Scottová.

9

Přesně v pět hodin následujícího odpoledne se Christopher Cory dostavil do ordinace doktorky Michaely Scottové.

Podle instrukcí zazvonil na zvonek a vyčkal na zvuk bzučáku, který otevřel dveře. Vešel do domu a došel až do malé čekárny. Brzy poté si všiml, že pacient, který tu byl před ním, odchází po schodech dolů. Nicméně čekárna byla umístěna tak, že neviděl, kdo oním pacientem byl. Po několika minutách uslyšel výrazný ženský hlas, který ho zval dál: „Pane Cory, pojďte, prosím, nahoru.“

Vyrazil nahoru po schodech potažených kobercem. Čekal, že se setká se starší paní impozantní postavy, která by se hodila k hlasu, který slyšel. Ke svému překvapení však v okamžiku, kdy vystoupil na poslední schod, uviděl plavovlasou ženu, která byla mladší a mnohem atraktivnější, než si představoval.

Neměl ani potuchy o tom, že tam ta žena stojí proto, aby bedlivě pozorovala, jak vystupuje po schodech. Všimla si, že se pohybuje pomalu, že zvedá nohy, jako by pro něj byly příliš těžké. Ještě si ho budu muset prohlédnout zblízka a za světla, jestli nenajdu známky po užívání drog, pomyslela si doktorka.

Když Cory vstoupil do ordinace, povšimla si, že je čistě oblečen. Měl na sobě sportovní sako z hnědého tvídu, bílou košili a jednoduchou vázanku. Na tak mladého muže to působilo trochu usedle.

Cory se posadil naproti doktorce. Za chvíli si poposedl a pak znovu. Doktorka očekávala, že se bude cítit nesvůj. Mnohým z jejích mužských pacientů trvalo déle, než si zvykli na to, že je léčí žena.

Dříve než promluvila, utvrdila se v tom, že Cory nevykazuje žádné zjevné známky drogové závislosti. Doktorka podala Corymu list papíru. „Je to jen dotazník. Vyplňte to, prosím, a přineste to zítra s sebou.“

Schválně nechala Coryho, aby se pro papír natáhl, aby se mohla podívat, jestli nemá na zápěstí bílé jizvy, které by ukazovaly na to, zda se v minulosti nepokusil o sebevraždu. Všimla si, že je tam malá jizva. A stále červená. Zdálo se, že se nedávno o něco takového pokusil, ačkoliv vzhledem k velikosti jizvy se zřejmě nejednalo o vážný pokus.

Zatímco Cory skládal list papíru a ukládal ho do náprsní kapsy svého saka, doktorka pozorovala jeho tvář, zda neobjeví nějaký tik. Objevila lehký náznak jakéhosi podvědomého pohybu.

Cory pečlivě uložil formulář a pohlédl na doktorku v očekávání první otázky.

„Tak, pane Cory…,“ začala doktorka Scottová.

Usmál se. Byl to ten typ úsměvu, který se při prvním sezení objevoval na tváři téměř všech pacientů. Měl být přátelský a vřelý, ale prozrazoval stísněnost, strach a jednu otázku: „Doktorko, já jsem přece v pořádku, že jo? Jsem tu, jen abyste mi řekla, že je to tak. A pak odejdu, aniž bych musel prozradit víc, než je bezpodmínečně nutné.“

„Mé první otázky, pane Cory, se vám mohou zdát trochu zvláštní. Ale odpovězte na ně. Víte, co je dnes za den?“

Překvapen bezvýznamností otázky Cory opakoval: „Co je dnes za den?“

„Ano. Dnes. Jaký máme den?“

„Den v týdnu, měsíci, nebo roce?“

„Jestli víte, pak všechny.“

„Jistě. Je pondělí, čtvrtého dubna 1994,“ odpověděl konečně Cory.

„Dobře. A kde jsme?“ ptala se dál doktorka.

Cory se usmál a lehce potřásl hlavou. Doktorka trpělivě čekala. Konečně odpověděl: „Jsme v New Yorku. V ordinaci doktorky Michaely Scottové. Na Sedmdesáté třetí ulici. A že to je opravdu působivá ordinace. Téměř tak působivá jako doktorka sama.“

Ačkoliv doktorka neočekávala zrovna takovou odpověď, nakonec to posloužilo jejímu účelu.

Je hodně nesvůj, pomyslela si. Tak, jak by za těchto okolností být měl. A jako většina mužů si myslí, že lichocení je v jednání se ženami tou nejúčinnější zbraní. Je tak průhledný, až je mi ho líto. Což znamená, že můžu mít tendenci ho přijmout bez důkladné analýzy. Raději si první rozhovor nahraju, abych se k němu mohla později vrátit.

„Pane Cory, mnohým lidem vadí, když si doktor zapisuje v průběhu vyšetření poznámky. Většinou se pak zajímají víc o to, co si píše, než o význam jeho otázek. Takže já si raději rozhovory nahrávám na pásek. Nebudete se alespoň cítit tak napjatý. A moje pozornost nebude vyrušována psaním poznámek a budu se moci absolutně koncentrovat na to, co říkáte. Takže, nebude vám vadit, když budu náš rozhovor nahrávat?“

„Nahrávat? Jistě že ne,“ vyhrkl Cory. „Dělávali jsme to na hodinách herectví.“

„Dobře. Za minutu se vám budu věnovat.“

Doktorka Scottová se zvedla od stolu a přešla na druhou stranu místnosti. Corymu se tak naskytl svobodný, ničím nerušený pohled na její pohybující se tělo. Nejen, že mu připadala přitažlivá, ale pro jeho oko fotografa byla též naprosto ženská. Náhle se otočila a přistihla ho při činu. Cory se cítil trapně, téměř jako malý chlapec, kterého načapali, jak tajně pozoruje nahou ženu.

Doktorka se vrátila ke stolu.

„A teď, pane Cory, několik předběžných otázek. Ty bolesti hlavy jste míval již dříve, nebo je to záležitost poslední doby?“

Cory hned neodpověděl. Zíral na ni, až si uvědomila, že je zcela soustředěn na její tvář a blond vlasy.

„Pane Cory…, vaše bolesti hlavy,“ zopakovala.

Cory se usmál a pronesl: „Nejste taková, jak jsem čekal. Jste něco víc. Mnohem víc.“

„Pane Cory – ty bolesti?“

„Už jsem je měl dřív. Ale nikdy to nebylo tak hrozné,“ odpověděl konečně Cory.

„A synkopy?“ Coryho nechápavý pohled ji přiměl, aby pojem vysvětlila: „Mdloby, ztráty vědomí.“

„Aha. Ano. Pan Kirk vám o tom řekl, že?“

Doktorka Scottová neodpověděla a ptala se dál: „Ztráty paměti?“

„Ne tak docela… Ale, ale ano, pár jich bylo.“

„Jako třeba že si nepamatujete, kde jste byl v době vraždy?“

„Pracujete pro okresního návladního?“ opáčil ostře Cory.

„Samozřejmě že ne. Ale pan Kirk, který se vás snaží obhajovat, je vaší ztrátou paměti značně znepokojen,“ zdůraznila doktorka.

„Nebylo to poprvé.“

„Měl jste v poslední době bolesti v oblasti hrudníku, bušení srdce, pocity dušení?“

„Jestli máte na mysli panické symptomy, doktorko, tak se mě zeptejte rovnou. Nejsem dítě ani blázen. Ne, neměl jsem žádné panické symptomy,“ prohlásil Cory.

Navzdory Coryho podráždění doktorka pokračovala: „Nějaká nevysvětlitelná nevolnost, bolesti žaludku?“

„Ne, pokud si dobře vzpomínám,“ odpověděl Cory, kterému se takový typ otázek začínal pomalu zajídat.

„Bolesti v oblasti genitálií?“ zeptala se doktorka. Když Cory neodpověděl, specifikovala otázku: „Bolesti v penisu? V oblasti šourku? Varlat?“

Cory chvíli váhal a pak odpověděl: „Ne, žádné.“

Zbývala už jen jedna nezbytná otázka. Doktorka sice nečekala, že by na ni dostala stoprocentně pravdivou odpověď, přesto se zeptala: „Pane Cory, pokusil jste se někdy o sebevraždu?“

Cory se lehce pootočil, aby se jí nedíval do očí. Jen tak mohl připustit pravdu: „Ano.“

„Jednou, vícekrát?“

„Vícekrát,“ bylo vše, co Cory řekl.

„Tak, úvodní otázky máme za sebou. Teď se, pane Cory, pohodlně opřete a vyprávějte mi o sobě,“ navrhla doktorka.

Pocity konfrontace a odporu, které se usídlily v Coryho podvědomí, daly průchod vážnému výrazu a především slzám, které se mu teď vlily do očí. „Doktorko, hlavně musíte pochopit, že jsem ji nezabil. Nemohl bych zabít nikoho. A obzvláště ne Alici. Miloval jsem ji. Miloval jsem ji.“

Coryho ruce se bezděčně dotkly jeho spánků a prsty se snažily potlačit bolest. Chvíli mlčel a pak hluboce vzdychl. „Promiňte. Ty bolesti hlavy, vrátily se. Nemáte něco…“

„Nepřinesl jste si něco s sebou?“ předběhla ho doktorka.

„To, co mi předepsal doktor Wilson, už mi došlo. A náhradní balení taky.“

Doktorka Scottová však Corymu jiný lék nedala a ani se nenabídla, že mu nějaký předepíše. Místo toho řekla: „Jsou ty bolesti nárazové? Nebo mají spíš trvalejší charakter?“

„Jsou nárazové.“

„A když přijdou, jak dlouho obvykle trvají?“

„Mám pocit, že celou věčnost,“ řekl Cory.

„Pocit je jiná věc. Jak dlouho trvají ve skutečnosti?“ dožadovala se doktorka co nejpřesnější odpovědi.

„Hodinu, možná dvě. Někdy déle. Mnohem déle. Když jsem byl ve vězení, vůbec nepřestávaly,“ odpověděl Cory. „Měl jsem je pořád a pořád, až jsem myslel, že se z toho zblázním.“

Doktorka Scottová chápavě pokývala hlavou. To, že tak učinila při posledním Coryho slově, způsobilo, že vyskočil ze židle a vykřikl: „To je ono, že!?“

„Co jako?“ zeptala se doktorka.

„Popletla jste mě, abych použil to slovo.“

„Jaké slovo?“ ptala se nechápavě doktorka, ačkoliv dobře věděla, jaké slovo má Cory na mysli.

„Říkal jsem panu Kirkovi, že nechci, aby on nebo kdokoliv jiný tvrdil, že jsem nevinný, protože jsem blázen. Jsem nevinný, protože jsem ji nezabil! Rozumíte? Nezabil jsem ji!“

Cory začal ztěžka dýchat a musel se opřít o stůl. Na jeho štíhlé tváři vyrazily drobné kapičky potu.

Aniž by se od doktorky dočkal jediného slova, sesul se zpět do křesla a znovu si přitiskl prsty na spánky.

„Ta bolest… ta bolest…,“ šeptal.

Doktorka Scottová mu nechala pár minut pro sebe.

Za chvíli se Cory zklidnil a tiše pokračoval: „Promiňte. Ale musíte mi věřit, doktorko, já nejsem blázen. Jsem jen nešťastná oběť souhry okolností.“

„Ráda bych, abyste mi vyprávěl o svém životě před tím, než se to všechno přihodilo,“ navrhla opět doktorka Scottová.

„Moc toho není,“ začal Cory. „Ještě ne. Tím chci říct, že se vlastně teprve hledám. Právě mě čeká zásadní zlom v mé kariéře. Lidé teprve začínají vnímat moji práci.“

„Práci herce“ chtěla si ověřit svou domněnku doktorka.

„Začal jsem studovat, abych se stal hercem. Tak jsme se vlastně potkali. Alice a já. Chodili jsme spolu na hodiny herectví, až… až do našeho rozchodu. Pak jsem s herectvím přestal, ačkoliv někteří lidé říkali, že jsem byl zatraceně dobrý. Vrátil jsem se ke svému dřívějšímu koníčku, k fotografování. A lidé teď pomalu začínají poznávat moji práci. Dostalo se mi několika hodně dobrých reakcí na mé portfolio.“ Cory se domníval, že by doktorka nemusela tomu slovu rozumět. „Soubor mých fotografií, které jsem ukázal v redakcích různých časopisů, v reklamních agenturách, propagačních kancelářích. Líbilo se jim to. A nebyli prostě jen slušní. Už jsem v branži dost dlouho na to, abych poznal, kdy mě jen slušně posílají do háje. Ještě jsem nedostal žádnou velkou zakázku, ale už jsem blízko, opravdu blízko. A zrovna se musí stát tohle.“

Cory zavrtěl hlavou, párkrát se hluboce nadechl a opět si přitiskl prsty na spánky.

„A před tím, než jste se začal věnovat fotografování a herectví,“ pokračovala doktorka Scottová, „jaký byl váš život?“

„Nic moc. Narodil jsem se na malém městě. Chodil jsem do školy a nebyl jsem zrovna génius. Ale celkem mi to šlo. Nikdy jsem nepropadl. Na střední škole jsem byl předsedou ročníku. Nesportoval jsem. Ale byl jsem dobrý v kreslení. Dělal jsem plakáty pro školní divadlo. Taky jsem hrál jednu hlavní roli. Pak jsem byl rok na vysoké. Ale myslím, že jsem byl až příliš zblázněný do divadla a fotografování. Tak jsem odešel. Dělal jsem všelicos. Pak jsem začal navštěvovat hodiny herectví. Zároveň jsem pracoval v obchodě s fotografickým vybavením, abych měl na živobytí. Našetřil jsem si peníze a koupil si to nejlepší vybavení. Když jsem odešel z kurzu herectví, zkusil jsem to s fotografováním naplno. A to je všechno,“ řekl Cory. Pak dodal: „Jak jsem vás varoval, moc toho není.“

„A co vaše rodina?“ zeptala se doktorka Scottová.

„No, měl jsem otce a matku, samozřejmě, a taky dvě sestry. Otec tvrdě pracoval. Rukama. Byl mechanik. Neměl moje herectví a fotografie rád. Myslel si, že je to pro teplouše. Abych řekl pravdu, vždycky jsem měl pocit, že se obává, že jsem gay.“

„A jste? Gay?“

„Ne. Jistě že ne.“

Doktorka odmítla přijmout, že by byl Coryho rodinný život tak nezáživný, jak ho líčil. Ale pro tuto chvíli nepovažovala za nutné zjišťovat pravdu.

„Řekněte mi, ten vztah s tou mladou ženou…“

„Díky bohu, že jste nepoužila slovo oběť. Jak to dělají novináři. A okresní návladní.“

„A jak byste ji nazval vy, když ne obětí?“

„Já bych ji nazval… nazval bych ji… prostě Alice, toť vše. Alice, ta nejbáječnější žena, jakou jsem kdy potkal. Něžná. Milující. Rozuměla mi. Jako jediná mi rozuměla. A milovala mě. Jistě, občas jsme se chytli, ale většinou to bylo o herectví. Ale vždycky to skončilo tím, že jsme se milovali… Skutečně milovali. Někdy si myslím, že jsme se tolik hádali jen proto, že to byla naše milostná předehra.“

„A co naposledy,“ řekla doktorka, „tenkrát, když jste se pohádali a neusmířili? Když jste odešel.“

„To byla muka. Ale věděl jsem, že nakonec to tak bude pro ni nejlepší. Víte, nechtěl jsem jí stát v cestě. Protože ona byla skvělá. Mohla by, byla by se stala hvězdou, kdyby se to nestalo. Ať jí to udělal kdokoliv, muselo to být ze žárlivosti. Chtěl ji zničit a mě taky.“

„Napadá vás, kdo by ji chtěl zničit? Nebo vás?“ zeptala se doktorka Scottová.

„Ne,“ připustil Cory. Ale pak se zdálo, že si na něco vzpomněl. „Ačkoliv, byl tady jeden režisér. Hrozně na ni tlačil. Sliboval jí hory doly, že prý ji dostane na Broadway. Ale ona s ním nechtěla mít nic společného. Možná ji zabil on,“ řekl Cory.

„Vaše rodina,“ pronesla doktorka Scottová a nečekaně tak změnila téma hovoru. Zdálo se, že Corymu se to příliš nelíbí, ale doktorka byla neoblomná. „Už jste mi vyprávěl o svém otci. Ale ještě nic o matce.“

Cory se usmál a s německým přízvukem, který herci často používají, aby imitovali Sigmunda Freuda, řekl: „Móc sajimavé, še áno? Dóbže, pravda je, to neni móc sajimavé. A to je důvod, proč jsem o ní řekl tak málo. Byla to dobrá matka.“

„Kdybyste to měl shrnout, řekl byste, že bylo vaše dětství spíše šťastné? Nebo nešťastné?“

„Ne příliš šťastné. Ale taky nijak zvlášť nešťastné. Řekl bych jednotvárné. Možná že by bývalo lepší, kdybych místo hraní v divadle hrál basketbal. To by mu dělalo radost,“ odpověděl Cory.

„Až se zítra uvidíme, pane Cory, byla bych ráda, kdybyste si s sebou přinesl co nejvíce vzpomínek na dětství. Jestli to budete potřebovat, dělejte si poznámky. Ale chci vědět vše, co si pamatujete.“

„Už jsem vám všechno řekl,“ protestoval Cory.

„Nepamatovat si není zločin,“ zdůraznila doktorka Scottová. „Avšak pokud si skutečně nemůžete vzpomenout, je tu pořád ještě hypnóza.“

„To ne! Nikomu nedovolím, aby si hrál s mým vědomím! Alespoň ne, když jsem bezmocný,“ rozčílil se Cory.

„Trocha barbiturátu sodného vám neublíží.“

„Jestli hodláte dělat něco takového, pak už sem nepřijdu. Slyšíte? Už se nevrátím!“ vyhrožoval Cory.

„Pane Cory, nejste tu jako běžný pacient. Jste tu jako muž obviněný ze zločinu vraždy. Jste venku na kauci, a to jen po tu dobu, co budete docházet ke mně,“ upozornila Coryho doktorka. „Takže vás čekám zítra v pět odpoledne. A pak každý den, tak dlouho, jak to budu považovat za nutné.“

Zdálo se, že se Cory bude vzpírat dál, ale zlost v jeho obličeji se pomalu vytratila. Za chvíli z něj byl zase ten ochotný, trochu úlisný mladík.

„Dobrá. Budu tady. Ale, prosím, žádnou… opravdu žádnou hypnózu. To bych nemohl. Postě bych nemohl dovolit, aby mi někdo udělal něco takového.“

„Uvidíme,“ řekla doktorka. „Uvidíme.“

10

Ten divný noční telefonát Davida Kirka pronásledoval po celé příští dva dny. Někdy mu dokonce vytanul na mysli v soudní síni při docela jiném procesu.

Bylo to tak zvláštní, že se o to ani nepodělil s Gerrym Princem. Jestli o tom vůbec někomu řekne, pak to bude doktorka Scottová. A měl taky další důvod, proč jí zavolat. První dvě sezení s Christopherem Corym: K jakým závěrům došla? Skýtala její zjištění nějaké možnosti pro uplatnění psychiatrické obhajoby?

A co se týče Coryho nevůle spolupracovat, možná se tváří v tvář perspektivě dvaceti pěti let až doživotí jeho názor změní. Kirk už zažil, jak se při takové perspektivě obrátil přítel proti příteli, manželka proti svému muži, syn proti otci. Pokud by doktorka Scottová mohla poskytnout odborné svědectví, pak bych už našel způsob, jak Coryho přesvědčit, říkal si Kirk.

S tímto odhodláním zvedl sluchátko, a místo aby jako obvykle poprosil Gretu, vytočil číslo sám. Na druhém konci se však ozvala jen nahraná zpráva: „V tomto okamžiku pracuji s pacientem. Prosím, zanechejte své jméno, čas a důvod svého telefonátu.“

Tak jak byla doktorka Scottová dokonalá svým oděvem i držením těla, tak jak byly její dlouhé vlasy dokonale spleteny do copu, stejně dokonalá byla i její mluva. David Kirk se podivil nad její přehnanou touhou po dokonalosti. On sám také čas od času takové nutkání pociťoval, ale bylo to vždy v době, kdy se cítil nejvíc zranitelný. Že by tu dámu sužovalo stejné trápení? přemítal v duchu Kirk.

Nechal na záznamníku stručný vzkaz: „Musím vám říct něco velmi důležitého.“

♦ ♦ ♦

Krátce po osmé večer se mu doktorka Scottová ozvala. „Promiňte, nemohla jsem vám zavolat dříve. Tak co je tak důležitého?“

„Vlastně jsou to dvě věci. A jsou příliš důležité, než abychom si o nich povídali přes telefon. Už jste večeřela?“

„Pane Kirku, měla jsem za to, že jsem vám dala jasně najevo, že se mezi námi jedná o čistě profesionální vztah.“

„Doktorko, vše, co chci, je prodiskutovat s vámi velmi překvapivý vývoj, který by mohl mít vliv nejen na případ jako takový, ale i na způsob vašeho zacházení s Corym.“

Doktorka si hluboce, a jak se Kirkovi zdálo, rozčileně povzdechla a pak souhlasila. „Kde? V kolik hodin?“

„Jestli je to možné, tak teď. A abyste to neměla moc složité, na rohu Třetí Avenue a Sedmdesáté druhé je příjemná, tichá francouzská restaurace. Je to od vás tak pět minut pěšky.“

„Le Chalet Française,“ poznala okamžitě doktorka.

„Znáte to tam?“

„Už jsem tam byla. Teď je osm čtrnáct. Řekněme v osm třicet?“

„Ano. Jistě. V osm třicet.“

Kirk zavěsil a hned ho napadlo, jak se mu líbí, když říká: „Teď je osm čtrnáct.“ Neřekla čtvrt na devět nebo osm patnáct, ale přesně osm čtrnáct. Znamená to, že si vyhradila přesně šestnáct minut na to, aby se trochu upravila, vydala se do Chalet a byla tam přesně v osm třicet? pomyslel si pobaveně Kirk.

Pak se ale ihned vydal na cestu, aby byl v restauraci o něco dříve. Byl zvědavý, jestli přijde opravdu přesně.

A taky že ano!

Zároveň si Kirk všiml, že ji Emile, majitel podniku, pozdravil s tou přehnanou zdvořilostí, kterou věnoval jen svým nejoblíbenějším hostům. Hned ji vedl k nějakému stolu, avšak ona mu cosi pošeptala. V tu chvíli Emile změnil směr a vedl ji ke stolu, u kterého seděl Kirk.

Emile se zeptal Kirka, co by si dal jako aperitiv, avšak doktorce rovnou přinesl nějaký míchaný nápoj, který vytvářel příjemně sladěné barevné vrstvy. Kirk tedy učinil závěr: nejenže „už tu byla“, jak mu doktorka řekla do telefonu, ale jídává tu jistě poměrně často. Její stůl, ke kterému ji Emile původně vedl, byl vlastně malý rohový stolek prostřený pro jednu osobu. Evidentně tedy večeřela sama. A dost často na to, aby Emile věděl, co pije.

Doktorka si dala malý doušek nápoje a ihned přešla k pracovním záležitostem, jako by si pro toto setkání předem vymezila čas.

„Tak, pane Kirku, jaké jsou ty vaše překvapivé novinky?“

„Nejdříve mi řekněte, jaký na vás udělal můj klient dojem.“

„Zatím jsem ho viděla jen dvakrát. A pokud se nejedná o extrémní případ, pak je nemožné učinit si spolehlivý obrázek za tak krátkou dobu.“

„Bavili jste se o činu a jeho možné účasti?“

„Trvá na tom, že je nevinen. Že tam nebyl. Že tam nemohl být,“ informovala Kirka doktorka.

„Řekl vám, kde v tu dobu byl?“ ptal se dál Kirk.

„Nepamatuje si vůbec na nic.“

„Stejná rutina.“

„Pane Kirku, říkáte tomu rutina. Máte tím na mysli něco, co se opakuje?“ zeptala se doktorka.

„Nechal jsem si ho prověřit. Zdá se, že by mohl být notorický lhář,“ připustil Kirk.

V tu chvíli je vyrušil Emile, aby požádal o objednávky. Když odešel, doktorka Scottová se zaměřila na barvy ve své, teď už jen zpola plné, sklenici a nahlas uvažovala: „Mohl by být notorický lhář…“

Ta informace ji evidentně donutila se zamyslet, ale nezdálo se, že by ji překvapila, jak Kirk očekával.

„Psychiatři to možná mohou od svých pacientů očekávat. Zejména při prvních sezeních. Ale právník se na to musí dívat jinak. Věřím, že mi Cory říká pravdu. Ale pokud bude na lavici svědků, pak může obžaloba tuto informaci použít a rozcupovat ho na kousky. A v tu chvíli bude úplně jedno, jestli vypovídá pravdivě, nebo ne.“

Jako by byla ke Kirkovým obavám hluchá, doktorka Scottová jen znovu opakovala: „Notorický lhář…“

„Paní doktorko, pokud vím, tak opakování ještě nikdy ničemu nepomohlo“ poznamenal Kirk.

„Pane Kirku, to jsou všichni právníci takoví?“

„Jací?“ zeptal se teď už trochu podrážděně Kirk.

„Že činí unáhlené závěry,“ odpověděla doktorka.

Kirk, vyprovokován něčím, co mu připadalo jako povýšenecký tón, se zeptal: „A k jakým závěrům jste dospěla vy, doktorko? Ať už unáhleně, či jinak.“

V tom okamžiku jim přinesli první chod a doktorka Scottová se s chutí začala věnovat svým mušlím sv. Jakuba. To jen přidalo Kirkovi na zuřivosti. Po chvíli pronesla: „Pane Kirku, to, co vy vidíte jako problém, já vidím jako přednost.“

„Okresní návladní může dokázat, že je můj klient notorický lhář, a vy v tom vidíte přednost. Kdybych si měl vybrat, pak bych raději praktikoval vaši profesi než tu mou.“

„Pane Kirku, nemyslím si, že byste byl vůbec schopen mou profesi vykonávat. Evidentně se necháváte do svých případů příliš vtáhnout.“

Kirk popuzeně odpověděl: „Nadutí lidé, jako jste vy, si myslí, že advokát je nějaký šejdíř. Všechno, co musí udělat, je položit několik ostrých otázek, předvést porotě procítěný monolog a má případ v kapse. Možná v televizi!“

Kirk měl pocit, že na doktorčině tváři zahlédl letmý úsměv. Možná že dal skutečně najevo příliš mnoho emocí, když tak vášnivě bránil své povolání.

„Ale právník, dobrý právník, a to já jsem, je v podstatě herec, pro kterého nikdo nenapsal scénář. Režisér, který kontroluje celé představení – svůj vlastní výkon, výkon svého klienta, svědků obhajoby i obžaloby, a někdy dokonce i soudcovy reakce a rozhodnutí. A navíc poté, co strávil noc studiem výpovědí, přípravou svědků a hledáním právních precedentů, musí druhý den ráno předstoupit před soud a vypadat svěže a plný energie. Je to, drahá doktorko, hodně tvrdá práce. Protože se tu vždycky hraje o svobodu klienta, o jeho život nebo jeho dvacet pět let.“ Pak si Kirk náhle uvědomil, že se jeho řeč stala vášnivější, než zamýšlel, a tak ztišil hlas a klidně dodal: „A to vyžaduje určitou cenu. Ženy, jak se zdá, jsou radši volné, než aby ji platily.“

Doktorka Scottová se ve snaze odlehčit situaci pokusila vysvětlit svůj pohled na věc: „Pane Kirku, jen jsem chtěla říci, z čistě psychiatrického úhlu pohledu, že Coryho neschopnost vzpomenout si na všechny okolnosti má určité světlé okamžiky.“

„Jako třeba?“ zeptal se pochybovačně Kirk.

„V prvé řadě, studie Bradforda a Smithe z roku 1979 prokazuje, že se amnézie po vraždě dostavuje ve čtyřiceti až sedmdesáti procentech případů.“

Kirk se toho okamžitě chopil. „Chcete tím naznačit, že Cory mohl zavraždit Alici Amesovou? Tomu nemůžu uvěřit.“

„Pane Kirku, vy máte chorobnou potřebu předjímat. A téměř vždy se mýlíte.“

Kirk se do doktorky zabodl pohledem, avšak to jí nikterak nebránilo v tom, aby pokračovala.

„Jen jsem chtěla říct, že to, čemu vy říkáte lhaní, může být někdy úplně něčím jiným. Coryho případ se může ukázat jako vysoce komplikovaný, dokonce nebezpečný. Byla by to ode mě hrubá nespravedlnost jak pro něj, tak pro vás, kdybych udělala příliš ukvapenou diagnózu,“ zdůraznila doktorka Scottová. „A nyní, jestli to byla ta důležitá informace, kterou jsem měla vědět…“

Bylo zřejmé, že doktorka hodlá schůzku ukončit. Kirkovi to dokonce připadalo, jako by ho blahosklonně propouštěla.

V tu chvíli mu došlo, že se ještě ani nedotkl druhého tématu, kvůli kterému chtěl s doktorkou mluvit.

„Je tu ještě jedna věc,“ řekl.

Výraz v doktorčině obličeji prozrazoval, že to považuje pouze za Kirkův trik, jak ji déle zdržet v restauraci.

„Doktorko Scottová, tohle je ten nejpodivnější případ, jaký jsem kdy měl. A náhodou vím, že je můj klient nevinný. On tu ženu nezabil. A já to můžu dokázat.“

„Vy víte, že je Cory nevinný?“ opáčila se zjevným zaujetím doktorka.

Kirk začal vyprávět historku o divném nočním telefonickém rozhovoru. Popsal hlas, reprodukoval slova i slib, že se volající znovu ozve.

„Fascinující,“ poznamenala doktorka. „Zatraceně fascinující! To dokazuje moji teorii. Je to přesně tak, jak říkal Stone. Učebnicový případ. Dokonalý případ. Až příliš dokonalý. Cory byl falešně obviněn.“

„Pane Kirku, z pohledu právníka to musí jistě být velmi povzbudivé. Ale jak očekáváte, že se to odrazí v mé účasti na tomto případu?“

„I přes jeho prolhanou minulost to dokazuje, že Cory mluvil pravdu, když přísahal, že to neudělal. Že tam ani nebyl,“ odpověděl Kirk.

„Co se týče Coryho pravdomluvnosti, udělám si své závěry sama. Jako forenzní psychiatr a hypnotizér mám jen dvě otázky: Za prvé, je Cory duševně schopný vydržet proces a spolupracovat při své vlastní obhajobě? A za druhé, byl v době spáchání toho činu v takovém duševním stavu, aby si byl schopen zformovat zločinný úmysl, tedy vůli nebo úmysl ten čin spáchat?“

„Doktorko, pokud tam Cory nebyl, pak ani nepřipadá v úvahu otázka úmyslu,“ trval na svém Kirk.

„Pane obhájce, proces je dosud na samém začátku, než abychom mohli formulovat tak zásadní prohlášení,“ zdůraznila doktorka Scottová.

Dříve než mohl dát Kirk průchod své zuřivosti, pokračovala: „Pane Kirku, to, co jste mi dnes večer řekl, bude mít pro mé závěry jistě svůj význam. Ale pokud chcete, abych svědčila v soudní síni, budu mít s vaším klientem ještě mnoho práce. A to je vlastně vše, co vás zajímá, nemýlím-li se.“

Kirk měl čím dál hlubší pocit marnosti. Na rozdíl od jeho předchozích domněnek se teď zdálo, že tato na pohled dokonalá žena, s odměřeným přístupem, naprostou kontrolou situace a proslulostí v oboru, skutečně nemá žádné slabiny.

„Pane Kirku, je pozdě a já mám na ráno objednaného pacienta,“ pronesla stroze doktorka a vstala od stolu.

Za několik posledních let už Kirkovi pár lidí řeklo, že schůzka skončila dřív, než si to on vůbec stačil uvědomit.

Kirk se rovněž postavil a přes stůl se zeptal: „Řekněte mi, doktorko, vy už jste se tak krásná narodila? S perfektně spletenými zlatými vlasy? A těmi téměř dokonalými rysy? Vy jste vůbec neprošla telecími léty? Nepřišla o přední zuby? Nespadla z kola a nerozbila si koleno? Ani jste na vysoké nemusela opakovat zkoušku? Máte vůbec nějaké rodinné problémy? Nebo žijete dokonalý život jako ze žurnálu?“

Ve chvíli, kdy Kirk dořekl poslední slovo svého frustrovaného výlevu, okamžitě se zastyděl.

Ještě poníženěji se však cítil, když doktorka velmi potichu odpověděla: „Je to tak. A je toho ještě mnohem, mnohem víc.“

Kirk velmi litoval, že se pokusil narušit tu část jejího života, kterou se rozhodla držet v soukromí. Porušil oponu její nezranitelnosti a cítil se hrozně.

„Promiňte,“ řekl tiše.

„Pane Kirku, hned jak dojdu k nějakému závěru, dám vám okamžitě vědět. Ačkoliv, pokud mohu soudit ze svých dlouholetých zkušeností v této oblasti, přijít tomuto případu na kloub zřejmě zabere trochu více času.“

„Dlouholetých zkušeností?“ neodpustil si Kirk. „Řekl bych, že vám není víc jak pětatřicet, doktorko. Nebo se pletu?“

Doktorka opět odmítla v diskusi ohledně svého soukromí pokračovat, a tak jen řekla: „Některým z nás se dostalo privilegia získat významné zkušenosti již na samém začátku kariéry.“

Později téže noci, dříve než se Kirkovi podařilo usnout, mu doktorčina slova opět vytanula na mysli.

„Některým z nás se dostalo privilegia získat významné zkušenosti již na samém začátku kariéry.“

11

Za pět minut pět příštího odpoledne se Christopher Cory objevil v čekárně ordinace doktorky Michaely Scottové. Chvíli čekal, než ho pozvala dál.

Namísto usměvavého, koketního mladíka, kterého doktorka očekávala, tentokrát vstoupil do ordinace evidentně rozrušený člověk. Jeho ruce překypovaly aktivitou. Chvíli si nervózně pohrával s kravatou, ale po chvíli, když si uvědomil, že by to mohlo prozradit jeho rozpoložení, přestal.

Doktorka si z toho vyvodila, že to bude nejspíš tou včerejší poznámkou o možném použití hypnózy. Zapnula videokameru, aby si sezení natočila.

„Tak, jakpak nám dneska je, pane Cory?“

Cory pozoroval své vlhké ruce. Otřel si dlaně o stehna. A pak, jako by jeho tajemství bylo příliš tíživé, než aby ho byl schopen unést sám, vyhrkl: „Měl jsem příšernou noc. Nemohl jsem usnout. A když se mi to konečně povedlo, tak se mi zase zdály hrozné sny. Pořád jsem někam utíkal. Celou noc. Několikrát jsem se probudil. Srdce mi bilo tak, že jsem myslel, že se snad rozskočí. Myslel jsem… myslel jsem, že mám infarkt.“

„Bušení srdce?“ zeptala se doktorka.

„Ano. To je ono. Bušení srdce,“ souhlasil Cory. „A taky pocity dusnosti. Nemohl jsem se nadechnout. Samozřejmě mě zase začala bolet hlava. Jsem vzhůru od tři čtvrtě na pět.“

„Už jste něco podobného zažil dříve?“ ptala se dál doktorka.

„Nebylo to poprvé,“ přiznal Cory.

„Měl jste při tom někdy pocit, že necítíte ruce nebo chodidla? Mravenčení?“

„Ne, tohle provází jen záchvaty paniky.“ Cory si okamžitě uvědomil, že prve popřel, že by takovými záchvaty trpěl. „Ty ale nepřicházejí příliš často. Tak jednou, dvakrát.“

„Pane Cory. Je možné, že jste měl tak hroznou noc, protože jste se bál sem jít?“

„Ne, já… abych řekl pravdu, doktorko, chodím sem rád. Jste milá osoba. Od chvíle, co tahle hrůza začala, jste jediná, kdo se ke mně chová hezky.“

„I přesto, že jsem se zmínila, že byste měl podstoupit hypnózu?“

Coryho ruce se začaly třást. Aby to zakryl, přitiskl si je ke spánkům, ale doktorka věděla, že v tuto chvíli žádné bolesti nemá.

„Proč se tak bojíte hypnózy?“ zeptala se doktorka. „Bojíte se, že by se mohla vyjevit tajemství, která jste v sobě po léta shromažďoval?“

„Nemám žádná tajemství, tedy, žádná opravdu velká tajemství,“ protestoval Cory.

„A přece vám už pouhá představa hypnózy přivodila noční můry. A pocení.“

Cory pohlédl na doktorku a v jeho očích se zračilo překvapení: Jak to víte?

„Většinou to tak je,“ začala vysvětlovat doktorka. „Noční můry. Pocení. Třes. Panické záchvaty. Bolesti břicha. Někdy nevolnosti.“

Po vyslovení každého jednotlivého symptomu Cory mlčky přikývl. Když doktorka domluvila, náhle si uvědomil: „O tom víte taky?“

„Pane Cory, vaše symptomy mě přivedly k závěru, že skrýváte nějaké hluboko zakořeněné problémy, které nechtějí vyjít na povrch. A jelikož nemůžeme očekávat, že by soud posečkal několik let, než dokončím tradiční léčbu, nemáme na analýzu příliš mnoho času. Takže pokud chcete, abych vám pomohla, trvám na tom, abychom zkusili hypnózu.“

Cory se odvrátil.

Pro všechny pacienty bylo obtížné se rozhodnout, zda odkryjí své bezbranné, holé nitro. A pokud je Coryho problémem to, co si myslím, říkala si v duchu doktorka, pak má o důvod víc cítit se znepokojen. Doktorka se rozhodla, že na něj nebude více naléhat. To rozhodnutí si musí udělat jen a jen on sám.

„Minule jste mluvila o sodíku… nebo tak nějak.“

„Barbiturát sodný,“ připomněla mu doktorka.

„To je injekce, že? Nemám jehly rád. Ale hlavně se mi nelíbí myšlenka, že bych měl být zdrogovaný.“

„Existuje ještě jiný způsob. Sugestivní hypnóza. Prostě se k ní promluvíme. Ale aby to šlo, pak mi musíte bezvýhradné důvěřovat. Můžete?“

Cory se obrátil zpět k doktorce a zahleděl se do jejích vřelých, šedých očí.

„Ale dřív než začneme, musím vědět… Ať se ukáže cokoliv, pomůže mi to? A teď nemám na mysli ten zatracený proces. Chci vědět, jestli to ukončí ty ostatní problémy,“ řekl Cory. Pohled v doktorčiných očích ho přiměl k doznání. „Ano, mám další problémy. Začaly už dávno před mým zatčením. Se zatčením nebo obviněním z vraždy to nemá nic společného. A pokud by mi hypnóza mohla pomoct, pak myslím, že bych to risknul.“

„Dobře. Protože by to opravdu mohlo být velmi prospěšné. Ale musíte se tomu poddat. Celým svým srdcem,“ zdůraznila doktorka.

„Já… myslím, že to dokážu,“ řekl odvážně Cory. „Zkusme to příště.“

„Proč ne hned?“ zeptala se doktorka.

„Teď hned? Bez jakékoliv přípravy?“ opáčil zdrženlivě Cory.

„To žádnou přípravu nevyžaduje,“ řekla doktorka.

„Teď…?“ přemítal Cory nahlas. „Hned teď…?“ Nakonec přikývl. „Nemůžu vám nic slíbit, ale pokusím se. Protože vám věřím. Mám vás rád. Moc rád.“

„Tak tedy dobrá. Zavřete oči. Uvolněte ruce. Nechte je volně viset. A teď si představte, že jste někde v přírodě. Jste na vrcholu dlouhého, trávou pokrytého kopce. Pomalu se vydáváte dolů. Pod holými chodidly cítíte měkkou trávu. Chladivý vánek vám hladí obličej. Je to příjemné, uvolňující. Přicházíte na konec louky a stojíte na horním schodu dlouhého dřevěného schodiště. Pomalu sestupujete. Pěkně schod po schodu. Jeden. Dva. Tři. Čtyři. Pět. Scházíte níž a níž. Počítáte. Počítejte se mnou, Chrisi. Počítejte. Sedm. Osm. Devět. Deset…“

Doktorka přestala počítat, ale Cory pokračoval dál a upadal do stále hlubšího spánku. Jeho hlas byl tišší a tišší, až se zdálo, že je zcela v bezvědomí.

Lidé podstupující hypnózu velmi často předstírají, že jsou v bezvědomí. Obzvláště když skutečně mají co skrývat. Aby takové případy odhalila, používala doktorka Scotttová techniku, kterou se naučila od svého učitele hypnózy, doktora Johna Beaumonta. Říkal tomu sugerovaná anestézie.

Doktorka vzala Coryho za ruku. Otočila ji dlaní dolů a ukazováčkem vy kroužila na hřbetě ruky kruh.

„Chrisi, cítil jste to?“

„Ano,“ zašeptal.

„Můžete to popsat?“

„Kruh. Nakreslila jste kruh.“

„Správně. A uvnitř toho kruhu vůbec nic neucítíte. Rozuměl jste?“

„Ano,“ odpověděl poslušně nevýrazným hlasem typickým pro lidi v hypnotickém spánku.

„Teď se dotknu několika míst na hřbetu vaší ruky. Když se vás dotknu vně toho kruhu, ucítíte to a řeknete ano.“

„Ano.“

„Ale když se vás dotknu uvnitř toho kruhu, kde nic necítíte, řeknete ne. Rozuměl jste?“

„Ano,“ řekl Cory a pokýval hlavou. Oči měl stále zavřené.

Člověk, který se opravdu nachází v hypnotickém spánku, poslušně přijme jakékoliv, byť nelogické příkazy a bude reagovat podle instrukcí. Ano, nebo ne.

Doktorka Scottová se začala zlehka dotýkat Coryho ruky vně imaginárního kruhu. Při každém doteku odpověděl hlubokým hlasem ano. Pak se doktorka dotkla ruky uvnitř kruhu. Jednou. Cory odpověděl: „Ne.“ Dotkla se vně kruhu. Odpověď zněla: „Ano.“

Další dotek uvnitř kruhu vyvolal další ne. Střídala doteky uvnitř a vně kruhu. Cory pokaždé odpověděl podle instrukcí ano, nebo ne.

Když doktorka skončila test, byla si jistá, že je Cory připraven na hlubší průzkum.

„Chrisi, včera jsi mi řekl, že začínáš mít úspěch ve své fotografické kariéře. Je to pravda?“

Cory hned neodpověděl. Seděl shrbený, hlavu měl svěšenou a ruce sevřené mezi stehny.

„Chrisi,“ loudila odpověď doktorka.

„Ne… není to pravda,“ zašeptal konečně Cory. „Nejsem moc dobrý. V ničem. V herectví. Dokonce ani v milování. Mnohokrát jsem se pak cítil hrozně.“

„Nacházíš vůbec někdy v tom, co děláš, zadostiučinění nebo potěšení, Chrisi?“

Po krátké pauze Cory přiznal: „Ne… ne tak docela…“

Jak doktorka předpokládala, Cory byl anhedonik, neschopný prožívat potěšení. Byla to významná informace, která spolu s ostatními zjištěními přispěje ke konečné diagnóze. A doktorka už nyní tušila, že to bude vzácná diagnóza, která by však mohla mít pro Coryho současnou situaci značný význam.

„Chrisi, Alice Amesová, ta žena, o které říkají, že jsi ji zabil, věděla o tvých problémech?“

„Proto se se mnou přestala scházet,“ doznal Cory. „Nemohl jsem ji za to vinit. Která žena by chtěla muže, jako jsem já?“

„Viděl jsi se s ní ještě někdy poté, co jste se rozešli?“

„Ne,“ odpověděl. „Jednou jsem… šel jsem k ní. Ne do bytu. Jen jsem stál venku. A pak jsem viděl toho muže, jak od ní vychází. Vysoký muž. S vousy. Tak kolem třiceti, možná pětatřicet. Věděl jsem, nějak jsem prostě věděl, že s ním chodí.“

„Jak jsi věděl, že byl zrovna u ní?“

„Já…“ Cory se začal ošívat, jako by nechtěl dál odpovídat. Ale doktorka pokračovala dál.

„Chrisi, jak jsi věděl, že byl u ní?“

„Už jednou jsem se s ním míjel na schodech,“ přiznal Cory. „Sešel jsem do mezipatra a zastavil jsem se. Potichu jsem se vrátil o několik schodů zpět. A na podlaze jsem uviděl jeho nohy. Kráčely k jejím dveřím. Slyšel jsem, jak klepe. Slyšel jsem její hlas: ‚Sandy? Jsi to ty?‘ Slyšel jsem, jak se otevírají dveře. Znovu jsem uslyšel její hlas, ale tentokrát byl přerušen polibky. Byla ráda, že ho vidí. Moc ráda. Slyšel jsem, jak se dveře zavřely. Věděl jsem, co se za nimi děje.“

„Chrisi,“ vrátil ses tam ještě někdy? Sledoval jsi je?

„Ne. Nikdy.“

„Řekni mi, Chrisi, zabil jsi ji?“

„Ne, přísahám bohu, ne!“

„Chrisi, říkal jsi to panu Kirkovi, říkal jsi to mně, že si nepamatuješ, kde jsi byl v době, kdy byla Alice Amesová zavražděna.“

„To je pravda, nepamatuju.“

„Vůbec ne?“

„Ne,“ trval na svém Cory. Jeho hlas byl stále tichý a nevýrazný.

„Už se ti to stalo někdy dřív?“

„Nikdy jsem z vraždy obviněn nebyl.“

„Měla jsem na mysli, jestli jsi už zažil chvíle, kdy sis nepamatoval, co se stalo nebo kde jsi byl?“ zeptala se doktorka Scottová a pečlivě přitom formulovala svá slova.

„Chvíle, kdy jsem si nemohl vzpomenout…,“ přemítal Cory. „Jo, stalo se to.“

„Řekni mi o tom,“ naléhala doktorka.

„To bylo tak. Zrovna jsem vyvolával film. Někdo zaklepal na dveře. Doručovací služba mi přinesla balík. Nic jsem si přece nekoupil, říkal jsem si, možná mi někdo posílá dárek. Nevím sice kdo, ale proč ne. Převzal jsem balík. Byl jsem si jistý, že je pro mě. Otevřel jsem ho. Byl v něm oblek. Tedy ne tak docela. Bylo tam sako a černé džíny. Ale byly to hodně divné věci. Divné. Něco takového bych na sebe nikdy nevzal. Uvnitř byl účet. Vypadalo to, že jsem ty věci skutečně koupil. To mě vystrašilo. Tak jsem se styděl, že jsem to ani nešel vrátit do obchodu. A pak se to stalo znovu. Ještě několikrát. Ale ještě jsem to nikdy nikomu neřekl. Až teď. Bylo to opravdu hodně divné.“

Doktorka si jen potvrdila to, co očekávala. Ale aby tato epizoda nenabrala v Coryho podvědomí přehnaného významu, pokračovala až do konce sezení kladením neškodných, nesouvisejících otázek, na které Cory poslušně odpovídal.

Pak ho z hypnotického spánku probudila stejně pomalu, jako ho prve uspávala. Probral se klidný a spokojený, přesně tak, jak mu to přikázala.

♦ ♦ ♦

Když Cory odešel, přehrála si celý záznam sezení. Pak zvedla telefon a vyťukala číslo do Kirkovy kanceláře. Ačkoliv už Kirk odešel domů, Gerry Prince byl ještě v knihovně. Přesměroval tedy doktorku na Kirkův domácí telefon.

Zastihla ho, zrovna když si oblékal smokink a chystal se odejít na dobročinný koncert na podporu výzkumu AIDS. Řekla mu, že má nahrané sezení s Chrisem a že by se na to měl okamžitě podívat, protože se musí rozhodnout, jaké další kroky v Coryho případu podniknout.

„Doktorko, klidně bych se na ten koncert vykašlal, kdybych tam nemusel poděkovat mnoha dárcům a požádat o další příspěvky.“

„Ne, samozřejmě že nemůžete tak náhle odmítnout,“ opáčila chápavě doktorka.

„Co kdybyste šla se mnou?“

„A našla svou fotku v zítřejších Timesech nebo Postu?“ doktorka se nezdála být zrovna nadšená. „Ne, děkuji.“

„Toho se bojíte?“ zeptal se Kirk. „Že řeknou: ‚Doktorka Michaela Scottová a známý playboy a skvělý trestní právník David Kirk‘?“

„Pane Kirku, věděla jsem o vašich skvělých činech mnohem dříve, než jste se na mne obrátil. David Kirk, špičkový právník, jehož fotografie se zjevuje na stránkách ranních novin po každé významné charitativní akci. Pokaždé, samozřejmě, s nějakou charitativní kráskou, která k vám obdivně vzhlíží. Pane Kirku, ta srdcervoucí obhajoba vašeho obtížného života mě přivedla téměř k slzám. Ale ne natolik, abych se toužila zařadit mezi vaše fanynky.“

„Teď to od vás ale není fér,“ obvinil ji Kirk.

„Možná,“ připustila doktorka. „Ale měla jsem dlouhý den a nemám náladu na nějaký nudný koncert. Ani když je to pro dobrou věc.“

„Bobby Short hraje Colea Portera. A Barbra Streisandová zazpívá spoustu věcí ze svého nového alba – nuda?“

Doktorka chvíli přemýšlela a pak se zeptala: „Zbývá mi ještě čas na sprchu?“

„Jestli chcete, přijdu a se vším vám rád pomůžu,“ zavtipkoval Kirk.

„Kirku, dejte už s tím pokoj!“ zareagovala ostře doktorka. „Půjdu s vámi jen z jediného důvodu. Potřebuji si s vámi dnes večer promluvit, abych byla zítra na Coryho připravená. Kde se setkáme?“

Kirk měl sto chutí říct: „Osm čtrnáct a půl v Avery Fischer Hall v Lincolnově centru.“ Ale protože ho její chladný přístup trochu zklamal, řekl: „Budu čekat v osm v aule Avery Fischer Hall. Nemusíte spěchat. Neurazím se, pokud se zpozdíte. A je to vysoce společenská akce. Tak se podle toho oblečte.“

Chtěl ještě dodat: „Ale frak si neberte.“ Aby však nenarušil jejich profesionální spolupráci, raději od toho upustil.

Za pět minut osm stál David Kirk v aule Avery Fischer Hall a vyhlížel přes hlavy vybraně oblečených mužů a žen, kteří proudili dovnitř. Hledal ten zlatý cop, jedno z charakteristických poznávacích znamení Michaely Scottové. Nemohl ji však najít. Nebyla ani mezi opozdilci.

V okamžiku, kdy přijela, už bylo ze sálu slyšet hudbu.

Zpočátku ji vůbec nepoznal. Své plavé vlasy neměla tentokrát spletené do francouzského copu. Byly rozpuštěné a rámovaly jí obličej jako nějaký úchvatný portrét. Karmínové šaty na ramínka, které Kirk svým odborným pohledem ohodnotil jako designérský kousek, odhalovaly ženské proporce, které její strohé pracovní kostýmky dokonale zakrývaly.

Žena, která má ve svém šatníku něco takového, musí vést mnohem zajímavější společenský život, než jsem očekával, uvědomil si Kirk. Kdopak je ten šťastlivec? Nebo je jich víc?

Vydal se doktorce naproti.

„Promiňte, trochu jsem se opozdila. Ale jen co jsem vylezla ze sprchy, měla jsem urgentní telefonát od pacienta.“

„A je všechno v pořádku?“ zeptal se se zájmem Kirk.

„Počká to do rána,“ odpověděla doktorka, když si všimla, jak na ni Kirk hledí. „Něco není v pořádku?“

„Právě naopak. Evidentně víte, jak se obléci, když nechcete přitahovat pozornost novinářů.“

„Oblékla jsem se do těch šatů jen proto, abych nesnížila vaši společenskou reputaci, pane Kirku,“ odpověděla ostře doktorka. „A teď, můžeme dovnitř? Už se nemůžu dočkat, až uslyším Bobbyho Shorta.“

Když byli usazeni, odešel Kirk na pódium, aby pronesl svou uvítací řeč. Zdůraznil, jak velmi je výzkum AIDS potřebný. Ocenil talentované umělce, kteří své nadání a čas věnovali tomuto účelu. Také neopomněl poděkovat těm patronům, kteří poskytli největší příspěvky.

Zatímco mluvil, Michaela Scottová si ho pečlivě prohlížela. Nedalo se popřít, že to byl velmi, velmi pohledný muž. Měl působivý hlas i způsob vyjadřování. Jak doktorka předpokládala, mohla za to jeho reputace schopného procesního právníka. Taky z něj vyzařoval jistý magnetismus, což vysvětlovalo jeho oblibu mezi ženami. Avšak doktorka se rozhodla, že se jím ovlivnit nenechá.

Když Kirk svou řeč dokončil, opět se rozezněla hudba.

Kirkova předpověď se vyplnila. Zatímco mezi jednotlivými akty pili v předsálí kapucino, novináři se činili. A když chtěli vědět jméno doktorky Scottové, protože Kirkovo znali všichni dobře, David bez zaváhání reagoval, jako by vyzrazoval nějaké státní tajemství: „Dáma se rozhodla jméno nesdělovat. Mohlo by to pro ni mít nepříznivé důsledky. Tomu vy však rozumíte, že, chlapci?“

Fotografové udělali gesto – Neboj se, věř nám – a pak se hned rozplynuli v davu a vyzvídali, kdopak jen ta dáma může být. Spekulace se pohybovaly od ženy významného zahraničního obchodníka až po novou modelku importovanou ze Švédska některou z renomovaných agentur.

Jeden muž to však věděl. Býval pacientem doktora Beaumonta a později též doktorky Scottové. Avšak rozhodl se její identitu nevyzradit.

12

Bylo něco po jedenácté, když limuzína přivezla Davida Kirka a doktorku Scottovou před její rezidenci na Východní Sedmdesáté třetí ulici.

Doktorka uvedla Kirka do své ordinace a odešla připravit kávu. Když vešla s tácem zpět do ordinace, Kirk stál nad fotografiemi na jejím pracovním stole. Ačkoliv si evidentně prohlížel fotografii mladšího muže, doktorka se rozhodla představit toho druhého: „Doktor Beaumont. Můj učitel. Nejlepší muž v oboru.“

Kirk si dobře uvědomoval, že doktorka úmyslně přehlédla jeho zvědavost ohledně mladšího muže. „Říkal to i doktor Wilson. Ale nikdy mi nevysvětlil v jakém oboru.“

„To vám bude jasné hned, jak zhlédnete ty nahrávky, které vám chci pustit,“ řekla doktorka. „Kávu?“

„Ano, díky. Ale už se nemůžu dočkat, až ten záznam uvidím,“ odpověděl Kirk.

Zároveň však nemohl přestat obdivovat, jak ty karmínové šaty nádherně ladí s doktorčinou postavou. Když na sobě nemá ten strohý kostým, je velmi, velmi ženská. A taky inteligentní. Ale svobodná. A kdopak asi je ten mladík, jehož identitu se rozhodla neprozradit? přemítal v duchu Kirk.

Doktorka vložila kazetu do videopřehrávače a spustila ho. David Kirk začal sledovat nahrávku prvního sezení Chrise Coryho. Bylo to zajímavé, ale překvapivé se mu to tedy nezdálo.

Zatímco doktorka měnila kazety, poznamenala: „Všimněte si rozdílu mezi Corym v hypnóze a tím, co jste právě viděl.“

Další kazeta Kirka zaujala, hned jak uslyšel doktorčin hlas, který Coryho postupně ukolébal do hypnotického spánku. Ještě více ho zaujal kruhový test, který viděl poprvé na vlastní oči.

„Jaký to má účel?“

„Ti, kdo hypnózu jen předstírají, by pro takovou situaci použili běžnou logiku. Vědomě vědí, že když necítíš, tak neodpovídáš. Ale ti, kdo jsou skutečně v hypnóze, akceptují nelogickou logiku hypnotické sugesce a dělají to, k čemu jsou instruováni.“

„Takže Cory to nepředstírá“ uzavřel Kirk.

Když kazeta dohrála, Kirk poznamenal: „Tak, to dokazuje, že nelhal. Nezabil ji. Skvělé! Ta kazeta se mi bude při procesu výborně hodit. Doktorko, vy si skutečně svou reputaci zasloužíte.“

„Ale to není ten důvod, proč jsem chtěla, abyste se na ty pásky podíval,“ začala doktorka Scottová.

Kirk se usmál a poznamenal: „Dobrý bože, jen mi neříkejte, že v hnutí New age videokazety nahradily kovové štítky.“

Doktorka Scottová poznámku přešla lehkým, netrpělivým pohybem hlavy. Její rozpuštěné vlasy ji přitom letmo pohladily po tváři.

„Musíme teď udělat velmi zásadní rozhodnutí,“ prohlásila. „Právě jste prokázala nevinu mého klienta. O čem ještě chcete rozhodovat?“

„Pane Kirku, zaujalo vás na těch nahrávkách ještě něco jiného?“

„Co jiného?“

„Cory vám řekl, že si nemůže vzpomenout, kde v době vraždy byl,“ zdůraznila doktorka Scottová.

„A v hypnóze to zopakoval. Což dokazuje, že nelhal.“

„Mnohem víc,“ pokračovala doktorka. „Uvedl i další okamžiky, kdy si nemohl vzpomenout.“

„Máte na mysli, jak kupoval ty divné věci?“ reagoval Kirk. „Skvělé. To jen podporuje jeho alibi. Má několik dalších epizod, kdy si nemůže vzpomenout. To znamená, že si to nevymyslel jen jako alibi pro tento případ.“

„Ne tak rychle, pane obhájce!“ zarazila Kirkův optimistický pohled na věc doktorka. „Uvnitř toho může být mnohem víc, než jak se to jeví na povrchu. A doktor Wilson to tušil. Proto předal případ mně. Víte, doktor Beaumont byl jeden z našich největších, ne-li světových expertů. Nejen na hypnózu, ale taky na PMO.“

„PMO? Jako SM? Nebo Lou Gehrigova choroba?“

„Roztroušená skleróza a amyotrofická laterální skleróza jsou choroby nervového systému. PMO je choroba mysli, porucha mnohočetné osobnosti.“

„Porucha mnohočetné…,“ opakoval Kirk, ale aniž dořekl název choroby, zeptal se: „Doktorko, chcete mi říct, že máte podezření, že Cory je postižen poruchou mnohočetné osobnosti?“

„To zatím nemohu s určitostí říct. Ještě ne. Ale rozhodně tu jsou jasné symptomy.“

„Takže?“ zeptal se Kirk.

„Otázka je, jak daleko se s ním dostanu. Profesionální zvědavost mě nutí na něj zatlačit. Ale v prvé řadě je to váš klient, až potom můj pacient.“

„Z pohledu právníka mám jen jednu otázku: Pomůže to jeho obhajobě?“

„Kromě toho, že je to obviněný člověk, může to být zároveň velmi nemocný člověk,“ zdůraznila doktorka.

„Doktorko, právník je technik. Je povinen dát svému klientovi tu nejlepší obhajobu, jaké je schopen, ať je klient vinen, či nevinen. Nemůže žít klientův život. Nebo vyléčit jeho nemoci. Avšak musím připustit, že jsem si Coryho docela oblíbil. Je to milý kluk. Takže vědomě odkládám stranou osobní zájem a ptám se: pokud zjistíte, že Cory trpí PMO, mohlo by to posloužit jeho obhajobě?“

„Existuje přinejmenším jeden případ, kdy tato diagnóza pomohla obviněnému z vraždy k osvobozujícímu rozsudku.“

„Řeknu Gerrymu, aby to zjistil,“ řekl Kirk.

„Je to případ Milligan,“ dodala doktorka. „V Ohiu nebo Illinois, pokud si dobře pamatuju.“

„Samozřejmě budeme muset dokázat, že tento stav právně zakládá nepříčetnost,“ dodal Kirk.

„Podle Asociace amerických psychiatrů je PMO forma mentální poruchy,“ řekla doktorka. „Kritéria jsou poměrně standardizovaná. Za prvé, existence dvou či více samostatných a odlišných osobností v rámci jedné osoby. Za druhé, alespoň dvě z těchto osobností opakovaně přejímají kontrolu nad chováním této osoby.“

„Pokud budeme moci soudu prokázat tyto dvě zásady, můžete přísahat, že podle vašeho odborného názoru je Cory obětí mentální poruchy?“ snažil se Kirk donutit doktorku k rozhodnutí.

„Ano.“

„Pak se o to všemi prostředky pokuste. Vždy však mějte na mysli jednu otázku – jak to dokážu v soudní síni.“

„Nejdříve to musím dokázat sama sobě,“ zdůraznila doktorka.

„A jak to uděláte?“

„Setkám se a promluvím si s jeho alternantem nebo alternanty.“

„Alternanty?“ zeptal se pobaveně Kirk.

„V naší terminologii je Cory hostitel. Jakákoliv další osobnost je alternant. Zapamatujte si ty termíny. Možná je teď budete často používat.“

„Vážně zamýšlíte setkat se s Coryho alternanty a mluvit s nimi?“

„Je to jediný možný způsob, jak dokázat mou diagnózu,“ prohlásila doktorka. „Koneckonců, nečekáte, že žalobce přijme mou ústní výpověd jako poslední slovo?“

„Howie Stone?“ reagoval Kirk. „Bude mít u soudu půl tuctu odborníků, všechny zaplacené, aby přísahali, že je Cory normální jako soudce Malachi.“

„Musím se na ně připravit. Musím být naprosto přesvědčena o tom, že má Cory to, čeho se obávám. Poruchu mnohočetné osobnosti,“ řekla rozhodně doktorka. „A teď, pokud by vám to nevadilo, mám brzy ráno pacienta.“

„Jistě, promiňte. Nechtěl jsem vás tak zdržet.“

„Doprovodím vás.“

Doktorka vyšla ze dveří ordinace jako první. Když Kirk procházel kolem jejího stolu, znovu pohlédl na dvě zarámované fotografie a pronesl: „Musel to být skvělý učitel, když vychoval takovou psychiatričku, jako jste vy.“

„Byl to obdivuhodný muž,“ řekla doktorka a v jejím hlase byla slyšet hluboká úcta a rezervovaná náklonnost.

„Zní to téměř, jako by byl vaším otcem,“ poznamenal Kirk.

Doktorka neodpověděla, ale místo toho se zeptala: „Chcete jet výtahem, nebo sejdete po schodišti?“

„Půjdu pěšky, děkuji.“

„Zabouchněte za sebou dveře, prosím.“

Když byl Kirk venku, místo aby využil přistavené limuzíny, rozhodl se jít pěšky po Páté Avenue. Vzhledem k tomu, že už bylo dost pozdě a po ulici se potloukala spousta zlodějů a násilníků, kteří mohli k útěku dobře využít blízký Central Park, Geraldo jel pomalu za Kirkem, který svižně vykračoval dolů ulicí.

Kirk měl o čem přemýšlet a relativní klid nočního Manhattanu a čerstvý vzduch bylo přesně to, co k tomu potřeboval.

Otvírala se před ním zcela nová možnost obhajoby. Kirkovi bylo jasné, že to nebude mít s Corym jednoduché, když odmítl, aby byl při jeho obhajobě použit byť jen náznak stavu nepříčetnosti. Ale teď, když se tato alternativa stala reálnější, měl Kirk pocit, že už ho nějak přesvědčí.

Samozřejmě je ještě otevřená otázka těch dalších osobností, které doktorka nazvala alternanty, říkal si v duchu Kirk. Jestli skutečně existují. Pak by to byla opravdová výzva, přesvědčit soudce Malachiho a Howieho Stonea, aby mu dovolili použít tuto obhajobu tak dlouho po zahájení případu. Třicetidenní lhůta zanedlouho uplyne.

A navíc, říkal si Kirk, vůbec mi neřekla, kdo je ten mladík. Ne že by mě to tedy nějak zvlášť zajímalo.

13

Doktorka Scottová si plně uvědomovala právní i psychiatrický význam Coryho případu, a proto připravila a provedla celou řadu psychiatrických testů.

Postupně také začala přidávat určité zvláštní fyzické testy. Cory s ní plně spolupracoval. Podrobil se respiračním testům a měření krevního tlaku v hypnotickém spánku, když byl tázán na věci, které by mohly mít zásadní význam. Nevykazoval žádné zrychlení frekvence dýchání, žádné zvýšení krevního tlaku.

Cory podstoupil test galvanické reakce pokožky, kdy byly k jeho hrudi a rukám připojeny elektrody. Kdyby svůj stav předstíral, mohly by ho prozradit změny v úrovni vlhkosti a teploty povrchu jeho kůže. Cory však žádné takové změny neprojevil.

Když Cory prošel tímto testem, který je naprostou většinou odborníků považován za jeden z nejlepších detektorů podvodníků, oznámila doktorka Scottová Kirkovi, že je konečně připravena podstoupit další a rozhodný krok v diagnóze.

Když se Kirk otázal, zda by mohl u toho experimentu být a sledovat ho, odpověděla: „Budu chtít, abyste byl k dispozici, ale ne v místnosti, ve které ho budu hypnotizovat. Až bude Cory v hypnóze, budu vás možná potřebovat. Kdy budete mít volno, abych mohla domluvit s Corym schůzku?“

„Ve čtvrtek večer. Řekněme v šest?“

„Na shledanou ve čtvrtek,“ potvrdila doktorka jejich schůzku.

„Dneska večer půjdeme rovnou na hypnózu, Chrisi,“ začala doktorka Scottová. „Už žádné testy?“

„Už žádné testy,“ ujistila ho.

„Díky bohu“ řekl Cory a dodal: „Byl to hodně divný pocit. Podstupovat všechny ty testy a nevědět, co vlastně hledáte. Nevědět, jestli vás to, co řeknu, nepotěší. Někdy jsem odsud nebo z těch laboratoří, kde mě testovali, odcházel a říkal jsem si, doufám, že ji to, co jsem dneska řekl, neodradí od toho, aby se mnou dále pracovala. Protože… protože jste se stala významnou součástí mého života. Nejen proto, že jste typ ženy, do které bych se mohl zamilovat. Kdybych směl. Ale taky protože cítím, že moje svoboda záleží na vás. Pan Kirk je právník. Obhajovat mě je jeho práce. Ale vy jste se nějak stala důležitější. Jsou dny… dny, kdy mám takové představy… Je to tak rok nebo dva, co tohle začalo. Všichni vědí, že jsem nevinen. Přicházím sem, abych se vás zeptal…, jestli byste se mnou nechtěla jít ven… Ne jako s pacientem, ale jako s mužem. A vy, vy řeknete ano. Jdeme spolu do města. Jsem tak pyšný, že vás všem můžu ukázat a říct: ‚Vidíte, ona si myslí, že jsem dost dobrý. Dobrý na to, aby se mnou chodila.‘ A pak, pak se ta představa mění v… ne, ne, to bych žádal příliš, dokonce i od představy.“

Cory chvíli mlčel, jako by sbíral odvahu. „My… milujeme se…, líbám vás… na rty…, na krk… Na prsa… Často na vaše prsa myslím… Já… já… myslím, že raději nebudu pokračovat. Jinak mě odsud vyhodíte.“

Cory se pohledem doktorce vyhýbal. Cítil se trapně.

„Dobře, Chrisi. Teď zavřete oči.“ Cory se s úlevou poddal. „Jste na té známé zelené louce. Vane lehký větřík, ohýbá trávu před vámi. Vydáváte se napříč loukou. Pak dolů z kopce, pomalu. Máte pocit, jako byste se vznášel a lehce se dotýkal konečků mokré trávy. Unáší vás vítr. A teď jste se dostal až k těm schodům. Vedou dolů a níž. Jak jdete, počítáte každý schod. Jeden, dva, tři. Počítejte se mnou, Chrisi. Čtyři, pět, šest.“

Chris se najednou přidal, a i když doktorka přestala, sám pokračoval dál: „Sedm, osm, devět, deset, jedenáct, dvanáct.“

Zdálo se, že Cory už spí. Nastal čas vyzkoušet ještě jeden test. Musím si být absolutně jistá, pomyslela si doktorka Scottová. Hlavně proto, že o tomto konkrétním sezení budu vypovídat před soudem.

Doktorka přešla ke dveřím a pokynula Kirkovi, aby vstoupil. Pak ukázala na modré kožené křeslo u krbu. „Chrisi, teď můžeš otevřít oči.“

Když to udělal, doktorka lehce pootočila své křeslo tak, aby byl nucen dívat se přímo do kamery.

„Chrisi, vidíš v této místnosti pana Kirka?“

Ve stavu hypnózy se Chris pomalu rozhlížel. Pak pohledem narazil na Kirka sedícího u krbu.

„Ano. Pan Kirk. Tam v tom koženém křesle,“ odpověděl Cory hlubokým hlasem bez jakýchkoliv emocí.

„Teď se, Chrisi, podívej na tu židli vedle sebe. Není tam pan Kirk taky?“

Cory pohlédl na prázdnou židli po své pravici a odpověděl: „Ano. Pan Kirk.“

V hypnotickém spánku mu představa dvou Davidů Kirků v jedné místnosti vůbec nepřipadala podivná.

Doktorka zašeptala směrem ke Kirkovi vysvětlení: „Hypnotická logika. Přijme, cokoliv řeknu. Nezáleží na tom, jak je to nelogické.“

Doktorka Scottová byla připravena na další, tentokrát poměrně hazardní krok.

„Chrisi, už mnoho dní si stěžuješ na silné bolesti hlavy. Dvakrát jsi řekl: ‚Mám pocit, jako by se mi hlava chtěla rozskočit vejpůl.‘ Opravdu si myslíš, že se tvoje hlava chtěla rozdělit na půl?“

„Měl jsem takový pocit…,“ odpověděl zhypnotizovaný Cory. „A nemohlo by to být něco jiného?“ zeptala se doktorka. Cory hned neodpověděl, ale po dlouhé odmlce zavrtěl hlavou.

„Chrisi, ráda bych mluvila s tím, kdo je odpovědný za vraždu Alice Amesové.“ Cory neodpovídal.

„Chrisi…,“ přemlouvala ho doktorka.

Cory se odvrátil. Kirk pohlédl na doktorku, aby mu alespoň naznačila, co má očekávat. Gestem mu sdělila, aby měl trpělivost.

„Chrisi, ráda bych mluvila s kýmkoliv, kdo zabil Alici.“

Cory zůstával naprosto nehybný. Netroufal si otočit se čelem zpět k doktorce. Čekala. Kirk, jehož oči byly přišpendlené na Corym, nezaznamenal žádný pohyb, žádnou změnu. Už si chtěl udělat závěr, že ať doktorka doufala, že dosáhne čehokoliv, tak se jí to nepovedlo.

Náhle se Cory začal lehce třást, nejdříve pravá ruka, pak levá. Vtom se celé jeho tělo otřáslo jakoby škubavou křečí.

Doktorka Scottová šeptem informovala Kirka: „Tomuto procesu říkáme proměna.“

Kirk ohromeně sledoval Coryho tvář, která se pomalu měnila. Kolem jeho očí a úst se začaly objevovat tvrdé linie. Jeho jindy lehce pokleslá brada se nepřátelsky protáhla dopředu. To, co ještě před chvílí bylo jemným, milým mladíkem, se změnilo v nebezpečnou bytost. Dokonce i Coryho ruce – ruce umělce – změnily svou podobu. Teď vypadaly jako nějaké zdeformované pazoury, téměř groteskně. Ale až do této chvíle Cory neutrousil jediné slovo.

Kirk se přinutil odtrhnout oči od Coryho a pohlédl zvídavě na doktorku Scottovou. Opět mu naznačila, aby byl trpělivý. Počkala, dokud Coryho přeměna nebyla u konce, a pak ho opět oslovila: „Chrisi?“

Tentokrát však namísto hlubokého, mdlého, hypnotického hlasu vybuchl hrubým, zlým tónem, plným obvinění: „Mrcho! Nemohlas to nechat být, co? Ty jedna zatracená, šťouravá mrcho! Co to, k sakru, děláš, strkáš nos, kam nemáš?“

„Kdo jsi?“ zeptala se doktorka.

„Do toho ti ale vůbec nic není! Tak zmiz! Ztrať se! Nemusím ti na nic odpovídat!“

„Kdo jsi?“ opakovala doktorka.

„Kdo jsem?“ zasmál se pobaveně hlas. „Kdo jsem? Jsem ten, kdo řídí tohohle idiota Chrise. Je to jen loutka. Já jsem břichomluvec! Já tahám za provázky. On tancuje!“ Hlas se mu otřásal hrubým, pomstychtivým smíchem.

„Máš nějaké jméno?“ zeptala se doktorka.

„Jistě že mám jméno. Ale ten idiot to neví. Protože mu nikdy nic neřeknu. Proč bych měl? Jen by to všude vyžvanil.“

„A mně bys své jméno řekl?“ zeptala se.

To druhé, divoké stvoření v Christopheru Corym se na doktorku podívalo, pohrdavě se zašklebilo a pak se velmi divně usmálo. „Protože jsi byla dost chytrá a dost ctižádostivá… Víš, jsi docela agresivní rajda… Tak dobře, řeknu ti svý jméno.“

„A to je?“

„Max.“

Během tohoto rozhovoru David Kirk opustil své dřívější stanoviště a přesunul se za doktorku Scottovou, aby měl na tuto novou osobnost Chrise Coryho lepší výhled. Deformace v jeho obličeji teď byly ještě zřetelnější. Zejména jeho čelist, která se protáhla do téměř neandrtálského tvaru. Byla to tvář plná nenávisti hrozící explodovat do otevřeného násilí.

„Maxi, řekni mi, kdo zabil Alici Amesovou?“ zeptala se doktorka.

Maxova tvář, sama o sobě už tak deformovaná, se roztáhla šklebem vyjadřujícím vědomě arogantní, pomstychtivou radost.

„Kdopak zabil drahou, sladkou Alici? Kdopak asi? Ten mizerný, ufňukaný posera Christopher, ten by to neudělal. Nemoh by. Ten zbabělý mizera. Musel jsem to udělat za něho. Celý jeho život jsem za něho musel dělat různé věci. Ale teď za to zaplatí. Už žádné utíkání a skrývání. Byla to zatracená práce to na něj ušít, když už to musím říct. On teď stráví zbytek svýho života ve vězení za něco, co jsem udělal Já.“

Max propukl v hrubý, pomstychtivý smích.

„Není to dokonalý? Já zabiju. On platí! Teď teprv bude mít něco, z čeho ho bude bolet hlava. Taky můj nápad. Ty jeho bolesti.“

Max se znovu zasmál.

David Kirk cítil, jak mu na čele a okolo límce vyráží studený pot. Už tady nebyl ten stydlivý, vystrašený klient, ale ďábelský vrah, který se zdál být mimo dosah zákona.

„Jeho bolesti hlavy,“ pobídla Maxe doktorka Scottová.

„Jeho bolesti hlavy,“ zopakoval Max a znovu se zasmál. „Myslím, že tohle byl vůbec nejlepší fór. Když jsem ji zabil, chtěl jsem, aby se dozvěděl, kdo jsem. Tak jsem mu poslal signál. Řekl jsem mu: ‚Idiote‘ – tak mu říkám – nejenže strávíš zbytek života v base, ale taky zařídím, aby ses zbláznil. Zařídím ti bolesti hlavy. Hrozné bolesti. Na celém světě se nenajde lék, který by ti pomohl! A když řekneš doktorům: Mám pocit, jako by se mi hlava chtěla rozskočit, tak to bude pravda. Protože já budu ta druhá půlka. Všechno jsem naplánoval. Dokud se neobjevila ta mrcha Scottová.“

Max se obrátil na doktorku. „Zatracená mrcho! Měl bych ti dát, co jsem dal Alici!“

Vztyčil se v hrozivé póze a napřáhl své zkroucené ruce, jako by ji chtěl zaškrtit. Kirk se pohnul kupředu, aby zasáhl, ale doktorka zašeptala: „Ne! Nic nedělejte!“

Když se Kirk stáhl zpět, rozkázala: „Maxi! Okamžitě si sedni!“

Max se na doktorku zahleděl, jako by přemýšlel, zda poslechnout, nebo pokračovat v násilí. Konečně přece jen od svého záměru upustil, sesunul se zpět na židli a hrubým hlasem utrousil: „Mrcho…, hnusná mrcho…“

Okamžik největšího nebezpečí pominul. Doktorka Scottová opět oslovila Maxe: „Teď, Maxi, dříve než půjdeš, mi řekni, existují ještě další?“

„Další?“ zeptal se Max.

„Další jako ty?“ vysvětlila doktorka svou otázku. „Žádné další tu být nemohou. Nedovolil bych to. Nikdy!“ prohlásil Max.

„Teď můžeš jít. Ale ještě si spolu promluvíme,“ řekla doktorka.

„To se teda můžeš vsadit, že si ještě promluvíme! A příště se z toho tak snadno nedostaneš,“ zahrozil Max.

14

Když se Max stáhl, zmatek uvnitř Christophera Coryho začal pomalu ustupovat. Postupně se zase vrátil do své normální, mírné podoby. Stále však byl v hypnotickém spánku a skutečně vypadal, jako by podřimoval a vůbec nevěděl, co se stalo.

„Neměl jsem nejmenší tušení“ zašeptal Kirk. „Ubohý kluk, žít s takovým břemenem.“

„Takový je život člověka trpícího PMO. Nic neví. Má období naprostých výpadků paměti. Bývá obviňován z notorického lhaní, protože nemůže vysvětlit své chování v době, kdy roli převezme alternant.“

„Zpočátku jsem tu jeho historku o ztrátě paměti moc nebral,“ přiznal se šeptem Kirk. „Doktorko Scottová, jednou jsem vám říkal, že mou prací je obhajovat ho. Ne léčit. Tak už to neplatí. Jediné, co potřebuje, je pomoc, zaslouží si to. A mám v úmyslu dohlédnout na to, aby se mu jí dostalo. Nejen u soudu, ale taky mimo něj. Myslíte si, že může být vyléčen?“

„Všechno popořádku, pane Kirku. Nejdříve ho probudím.“ Doktorka zvýšila hlas a zeptala se: „Chrisi, slyšíš mě?“

Chris lehce přikývl a zdál se být uvolněný jako v okamžiku, kdy se do hypnotického spánku vnořil.

„Chrisi, přišel čas dostat se z toho ven. Až se probudíš, budeš se cítit odpočatě. Pohodlně. Tak odpočítávej se mnou. Až se dostaneš k jedničce, probudíš se. Nebudeš si pamatovat, co se stalo. Deset, devět, osm, sedm, šest, pět, čtyři, tři, dva, jedna.“

Chris otevřel oči, jako by se právě probudil z hlubokého, uklidňujícího spánku.

Kirkova přítomnost ho překvapila. Ale dřív než se na něco mohl zeptat, doktorka mu to vysvětlila: „Pan Kirk je tady, aby se připravoval na váš proces.“

Cory se usmál. „Děkuji, že jste si udělal čas, pane Kirku.“ Pak se otočil zpět k doktorce, vstal a řekl: „Myslím, že moje hodina už uplynula.“

„Než odejdete, Chrisi, ráda bych se vás na něco zeptala.“

„Jistě. Prosím,“ odvětil už zase ten příjemný Chris.

Doktorka Scottová se snažila, aby ta otázka vyzněla nenuceně: „Chrisi, neznáte náhodou někoho jménem… Max?“

„Max…,“ přemýšlel Cory. „Max? Ne,“ odpověděl, avšak vzápětí jako by si něco uvědomil. „Ale ano. Doma byl jeden takový muž. Až na to, že se jmenoval Maximillan. Ale nikdo mu tak samozřejmě neříkal. Znělo to moc luxusně. Tak mu všichni říkali Hig, podle jeho příjmení Higgins. Ale jinak žádného Maxe neznám. Proč?“

„Chrisi, posaďte se ještě,“ vybídla Coryho doktorka.

Coryho výraz se náhle změnil. Už se netvářil tak klidně. Pohlédl na Kirka, jako by se z něj snažil dostat nějaký náznak vysvětlení, a pak si pomalu sedl zpět na židli.

„Něco se mnou není v pořádku, že?“ zeptal se tiše.

„Tak bych to neřekla, Chrisi. Ale objevilo se něco významného jak pro váš proces, tak pro celý váš život.“

Bylo vidět, jak Cory strnul. Očima těkal z doktorky na Kirka a zpět.

„To, co jsme našli, se dá léčit. Nějakou dobu to trvá, ale jde to,“ ujistila Coryho doktorka.

„No, alespoň něco,“ řekl Chris, ale jeho rozechvělý úsměv prozrazoval neustupující nervozitu. „Dobře. Sem s tím.“

„Chrisi, v psychiatrické praxi existuje stav, kterému říkáme porucha mnohočetné osobnosti.“

„Porucha… mnohočetné…,“ pokoušel se vstřebat informaci Cory.

„To znamená, že jedno tělo, jednu mysl obývá více než jedna osobnost.“

„Více než jedna osobnost…,“ opakoval Cory a bylo vidět, jak je čím dál nervóznější. „Proč? Jak?“

„Malé dítě, které čelí okolnostem, jež není schopno zvládat, si často vytvoří další osobnosti, aby se za něj vypořádaly s přílišnou bolestí a utrpením,“ vysvětlovala doktorka.

„Přílišnou bolestí a utrpením…“ opět opakoval Cory a pak si oddechl. „To se mi nikdy nestalo.“

„Nemůžete si na to pamatovat. Zablokoval jste ty vzpomínky tím, že jste si vytvořil jinou osobnost, aby to za vás odtrpěla,“ upřesnila doktorka.

„Aha, teď tomu rozumím,“ uvědomoval si pomalu Chris. Náhle však vybuchl zlostí. „Jste stejná jako ostatní psychouši! Chcete, abych obviňoval svou matku! Svého otce! Ale oni byli dobří lidé. Milovali mě. Já jsem miloval je. Takže to, čemu chcete, abych uvěřil, jsou lži, sprosté lži! Ve mně nikdo další není!“

Cory se obrátil na Kirka. „To je váš nápad! Nevěříte, že jsem nevinný. Tak vymýšlíte další ze svých ‚skvělých‘ obhajob. Ale už jsem vám to říkal. I kdybych měl ve vězení strávit celý zbytek života, nikdy neřeknu, že jsem blázen! Protože nejsem!“

Cory se třásl zlobou i strachy zároveň. Za chvíli začal lapat po dechu. Když se sesunul zpátky na židli, zdál se být poloviční. Plačky začal prosit: „Nedělejte mi to… ne… prosím…“ Kirk požádal doktorku Scottovou, aby řekla něco, co by jeho klientovi ulevilo. Ale ona se rozhodla zůstat raději zticha. Cory náhle vyskočil ze židle a rozběhl se ke dveřím.

Doktorka však jen zavolala: „Zítra, Chrisi. Zítra v pět.“

„Už se sem nikdy nevrátím!“ vykřikl Chris, když dobíhal ke schodišti.

Kirk se otočil na doktorku. Dřív než se však mohl na cokoliv zeptat, řekla: „Nebojte se. Bude tu.“

„Nikdy by mě nenapadlo, jak může být nebezpečné jednat s pacientem trpícím PMO,“ přiznal se Kirk. „Všichni reagují tak, jak právě zareagoval Cory? A jsou alternanti vždycky tak zlí a násilní jako Max?“

„Někteří alternanti své hostitele nenávidí. Snaží se je trestat. Dokonce i zničit. Jiní zase své hostitele chrání. Ti zlí vyjadřují nepřátelství, které pacienti jako Chris už od dětství potlačovali. Max za Chrise nenávidí.“

„Ale copak to dítě – a později dospělý – neví o té další osobnosti, kterou si vlastně samo vytvořilo?“

„Hostitel o dalších osobnostech nemá ani nejmenší tušení. A přitom alternanti o svém hostiteli vědí naprosto všechno,“ vysvětlovala doktorka Scottová.

„Takže ten jediný nevědomý je pacient,“ konstatoval Kirk. „Ale vy jste přece říkala, že se to dá léčit. Rád bych nějak pomohl.“

„To nebude nutné. Ten případ mne natolik zajímá, že jsem se rozhodla přijmout Chrise za pacienta zdarma.“

„Poté, co jsem viděl Maxe v akci, mám pocit, že to může být velmi nebezpečné. Vyhrožoval, že vás zabije,“ připomínal Kirk. „A jak víme, on to dokáže.“

„Vím. Ale taky vím, že jsem schopna ho kontrolovat,“ zdůraznila doktorka.

„Doufám, že máte pravdu. No, z právního hlediska to byla opravdu užitečná zkušenost. Mám vše, co jsem potřeboval. Zítra oznámím, že hodláme založit obhajobu na nepříčetnosti.“

„Ještě ne,“ varovala Kirka doktorka. „Klíčem k celé diagnóze je odhalení příčiny.“

„Řekla jste, že to bylo špatné zacházení v dětství.“

„Ano. A teď ho musím vrátit do té doby, abychom to objevili. Aby na tu situaci mohl reagovat a překonat ji. Říkáme tomu psychické uvolnění.“

„V tom případě čím dřív, tím líp,“ naléhal Kirk.

„To tady neplatí, pane Kirku. Regrese je pomalý proces,“ varovala ho doktorka. „Uvolnění je velmi nebezpečné. Chce to čas.“

„Kolik času?“

„Dny. Týdny. Možná déle. Ten proces se nesmí uspěchat. Máme případy s fatálními následky.“

„Doktorko, k zaprotokolování zbývá už jen několik dní. A Cory čelí dvaceti pěti letům až doživotí bez možnosti podmínečného propuštění,“ varoval naopak Kirk.

Doktorka však stála pevně za svým. „Já musím rozhodnout, kdy se to dá riskovat.“

„Informujte mne. Abychom to mohli zaprotokolovat hned, jak to bude možné.“

„Jistě,“ odpověděla profesionálně doktorka.

„Děkuji,“ poděkoval Kirk stejně formálním tónem. „A teď už půjdu, jistě máte brzy ráno pacienta,“ dodal dřív, než mu to mohla sama připomenout.

Když Kirk došel ke dveřím, doktorka vykřikla: „Pane Kirku, Maxův hlas, jeho smích, jeho neomalené způsoby, nezdály se vám povědomé?“

„Když nad tím tak přemýšlím, tak vlastně ano. Ten noční telefonát,“ uvědomil si Kirk.

„To jsem tušila. Právě ten telefonát mě přivedl na myšlenku, že by mohl mít Cory alternanta,“ řekla doktorka. „Prosím vás, ujistěte se, že se za vámi zamkly dveře.“

Kirk se vydal dolů po schodišti pokrytém kobercem, jak to, zatraceně, dokáže vždycky zařídit tak, že si připadám jako nějaký propuštěný podřízený, přemýšlel Kirk. Nikdo se k Davidu Kirkovi takhle nechová. Alespoň ne žádná žena. S výjimkou téhle.

15

O několik dní později Davidova limuzína pomalu projížděla na sever po Park Avenue plné vozidel a lidí vracejících se pozdě odpoledne z práce. Zdálo se, že každý, kdo v New Yorku pracuje, teď míří stejným směrem.

David Kirk si otráveně prohlížel vzkazy, které mu na odchodu z kanceláře vtiskla Greta do ruky jako naléhavé.

Zvláštní vzkaz, pomyslel si Kirk. Ona zavolá a klidně nechá Gretě takový vzkaz. „Ať je pan Kirk v mé kanceláři v sedm patnáct. Ani o minutu později.“ Copak se to asi bude v sedm patnáct dít, že musím být tak přesný? To musí být tou její zatracenou posedlostí po přesnosti. Možná by se sama měla podrobit nějakému psychiatrickému léčení.

I přesto, že byl provoz téměř neproniknutelný, David Kirk dorazil k rezidenci doktorky Scottové o několik minut dříve. Když zazvonil na zvonek, dlouho nikdo neotvíral. Když mu doktorka konečně otevřela, neměla na sobě jako obvykle jeden z těch formálních pracovních kostýmů, ale džíny a světle modrý svetr z ovčí vlny, který příjemně zdůrazňoval její ženské křivky. Vlasy měla rozpuštěné. Z jejího vzhledu však bylo patrné, že právě přerušila nějakou fyzickou aktivitu.

Zjevně byla překvapena, že se Kirk objevil ještě před určeným časem.

„Váš vzkaz zněl ani o minutu později než v sedm patnáct,“ připomněl jí Kirk. „O dřívějším příchodu v něm nestálo ani slovo.“

„Dobrá,“ připustila doktorka, „vlastně je dobře, že jste tady. Alespoň mi pomůžete. Pojďte se mnou,“ řekla ostře a vykročila. Zdálo se, že míří k tomu malému výtahu, ale jako by pak změnila názor, vyrazila vzhůru po schodišti.

Místo toho, aby Kirka vedla do své kanceláře vpravo od schodiště, zahnula vlevo a prošla malou halou, která byla nacpána nábytkem přeneseným z jedné z dalších místností a zbrkle naskládaným na sebe.

Vybrala si divnou dobu na stěhování nábytku. Vždyť mě čeká, a jak předpokládám, chce se mnou probrat něco pracovního, říkal si v duchu David Kirk.

„Potřebovala bych pomoct,“ řekla doktorka.

Kirk ji následoval do malé místnosti, ze které byl vynesen všechen nábytek. A soudě podle vybledlých obdélníků na zdech, dříve tu visely i obrazy. Kirk si však všiml ještě další věci: místnost neměla žádná okna. Jediným zbývajícím kusem nábytku v místnosti byla malá polstrovaná lenoška.

„Vezměte to za druhý konec, pane Kirku,“ přikázala mu doktorka. „A buďte velmi opatrný, abyste nepoškodil dveře nebo zdi v hale.“

„Jistě,“ odpověděl Kirk odměřeně.

Doktorka to však bez mrknutí přešla. „Fajn, a teď zvedat!“

Jedno musel Kirk uznat: nedalo se říct, že by celou váhu nechala jen na něm. Opatrně spolu přenesli lenošku do haly a postavili ji ke zdi tak, aby ještě stále zbýval prostor pro průchod.

„Dobře!“ řekla doktorka. „Teď se musíme dát trochu do pořádku, než dorazí Chris.“

„Byla byste tak laskavá a vysvětlila mi, o co tady jde?“ zeptal se Kirk.

„Jelikož nemáme moc času, budu to muset udělat za chodu. Pojďte se mnou.“

Kirk doktorku následoval halou do místnosti na druhém konci. Během chůze odměřeně hovořila.

„Udělal jste z času ve svých právních plánech tak závažný faktor, že jsem se rozhodla léčbu trochu urychlit. Ne moc, doufám. Ale to se snad dozvíme dnes v noci.“

V tu chvíli již vcházeli do její ložnice. Zatímco se v šatně převlékala, což se dalo usuzovat z kolísání jejího hlasu, dál mluvila.

„Už několikrát jsem s Chrisem udělala regresi.“

„Zpátky do let, kdy byl zneužíván?“ usuzoval nahlas Kirk.

„To jsem si ještě nedovolila. Až dnes v noci. Proto všechen nábytek, všechno, čím se dá hýbat nebo co se dá rozbít, muselo z místnosti ven. Psychické uvolnění muže být extrémně traumatický zážitek.“

„Vyžadující absolutně holou místnost?“ vyptával se Kirk. „V nemocnici by byli připraveni dva zdravotníci se svěrací kazajkou.“

„To bývají pacienti tak agresivní?“ podivil se Kirk. „A taky jsem neviděl žádné okno. To aby nevyskočil?“

„Mohlo by se to stát,“ souhlasila doktorka. „Takže žádná okna. Žádná topná tělesa, žádné police, žádné obrazy. Jednoduše řečeno, žádné ostré rohy nebo okraje. Dokonce i kamera je vysoko mimo dosah.“

Doktorka se vrátila do místnosti oblečená do sukně a blůzy a vlasy měla opět stažené do úhledného copu.

Kirk si uvědomil, že se mu líbí víc, když má vlasy trochu rozcuchané. Vypadá pak víc… přístupnější.

Když vyšli z místnosti směrem k její kanceláři, Kirk se zeptal: „Máte pro mě nějaké instrukce?“

„Jen se dívejte. Všechno pečlivě pozorujte. Tak abyste byl schopen jednat se Stoneovými takzvanými odborníky.“

V tu chvíli je vyrušilo zazvonění.

„Už je tu,“ řekla potichu lehce varovným tónem.

Zmáčkla bzučák a pak přešla ke schodišti a zavolala: „Můžete jít nahoru, Chrisi.“

Kirk slyšel tiché kroky, jak vystupují nahoru po schodech.

Cory byl zjevně překvapen, když zjistil, že je tu taky David Kirk. Usmál se a kývl na pozdrav. Zdálo se, že je mu to nepříjemné.

„Dnes budeme dělat totéž co při předchozích sezeních, Chrisi.“

„Hypnóza,“ usoudil Cory. „Ano,“ potvrdila doktorka.

„Dobrá,“ souhlasil Cory a vydal se směrem ke kanceláři.

Když se usadil do křesla, v němž vždy sedával, byl připraven začít. Doktorka Scottová se usadila za ním. Tiše mu sugerovala představu známé zelené louky, lehkého vánku a schodiště vedoucího hluboko dolů. Začala počítat a Cory se přidal. Záhy upadl do hypnotického spánku.

„Chrisi, chci, abys mne následoval dolů do haly a do jiné místnosti.“

Doktorka se zvedla a vyšla ke dveřím. Cory ji následoval a ona ho dovedla do oné prázdné místnosti.

„Teď, Chrisi,“ pokračovala a mluvila přitom velmi pomalu, „teď se zase vrátíme v čase. Už ti není dvacet šest, ale dvacet jedna. Slyšíš mě, Chrisi? A teď je ti osmnáct. Osmnáct, Chrisi. A teď šestnáct. Třináct, Chrisi. Teď je ti třináct. A teď dvanáct. Dvanáct, Chrisi. A tentokrát půjdeme ještě dál. Je ti devět, osm. A teď je ti sedm. Je ti sedm let. A teď, Chrisi, ti je šest. Je ti šest let.“

Cory přikývl, oči měl stále zavřené. „Chrisi, až se dotknu tvé ruky, otevřeš oči.“ Přikývl na souhlas.

„Chrisi, pamatuješ si, když ti bylo šest let? S kým jsi žil, když ti bylo šest? Chrisi?“

„Mami…“

Kirk si uvědomil, že Cory to slovo nevyslovil svým obvyklým hlubokým, dospělým, hypnotickým hlasem. Zněl jako dítě, vystrašené dítě.

„Máš strach, Chrisi? Strach ze své vlastní mámy?“

Coryho obličej se změnil v obličej sklíčeného dítěte. Odvrátil se od doktorky, ale tím se dostal čelem ke Kirkovi. Od něj se odvrátil také. Pomalu se odšoural do rohu holé místnosti. Sedl si na zem a schoulil se, jako by se chtěl schovat nebo zmizet. Náhle vymrštil ruce směrem vzhůru, jako by chtěl zachytit ránu, kterou s hrůzou očekával. Začal fňukat jako vystrašené šestileté dítě.

Kirk pohlédl na doktorku, ale ona mu jen naznačila, aby zůstal zticha a aby poodešel z Coryho zorného pole.

„Chrisi, kdo tě chce uhodit?“

„On.“

„Kdo je to?“

„On,“ bylo vše, co si malý Chris troufl odpovědět. Doktorka se pomalu vydala směrem k němu, až stanula Přímo nad ním. Opět zvedl ruce, aby odvrátil nový příval ran, a rozkřičel se: „Prosím, ne, nebudu se dívat, nic nevím… Prosím, prosím!“

Cory se hořce rozplakal a rukávem saka si otíral slzy zrovna tak, jak by to dělalo malé dítě.

„Chrisi, kdo je to?“ naléhala opět doktorka.

„On… chodí za ní každé odpoledne… každé odpoledne, co tatínek umřel,“ odpověděl šestiletý Chris.

„A co dělá, Chrisi?“

„Dělá věci… dělá jí takové věci… tam v tom pokoji. Díval jsem se. Chytil mě, zbil mě. Ještě jednou to uděláš, zmlátím tě, že se nepoznáš, dám ti lekci, na kterou nikdy nezapomeneš.“

„Díváš se znovu, Chrisi?“

Chris se ještě více stulil do rohu a přikývl. Vystrašený, provinilý chlapeček. „Chytí tě, Chrisi?“

Chris opět přikývl a stáhl se ještě více do sebe.

„Co dělá, Chrisi?“ zeptala se doktorka, ale Cory neodpověděl. „Co dělá?“ opakovala.

„On… šahá mi do kalhot, vytahuje mojeho pindíka…“

„A co ten muž dělá, když ti vytáhne pindíka?“ zeptala se doktorka.

„Říká, že ho uřízne,“ odpověděl šestiletý Chris.

„Říká, že…,“ doktorka se pokusila zopakovat Chrisovu odpověď, ale on ji přerušil.

„On to udělal… udělal to…,“ řekl malý Chris.

Doktorka Scottová a Kirk se na sebe vyděšeně podívali. Žádný z nich ani nepomyslel, že by mohlo jít o tak traumatický zážitek. Ale přeci by některý z lékařů, kteří ho prohlíželi, udělal do spisu poznámku o takovém zjištění.

„Chrisi, řekni mi…,“ začala doktorka velmi potichu a velmi, velmi jemně, „ten muž – opravdu ti uřízl pindíka?“

„Maxovi…, udělal to Maxovi,“ řekl malý Chris.

Tahle odpověď připadla doktorce Scottové ještě divnější než ta první. Musím tomu přijít na kloub, naznačila Kirkovi.

„Chrisi, znáš Maxe?“

„Tatínek mi dal Maxe,“ řekl hrdě malý Chris. „Dal ti Maxe? Jak to udělal?“ zeptala se doktorka.

„K narozeninám. Když mi bylo pět. Přinesl Maxe domů. Řekl: ‚Synu, je tvůj. Dej mu jméno.‘“

Ta prostá informace přivedla doktorku Scottovou na stopu.

„Chrisi, Max, to je jméno, co jsi dal pejskovi, kterého ti tatínek koupil k narozeninám?“

„Tatínek… on říká: ‚Synu,‘ jaké nejlegračnější jméno umíš vymyslet pro psa? ‚A já říkám: ‚Max.‘“Malý Chris se při vzpomínce na ten ojedinělý šťastný zážitek rozesmál.

„Chrisi, ten muž…, který dělá ty věci s tvojí maminkou, věci, na které se díváš, on něco udělal Maxovi?“

Smích ustal a Chrise opět opanovala hrůza. Schoulil se a roztřásl se jako vystrašené dítě.

„Co dělá, Chrisi?“

„To, co říkal,“ bylo vše, co si Chris troufl odpovědět. „Můžeš mi to říct, Chrisi, já ti neublížím. Nikdo ti neublíží.“

„On ano!“ trval na svém Chris. „Když to řekneš, tak ti neublíží.“

„Ublíží. Ublíží! Ublížil Maxovi!“

„Jak ublížil Maxovi?“

„Uřízl mu pindíka,“ řekl Chris a rozplakal se tak srdceryvně, jak to dovede jen dítě.

„Chrisi, viděl jsi, jak mu to dělá?“ ptala se dál doktorka.

„Zvedl ho. Říkal, že to tak udělá i mně. Zvedl ho. Položil ho na kraj stolu. Vzal maminčin velký nůž. Vzal Maxovi pindíka a… a…“

Chris napřáhl ruku a prudkým pohybem jí máchl ve vzduchu, jako by amputoval psí penis.

„Nedělej to!“ vykřikl Chris, pln dětské zloby a strachu. „Max je můj! Nedělej to!“

Cory vyskočil ze své schoulené pozice a vrhl se proti zdi, jako by zaútočil na toho muže. Náraz do zdi ho odmrštil na protější stěnu. Doktorka Scottová a Kirk poodstoupili Corymu z cesty. Ten se dál vrhal z jedné zdi na druhou a napadal tak toho brutálního muže, který provedl takové zvěrstvo tvorovi, jehož šestiletý Chris tak miloval, tomu jedinému, co mu zbylo po tatínkovi.

Cory sebou mlátil o zdi, jako by necítil žádnou bolest nebo zranění, až nakonec klesl vyčerpán k zemi.

„Chrisi,“ pokračovala doktorka, „to, co ten muž udělal Maxovi – hrozil, že to udělá i tobě?“

Chris přikývl, ale pohlédnout vzhůru na doktorku si netroufal.

„A udělal to?“

Šestiletý Chris hned neodpověděl. Po dlouhé odmlce řekl: „Jednou… jednou… zase mě přistihl, jak se dívám… Táhne mě ke stolu. Kopu…, křičím… Volám: ‚Mami! Mami!‘ Ale on mě dál táhne, bere ten velký nůž, rozepíná mi džíny…“

Cory si ochranářsky přitiskl obě dlaně na rozkrok, odvrátil tvář a roztřásl se strachy.

„Chrisi…, co se děje?“ zeptala se doktorka.

„Rozepíná mi džíny…, vytahuje… mojeho pindíka…“

Cory si rozepnul kalhoty, sáhl dovnitř a vytáhl si penis. Podržel ho, jako by byl skutečně natažený přes okraj stolu. Pak druhou rukou máchl vzduchem k podlaze jako kuchyňským nožem.

„… řízne nožem… silně… silně…“

„Do tvého pindíka, Chrisi?“

„Jo… Ne… Já si myslím, že jo. Myslím si… Necítím to… Uřeže ho…, ale on to neudělal… Jen aby mě postrašil… postrašil… postrašil…“

Cory se dal opět do usedavého pláče.

„Stalo se to jen tenkrát, jednou, Chrisi?“

Cory zavrtěl hlavou. Pak náhle pohlédl na doktorku. S nenávistí a strachem potlačovaným celých dvacet let vznesl své obvinění: „A tys ho nechala… nechalas ho.“

Vyskočil na nohy a vrhl se na doktorku Scottovou. Jeho útok byl tak nečekaný a tak zuřivý, že se překvapením ani nebránila. Kirk mezi ně okamžitě skočil a pevně stiskl Coryho tak, aby nemohl hýbat rukama. Cory se bránil téměř ďábelskou silou, ale Kirk ho pevně držel, dokud jeho zlost nepominula a vyčerpáním opět neklesl k zemi.

Kirk se teď mohl obrátit k doktorce Scottové, která se z toho překvapení ještě nestihla vzpamatovat. Objal ji a přitiskl ji k sobě. Držel ji tak blízko, že na své tváři cítil, jak jí v hrdle pulzuje krev. Objímal ji, dokud se její pulz nezklidnil.

Když se doktorka uklidnila, uvědomila si, že ji Kirk objímá. Vymanila se z jeho obětí a pokusila se vysvětlit: „Ztotožnil mě se svou matkou. Nečekala jsem to. Teď ho musím vysvobodit z jeho trápení.“

Doktorka odstoupila od Kirka a přešla ke Corymu, který už zase seděl schoulený a vyčerpaný v rohu místnosti.

„Chrisi, postav se.“ Cory uposlechl a vstal ze země. „Teď, Chrisi, až se probudíš, nebudeš si pamatovat, co se stalo. Nebudeš cítit ani zlost, ani lítost. Budeš se cítit odpočatý. Naprosto odpočatý, připravený odejít domů a dobře se vyspat.“

Cory přikývl.

„Teď, Chrisi, vzbuď se.“

Cory otevřel oči, usmál se a náhle si všiml, že stojí napůl odhalený. Otočil se zády k doktorce, aby se upravil. Pak se otočil zpět a bylo vidět, že se stydí.

„To je v pořádku, Chrisi. To bylo součástí sezení. Jak se cítíte?“

Cory se rozpačitě usmál. „Kromě toho, že se stydím, docela dobře. Ale jsem trochu ospalý.“

„Půjdete rovnou domů. A dobře se vyspíte. A zítra zase v pět odpoledne.“

Když Cory odešel, řekla doktorka: „Teď vidíte, proč někdy potřebujeme pomocníka se svěrací kazajkou.“

„Bože,“ vydechl překvapeně Kirk, „copak lidi opravdu takhle mučí bezbranné malé děti?“

„Už jsem od svých pacientů slyšela horší věci,“ odpověděla doktorka. „Ale teď alespoň víme, proč se jeho alternant jmenuje Max. A proč Max zabil Alici Amesovou.“

„Odmítla ho, tak jako jeho matka,“ dodal Kirk.

„Pro něj odmítnutí znamená kastraci. Hrozbu, kterou ho terorizoval ten muž. Chris bude muset to trauma prožít ještě mnohokrát, než se přes něj přenese a my budeme moci zodpovědně říct, že je vyléčen.“

Kirk si nemohl odpustit lehký úsměv.

„Vám se to zdá zábavné, pane Kirku?“ opáčila okamžitě doktorka.

„Jen mě napadlo, jak je to ironické. Vy chcete, aby byl zdráv. Já chci, aby byl nemocen. Alespoň dokud neskončí proces.“

„To je právě ten rozdíl mezi námi, pane Kirku. Moje profese má za úkol hledat pravdu. Ta vaše ji schovávat.“ Kirkův úsměv se vytratil.

Téměř jako by se omlouvala, doktorka dodala: „Děkuji za vaši pomoc. Ještě nikdy se mi nestalo, abych přestala mít pacienta pod kontrolou.“

„Možná byste to měla dělat častěji. Byla to osvěžující zkušenost, vidět vás taky jinak než jenom pod tak přísnou sebekontrolou.“

Doktorka na tu poznámku raději nereagovala. Místo toho však odměřeně řekla: „Už můžete jít, pane Kirku, a zaprotokolovat Coryho nepříčetnost.“

Už z ní zase byla ta sebejistá profesionálka, jedna z nejlepších v oboru, doktorka Michaela Scottová, jak ji potkal poprvé.

16

Asistent okresního návladního Howard Stone si nejdříve dvakrát pozorně prostudoval listinu a pak se rozkřičel na svou asistentku: „Co to, k sakru, hodlá David Kirk vytáhnout tentokrát?“

Jeho asistentka byla mladá černoška jménem Harrieta Fielderová. Navzdory veškeré ženské emancipaci a neutuchajícím soudním rozhodnutím potvrzujícím ochranu žen před využíváním, sexuálním obtěžováním a jinými nepříjemnostmi, kterým byly její rasa a pohlaví vystavovány, Harrieta se nikdy nezbavila strachu z rozzlobeného Howarda Stonea. Zrovna jako teď.

„Fielderová, okamžitě tomu zmetkovi Kirkovi zavolejte! Řekněte mu, že prohlášení o nepříčetnosti jako základu obhajoby musí být podle zákona zaprotokolováno do třiceti dnů od sdělení obvinění! Což už v tomto případě dávno uplynulo!“

„To jsem už udělala,“ oznámila Stoneova asistentka.

„A, už jste to udělala,“ zareagoval podrážděně Stone. Pokaždé se cítil zklamaný, když zjistil, že jeho rozhodnutí a příkazy byly jeho pohotovou asistentkou splněny dřív, než je vůbec vyřkl. Sáhl po pilulkách a zeptal se: „Tak, a copak nám k tomu ten génius řekl?“

„K němu jsem se nedostala. Mluvila jsem s Gerrym Princem. Gerry řekl, že v tomto konkrétním případě nebylo možné požadavek zákona splnit.“

„Ó, tak Gerry rozhodl, že se zákonná ustanovení v tomto případě nepoužijí,“ poznamenal jízlivě Stone. „Měla jste tu odvahu mu předhodit, že rozhodnout o tom, zda se zákon aplikuje, či nikoliv, může jen jedna osoba, a to nikdo menší než soudce?“

„To jsem zdůraznila.“

„A?“

„Gerry řekl, že jsou připraveni přednést tu věc soudci Malachimu, pokud vy nebudete ochoten souhlasit s porušením zákonného limitu.“

„Velmi dobře, drahoušku. To budeme mít s Malachim velmi zajímavé setkání. Zavolejte jeho sekretářce Idě. Domluvte schůzku u Malachiho.“

„Jistě, pane Stone,“ odpověděla mladá žena a vydala se ke dveřím.

Ale dřív než stačila udělat druhý krok, Stone vykřikl: „Hattie, nedovolte, aby moje lamentování a vřeštění ovlivnilo to, co si z téhle lekce můžete odnést. Nikdy, nikdy nedávejte vyčuránkovi, jako je Kirk, náskok. Jakýkoliv náskok. Protože nikdy nemůžete vědět, co má ten lump za lubem. Chápete?“

„Chápu, pane Stone,“ odpověděla Hattie Fielderová. Ale nemohla se ubránit a zdůraznila: „Z toho, co jsem zaslechla v kanceláři, jste to byl přece vy, kdo Kirka vyučil.“

„Dobrá, dobrá,“ vykřikl Stone. „Bude to stát i na mém hrobě: ‚Tento muž vyučil Davida Kirka‘. Máte za to, že to je jediná věc, kterou jsem za čtyřiadvacet let v tomhle bohem zapomenutém místě udělal.“ Pak však poněkud neochotně připustil: „Kluci. Když je zaučuji, dělám to dobře. A když budete pečlivě poslouchat a pozorovat, udělám totéž i pro vás, mladá dámo. Tedy chci říct, mladá paní, samozřejmě. A teď jděte k telefonu a domluvte tu schůzku.“

Protože měl David Kirk nařízené stání před federálním soudem v případu, ve kterém obhajoval bankovního úředníka obviněného z praní výtěžků z obchodu s drogami, bylo setkání v úřadu soudce Malachiho stanoveno na středeční odpoledne, pět třicet.

Když Kirk dorazil, Stone už několik minut netrpělivě přecházel po hale. Společně vstoupili do Malachiho kanceláře. Soudce měl na sobě rozepnutou vestu a právě si vlhčil konec nového doutníku. Dříve než si vůbec všiml svých dvou návštěvníků, ukousl špičku, zapálil si a hluboce potáhl, aby si vychutnal jeho příjemnou chuť. Zatímco pomalu vypouštěl dým, nenuceně podotkl: „Chlapci, pochopil jsem, že nás zde čeká nějaký spor.“

„Žádný spor, vaše ctihodnosti,“ odpověděl sarkasticky Stone. „Ledaže považujete opovrhování zákonnými ustanoveními za sporné.“

Malachi otočil své pojízdné křeslo tak, aby viděl do tváře Davidu Kirkovi. „Tak, pane obhájce, co k tomu máte vy?“

„Zákon může požadovat oznámení záměru opřít obhajobu o duševní chorobu,“ začal Kirk. „‚Může‘ vyžadovat?“ přerušil ho okamžitě Stone. „Požaduje! A v tomto případě neexistují žádné výjimky!“

„A to je právě ten důvod, proč jsme tady, ‚pane‘ Stone,“ reagoval Kirk. „Protože zákon nebere v úvahu jednu důležitou skutečnost. Pokud obhájce nebere tuto obhajobu zcela lehkovážně, pak ji musí být schopen podepřít rozumnými, adekvátními lékařskými a psychiatrickými důkazy. Což v případě mého klienta zabralo mnohem více než zákonem povolených třicet dní.“

„Ale no tak, Davide,“ reagoval Stone, „zase další z tvých žertíků. Viď? Dosud jsem neviděl psychiatrickou diagnózu, kterou by nebylo možno učinit během jednoho dvou týdnů. A už jsem viděl všechny: schízy, paranoie, manické deprese. Ale u žádné z nich netrvalo stanovení diagnózy čtyřicet devět dní.“

David Kirk takovou reakci čekal, a tak odpověděl: „Pane Stone, obávám se, že vaše zkušenosti na poli duševních chorob jsou příliš omezené, než aby zahrnovaly i problém, kterému čelíme nyní.“

„Což je?“ ozval se pochybovačně Stone.

„Raději bych to probral s některým z vašich psychiatrických expertů,“ řekl Kirk.

„Vy byste raději. Dobrá, Davide, já bych to raději probral tady a teď, v přítomnosti soudce Malachiho, jehož rozhodnutí bude koneckonců závazné!“

Zpoza obláčku hustého kouře Malachi Stoneovi přizvukoval: „Slyšel jsi, Davide.“

„Vaše ctihodnosti, učinit tak komplexní diagnózu vyžaduje mnoho sezení a rozsáhlé vysvětlování.“

„To už jsi říkal, chlapče. Na co si to zatraceně hraješ?“ rozčílil se soudce Malachi.

„Jsem nucen prohlásit, že můj klient trpí takovým duševním stavem, který mu neumožňuje dostát požadovanému úmyslu provést zločin, ze kterého je obviněn.“

„Davide!“ vykřikl soudce Malachi a jeho podráždění teď bylo už naprosto zřejmé. „Jdi k věci! jaký je ten duševní stav?“

„Můj klient trpí poruchou mnohočetné osobnosti,“ prohlásil Kirk.

Howard Stone divoce rozhodil rukama. Otočil se zády k soudcovu pracovnímu stolu a začal kroužit po rozlehlé místnosti a mluvit sám k sobě.

„Porucha mnohočetné osobnosti. Slyšel jsi to? Ten chlap v sobě nemá kouska studu. Ani co by se za nehet vešlo. Dovolil by si kterýkoliv z advokátů ve státě New York předložit takový nesmysl jako základ obhajoby? Ten násilný sex, to byla výjimka. A ta obhajoba, kdy tvrdil, že vrah nebodl oběť, ale že mu oběť náhodou naběhla na nůž, to byla další. Ale tohle…, panebože!“

Stone se otočil čelem k Malachimu. „Aarone, ty mu tohle dovolíš?“

„Howie, má právo použít k obhajobě cokoliv.“

„A ty máš právo ho teď srazit na kolena. Jenom stačí odmítnout prodloužení lhůty,“ trval na svém Stone.

Malachi seděl zamyšleně ve svém křesle a pozoroval dým stoupající z doutníku.

„Vaše ctihodnosti…,“ pobídl ho Stone.

„Tak, jaké je vaše stanovisko, ‚pane obhájce‘?“ zeptal se Malachi.

„Jsou tady dva faktory,“ začal Kirk.

„Jeden po druhém,“ přikázal mu Malachi.

„Za prvé, vzhledem k tomu, že amnézie je základním prvkem poruchy mnohočetné osobnosti, neschopnost mého klienta vzpomenout si na skutečnosti týkající se zločinu mu znemožňuje spolupracovat při vlastní obhajobě.“

„Kravina!“ prohodil Stone. „Howie, vyjádřit názor v této věci jsem oprávněn já,“ pokáral ho Malachi. Obrátil se ke Kirkovi a pronesl: „Kravina, Davide. Naprostá a nefalšovaná. A teď ta druhá skutečnost.“

„Amnézie dále vyvolává otázku, zda byl můj klient v době páchání zločinu schopen rozeznat dobro od zla. Nevíme, co si v době zločinu uvědomoval. Ani on ne. Proto je právně nezodpovědný,“ prohlásil Kirk, rozhodnutý vyhradit si záležitost s Maxem až na samotný proces.

Malachi zasmušile pokýval hlavou. Kirk měl v tu chvíli pocit, že skóroval. Místo konečného rozhodnutí však soudce řekl: „Omluvte mě, chlapci, ale příroda volá.“ S těmito slovy odjel na svou soukromou toaletu.

Zatímco byl Malachi pryč, Stone dál nevěřícně kroutil hlavou a mluvil sám k sobě. „Jestli tady někdo trpí poruchou mnohočetné osobnosti, pak to není klient, ale jeho obhájce. Opravdu podivuhodné. Už jsem toho zažil dost, ale nic, co by se podobalo tomuhle. Tohle je drzost prvního stupně. A on si snad myslí, že zrovna Malachi mu to zbaští.“

Kirk trpělivě čekal a ani se nepokoušel na Stoneův monolog reagovat.

Soudce Malachi se za chvíli objevil zpátky v místnosti.

„Chlapci, nebudete tomu věřit, ale tam uvnitř jsem dostal jeden z nejlepších nápadů. Vlastně dva skvělé nápady. První. Myslel jsem si, že vím, co náš přítel David chystá. Uzavřel smlouvu na film. Nebo přinejmenším televizní inscenaci. Michael Douglas bude hrát Davida Kirka v jednom z těch napínavých velkofilmů, kde skvělý a upřímný bojovník za spravedlnost hájí oběť systému. A aby to bylo ještě zajímavější a filmové společnosti se chytly za nos, přidá k tomu navíc takové druhé Tři tváře Evy. Ale místo Joanne Woodwardové bude v hlavní roli Meryl Streepová.

Vidíš, Howie, abys mohl v dnešní době praktikovat právo, musíš se vyznat ve filmovém byznysu. K Michaelu Douglasovi potřebujeme odpovídající ženský protějšek. Tak z Coryho uděláme ženu.“

Malachi se obrátil na Kirka. „Přihořívá?“

„Vaše ctihodnosti, žádná filmová smlouva neexistuje. A nejsou v tom žádné triky. Je to zákonná diagnóza a obhajoba. Jak vám předvedu k vaší spokojenosti v průběhu procesu. Stavím na to svou reputaci obhájce.“

Howie Stone se zakuckal: „Více se mi líbil ten nápad s filmovou smlouvou.“

David Kirk se rozhořčeně obrátil na Stonea. „Zatraceně, Howie, byl jsem u toho. Viděl jsem důkaz na vlastní oči, slyšel jsem ho na vlastní uši. Chirstopher Cory trpí poruchou mnohočetné osobnosti. Dejte mě pod přísahu a já vám na to budu přísahat.“

Dojatý Kirkovým prohlášením, vstoupil soudce Malachi do hovoru: „Davide, nenechal jsi mě doříct ten druhý nápad, který jsem tam dostal. Je to tam taková úrodná půda pro nápady.“

Soudce si potáhl z doutníku, ale zjistil, že mezitím zhasl. Znovu ho zapálil, několikrát potáhl a prohlásil: „Davide, podle nového práva platného ve státě New York už návladní nemusí dokazovat, že je obviněný zdráv. Ty musíš dokázat, že zdráv není. A tak ti dám šanci. Dovolím našemu příteli Howiemu, aby ustanovil psychiatra, který tvého klienta vyšetří. A jestliže přijde se zprávou, ze které vyplyne, že je možné, aby tvůj klient trpěl tou mnohočetnou záležitostí, pak svolím k zaprotokolování, i když už lhůta uplynula.“

„Děkuji, vaše ctihodnosti. Nic by nemohlo být víc fér,“ odpověděl Kirk.

Ale Stone se nenechal jen tak odbýt: „Dovolte, abych vám, ‚pane obhájce‘, připomněl, že pokud budete obhajovat na základě duševní poruchy, všechna vaše psychiatrická zjištění a záznamy musí být předloženy nám!“

„A taky budou,“ slíbil Kirk a snažil se ukončit diskusi dřív, než ji Stone opět rozproudí.

Kirk však ještě nedošel ani ke dveřím, když ho hrubý soudcův hlas varoval: „A mně, ‚pane obhájce‘, dovolte, abych vám připomněl, že pokud zase plánujete jednu ze svých oblíbených hříček, tak vám při procesu připálím prdel.“

17

Za dva dny dostal David Kirk výzvu, aby se Christopher Cory dostavil k vyšetření, které se mělo konat následujícího pondělí v ordinaci doktora Helmuta Klingera na psychiatrickém oddělení nemocnice svatého Lukáše v Morningside Heights.

Když si ji přečetl, okamžitě zavolal doktorce Scottové.

Jakmile zmínil jméno vyšetřujícího lékaře, doktorka vykřikla: „Ó bože, jen ne Klinger!“

„Proč? Co je na něm špatného?“ zeptal se Kirk.

„Je to jeden z těch starých páprdů, kteří absolutně odmítají uznat existenci takového stavu, jako je PMO,“ odpověděla doktorka Scottová.

„Jak může zastávat takový názor?“ ptal se dál Kirk.

„To poznáte, až se s ním setkáme.“

„Nemyslel jsem, že byste si udělala čas.“

„Vzhledem k tomu, jaký Klinger je, bude lepší, když tam budu taky,“ potvrdila svou účast doktorka. „Už jsem viděla příliš mnoho soubojů mezi ním a Johnem – doktorem Beaumontem –, než abych si tenhle nechala ujít.“

V pondělí pozdě odpoledně dorazili David Kirk, Chris Cory a doktorka Scottová do kanceláře doktora Klingera.

Na první pohled se Kirkovi zdálo, že je doktor příjemný starý muž. Byl malé, robustní postavy a za hrubými skly brýlí jiskřily zvídavé oči. Měl nakrátko střižené vousy, díky kterým Kirkovi připomínal klasické fotografie Sigmunda Freuda. Když Klinger své hosty vítal, jeho výslovnost prozradila zbytky evropského přízvuku. Později doktorka Scottová poznamenala: „Nejen, že se snaží vypadat jako Freud, on také touží po tom, aby si lidé mysleli, že je jeho následovníkem.“

„Á,“ pronesl Klinger na pozdrav, „vidím, že jste si s sebou vzali i doktorku Scottovou. Jak se máte, drahoušku? Zdá se, že jsme se neviděli od… no, od zádušní mše za našeho drahého Johna. Jistě vám velmi schází.“

Kirk si uvědomil, že mezi nimi panuje jistá osobní neshoda, kterou se Klinger bavil, ale doktorka ani přinejmenším.

„Tak, a teď k věci,“ řekl Klinger a obrátil se k Christopheru Cory mu, který zatím po celou dobu mlčel. „Tohle je zřejmě pacient, jak se domnívám?“

„Doktore Klingere, Christopher Cory,“ představil svého klienta Kirk.

„A, ano, vzpomínám si, že jsem viděl jeho fotku v novinách. A z toho, co mi bylo řečeno, je subjektem velmi zajímavé diagnózy.“ Doktor se na doktorku Scottovou uličnicky usmál. „No, uvidíme. Pane Kirku, mohl byste svého klienta požádat, aby se na okamžik vzdálil?“

Když Cory odešel, přešel Klinger rovnou k věci. „Doktorko Scottová, z materiálu, který jste mi poslala, jsem pochopil, že jste v hypnóze byla schopna vyvolat další osobnost. Je to tak?“

„Ano, ano, je,“ odpověděla doktorka.

„Můžu se vás zeptat, zda tato osobnost vyšla sama o sobě, nebo jste ji vyzvala, aby vystoupila?“ tázal se dál Klinger.

„Počkat, Klingere!“ zasáhl Kirk. „Já sám jsem měl telefonický rozhovor s tou další osobností mnohem dříve, než došlo k hypnóze. A taky jsem ji pak v hypnóze viděl.“

„Aha! Vidíte, pane Kirku, jak jednoduše lidé, dokonce i inteligentní lidé jako vy, mohou být ošáleni,“ pronesl radostně Klinger. „Možná bych vás měl s tím takzvaným fenoménem nazvaným porucha mnohočetné osobnosti seznámit. A jsem si jistý, že doktorka Scottová potvrdí všechno, co řeknu. Viďte, drahoušku?“

„To bude záležet na tom, co řeknete,“ odpověděla odměřeně doktorka.

Kirk si všiml, že jí tváře hoří hněvem.

„Kdykoliv budete s něčím nesouhlasit, ozvěte se, drahoušku,“ vyzval ji vlídně Klinger, ale přece jen byla z jeho hlasu cítit určitá rivalita, které si Kirk všiml již dříve.

„Můj drahý pane Kirku, my psychiatři a psychoanalytici jsme v naší profesi vystaveni tolika trendům a rozmarům jako dámský módní průmysl. Taky máme styly, které přicházejí a odcházejí. Kdo dnes věří v tradiční psychoanalýzu minulé generace? Mnoho jich není. Móda přijde a odejde. A tak je to i s PMO. Dnes je v módě a zítra bude pryč.“

„To popírám,“ přerušila ho ostře doktorka Scottová.

Klinger se na ni blahosklonně usmál. Kirk si uvědomil, že se ji ten starý muž snaží znevážit tím, že se k ní chová jako ke studentce svedené na scestí.

„Kamkoli se dnes podíváme, najdeme PMO. V knihách, filmech, televizi. Je to velká móda. Jako rap.“ Klinger se uchichtl. „Nepřekvapilo by mě, kdyby někdo vystoupil s návrhem na uzákonění hlasovacího práva pro každého alternanta.“

„A pointa, doktore?“ naléhal Kirk.

„Pointa je, že jsem ve věci diagnózy PMO velmi skeptický. Dejte pacienta s nějakou duševní poruchou do hypnózy, navrhněte mu, aby vytvořil další osobnost, a on to udělá. Na požádání. Proto teď máme tolik případů. Aby byli doktoři, kteří mají tyhle diagnózy rádi, uspokojeni.“

Ruměnec v doktorčině tváři potemněl, ale v zájmu Kirkova postavení a jeho závazku vůči Chrisovi Cory mu zůstala potichu.

„Doktore Klingere,“ zeptal se Kirk, „mám tomu rozumět tak, že takovou diagnózu neakceptujete za žádných okolností?“

„Ale ano, existují případy, ale je jich jen velmi, velmi málo, u nichž je PMO zcela jasná diagnóza. Ale v tomto případě, kdo ví?“ Doktor se obrátil k doktorce Scottové. „Má drahá, pokud si dobře pamatuji, John prováděl určité testy, aby si potvrdil, zda je pacient skutečně v hypnotickém spánku. Aplikovala jste je?“

„Jistě!“ odpověděla ostře doktorka.

„A byla jste přesvědčena, že je pod hypnózou pokaždé, když se alternant objevil?“

„Bez jakýchkoliv pochyb,“ odpověděla doktorka.

„Byl jsem u toho. Viděl jsem to,“ podpořil Kirk její stanovisko.

„Prosím, pane Kirku, bez urážky. Ale právník, který se zoufale snaží zajistit pro svého klienta obhajobu, není zrovna tím, koho bych nazval nestranným svědkem,“ řekl Klinger lehce pobaveným tónem.

„Doktore Klingere, evidentně máte jisté pochybnosti, kvůli kterým jsme sem dnes Coryho přivedli. Abyste ho mohl osobně vyšetřit,“ řekl Kirk. „Tak což takhle místo tohoto profesního žertování přistoupit k věci.“

„Přistoupit k čemu?“ zeptal se starý pán. „Ona ho zhypnotizuje. On vytvoří alternanta, tak jak mu to bude nařízeno. A co to dokáže? Nic. Ani to, že byl skutečně v hypnotickém spánku. Koneckonců, máme zde navíc sekundární motiv. Je obžalován z vraždy. Takový hypnotický stav by na mne asi dojem neudělal.“

„Tak co tedy navrhujete?“ zeptal se Kirk. „Rorschachův test,“ navrhl Klinger.

Kirk pohlédl na doktorku Scottovou ve snaze dozvědět se, jak má pokračovat. Ale ona rovnou odpověděla: „Ano. Rorschach bude v pořádku.“

„Když to tedy zařídím, zajistíte, aby se váš klient dostavil?“ zeptal se Klinger.

Dříve než Kirk souhlasil, zeptal se: „Copak nám ty inkoustové kaňky ukáží něco, o čem ještě nevíme?“

„Ó ano, mnoho,“ trval na svém Klinger. „Obzvláště pokud provedeme dvojitého Rorschacha.“

„Dvojitého Rorschacha?“ opáčil tázavě Kirk. Nehodlal ohrozit práva svého klienta, a tak požádal o svolení konzultovat věc s doktorkou Scottovou v Klingerově čekárně.

„Jednou už jsem měl klienta, který prošel Rorschachem, ale ještě nikdy dvojitým. Co to je, ten dvojitý Rorschach?“

„Chce dát Rorschacha Chrisovi. A pak chce dát test i Maxovi,“ vysvětlila Kirkovi doktorka.

„A to je možné?“ ptal se dál Kirk.

„Pokud budu moci Maxe vyvolat a přimět ho, aby test podstoupil, pak ano.“

„A co to dokáže?“

„Že buď jsou, anebo nejsou shodné osobnosti.“

„Doktorko, Cory a jeho svoboda závisí na vašem rozhodnutí. Vy dáváte příkazy.“

„A říkám, nechte ho, aby prošel oběma testy.“ Když informovali Klingera o svém rozhodnutí, řekl: „Dobře. Velmi dobře. Přivedete ho sem příští úterý v deset ráno.“

„Sem?“ ptala se překvapeně doktorka.

„Ano. Provedu testy sám,“ prohlásil Klinger. „Koneckonců, v tak závažném případu nedůvěřuji nikomu než sobě. Tak v úterý tady. V deset.“

Z doktorčiny reakce Kirk usoudil, že se jí skutečnost, že Klinger bude provádět oba testy, příliš nelíbí.

„Doktore Klingere,“ vložil se Kirk, „nemyslíte si, že by vzhledem k možnosti, že budete později svědčit u soudu, bylo lépe, kdyby test provedla nějaká nestranná kvalifikovaná osoba?“

„No, já jsem poměrně dobře kvalifikovaný na to, abych Rorschachův test provedl. Zeptejte se doktorky Scottové. Dokonce i její vážený a hluboce milovaný učitel, John Beaumont, mé schopnosti v této oblasti uznával. I přes naše rozdílné pohledy na mnoho dalších věcí. Není to tak, doktorko?“

Kirk si všiml, že doktorce opět zrudly tváře. Ale poté souhlasila: „Ano. Doktor Klinger je v této oblasti expertem.“

„Dobře! Takže domluveno,“ řekl Klinger a bylo zřejmé, že už se nemůže dočkat.

„Předpokládám,“ dodala ještě doktorka, „že nebudete mít námitek, když vaše výsledky předložím ještě dalšímu expertovi k ‚slepé‘ analýze.“

Na malý okamžik jako by úsměv na Klingerově tváři zkameněl, ale vzápětí se uvolnil a doktor souhlasil: „Samozřejmě že proti tomu nic nemám. V úterý. V deset hodin.“

Když vyšli z Klingerovy kanceláře, zeptal se Kirk: „Co je ‚slepá‘ analýza?“

„Je to výklad a diagnóza učiněná odborníkem, který nemá nejmenší ponětí o tom, kdo byl subjektem testu. Proto může být mnohem objektivnější a bez předsudků, než je náš přítel Klinger.“

„Náš přítel Klinger zřejmě hodně ví o vás a doktoru Beaumontovi. Jak pořád dělá nějaké narážky…,“ neodolal Kirk.

Ale Michaela Scottová přešla Kirkovu poznámku stručně: „Profesionální žárlivost, pane Kirku, profesionální žárlivost.“

18

Bylo pozdě odpoledne.

Davidu Kirkovi a Gerrymu Princeovi právě v Kirkově kanceláři docházela trpělivost při rozhovoru s jedním postarším svědkem svědčícím ve prospěch alibi jejich klienta. Muž stále dokola odpovídal na Gerryho otázky jedinou oblíbenou frází: „Je mi sice už osmdesát dva let, ale oči mám pořád tak dobré, jako když mi bylo jednadvacet!“

„Pane DeBrizio, zapomeňte na věk!“ naléhal Gerry. „Protože to první, co porotci řeknou, až se odeberou k poradě, bude: ‚Ten muž je příliš starý na to, aby viděl, co tvrdí, že viděl.‘“

„Takže teď prostě odpovězte, kde byl Dominick? Jak to víte? A jak to, že si to tak jasně pamatujete?“

„Hele, pane Kirku, na čí straně ten kluk vlastně stojí?“ zeptal se rozhořčeně starý DeBrizio. „Jsem tady, abych řekl porotě, že to můj synovec Dominick neudělal. Je mi jedno, z čeho ho obviňujou, on to neudělal.“

Kirk a Gerry se shodli v tom, že svědek je příliš argumentativní, než aby mohl obhajobě něčím přispět, když v tom zazvonil telefon.

V tu chvíli dal Kirk průchod svému podráždění a zakřičel do sluchátka: „Greto, co je, k sakru, tak důležité, že nás rušíte uprostřed přípravy svědka?“

Místo Gretina hlasu však uslyšel odměřený hlas doktorky Michaely Scottové.

„Pane Kirku, je dvacet minut po páté. Chris Cory se ještě nedostavil na schůzku, která byla domluvena na pátou,“ informovala doktorka Kirka.

„Co tím myslíte, že se nedostavil?“ ptal se nechápavě Kirk. Obrátil se ke Gerrymu a řekl: „Zavolej Corymu z druhého telefonu!“

„Už jsem o to požádala svou sekretářku. Nikdo to nebere.“

„Tak je asi na cestě,“ bylo jediné rozumné vysvětlení, které byl Kirk ochoten připustit.

„O tom pochybuji. Bydlí přece jen patnáct minut autobusem.“

„Vy si myslíte, že zdrhl?“ zeptal se opatrně Kirk.

„Mám jisté podezření. Ale raději bych s tím počkala, až budeme mít více důkazů.“

„Podívejte, zrovna končíme práci s jedním svědkem. Počkejte na mě, prosím. Budu u vás za půl hodiny.“

David Kirk pochodoval po kanceláři doktorky Scottové. „Já jsem toho kluka varoval. Říkal jsem mu, co by to mohlo znamenat!“ vybuchl rozzlobeně. „Zrušení kauce! Konec léčby u vás! Ba co hůř, konec obhajoby jako takové!“ Kirk se obrátil na doktorku Scottovou. „Věřil jsem mu. Složil jsem za něj kauci, protože jsem mu důvěřoval.“ Jeho hlas teď vyjadřoval spíš lítost než zlobu.

„Chápu, že v tom máte deset tisíc dolarů, ale navrhuji…,“ začala doktorka Scottová.

„O peníze mi nejde! Vsadil jsem na něj svou reputaci. A on udělá něco takového!“ přerušil ji rozhořčeně Kirk.

„Jen jsem chtěla říci, abychom se soudem ještě počkali. Vůbec nevíme, jestli utekl. Ireba teď sedí na lavičce v Central Parku a bojí se sem přijít, abych neodhalila něco, čemu sám není schopen čelit. To se stává poměrně často. A vždy, když má být učiněno nějaké zásadní odhalení. Navrhuji, abychom počkali, a uvidíme.“

„Copak pacienti obvykle v takovém případě nezavolají?“

„Většinou volají až druhý den ráno, omluví se a prosí mě, abych je nevyloučila z léčby,“ odpověděla doktorka.

„Když zavolá, dejte mi ihned vědět. Dlouho čekat nemůžeme. Nezapomeňte, že ho máme přivést ke Klingerovi na Rorschachův test.“

„Což může být důvodem toho všeho,“ napadlo doktorku. „Bojí se Rorschacha?“

„Může mít pocit, že by to mohlo vyjevit příliš mnoho.“

Kirk zamyšleně přikývl. „Jednou jsem měl klienta, který utekl z města na tři týdny. Nakonec jsem ho našel ve Vegas. Přivedl jsem ho zpátky a nikdo o ničem nevěděl. Ale s Corym máme ten termín.“

„Pane Kirku, do úterý zbývá šest dní. Určitě se do té doby ukáže,“ pokoušela se doktorka Kirka uklidnit.

„Doufám, že máte pravdu. A do té doby, ať se o tom nikdo nedozví. Nikdo!“

Pozdě odpoledne příštího dne zavolal David Kirk po návratu od soudu doktorce Scottové. Objevil se dneska Cory? Ne. Zavolal? Ne.

Uplynuly dva dny. Kirk se rozhodl osvěžit si mysl rekapitulací jejich aktuálního případu, ale záhy si uvědomil, že mu myšlenky neustále zabíhají ke zmizelému Corymu.

Dalšího dne volal doktorce Scottové dokonce dvakrát. Po Corym stále nebylo vidu ani slechu.

„Tři dny jsou v tahu,“ svěřoval se rozčileně Gerrymu. „Zbývají už jen tři.“

„A navíc,“ připomněl mu zasmušile Gerry, „dva z nich jsou sobota a neděle. Dny, kdy s doktorkou Scottovou ani nemá schůzku.“

„Člověče, už je vidím. Starý Malachi na mě hledí, přesvědčený, že jsem tohle zkonstruoval já. A Howie Stone… Jeho posměšek, až přiznám, že je mých deset tisíc dolarů kauce v tahu.“

„To si dá dvě pilulky navíc,“ konstatoval Gerry. „Jí je, jako by to byl popkorn.“

„Ale ne když má z něčeho škodolibou radost,“ odpověděl Kirk. Byl chvíli zticha a pak vybuchl: „Klienti! Hochu, jestli si odsud něco odneseš, pak vždycky žádej vysoké odměny. Klienti, kteří ti musí hodně zaplatit, se snaží pěkně spolupracovat. Dělají, co jim řekneš. Poslouchají rady. Ale ti, co to mají zadarmo, ti, které musíš obhajovat, protože to chce soud, dělají víc problémů než ti všichni ostatní dohromady. A náš pan Cory je toho prvotřídním příkladem!“

V pátek David Kirk volal doktorce Scottové ne jednou, ale rovnou čtyřikrát. A dozvěděl se jen to, že po Chrisovi Corym není stále ani stopy.

Při posledním rozhovoru mu doktorka Scottová řekla: „Pane Kirku, mohla bych vám navrhnout, že až se něco dozvím, tak já zvolám vámi“

„Chcete tím říct, že jsem otravný?“ zeptal se poměrně rozhořčeně Kirk.

„Říkám jen, že není důvodu volat. Až tu nějaký bude, pokud vůbec, zavolám já vám,“ odpověděla doktorka tím svým úsečným profesionálním způsobem.

Zatraceně, chová se ke mně jako k jednomu z těch svých potřeštěných pacientů, funěl v duchu Kirk.

Nahlas však parodoval její strohý styl. „Ano, doktorko. Udělejte to! Prosím!“

Zdvořilý právník, idol společnosti, lamač ženských srdcí, a když ho něco otráví, špulí pusu jako malý kluk, pomyslela si s úsměvem Michaela Scottová.

„Doktorko, až přijde úterý a vy budete muset předvést Coryho k Rorschachu, co řeknete doktoru Klingerovi?“

„Že se Cory nemůže dostavit,“ odpověděla věcně doktorka. „Jsem si jistá, že už se mu to v průběhu praxe stalo.“

„Ale ne s pacienty, kteří jsou obžalováni z vraždy a jsou venku na kauci!“ reagoval rozzlobeně Kirk.

„To nevím, pane Kirku,“ odpověděla doktorka.

Kirk ztratil veškerou trpělivost a vykřikl: „Doktorko, copak nechápete, že v okamžiku, kdy tohle řeknete Klingerovi, on to oznámí soudci Malachimu? Cory tak bude považován za uprchlíka, a až ho chytí, poputuje zpátky do lochu a nebude možné ho dál léčit!“

„Ano, pane Kirku, chápu to. A byla by to opravdu škoda. Ale co tedy navrhujete?“

„Projevte trochu zájmu, trochu znepokojení!“ vybuchl Kirk.

Doktorka však odpověděla ještě klidněji. „Pane Kirku, já opravdu mám na tomto případu zájem. A jsem znepokojena. Ale kdybych se nechala vtáhnout do každé složitější situace, ve které se mí pacienti nacházejí, nebyla bych jim k ničemu.“

„Ano. Jistě. Samozřejmě,“ musel uznat Kirk a v duchu si pomyslel: Asi mi chce dát tutéž radu. „Dobrá. Pokud se někdo z nás něco dozví, zavolá. Ano?“

„Ano,“ souhlasila doktorka.

Kirk však měl pocit, že souhlasila, jen aby už mohla zavěsit.

V sobotu odpoledne už byl David Kirk víceméně smířen s faktem, že Chris Cory porušil podmínky kauce a utekl z New Yorku. Naštěstí nebude muset být tím, kdo s touto novinkou přijde. Byla to práce doktorky Scottové. A pak, až ho zavolají k soudci Malachimu, potká se se staříkem a s Howiem Stonem a uzná, že i přes všechna varování jeho klient uprchl před spravedlností. A stal se tak předmětem kroků, které bude muset návladní a soud podniknout.

Malachi a Stone se budou bavit na můj účet, pomyslel si Kirk a tím „svým účtem“ měl na mysli deset tisíc dolarů kauce. Malá cena za to, aby se člověk zbavil tak otravného a časově náročného případu.

Když Kirk skončil své sobotní úkoly v kanceláři, rutinní záležitosti, které přicházely s každým procesem, odešel do atletického klubu, aby se trochu odreagoval – několik setů squashe, dlouhá sauna a pak masáž.

Pořádně se zapotil na squashovém kurtu a pak vešel do sauny s ručníkem uvázaným kolem pasu. Náhle někdo zaklepal na mohutné, izolované dveře.

Sotva Kirk došel ke dveřím, otevřely se a za nimi se vynořil Gerry. „Davide, pojď radši ven!“ vyzval ho naléhavě.

Davida už několikrát vyvolávali ze sauny, ale dosud to nikdy nebyl Gerry osobně, a ještě k tomu tak vyvedený z míry.

Kirk vyšel ven do chladné chodby a zeptal se: „Dobře, hochu, uklidni se a řekni mi, o co jde. Soudce odmítl náš návrh na prohlášení soudního řízení v případu Wolberg za zmatečné, viď?“

„Ne,“ řekl Gerry. „Je to zvláštní. Záhadné.“

„Co?“ ptal se netrpělivě Kirk.

„Znělo to tak divně, že jsem ho požádal, aby ti zavolal sem. Můžeš si to vzít v kanceláři ředitele.“

Zabalený jen do ručníku pospíchal David Kirk chodbou ke kanceláři ředitele tak rychle, jak jen v sandálech do sauny mohl. Zvedl sluchátko telefonu.

„Tady Kirk,“ ohlásil se odměřeně.

Na druhém konci telefonu se ozval tichý, sotva slyšitelný hlas: „Nemám vám za zlé, že se na mě zlobíte, pane Kirku.“

Kirk ten hlas poznal okamžitě.

„Chrisi! Kde jste, k čertu, celé čtyři dny byl?“

„Já nevím,“ odpověděl Cory. Hlas se mu zlomil a slova zanikla ve vzlykotu.

„Chrisi! Chrisi, poslouchejte mě! Uklidněte se. Vzpamatujte se. Jen se vzpamatujte. Vzpamatujte,“ chlácholil ho Kirk, zatímco volnou rukou naznačil Gerrymu, aby si vzal druhý telefon. Po několika minutách, kdy bylo slyšet jen přerývaný dech, řekl Kirk: „Chrisi…, řekněte mi, kde jste?“

„V telefonní budce.“

„To nemám na mysli. Chci znát ulici… Blízko domu, nebo kde?“ zeptal se Kirk a naznačil Gerrymu, aby si psal poznámky. „Počkejte. Zjistím to.“

Ačkoliv se ta odpověď zdála Kirkovi podivná, trpělivě počkal, než se Cory vrátil k telefonu. „Water Street,“ informoval ho.

„Water Street,“ opakoval nahlas Kirk. Překryl dlaní mluvítko a zeptal se Gerryho: „Je v New Yorku Water Street?“

„Možná že to je jedna z těch zastrčených uliček na dolním Manhattanu. Ještě z dnů, kdy se to tu jmenovalo Nový Amsterdam,“ napadlo Gerryho.

„Chrisi, která ulice ji křižuje?“ zeptal se Kirk.

A znovu uslyšel: „Musím se podívat.“

„Musí se podívat?“ ozval se Gerry. „Co se to s ním, k sakru, děje?“

Za chvíli se Cory vrátil a oznámil: „Scranton Avenue.“ Tentokrát byl Kirk opravdu překvapen. Začínal mít určité podezření.

Zrovna jako Gerry Prince, který řekl: „Tahá nás za nos. Na Manhattanu není žádná Scranton Avenue.“

„Chrisi!“ ozval se Kirk. „Kde to, k sakru, jste?“

„Scranton,“ odpověděl Cory. „Scranton?“ opakoval nechápavě Kirk. „Scranton v Pensylvánii,“ upřesnil Cory.

„Copak jsem vás nevaroval, že nesmíte opustit ostrov Manhattan?“ vybuchl Kirk a dal plný průchod svému vzteku. „Tam jste byl poslední čtyři dny?“

Kirk by pokračoval ve svém běsnění, kdyby z druhé strany nezaslechl nové popotahování a vzlykot: „Já nevím… já nevím… nevím…“

„Chrisi, Chrisi, poslouchejte mě,“ pokusil se ho přerušit Kirk.

Ale mladík dál plačtivě pokračoval: „Bojím se… Nevím, co dělat… nevím, jak jsem se sem dostal. Bojím se…, bojím se.“

Kirk trochu zklidnil hlas a snažil se Coryho uklidnit. „Chrisi, poslouchejte mě. Všechno bude v pořádku. Teď mi řekněte, máte u sebe nějaké peníze?“

„Poslední drobné jsem hodil do telefonu,“ vysvětlil svou situaci Cory.

V jiném případě by Kirk doporučil svému klientovi, aby šel na nejbližší policejní stanici a počkal tam. Ale vzhledem k tomu, že Coryho útěk bylo třeba udržet v tajnosti, poradil mu jinak: „Chrisi, jděte na autobusové nádraží. Určitě ve městě, jako je Scranton, jedno bude… Ne, radši ne,“ změnil náhle názor, když si uvědomil, že by člověk poflakující se kolem nádraží mohl vzbudit podezření místní policie. „Víte co, najděte YMKU. Běžte tam. A počkejte tam na mě. Přijedu pro vás. Bude to trvat tak čtyři pět hodin. Ale vy tam počkáte. Slibujete?“

„Ano… ano…, slibuju,“ řekl Cory.

Kirk si uvědomil, že Cory už zase popotahuje. Pak bylo slyšet, jak zavěsil.

„Gerry, sežeň moje auto. Já se mezitím obleču.“

„Pojedeš do Scrantonu sám?“ zeptal se Gerry.

„Ubohý kluk, zněl hrozně, raději pojedu. A čím dřív, tím líp.“

Během půl hodiny byl David Kirk oblečený a nasedal do svého červeného porsche přistaveného před vchodem do atletického klubu.

Ačkoliv měl nutkání vytáhnout z auta, co to dá, vyrazil maximální povolenou rychlostí po dálnici West Side přes řeku Hudson a pak na mezistátní silnici, která ho dovede až do Scrantonu.

Byla to dlouhá cesta. Za jiných okolností by ji asi nepodstoupil. Ale tentokrát to bylo nutné. Cory v telefonu zněl, jako by byl na pokraji nervového zhroucení.

19

O dvě hodiny a osmadvacet minut později už Kirkovo porsche brzdilo před scrantonskou YMKOU. Bylo něco po desáté. Ulice, na které budova YMKY stála, byla pustá. Zdálo se, že budova je na noc zamčená.

Kirk vystoupil po schodech vedoucích ke vstupním dveřím, zahleděl se přes jejich skleněnou výplň a pohledem pátral po prázdné hale. Neviděl nikoho než postaršího bělovlasého muže za recepčním pultem.

Kirk vešel dovnitř a přistoupil k recepci. Starý muž byl zahloubán do děje nějaké laciné knihy. „Promiňte, pane, ale hledám mladého muže okolo pětadvaceti, blond vlasy.“

Muž nečekal na další popis, a aniž by zvedl oči od knihy, prstem ukázal směrem k ošuntělému gauči, který byl tak starý, že černé kožené polstrování už vypadalo spíš tmavě zeleně.

Kirk sice nikoho neviděl, ale protože byl gauč otočen zadní částí k němu, vydal se tím směrem. Lehce se nahnul přes jeho opěradlo a spatřil Chrise Coryho, jak tam leží schoulený do klubíčka a spí.

„Chrisi,“ zašeptal Kirk. Cory se nehýbal. „Chrisi,“ opakoval Kirk o něco hlasitěji.

Cory se pomalu pohnul, jako by se probouzel z hlubokého spánku. Pomalu otočil hlavu. Otevřel oči a pohlédl přímo do Kirkovy tváře. V tu chvíli se zcela probral.

„Honem, Chrisi, pojďme!“ přikázal Kirk.

Za celou cestu se nezastavili ani na kávu u některé z čerpacích stanic s celonočním provozem a jeli, dokud nepřekročili hranici státu New York.

Po celou dobu se Cory pokoušel vyprávět o svém nevysvětlitelném dobrodružství. „Je mi to líto… Vím, co jste říkal, abych neopouštěl New York… Ale já nevím, co se vlastně stalo…“

„Schovejte si to, Chrisi. Pro doktorku Scottovou.“

S velkou úlevou projel David Krik v neděli brzo ráno svým porsche přes most George Washingtona. Ať už z této záhadné příhody vzejde cokoliv, okresní návladní nedokáže, že Christopher Cory opustil území příslušné jurisdikce. A co se týče jeho povinnosti jakožto obhájce a soudního úředníka oznámit tuto skutečnost soudci Malachimu, rozhodl se předstírat, že si takovou povinností není jistý. V devět ráno Kirk zatelefonoval doktorce Scottové. Naštěstí si ještě neodešla zaběhat kolem jezírka v Central Parku, jak to dělávala každou neděli ráno, a tak se s nimi mohla setkat.

Když k ní Kirk a Cory dorazili, byla oblečená do šedé teplákové soupravy s karmínové červenými pruhy. Vlasy měla úhledně spletené do obvyklého copu. Z telefonátu pochopila, že se asi ani jeden z jejích návštěvníků předešlé noci příliš nevyspal, a tak měla připravenou konvici kávy a mísu koláčků.

Zatímco oba muži zaháněli hlad, doktorka začala s výslechem.

„Dobrá, Chrisi. Co se stalo, pokud si to pamatujete?“

„Vyšel jsem z domu, abych si koupil ranní Timesy a mléko ke snídani. Pamatuju si to, protože jsem se ještě ujišťoval, že mám peníze a klíče. Ale to je taky to poslední, co si pamatuju. A pak až to, jak jsem v telefonní budce a volám panu Kirkovi.“

„Nic víc?“ zeptala se doktorka. „Vůbec nic?“

„Nic,“ trval na svém Cory. „Když mi pan Kirk řekl, že jsem pryč už čtyři dny, nechtěl jsem tomu věřit.“

Cory smutně pokýval hlavou. Dlaní si přetřel zpocený obličej. Rty se mu třásly, jako by chtěl ještě něco říct, ale netroufal si.

„Řekněte mi, Chrisi,“ pokračovala doktorka, „už se vám něco podobného stalo dříve?“

„Jako co?“

„Že jste skončil na nějakém cizím místě a nevěděl jste, jak jste se tam dostal?“ upřesnila otázku doktorka.

Cory zavrtěl hlavou, ale náhle se zarazil. „Jednou… jednou… Ne, to není totéž.“

„Stejně mi to řekněte,“ přemlouvala Coryho doktorka.

„Byl jsem ještě na střední škole. Zkoušeli jsme tu hru, Ibsenovu hru. Měl jsem hlavní roli. Zkoušeli jsme každý den po škole, celé tři týdny. A pak se to stalo. V den poslední zkoušky. Měl jsem výpadek. Tím myslím, že jsem nepřišel na zkoušku. Chtěl jsem tam jít. Chtěl jsem, aby mě v té roli všichni viděli. Byl jsem dobrý. Moc dobrý. Ale na zkoušku jsem nedorazil. Ani další den a ani v den premiéry. Trvalo to pět dní, než jsem se zase našel. A když jsem si to uvědomil, byl jsem kluk s cizím jménem v cizím městě. A měl jsem práci v místním obchodě s počítači. Nikomu jsem o tom nemohl říct. Prostě jsem se vrátil domů a nechal jsem všechny při tom, že jsem měl trému a prostě se vypařil. Kdybych jim řekl pravdu, mysleli by si, že jsem blázen. Tak jako si to teď myslíte vy.“

„Nikdo si o vás, Chrisi, nemyslí, že jste blázen.“

„Máte v popisu práce tohle říkat. Abych se úplně nezcvoknul,“ oponoval Chris.

„To, co se vám stalo, není až tak neobvyklé,“ ujišťovala Coryho doktorka. „Svým způsobem nám to může pomoci. Máme teď s čím pracovat.“

„Neříkáte to jen tak?“ ujišťoval se Cory.

„Zítra v pět zase přijďte.“

Cory odešel. Kirk však zůstal. Chtěl slyšet jasnější vysvětlení než to, které stačilo jeho klientovi.

„Doktorko, opravdu jste myslela vážně, že vám to dalo něco, s čím můžete pracovat?“ zeptal se Kirk. „Nebo jste to řekla jen proto, aby se uklidnil? Protože on je opravdu hodně rozrušený.“

„Má k tomu všechny důvody. Právě se vzpamatovává z příhody bezvědomí,“ zdůraznila doktorka.

„Příhody bezvědomí?“

„Oběti poruchy mnohočetné osobnosti často prožívají takové stavy. Mají náhlé výpadky paměti. Přijímají nové identity. Nacházejí si novou práci. Vytvářejí zcela nové osobnosti. A pak, jednoho dne, zrovna tak náhle, se jejich původní osobnost vrátí a zase převezme kontrolu. Pak zjišťují, že jsou na cizích místech. Že mají cizí jména. Žijí životy, které nepoznávají. A nikdy nevědí, jak se k tomu dostali.“

„A to může trvat celé dny?“ zeptal se Kirk.

„Celé dny,“ potvrdila doktorka a pak dodala: „Týdny, dokonce měsíce.“

„Tak proto jste se zdála být tak klidná,“ uvědomil si Kirk.

„Nebylo to poprvé a určitě ne naposled, co můj pacient prožil příhodu bezvědomí.“

„Fajn, alespoň můžete v úterý zavést Coryho k tomu dvojitému Rorschachu,“ dodal s úlevou Kirk.

20

Dochvilná jako obvykle, přivedla doktorka Scottová pacienta Christophera Coryho v úterý v deset hodin dopoledne do ordinace doktora Klingera.

„Á, Chris, rád vás zase vidím. Posaďte se, posaďte,“ pozdravil Coryho srdečně doktor Klinger. „Předpokládám, že vás doktorka Scottová stručně seznámila s tím, jak to bude dneska probíhat.“

Na Chrisovi bylo vidět, že je nervózní. Jeho obvykle klidná, pěkná tvář teď prozrazovala vnitřní napětí, ruce měl nervózně vtisknuté do klína. „Říkala něco o dalším testu,“ odpověděl Chris.

„Neřekla vám, o jaký test jde?“ zeptal se Klinger a vypadal, že ho to lehce pobavilo.

„Řekla mi, že to má co do činění s nějakými inkoustovými skvrnami,“ odpověděl Cory.

„Přesně. Je to velmi jednoduchý test. Je snadné jím projít. Je absolutně bezbolestný. Ukážu vám sérii inkoustových skvrn. Vy si je prohlédnete a pak mi řeknete, co v nich vidíte. Jednoduché, že?“

„Vypadá to tak,“ souhlasil Cory, ale nezdálo se, že by ho to nějak zvlášť uklidnilo.

„Vlastně by se vám ten test mohl docela líbit. Doktorka Scottová mi totiž řekla, že jste fotograf,“ vysvětlil s úsměvem Klinger.

Cory se nervózně pousmál.

„Tak, začneme?“ obrátil se Klinger na doktorku Scottovou. „Dovolíte, paní doktorko?“

Doktorka zaváhala a pak opustila místnost.

Klinger ukázal Corymu první kartu, na které bylo něco, co vypadalo jako kaňka, která mohla vystříknout z náhodně vylité lahvičky.

„Tak, Chrisi, dejte si na čas a řekněte mi, co vidíte, co si představujete, cokoliv, co vám ta kaňka přinese na mysl.“

Chris Cory hned neodpověděl. Studoval skvrnu něco přes minutu a pak začal: „Vidím… Chci říct, je to postava… Muž. Pěkný muž. Kultivovaný. Jde kolem. Prostě jde. Ne, nejde jen tak. On něco hledá. Hledá… hledá lidi – lidi, kteří mají problémy. Aby jim pomohl. Je to… je to muž, co rád pomáhá, jako milosrdný samaritán… Ale on na sebe bere tuhle podobu, aby nebyl tak nápadný. On je… Jak jsem řekl, pomáhá – milosrdný samaritán.“

„Tak,“ řekl Klinger. Vytáhl další kartu s další kaňkou, tvarově zcela odlišnou od té předchozí.

Cory si ji prohlédl a pak opět podal své vysvětlení.

Pomalu, metodicky doktor Helmut Klinger předkládal jednu kartu po druhé, každou s odlišnou inkoustovou skvrnou. Pokaždé si také pečlivě zapsal Coryho odpovědi.

Tak to šlo až k poslední kartě, poslední kaňce, Coryho poslední reakci. V tu dobu už však Cory začal obtížně dýchat. Když doktor Klinger konečně pronesl: „Tak, nebylo to tak složité, že, chlapče?“, zdálo se, že se mu velmi ulevilo.

„Ne, ne… Vůbec to nebylo složité,“ snažil se předstírat Cory.

„Další část bude zrovna tak jednoduchá. Ale nejdříve budeme potřebovat pomoc doktorky Scottové,“ řekl Klinger.

Vyšel ven do čekárny, kde doktorka Scottová trávila čas korekturami sloupcového obtahu své nejnovější knihy o hypnotických technikách.

„Doktorko, přišel čas přivést vašeho přítele… Jakže jste říkala, že se jmenuje ten ‚alternant‘?“ Klinger to slovo vyslovil pejorativně, aby tak dal najevo skepsi, kterou pociťoval ohledně doktorčiny diagnózy.

„Jmenuje se Max.“

„Max?“ přemýšlel Klinger nad jménem. „Je divné, že si vybral takové jméno.“

„Měl své důvody,“ bylo vše, co na to doktorka řekla.

„Jistě,“ odpověděl Klinger a lehce se ušklíbl. „Bylo by ovšem přesvědčivější, kdybyste přiměla svého přítele Maxe, aby se dostavil zcela dobrovolně,“ popichoval dál Klinger.

„Uvidíme. Tak půjdeme?“ řekla doktorka.

Když byli zpět v Klingerově ordinaci, začala doktorka dávat Corymu pokyny: „Chrisi, ráda bych mluvila s Maxem. Přes vás. Maxi, slyšíš mě? Maxi, chtěla bych, aby ses teď dostavil. Maxi? Maxi?“

Klinger lehce mávl rukou, což navenek vypadalo, jako že sdílí doktorčin pocit marnosti. Ale v jeho očích bylo vidět, jak ho její neúspěch těší. Rozhodla se udělat ještě jeden pokus.

„Maxi, musíš se dostat ven sám. Udělej to. Maxi? Maxi?“ snažila se ho přimět, aby se ukázal.

Nakonec však kapitulovala: „Obávám se, že budu muset přistoupit k hypnóze.“

„Rozumím naprosto dokonale, drahoušku,“ řekl Klinger a z jeho hlasu byla cítit škodolibá radost.

Doktorka se otočila zpět ke Corymu, který se v tu chvíli díval jiným směrem. „Teď, Chrisi, budeme muset…,“ začala doktorka.

Ale dříve než stihla dokončit větu, Cory se velmi pomalu otočil čelem k ní. V tom okamžiku bylo jí i doktoru Klingerovi jasné, že Cory prochází proměnou.

Chrisova tvář se pomalu zkřivila. Jeho čelist, která byla pro muže s otevřeným skusem normální, se začala vysouvat dopředu, jako by měl silný spodní předkus. Jeho rty se zkroutily do úšklebku. Dýchal přerývaně, ne však vyčerpáním, ale vzteky.

Klinger nedovedl skrýt své překvapení.

„Maxi, ráda tě zase vidím,“ řekla doktorka Scottová.

Max odpověděl jediný slovem, které však zaniklo ve vrčivém zvuku, který přitom vydal.

„Maxi, ráda bych tě seznámila s doktorem Klingerem.“

Max pohlédl na Klingera, který se pokusil vyloudit úsměv a natáhl ruku, aby se s Maxem pozdravil. Max se však ani nenamáhal ji přijmout a zchladil doktora pohrdlivým pohledem.

„A teď, Maxi, doktor Klinger ti dá test…“

„Mám testů plný zuby! Chci vodsud pryč!“

Max se začal zvedat ze židle, avšak doktorka ho ostře okřikla: „Maxi! Sedni si! A budeš sedět, zatímco ti doktor Klinger bude dávat otázky. A pro jistotu tady zůstanu. Rozuměls mi?“

„Dobře, dejte mi ten váš test! Udělám jakejkoliv zasranej test na světě. Jakejkoliv!“

„Doktore Klingere, myslím, že bude dobré, když začnete, dokud je pod kontrolou. Někdy bývá agresivní, fyzicky agresivní,“ upozornila doktorka šeptem Klingera.

Klinger velmi opatrně seřadil karty s inkoustovými skvrnami do stejného pořadí, v jakém je prve ukazoval Corymu.

„Maxi, ten test je velmi jednoduchý. Budu ti ukazovat karty s náhodně vytvořenými inkoustovými skvrnami. A ty mi jenom řekneš, co na těch kartách vidíš. Co si pod těmi skvrnami představuješ. Snadné, že?“

„Snadné,“ zabručel souhlasně Max. A pak se rozesmál. „A ten idiot Chris, jak to zvládl? Vsadím se, že nic moc. Nikdy nic pořádně neuměl. Naprostej vymydlenec. Nula. Nicka. Dokonce nezvládne ani sebevraždu. Jednou mu ukážu, jak se to dělá.“

Na doktoru Klingerovi byla nervozita stále patrnější. Snažil se projít test co nejrychleji.

„Začneme, Maxi. Tady je první kaňka. Co ti připomíná?“

Max pozoroval kartu a jeho tvář nabírala na ještě nenávistnějším výrazu. Jeho čelist vystoupila ještě víc, takže připomínal některého z dávných předků lidského druhu.

„Maxi…,“ pobídl ho Klinger. Když to Maxe nepřimělo k odpovědi, naznačil lehce doktorce, aby ho vybídla ona.

„Maxi…,“ doktorka nad ním převzala kontrolu. „Maxi, prostuduj si tu kartu a řekni nám, co vidíš. Co ti ta kaňka připomíná?“

Max pohlédl na doktorku a po chvíli svou pozornost obrátil zpět ke kartě. Chvíli pozoroval neforemnou skvrnu a začal:

„Muž… Ne úplně muž. Spíš jako… zvíře. Jo! Godzilla. Obrovská. Jako King Kong. Až na to, že tendle King Kong nemá rád ženy. Nenávidí je. Nenávidí všechny lidi. Bere je. Hází je do vzduchu. Dívá se, jak padají. Padají vstříc smrti. Směje se. Když se lidi rozmlátí o zem a umřou, směje se. A když umře žena, směje se ještě hlasitěji. Někdy lidi prostě rozmačká. Zabíjí je. Jako mouchy. Jako brouky. A nikdy neskončí. Pořád zabíjí a směje se, zabíjí a směje se…, zabíjí a směje se.“

Maxův výklad doktora Klingera tak vyděsil, že nebyl schopen od něho odtrhnout zrak, aby své pocity konfrontoval s doktorkou Scottovou. Pokračoval s další kartou a pak další, dokud je všechny nevyčerpal. Maxovy reakce byly pokaždé stejně šokující.

Když byl test u konce, Klinger vypadal jako docela jiný muž. Dřív než doktorka Scottová poslala Maxe pryč a zavolala zpět Chrise Coryho, zadívala se ostře na doktora Klingera: „Trvám víc než kdykoliv předtím na tom, aby bylo provedeno slepé posouzení tohoto testu. Určete kohokoliv.“

Klinger téměř úlevně odpověděl: „Jistě, drahoušku, jistě.“

21

O čtyři dny později dostala doktorka Scottová obálku z úřadu doktora Helmuta Klingera. Obsahovala kopii zprávy doktora Harveyho Drakea, specialisty na diagnostiku a výklady Rorschachova testu.

Ve zkratce zpráva o pacientu C uváděla toto: „… je to osoba blížící se k normálu. Možná má trochu problémy, není však o nic víc neurotická než vy nebo já, můj drahý Klingere. Avšak o vašem druhém pacientovi, kterého označujete jako ‚M‘, mám za to, že je to agresivní člověk, dokonce potenciální vrah. Ve skutečnosti je to jeden z nejdivnějších Rorschachů, které jsem v poslední době viděl. Překvapuje mě, že je ten člověk ještě na svobodě.“

Klinger poslal kopii zprávy i Howardu Stoneovi, žalobci, který mu tento případ přidělil.

Jen velmi neochotně poslal Stone kopii soudci Malachimu. Ten následně pozval oba rivaly, aby se setkali v jeho kanceláři.

Malachi držel v ruce kopii zprávy. „Davide, asi ti dlužím omluvu. Tím nechci říct, že ji obdržíš. Jen říkám, že ti ji možná budu dlužit. Upřímně, když jsi sem s tou historkou přišel poprvé, říkal jsem si: tak ho tady zase máme. Tentokrát však náš malý génius musí mít v hlavě nejen osvobozující rozsudek, ale i filmovou smlouvu.“

„Já vím, pane, říkal jste mi to.“

„A není to ani moc přitažené za vlasy, dneska, když právníci s klidným srdcem dělají z procesů obchodní artikl, který pak prodávají médiím,“ kritizoval Malachi situaci.

Když se Malachi vyvztekal, přešel k výsledkům Rorschachova testu, aby učinil své rozhodnutí.

Nakonec promluvil: „Víš, Davide, v době, kdy bylo Corymu sděleno obvinění, jsi mi ani nenaznačil, jaká bude tvoje obhajoba.“

„V té době jsem ještě vůbec nevěděl…,“ pokusil se Kirk o vysvětlení.

„Nedávám ti to za vinu. Jen říkám, že jsem tvému klientovi nevěnoval příliš pozornosti. Takže než učiním své rozhodnutí, rád bych ho viděl. Tady. Zítra, v jednu hodinu.“

Pak soudce oba přítomné zástupce gestem vyprovodil z kanceláře a obrátil svou pozornost zpět k jinému případu.

Narychlo svolaná schůzka v kanceláři doktorky Scottové na odpoledne téhož dne se ukázala mnohem složitější, než Kirk předpokládal.

„Chrisi, máme velké štěstí,“ začal Kirk. „Myslel jsem, že to bude s Malachim mnohem obtížnější. Ale on k naší věci přistupuje velmi ochotně. Vše, co musíme udělat, je ukázat se zítra u něho. Budete uctivý. Budete ho oslovovat ‚vaše ctihodnosti‘ pokaždé, když budete mít možnost promluvit. Odpovídejte na jeho otázky co možná nejstručněji. Neříkejte nic bez vyzvání. Jsem si jistý, že nám umožní zaprotokolovat.“

„Zaprotokolovat co, pane Kirku?“

„Zaprotokolovat náš úmysl založit obhajobu na duševní poruše.“

„Duševní poruše? To je totéž jako nepříčetnost, ne?“ zapochyboval Cory.

„Takové slovo už se nepoužívá, Chrisi.“

Cory vyskočil z křesla a vykřikl na Kirka: „Říkal jsem vám to hned, jak jsme se poprvé setkali! Nejsem blázen! A nehodlám sedět v soudní síni a poslouchat nějakého právníka nebo doktora, jak říkají, že jsem! Vstanu a popřu to. Přímo na místě! A bude mi zatraceně jedno, jestli mnou bude soudce opovrhovat!“

Cory se otočil zády k němu, aby tak dal najevo své naprosté odmítnutí Kirkovy strategie. To však umožnilo doktorce Scottové, aby naznačila Kirkovi: Nechte to na mně.

„Chrisi…,“ začala doktorka. Když se odmítl k ní otočit, zopakovala jeho jméno ještě tišeji: „Chrisi?“

Cory se pomalu otočil, na Kirka ani nepohlédl a rovnou se podíval na doktorku.

„Chrisi, udělala nebo řekla jsem někdy něco, co by vás přimělo mi nedůvěřovat?“

„Ne,“ uznal Cory. A aby zdůraznil svou zášť vůči Kirkovi, dodal: „Jste jediná osoba, které můžu věřit.“

„Tak si sedněte a poslouchejte mě.“

Když se Chris usadil, začala doktorka trpělivě vysvětlovat: „Chrisi, musíte chápat, že když pan Kirk říká, že chce obhajobu založit na duševní poruše, tak nemluví o vás. Vy jste Alici nezabil. To Max. U soudu dokážeme, že to vlastně nejste vy, kdo je souzen. Že je to Max.“

„Jste si jistá, že to bude porotě a médiím jasné?“ zeptal se Chris.

„Pochopí to, až budu vypovídat. A pamatujete si, Chrisi, máme přece ty nahrávky, kde je Max, a my je ukážeme porotě.“

„Nechci, aby je porota viděla!“ protestoval Cory. „Ale ony jsou podstatnou částí našeho případu,“ zdůraznil Kirk.

„Hnus!“ řekl odmítavě Cory. „Nechci, aby mě lidi takhle viděli.“

„Chrisi,“ skočila mu do řeči doktorka, „lidé vás nebudou vinit. Budou s vámi sympatizovat pro to, jakou hrůzu jste zažil v dětství.“

„To si vážně myslíte?“ zeptal se Cory.

„Jsem si tím naprosto jistá,“ odpověděla doktorka. „A tak vás prosím, abyste dal panu Kirkovi svolení, aby tuto obhajobu použil.“

Po dlouhém mlčení se Cory zeptal: „Doktorko Scottová, vážně chcete, abych to udělal?“

„Věřím, že je to ve vašem nejlepším zájmu, Chrisi.“

Následovala další dlouhá odmlka. Nakonec Cory souhlasil: „Dobrá. Udělám to pro vás.“

Kirk si hluboce oddechl a řekl: „Přijďte za mnou zítra do kanceláře. Přesně ve dvanáct třicet. Vezměte si na sebe jednoduchý tmavý oblek. Bílou košili a nenápadnou vázanku.“

„To se taky musím oblíkat podle vašeho přání?“ zeptal se netrpělivě Cory.

„Před soudem ano. A taky před porotou. Řeknu vám, co si máte obléct a jak se chovat. Obzvlášť jestli se rozhodnu vás vyslechnout,“ zdůraznil Kirk.

„Chcete tím říct, že musím vypovídat?“ zeptal se Cory a opět znervózněl.

„Podle zákona nemusíte. Ale už jsem to udělal mnohokrát, když se jednalo o sympatického klienta.“

Cory chvíli váhal a nakonec souhlasil: „Když doktorka Scottová řekne, že mám vypovídat, tak budu.“

„Dobře. Přijďte zítra za mnou a půjdeme spolu za soudcem Malachim.“

Zdálo se, že je schůzka u konce, a tak se Kirk zvedl k odchodu. Ale Cory na to, že by hodlal odejít, nevypadal.

„Chrisi, naše příští setkání bude zítra v pět odpoledne, jako obvykle,“ řekla doktorka Scottová. „Mám teď ještě hodně práce.“

Cory přistoupil blíž k jejímu stolu takovým způsobem, že ji to přimělo zvednout se ze židle.

„Jen jsem chtěl zůstat o trochu déle, abych vám řekl, jak moc si cením toho, co pro mě děláte. Žádná žena se ke mně ještě nechovala tak hezky.“

„Jistě chápete, Chrisi, že je to moje povinnost jako doktorky.“

Cory se usmál tím chlapecky odzbrojujícím úsměvem, ke kterému se uchyloval vždy, když se pokoušel změnit vztah doktor-pacient na více osobní.

„Já vím, že to musíte říkat. Je to součást pravidel. Žádné osobní pocity. A určitě nemůžeme dát panu Kirkovi na vědomí, jaké mám pocity já. To by ho rozrušilo. Protože já si myslím, že on cítí totéž.“

„Co, Chrisi?“

„Taky je do vás zamilovaný.“

„Chrisi, musíte přestat přemýšlet tímhle způsobem. A už byste skutečně měl jít. Tak, prosím…“

Doktorka vyšla z ordinace ke schodišti. Ale dříve než se Chris vydal po schodech dolů, spěšně ji políbil. Tak spěšně, že místo aby se dotkl jejích rtů, otřel se jí o tvář. Zdálo se, že ho ten letmý kontakt uspokojil, protože ze schodů scházel téměř zvesela. Doktorka počkala, dokud si nebyla jistá, že zavřel zvenčí vstupní dveře.

Později, když doktorka skončila s korekturami obtahu svého rukopisu a posadila se k sendviči a šálku kávy, přemýšlela, zda tu epizodu probrat s Davidem Kirkem. Nakonec se rozhodla tak neučinit. To, co Chris řekl o Kirkových pocitech, by mohlo být mylně interpretováno jako záminka na mé straně, uvažovala v duchu. A mezi mnou a Davidem Kirkem musí zůstat naprosto profesionální vztah. Jen jedinkrát mezi nimi nastal intimnější okamžik, to když ji Kirk objal, aby ji ochránil před Chrisovým agresivním útokem. Ten moment byl pro oba elektrizující.

Doktorka se rozhodla, že v budoucnu musí zabránit jakékoliv situaci, která by mohla takové pocity posílit.

22

Když David Kirk přivedl velmi nervózního Chrise Coryho do kanceláře soudce Malachiho, starý muž se na něj dlouze, kriticky zadíval.

„Posaďte se, mladý muži!“

Cory okamžitě poslechl.

„Víte o tom, jakou obhajobu chce ve váš prospěch použít váš obhájce?“

„Ano, pane… Ano, vaše ctihodnosti.“

„Co si o tom myslíte?“ zeptal se Malachi.

„Řídím se radami své lékařky,“ odpověděl Cory.

„A vy sám si myslíte, že jste duševně chorý?“ zeptal se Malachi.

Kirk cítil, že je potřeba zasáhnout. „Vaše ctihodnosti, nemyslím si, že by můj klient byl tím správným člověkem, který by měl hodnotit jeho stav.“

„Možná že není,“ připustil Malachi a vrátil se zpět ke Corymu. „Řekněte mi, víte, že zabíjet je špatné?“

Kirk chtěl znovu zasáhnout, ale Malachi ho ostře zarazil: „Já vím, pane obhájce, že rozhodující je jeho pojem o dobrém a špatném v době spáchání zločinu. Můžete se k tomu vyjádřit při procesu. Ale teď se ptám já.“ Soudce se otočil zpět ke Corymu. „Víte, že zabíjet je špatné?“

Cory pohlédl na Kirka a snažil se získat nějaký pokyn. Starý soudce náhle vykřikl: „Dívejte se na mě, mladíku!“

Cory pohlédl zpět na Malachiho.

„Odpovězte! Vy víte, že zabíjet je špatné, že?“

„Ano, vaše ctihodnosti,“ přiznal Cory téměř neslyšně.

„A věděl jste to vždy?“

„Ano.“

„Vypadáte na rozumného mladíka. Jste teď trochu vystrašený, protože sedíte před soudcem, který bude předsedat vašemu procesu. Upřímně, sám bych se cítil zrovna tak. A to jsem naprosto zdravý člověk. Můžete odejít!“

Cory se podíval na Kirka, který jen souhlasně kývl hlavou. Když Cory odešel z místnosti, zeptal se Kirk: „Vaše ctihodnosti, povolíte mi zaprotokolovat obhajobu na základě duševní poruchy?“

„Ten mladík je zrovna tak zdráv jako já. Ale dohrajeme to do konce. Můžete to zaprotokolovat.“

„Děkuji, vaše ctihodnosti,“ řekl Kirk a měl pocit, že už vyhrál půlku procesu.

„Neděkuj mi, Davide,“ odpověděl Malachi. „Moje důvody jsou zčásti sobecké. Jednou z mála radostí, které se mi v poslední době dostává, je sledovat vysoce vzdělané odborníky, jak za tisíc dolarů na den křivě přísahají. Takže, Davide, svolení k obhajobě na základě duševní poruchy je jedna věc. Ale dokázat to porotě v mé soudní síni, to bude něco docela jiného.“

V souladu s trestním zákoníkem státu New York byl David Kirk povinen předvést svého klienta před tým psychiatrů vybraných žalobcem Howardem Stonem. Rovněž byl povinen předložit obžalobě všechny psychiatrické zprávy, dokumenty a výsledky testů, které měl jako obhájce k dispozici.

Takto vyzbrojeni měli státní odborníci svolení Christophera Coryho vyslýchat, testovat a studovat v přípravě na proces tak, aby pak byli schopni předložit své odborné posudky jak ohledně jeho duševního stavu v době spáchání zločinu, tak v době procesu.

Konzultace probíhaly na psychiatrickém oddělení jednoho z velkých lékařských středisek města New York. Po pět dní na několik hodin denně přicházeli doktorka Scottová a Chris Cory do nemocnice. Zatímco doktorka přihlížela, procházel Cory náročnými rozhovory, fyzickými testy, skenováním mozku a magnetickou rezonancí a mnoha nejrůznějšími psychickými testy.

Tři psychiatři a také psycholog, který dohlížel nad testováním, ti všichni měli ve svých specializacích významné postavení.

Michaela Scottová je všechny znala. Chodila s nimi na semináře a s jedním z nich dělali společně zkoušky. Byl mezi nimi srdečný vztah. Ale doktorka zároveň věděla, že dva muži v týmu byli k diagnózám PMO značně skeptičtí a že budou u soudu pro Kirka těžkými protivníky.

Jedna psychiatrická bývala kdysi žákyní a zároveň následovnicí doktora Beaumonta. Mezi ostatními kolegy z oboru bylo však všeobecně známo, že ji Michaela Scottová nahradila. Takže mezi oběma ženami teď panovala jistá rivalita, kterou sice doktorka Scottová nepodporovala, ale zato doktorka Emma Congrevová neustále podněcovala.

Po pěti dnech testování a konzultací se tým usnesl na tom, že již není Coryho přítomnosti zapotřebí. Byli připraveni předstoupit před soud a vyvrátit Kirkovo tvrzení duševní poruchy jako obrany proti obžalobě ze zločinu vraždy druhého stupně, ze které byl Christopher Cory obviněn. Těsně před začátkem procesu spolu doktorka Michaela Scottová a David Kirk strávili dva večery, během nichž mu dávala informace o každém ze Stoneových expertů. Navrhla mu otázky, které by jim měl klást, a naopak ho varovala před těmi nevhodnými.

Nejhorším důkazem, který spojoval Christophera Coryho se smrtí Alice Amesové, byla ta krvavá skvrna nalezená na místě činu, která byla později porovnána s DNA krve odebrané Corymu v okamžiku jeho zatčení. David Kirk nepochyboval o svých schopnostech znevážit výpověd jakéhokoliv svědka, který by identifikoval Coryho jako osobu, jež se v době zločinu pohybovala na místě činu. Ale jen stěží může podrobit křížovému výslechu výsledky testu DNA. Ten důkaz byl prakticky nenapadnutelný. Jediné, co zbývalo, bylo přesvědčit soudce Malachiho, aby ten důkaz vyloučil.

Vyzbrojen rozsáhlým memorandem citujícím mnoho případů, kdy byl ve hře duševní stav obžalovaného v době spáchání zločinu, který pro něj sestavil Gerry Prince, požádal Kirk o schůzku v kanceláři soudce, aby mohl předložit své argumenty.

Malachi byl to odpoledne, dva dny před začátkem Coryho procesu, v lehce podrážděné náladě. Strávil víkend u doktora a dostal nepříznivou diagnózu. Ale těch pár dnů, co mu zbývají, nemohl trávit v nečinnosti.

„Vaše ctihodnosti,“ začal Kirk, „žádám, abyste přezkoumal situaci v okamžiku, kdy byl můj klient brán do vazby. Mladý muž bez jakékoliv předchozí zkušenosti s porušením zákonů. Zatčen za zločin, o kterém neměl nejmenší tušení. A absolutně dezorientovaný, protože trpěl silnými bolestmi hlavy.“

Stone v tom okamžiku Kirka přerušil: „Jeho práva mu byla zřetelně přečtena. Nezapomínej na to.“

„Dobrá,“ uznal Kirk, „tak byl seznámen s právy.“

„Která,“ reagoval okamžitě Stone, „ho jasně informovala o tom, že nejen že má právo na přítomnost obhájce, ale že pokud si ho nemůže dovolit, bude mu přidělen“

„Já nechci tvrdit,“ řekl Kirk, „že byly porušeny podmínky zákona. Já tvrdím, že za těchto okolností bylo povinností policie a asistenta okresního návladního trvat na tom, aby byl právník přítomen hned od počátku.“

„Davide, hodláš pro policii a obžalobu stanovit nové ‚povinnosti‘?“ namítl Malachi. „Nestačí, že člověku právníka nabídnou?“

„V tomto případě ne,“ odpověděl Kirk. „Protože, jak jsme zjistili, zřejmě nebyl mentálně způsobilý k tomu, aby svá práva odmítl.“

„‚Zjistili‘?“ zapochyboval Stone. „My jsme nic takového nezjistili. Máme nahrávku výslechu. Nevěřil bych žádnému psychiatrovi, který by chtěl tvrdit, že ten muž byl nepříčetný!“

„A co jeho bolesti hlavy?“ namítl Kirk.

„Bolesti hlavy nezakládají duševní diskvalifikaci!“ vykřikl Stone.

„V tomto případě mohou,“ trval na svém Kirk.

„Opravdu?“ vložil se do debaty Malachi. „Poučte soud, můj drahý pane Kirku. Protože pro mě je to naprosto nový argument. Bolesti hlavy jako forma mentální diskvalifikace nebo poruchy.“

Soudce pohlédl na Stonea. „Howie, co se mi fakt na Davidu Kirkovi líbí, je, že od něj vždycky můžeš čekat nějaký nový, důmyslný výklad práva. Myslím, že dělá všechno pro to, aby se stal soudcem vrchního soudu, teď když byl prezidentem zvolen demokrat.“

„Vaše ctihodnosti, když je na první pohled zřejmé…,“ pokoušel se vysvětlit Kirk.

„Vidíš, Howie, ‚na první pohled zřejmé‘. Už i mluví jako soudce vrchního soudu.“

Kirka to však neodradilo a pokračoval: „Na první pohled by se mohlo zdát, že bolest hlavy je jen triviální přechodný stav. Avšak v konkrétním duševním stavu mého klienta jsou bolesti hlavy nejen aktuálním symptomem, ale těžkým a přetrvávajícím symptomem těžkého strádání. V některých případech dokonce k nevydržení. Takže stejně jako Ezau, který chtěl z hladu prodat své právo prvorozeného za trochu polévky, můj klient byl ochotný prodat svou svobodu po příštích dvacet pět let, aby si zajistil úlevu od svých agonizujících bolestí.“

„Vaše ctihodnosti, máte absolutně pravdu,“ vložil se Stone. „Kirk soudcem vrchního soudu. Bylo by hezké mít soudce, který na podporu svých názorů cituje bibli.“

„Jen se směj, Howie, ale pravda je, že zatímco můj člověk trpěl, prosil o doktora, o cokoliv, co by ulevilo jeho bolesti, tvoji hoši ho vyslýchali, zapisovali výpověd, brali mu vzorek krve, a to vše bez přítomnosti obhájce,“ argumentoval Kirk. „Tvrdím, že to byl ze strany obhajoby skandální postup. Vaše ctihodnosti, myslím, že budete souhlasit, že můj klient dal souhlas k odběru krve pod vlivem silné bolesti způsobené jeho duševní poruchou. A proto by měla být vyloučena z procesu.“

Kirk se zadíval na Malachiho a čekal na rozhodnutí.

„Myslím, že se raději vzdálím,“ řekl Malachi a rozjel se směrem ke své toaletě.

Zatímco byl pryč, Stone poznamenal: „Davide, uznávám, že to je těžký případ. Ale navrhovat za těchto okolností vyloučení důkazu jako nezákonně získaného? Ale jdi!“

Malachi se za chvíli vrátil.

„Pozoruhodné, hoši, jak taková malá chvilka v oné místnosti vyčistí mozek. Davide, rozumím tvému návrhu správně? Existence bolestí hlavy u tvého klienta zakládá ze strany policie a okresního návladního nepřiměřený tlak na tvého klienta?“

„Víc, vaše ctihodnosti, už samotná existence jeho bolestí byla důkazem jeho nedostatečné mentální kondice.“

„Vaše ctihodnosti, příště nám začne poukazovat na premenstruační syndrom,“ shazoval Kirkovy argumenty Stone.

Malachi pohlédl zpět na Kirka. „O tom, zda tvůj klient opravdu trpí jakoukoliv duševní poruchou či chorobou, musíme teprve rozhodnout. Jeho bolesti hlavy nemusely znamenat víc, než čím se v tu chvíli skutečně zdály. Bolestmi hlavy. Což není považováno za podmínku nezpůsobilosti. Proto povolím obžalobě, aby předložila výsledky testu DNA jako důkaz.“

„Ale, vaše ctihodnosti…,“ pokoušel se Kirk ještě zasáhnout.

Malachi ho však odměřeně přerušil: „Dneska ne, Davide!“

David Kirk pocítil bolest porážky, přesto věděl, že byl jeho argument zcela inovativní. Avšak více než soudcovo rozhodnutí ho znepokojoval jeho postoj.

Případ Lid versus Cory byl připraven na zahájení procesu.

Den před zahájením procesu seděli David Kirk a Gerry Prince se svým klientem a diskutovali o tom, jak se má při procesu chovat.

„Chrisi, během procesu, v soudní síni i mimo ni, nebudete vůbec s nikým mluvit!“ začal Kirk. „Když se vás kdokoliv v soudní budově pokusí zastavit a mluvit s vámi, řekněte ‚promiňte‘ a pokračujte v chůzi. Když vám zavolají domů, řekněte: ‚Pan Kirk je jedinou osobou oprávněnou hovořit za obhajobu.‘ Rozumíte?“

Cory vážně pokýval hlavou.

„V soudní síni, bez ohledu na to, co kdo říká, soudce, pan Stone, jakýkoliv svědek, nebo dokonce já, nereagujte ani slovem, ani výrazem ve tváři. Jste nevinný mladý muž, oběť vykonstruovaného falešného obvinění. To je vše. Rozumíte?“

„Ano, pane!“ odpověděl Cory.

„Existuje pro to jeden velmi dobrý důvod. Chci, abyste vypadal jako ten nejmilejší hoch z bělošské střední třídy na světě. Tak, aby porota, až pustím tu pásku, uviděla dvě naprosto rozdílné osobnosti. Vás a Maxe. Muže ze dvou úplně odlišných světu. To je klíč k naší obhajobě.“

„Gerry, vezmi ho domů a pomoz mu vybrat věci, které si zítra vezme na sebe.“

Gerry Prince hleděl do skromné šatní skříně v Coryho ložnici. Na levé straně visela ramínka se dvěma jednoduchými sportovními saky, obnošeným modrým blejzrem a několika páry kalhot v barvě khaki a šedé, které byly uchyceny na kalhotových věšácích tak, aby je nebylo potřeba žehlit. Ale pravá strana skříně byla naprosto odlišná. Byly zde dvě bundy z černé kůže ozdobené kovovými ornamenty, které by se spíše hodily pro nějakého motorkáře než pro mírného Chrise Coryho. Vedle bund visely černé kožené kalhoty a dvoje černé džíny.

Když Gerry natáhl ruku, aby se dotkl kožené bundy, Cory ho vystrašeně zarazil: „Nesahejte na ně. Prosím. Ani se na ně nedívejte. Já ty věci nenávidím. Nenávidím to, co představují. To nejsem já. Nemají se mnou nic společného.“

Cory ztišil hlas, jako by vyzrazoval nějaké tajemství. „Zbavil bych se jich. Kdybych si na to troufl. Ale bojím se, co by udělal Max. Tak jen… tvařte se, jako že tady ty věci nejsou.“

Gerry se tedy soustředil na věci z levé poloviny skříně. Vybral pro Coryho vhodné sako a dva páry kalhot, a k tomu ještě několik košil a prostých vázanek.

Když se Gerry vrátil do kanceláře, hned se se svým objevem svěřil Kirkovi. „Divnější věc jsi ještě neviděl, Davide. On, to jsou dva různí lidé. Na jedné straně skříně má věci, které bys očekával u kluka jeho věku a stylu. Ale, člověče, v druhé polovině je heavymetalové oblečení. Když říkal doktorce Scottové, že si nepamatuje, že by kdy takové věci kupoval, tak mu věřím. A přece je jasné, že ty věci někdo nosil.“

„To je dobré,“ poznamenal Kirk, „může se nám to při procesu hodit.“

23

Toho rána, kdy byl zahájen proces Lid versus Cory, dlouhá černá limuzína Davida Kirka zastavila u paty širokého schodiště budovy Vrchního soudu okresu New York. Dříve než mohl automobil úplně zastavit, byl obklopen davem novinářů vyzbrojených ručními kamerami, mikrofony a diktafony.

Než Kirk, Cory a Prince došli k prvnímu kamennému schodu, byli v obležení dychtivých tváří, které na ně vykřikovaly otázky.

Slova se ujal Gerry Prince. „Hoši, víte, že když bude něco významného, tak vám pan Kirk podá komentář. Jako vždycky. A co se týče pana Coryho, má přísný zákaz cokoliv během procesu sdělovat! Takže pokud by vám to nevadilo…“

Novináři ze zkušenosti věděli, že bude David Kirk k dispozici během některé z delších přestávek, kdy si chodí z automobilu zatelefonovat do kanceláře, a tak je dalšími otázkami již neobtěžovali.

Kirk, Cory a Prince se vydali nahoru po schodech. Když vystupovali po notně ochozeném schodišti soudní budovy, David Kirk si všiml, že jeho klient vykazuje známky napětí. Pro člověka, který je těsně před procesem, v němž se bude rozhodovat o jeho budoucím životě, to nebylo nic divného.

Kirk se na Coryho podíval tak bezstarostně, jak jen dovedl. Všiml si, že Cory lehce škubl koutkem úst. Jeho rty se třásly a byly velmi bledé.

Kirk se však nejvíce obával, že by to mohly být první známky Coryho přeměny. A všude kolem bylo tolik kamer.

Na chvíli se zahloubal: Přeměna v televizi ve večerních zprávách by se jistě stala nejdiskutovanější záležitostí od doby, co policajti v Los Angeles zbili Rodneyho Kinga. Na druhou stranu by to však mohlo předstihnout zásadní demonstraci, kterou si schováváme pro porotu. Nejsou to televizní diváci, kdo rozhoduje o vině, či nevině. Ale porotci. Raději si to necháme pro porotu.

Když došli na vrchol schodiště a chtěli vejít do budovy, chytil Kirk Coryho za paži tak náhle, že na to novináři nebyli připraveni. Vtlačil ho do místnosti pro tiskové konference, která byla hned za vstupními dveřmi, a vykřikl na několik reportérů, kteří čekali uvnitř: „Ven!“ Když začali protestovat, tvrdě opakoval svůj příkaz: „Řekl jsem ven! Všichni!“

Pomalu, neuspořádaně opouštěli muži i ženy místnost.

Když osaměli, sáhl Kirk Corymu na ruce. Studené. Studené jako led. Podíval se Corymu do očí. Byly vlhké. Slzy na krajíčku.

„Strach?“ zeptal se Kirk.

Cory nebyl schopen odpovědět, a tak jen přikývl. „To je před začátkem procesu normální,“ snažil se ho Kirk uklidnit.

Cory konečně promluvil. „Pane Kirku, musíte jim říct, přesvědčit je… Nic jsem neudělal. To Max. Pak to na mě hodil. Myslíte, že to pochopí? Myslíte, že je můžete přesvědčit?“

„Ano, Chrisi, myslím, že my dva, doktorka Scottová a já, je můžeme přesvědčit.“

„Byl jsem celou noc vzhůru… Přemýšlel jsem… Dělal jsem si starosti… Člověk čte v novinách a vidí v televizi, jak někteří lidé byli shledáni vinnými a odseděli si pět, deset, někdy i patnáct let, než se zjistilo, že byli nevinní. Pak je osvobodí. Pořád myslím na to, co kdyby se to stalo mně? Co když dvacetišestiletý Chris Cory půjde do vězení za něco, co nespáchal? A pak jednačtyřicetiletý Chris Cory bude osvobozen? Kdo mi vrátí těch patnáct let? Možná že dávají nějaké peníze. Ale žádná suma nemůže člověku koupit zpět čas, roky, lásku, život, pane Kirku… pane…“

Cory se rozplakal. Kirk ho chytil za paži, aby mu dodal trochu odvahy. Ale nechal ho vyplakat, dokud se sám neuklidnil. Pak, když si Cory otíral oči a tváře, řekl jen: „Promiňte.“

„To je v pořádku, chlapče, vím, jak se cítíte.“

Kirk vytáhl svůj kapesní hřeben a upravil Coryho rozcuchané vlasy. Pak mu narovnal kravatu a límec.

„Připraven? Cory přikývl tak odhodlaně, jak to jen v tu chvíli svedl. Kirk otevřel dveře. Venku stálo několik rozčilených novinářů. „Díky, že jsem mohl použít vaši místnost,“ řekl Kirk a vydal se se svým klientem směrem k výtahu.

Uniformovanou stráž přidělenou k případům soudce Aarona Malachiho vždy tvořili silní mladí muži, kteří mohli vyhovět soudcovým fyzickým omezením.

Kdykoliv vjel do soudní síně ve svém kolečkovém křesle, vyvolalo to mezi přítomnými zašumění. Neměl rád, když jeho stav vyvolával takové reakce, protože se děsil lítosti. Ale nenašel žádný způsob, jak by se tomu vyhnul, a tak se smířil s nevyhnutelným. Když ho dva ze strážných zvedali i s vozíkem k soudcovské stolici, mohl jej kdokoliv sledovat. Když se pak zasunul za lavici, byl připraven zahájit přelíčení, které ho ten den čekalo.

Dnešního dne, na který byl stanoven začátek již teď neblaze proslulého procesu Lid versus Cory, byla soudní síň narvaná k prasknutí. Reportéři okupovali první tři řady. Zarytí návštěvníci soudních přelíčení zabírali zbytek. U zadní zdi dokonce lidé stáli. Tři místní televizní stanice podaly žádost o povolení mít v soudní síni kamery. Malachi je však všechny odmítl. Stěžovali si pak, že to dělá proto, že nechce, aby bylo v televizi vidět, že je na vozíku. Pravda však byla, že by uráželo jeho úctu k právu a soudům, kdyby se choval tak, jako by byl soudní proces jen dalším kusem laciné televizní zábavy.

Když byl soudce Aaron Malachi na svém místě, pohlédl na obecenstvo a zabručel: „Všichni, kdo tam vzadu stojíte, ven!“

Když ho uposlechli, podíval se směrem k soudnímu tajemníkovi, který ohlásil: „Lid versus Cory. Spis číslo 965-24-34.“

Do síně vešli porotci a přísahali, že učiní spravedlivé a pravdivé rozhodnutí založené na všech důkazech a v souladu s právem, tak jak bude vysvětleno soudcem.

Malachi pohlédl dolů ke dvěma stolkům. U toho napravo seděl Howard Stone, asistent okresního návladního, který bude v případu zastupovat lid. Vedle jeho poznámek ležela neopomenutelná lahvička s antacidy. Po Stoneově pravici seděla mladá Harrieta Fielderová, černoška. Po jeho levici seděl mladík se snědou pletí Jihoameričana.

Howie se uchýlil ke svým starým trikům. Se dvěma černochy v porotě si přirozeně pořídil černou asistentku. A ještě ke všemu ženu, protože v porotě je to půl na půl, šest žen, šest mužů. Se třemi jmény jako Hcrnandez, Garcia a Lopez nechce nechat nic náhodě. Takže má taky mladého hispánského asistenta, kterého jsem už viděl. Hodně šikovný, jeho dalším krokem ke slávě však nejsou jeho schopnosti, ale etnikum. Howie je jako kouč basketbalového mužstva. Má celou řadu asistentů, ze kterých může vybírat podle toho, jaký má případ rasový podtext, zkonstatoval v duchu Malachi.

Pohledem se pomalu přesunul vlevo a spočinul na stolku určeném pro obhajobu. U něj seděl David Kirk a jeho asistent Gerry Prince. Kirk měl před sebou nachystaný poznámkový blok a taky několik právních výtahů pro případ, že by přišla na přetřes přípustnost některých důkazů.

Vedle Kirka seděl Christopher Cory. Měl na sobě jednoduché modré sako, bílou košili a úzkou modrou vázanku. Připomínal mile vypadajícího bankovního úředníka. Nebo mladého muže, který je připraven vyslechnout stížnosti uživatelů některé z veřejných sítí. Vypadal jako kdokoliv, jen ne jako zákeřný vrah, což se bude Howard Stone zanedlouho pokoušet prokázat.

Když oba zástupci dali znamení, že jsou připraveni, Malachi nařídil Stoneovi: „Lid může zahájit.“

Když Howard Stone vstával ze židle, ozval se ode dveří do soudní síně zvláštní šelest. Všechny oči se obrátily tím směrem.

Strážný u dveří vedl ženu ve středním věku uličkou k první řadě. Požádal diváky, kteří zde seděli, aby jí udělali místo.

Kirk byl natolik překvapen pozorností, kterou všichni oné ženě věnovali, že hodlal požádat o svolení předstoupit před soudce, když mu Cory zašeptal: „Musí tu být?“

„Kdo je to?“ zeptal se Kirk.

„Paní Amesová. Alicina matka,“ vysvětlil Cory. „Seznámil jsem se s ní, když jsem žil s Alicí. Je tu, jen aby ovlivňovala porotu.“

„Jeden z malých Howardových triků. Ale bohužel nemáme právo požadovat, aby jí byl přístup do síně zakázán,“ vysvětlil na oplátku Kirk.

Když se paní Amesová usadila na židli, kterou teď bude používat každý den procesu, soudce Malachi zopakoval svůj příkaz: „Lid může zahájit.“

Howard Stone se zvedl ze své židle a přešel k porotě, dobře si vědom svého závazku. S ohledem na obhajobu v tomto případu bude muset předložit případ prima facie, který odolá Kirkovu nevyhnutelnému návrhu na stažení obvinění. Když bude tento návrh odmítnut, bude mít Kirk těžkou práci s prokázáním nepříčetnosti svého klienta. A poté bude muset porota vynést jeden ze tří možných výroků: Vinen z vraždy druhého stupně. Nevinen. Nebo nevinen z důvodu mentální poruchy nebo choroby.

Stoneovou strategií proto bylo předložit případ tak jasný, přesný a přesvědčivý, aby jeho argumenty ustály Kirkův návrh na stažení obvinění.

Jeho zahajovací řeč byla stručná a věcná. Lid ukáže, že obviněný Cory vstoupil určitého dne do bytu Alice Amesové. Po hádce, kterou zaslechl svědek, ji Cory zabil a použil k tomu její vlastní kuchyňský nůž. Důkazy ukáží, že přišel připraven spáchat tento zločin, a že je to tudíž případ úmyslné, předem promyšlené vraždy.

Po tomto odvážném prohlášení Stone uzavřel řeč slovy: „Obžalovaný sice může vnést do případu další skutečnosti, avšak nenechejte se jimi zmást. Naslouchejte faktům a jen faktům. Vaše povinnost porotců bude splněna a vaše svědomí čisté, když shledáte tohoto muže vinným z vraždy.“

Stone se vrátil ke svému stolu a usedl.

Soudce pohlédl na Davida Kirka. „Pane obhájce?“

David Kirk nechtěl, aby porota předem věděla, jakým směrem se bude jeho obhajoba ubírat, a tak jen řekl: „Dokážeme, že Christopher Cory není tou osobou, která zavraždila Alici Amesovou.“

Malachi přikývl a vydal další pokyn: „Pane Stone. Pokračujte.“

Stoneův první svědek byla žena, která podala svědectví o tom, že bydlela o patro níž než Alice Amesová. Toho rána, kdy došlo k vraždě, slyšela hádající se hlasy, které vycházely z bytu nad ní. Hlas obviněného, který charakterizovala jako „opravdu šílený,“ a hlas oběti, který byl „prosebný a plačtivý“. Slyšela zvuky zápasu a poté vše utichlo.

Stone přenechal svého svědka Kirkovi.

Když David Kirk přistupoval ke svědkyni, měl v úmyslu dvě věci. V prvé řadě musí napadnout důvěryhodnost svědků obžaloby a doufat, že získá zamítnutí obžaloby z důvodu, že se Stoneovi nepovedlo předložit případ prima facie. Šance nebyly velké. Za druhé tedy musí využít příležitosti a vložit do myslí porotců určitá fakta nebo závěry, ve kterých později naleznou důkazy Coryho podivného duševního stavu. S touto dvojjedinou strategií v hlavě předstoupil Kirk před prvního svědka obžaloby.

„Paní Millerová,“ začal Kirk, „když jste odposlouchávala tu drobnou roztržku mezi…“

Jak Kirk očekával, Stone vymrštil ruku a vykřikl: „Námitka! Neexistují důkazy, že by svědkyně odposlouchávala.“

„Jak jinak by to pan žalobce nazval?“ zeptal se Kirk.

„Pane obhájce,“ odpověděl Stone, „podle definice ve slovníku odposlouchávání znamená poslouchání v tajnosti.“

„A není to přesně to, co paní Millerová dělala?“ opáčil Kirk. „Dva účastníci diskuse neměli nejmenšího tušení, že je poslouchá. A ona ani neudělala nic, aby jim to dala najevo. Tomu říkám odposlouchávání,“ trval na svém Kirk.

Do rozhovoru se vložil Malachi: „Pánové, nezaplétejme se do sémantiky. Odposlouchávání, šmírování. Slyšela ta paní to, co říká, že slyšela? To je otázka.“

Soudce se obrátil k porotě. „Dámy a pánové, čas od času musíte být k pánům shovívaví. Takovými drobnými diskusemi si vlastně vydělávají na živobytí.“

Pak však netrpělivě nařídil: „Pane Kirku, buď pokračujte, nebo toho nechejte.“

Kirk se obrátil zpět ke svědkyni. „Paní Millerová, můžete nějak prokázat totožnost toho muže a té ženy, které jste slyšela?“

„No, vím, že žije v tom bytě…“ začala žena. „Ptal jsem se, jak víte, kdo byla ta žena, kterou jste slyšela?“ trval na svém Kirk.

„No, vždycky tam bydlela…“

„Paní Millerová, není pravda, že vlastně nevíte s jistotou, kdo ta žena byla?“

„Znám její hlas. Mnohokrát jsem ji skrz zdi slyšela,“ protestovala paní Millerová.

„A, takže vy jste ji odposlouchávala častěji?“ zeptal se Kirk.

„Já nikoho neodposlouchávám!“ protestovala žena.

„Vaše ctihodnosti,“ vložil se do výslechu Stone, „pan obhájce svědkyni obtěžuje.“

„Pane Kirku, prosím?“ ozval se soudce.

„Vaše ctihodnosti, jelikož paní Millerová nemůže identifikovat ženu ani muže, které slyšela, nemám dalších otázek,“ odpověděl Kirk.

Stoneův další svědek byl mladý herec. Složil přísahu a představil se jako Bruce Gethers. Prohlásil, že toho rána vyrazil ven velmi brzy, aby stihl autobus do New Hope v Pensylvánii, kde měl nahradit jiného herce v místním divadle. Když scházel po schodech, málem se srazil s mužem, který po nich vystupoval směrem nahoru. V tom okamžiku toho muže hned nepoznal. Tak se otočil, aby si ho znovu prohlédl.

„A,“ dodal Howard Stone, „na druhý pohled jste byl schopen ho identifikovat?“

„Ano, pane,“ odpověděl Gethers.

„Vidíte toho muže v soudní síni?“

„Ano, pane.“

„Ukázal byste na něj, aby porota věděla?“

„Ano, pane. Je to ten mladý muž tamhle.“ Gethers ukázal prstem na Christophera Coryho. „Děkuji vám, pane Gethersi.“ Stone předal svědka Kirkovi.

Kirk se zvedl, aby přešel k výslechu, když vtom ucítil, jak ho něco drží. Pohlédl dolů a uviděl, jak ho Cory tahá za rukáv. V obavě, že se jeho klientovi náhle udělalo nevolno, se k němu sklonil.

„Řekněte mu to! Řekněte mu, že jsem to nebyl já! Byl to Max! Max!“ šeptal nervózně Cory.

Kirk se posadil zpátky na židli a přiklonil se ještě blíž ke Corymu. „Nikdy… Slyšíte… Nikdy mi během jednání nedávejte instrukce nebo návrhy! Budu to dělat po svém! A uvedu Maxe v okamžiku, kdy to budu považovat za nejlepší! Rozumíte?“

Cory hleděl do Kirkových neústupných a rozzlobených očí. Pak polkl a omluvně pokýval hlavou.

Kirk se zvedl ze židle a přistoupil ke svědkovi. „Pane Gethersi,“ zeptal se Kirk, „podíval jste se dobře na toho muže, o kterém tvrdíte, že je to obviněný? Dost dobře na to, abyste si všiml, co měl na sobě?“

„Nechápu, co to s tím má společného,“ odpověděl Gethers.

„Odpovězte na otázku!“ přikázal Malachi.

„Ne, nevšiml jsem si, co měl na sobě,“ připustil Gethers.

„Takže nemůžete říci, zda byl oblečený, jako je pan Cory dnes?“ zeptal se Kirk.

„Ne, pane. To nemůžu.“

„Nebo jestli měl na sobě džíny a svetr?“

„Ne, pane.“

„Nebo jestli byl oblečen do černé kůže se spoustou kovových ozdob?“

Jak Kirk zamýšlel, tato otázka konečně vyprovokovala soudce, aby zasáhl. „Pane obhájce, svědek vám už řekl, že si nevšiml, co měl ten muž na sobě.“

„Promiňte, vaše ctihodnosti,“ předstíral Kirk omluvu, ale ve skutečnosti už položil jisté základy pro budoucí obhajobu.

Stone představil dalšího ze seznamu svědků. Byl to herec, se kterým měla Alice Amesová toho dne zkoušet a který, když se neobjevila, měl podezření, že něco není v pořádku. Přiměl správce domu, aby otevřel dveře jejího bytu. Spolu pak učinili ten hrůzný nález.

David Kirk se rozhodl svědka nevyslýchat.

Když Stone prokázal objevení zločinu a místa činu, vyrukoval s těžkými zbraněmi.

Detektiv Martinez z oddělení vražd svědčil, že byl zavolán na místo činu. Malý, jednopokojový byt v Greenwich Village byl podle něj toho typu, který si můžou mladí herci, spisovatelé, umělci a další takoví lidé dovolit, když se snaží prorazit v oboru. Martinez dále vypověděl, že na místě činu nalezl velké množství krve, obvyklé u vražd provedených nožem.

Při ohledání místa činu bylo zjištěno, že jeden z kuchyňských nožů chybí. Bylo vzneseno podezření, že se jedná o vražednou zbraň. Později byl nůž nalezen před domem v popelnici na odpadky.

Na místě činu byla dále nalezena roztržená chirurgická rukavice. Z krvavých stop, které na ní byly, Martinez usoudil, že byla použita při vraždě. Pracovníci soudu pak identifikovali krev jako krev oběti.

Nyní Stone položil svou závěrečnou otázku: „Pane Martinezi, s ohledem na dlouholeté zkušenosti u policie a léta strávená na oddělení vražd, mohl byste nám říct svůj názor na důvod přítomnosti rukavice na místě činu?“

„Ano, pane. Je to jasný důkaz plánování,“ odpověděl sebejistě Martinez. „Koneckonců, lidé přece běžně chirurgické rukavice nenosí. Tedy pokud to nejsou lékaři nebo sestry. Ten muž evidentně přišel zabít.“

„Děkuji,“ řekl Stone a otočil se ke Kirkovi, aby ho pozval k výslechu.

David Kirk vzhlédl od poznámek a zatvářil se překvapeně. Jako by improvizoval, začal: „Hm, pane Marlendezi…“

„Martinez,“ opravil ho svědek.

„Promiňte,“ omluvil se Kirk. „Říkal jste, že… jestli jsem to správně pochopil…, ‚ten muž evidentně přišel zabít‘? Řekl jste to?“

„Ano, pane,“ odpověděl Martinez.

„A to jste vyvodil z přítomnosti chirurgické rukavice?“ zeptal se Kirk.

„Jak jsem řekl, lidé u sebe většinou chirurgické rukavice nenosí, ledaže mají nějaký důvod.“

„Někdo, kdo by se bál nákazy AIDS, by mohl chirurgické rukavice nosit. Nemám pravdu?“

„Snad. Ale asi by to byl nějaký cvok,“ odpověděl Martinez.

„Asi by to byl nějaký cvok,“ opakoval Kirk, když už mu Martinez nabídl takovýhle malý bonus. „Ale vy jste řekl, že rukavice dokazuje, že muž přišel zabít.“

„Ano, pane,“ řekl.

„Máte s chirurgickými rukavicemi velké zkušenosti, pane Martinezi?“

„Nějaké mám,“ odpověděl Martinez, tentokrát už trochu defenzivně.

„Dost na to, abyste mohl odlišit ženské chirurgické rukavice od mužských?“

„Mezi nimi není žádný rozdíl,“ odpověděl okamžitě Martinez.

„Tak jak jste věděl, že člověk, který ‚přišel zabít, byl muž‘?“

„V té době jsem to nevěděl. Ale později jsme identifikovali jeho otisky,“ řekl Martinez.

„Takže vaše původní závěry mohly být naprosto mylné, nemám pravdu?“ zeptal se Kirk.

„Avšak nebyly,“ odpověděl Martinez.

„Jak je tedy podle vašeho odborného názoru možné, že když ten ‚muž přišel zabít, tak vražednou zbraní je, jak tvrdíte, kuchyňský nůž, který našel v bytě zavražděné?“

Martinez si nervózně poposedl. Zdálo se, jako by jeho černý knír trošku klesl.

Když hned neodpovídal, využil Kirk okamžiku a poznamenal: „Není pravda, pane Martinezi, že nemáte nejmenší tušení, s jakým úmyslem ta osoba na místo činu přišla?“

„Byl tam, to víme. Máme jeho vzorek krve a potvrzení shody DNA. Tu rukavici použil, když ji vraždil. Máme jeho otisk dlaně. Našli jsme zbraň přímo před domem.“

Kirk se ani nenamáhal ho přerušit. Ani Stone ne. Každý však ze zcela jiného důvodu. Stone měl pocit, že tou nešťastnou otázkou Kirk otevřel dvířka Martinezovi, aby mohl porotě detailně a pěkně popořadě vyložit všechny skutečnosti, jejichž existenci bude pak postupně dokazovat. Za podpory jednotlivých odborníků tak jeden po druhém vytvoří mozaiku, která dohromady stvoří obraz, jejž si porota složí v hlavě jako dětskou skládačku.

Martinez jim teď předkládal celkový obrázek, do kterého bude každá následující svědecká výpověd skvěle zapadat. Kirkovo mlčení mělo jiný důvod.

„Tak,“ shrnul Martinez, „máme všechny klasické elementy zločinu, a to jsme se ani nemuseli vzdálit z místa činu. Snad jen vyjma nože, který byl nalezen venku.“

„Prakticky klasický případ,“ poznamenal Kirk. „Motiv, příležitost a zbraň, vše nalezeno pěkně vedle sebe během minimální doby.“

„Ano, pane,“ souhlasil se zjevnou pýchou Martinez. „To je vše,“ řekl Kirk a otočil se k odchodu. Ale uprostřed cesty od svědka ke své lavici se náhle zastavil a obrátil se zpět ke svědkovi.

„Napadlo vás, pane Martinezi, že je ten případ možná až příliš klasický? Příliš jasný? Že to tak možná někdo naaranžoval, aby mohl obžalovaného falešně obvinit?“ otázal se Kirk.

„To je směšné!“ odpověděl Martinez. „Jak by mohl někdo naaranžovat jeho otisky prstů a krev?“

„Pane Martinezi, není možné, aby se otisky obžalovaného sice na místě činu nacházely, ale vraždu spáchala jiná osoba?“ zeptal se Kirk.

„Tak to nesedí, pane obhájce,“ odpověděl Martinez.

„Pak tedy můžete s jistotou říci, že obžalovaný skutečně zabil Alici Amesovou?“ zeptal se Kirk.

„Je to náš nejlepší závěr,“ trval na svém Martinez.

„‚Závěr‘, ‚tak to nesedí‘,“ opakoval Kirk detektivova slova. „Pěkná slova. Ale neodpovídají na otázku, pane Martinezi. Opakuji, můžete teď říci, s jistotou, že toto je muž, který zabil Alici Amesovou?“

„To… to musí rozhodnout porota,“ odpověděl Martinez.

„Děkuji, pane Martinezi,“ řekl Kirk. „To je vše.“

24

Pomalu, metodicky stavěl Howard Stone své argumenty proti Christopheru Corymu, aniž by se dostal k nějakému opravdu dramatickému momentu. Přál si, aby přesvědčil porotu, že to je jasný a jednoduchý případ vraždy. S potěšením přenechá Kirkovi, aby z toho udělal psychiatrický cirkus. Ale rozum a spravedlnost budou na straně obžaloby.

Jako dalšího svědka pozval Stone soudní znalkyni na otisky prstů, aby potvrdila Coryho přítomnost na místě činu a jeho otisky na vražedné zbrani. Přinesla s sebou zvětšeniny otisků, které upevnila na stojan natočený směrem k porotě.

Rutinním způsobem ji Stone vyzval, aby sdělila své vzdělání a zkušenosti na poli identifikace otisků. Když byla kvalifikace Marie Wisencraftová potvrzena, vypověděla, že přijela na místo činu asi hodinu poté, co bylo nalezeno mrtvé tělo Alice Amesové. Poprášila ty části místnosti, které s největší pravděpodobností mohly odhalit nějaké otisky, stejně jako objekty, kterých se vrah a oběť mohli dotýkat během zápasu.

Nejdříve ji překvapilo, že nenašla mnoho cizích otisků, což ji přivedlo na myšlenku, že pachatel zřejmě použil rukavice. To se pak potvrdilo, když našla částečný otisk dlaně na lampě, která byla během zápasu sražena na zem. Podobné otisky se pak našly též na vražedné zbrani. Nález roztržené chirurgické rukavice částečné otisky vysvětlil.

„Detektive Wisencraftová,“ zeptal se konečně Stone, „porovnala jste otisk dlaně obžalovaného s otisky, které jste našla na místě činu a na noži?“

„Ano.“

„A co jste zjistila?“ zeptal se Stone.

„Zjistila jsem, že jsou totožné,“ odpověděla slečna Wisencraftová. „Jak můžete vidět zde a zde.“ Ukázala na zvětšeniny otisků na stojanu.

„Takže podle vašeho odborného názoru není pochyb o tom, že obviněný byl na místě činu a použil tento nůž k vraždě Alice Amesové?“ zeptal se Stone.

„Námitka!“ vykřikl Kirk od svého stolku. „Slečna Wisencraftová se může vyjadřovat k otiskům, které našla, ale nemá žádný důvod činit závěr, že můj klient použil nůž k vraždě.“

Stone se usmál a pokrčil rameny. David asi musí být po té řadě svědectví na dně, když se uchyluje k takové hnidopišské námitce, pomyslel si.

„Svědek je váš,“ řekl Stone a odkráčel ke svému stolku.

Kirk vstal a vzal si s sebou dlouhý lístek s poznámkami. Spíše to však udělal proto, aby na svědkyni zapůsobil. Ve skutečnosti na něm měl jen několik poznámek.

„Slečno Wisencraftová, vhledem k tomu, s jakou štědrostí pan Stone citoval vaše bohaté zkušenosti ve sbírání a srovnávání otisků všeho druhu, jste schopná z takového částečného otisku dlaně říci, ze které ruky ten otisk pochází?“

„Samozřejmě.“

„Mohla byste tedy v tomto případě říci porotě, ze které ruky pana Coryho ten otisk pochází?“

„Samozřejmě.“

Lehce se naklonila, aby mohla ukazovat na zvětšeniny na stojanu.

„Vážené porotkyně a porotci, zde vidíte otisk, který jsem našla na místě činu, a zde druhý otisk, který byl obžalovanému sejmut při jeho zatčení. Není pochyb, že ten otisk pochází z jeho levé ruky.“

„Z levé ruky,“ opakoval pomalu Kirk a kladl na slova obzvláštní důraz. „Slečno Wisencraftová, řekněte porotě, zda je můj klient levák, nebo pravák.“

Svědkyně se na okamžik zdála být v rozpacích. „Je mi líto, to nevím.“

„To je pochopitelné.“ Kirk zdánlivě omlouval její neznalost. „A teď, slečno Wisencraftová, ta rukavice, která byla nalezena na místě činu. Můžete říci, zda byla roztržena před, nebo až během.“

Slečna Wisencraftová nečekala na zbytek otázky a odpověděla: „Byla roztržena během zápasu. V důsledku náhlé a nepřiměřené síly.“

„Děkuji. Ale měl jsem na mysli, jestli je možné, že rukavice byla roztržena záměrně?“

„Cokoliv je možné. Ale v tomto případě se tak stalo bezpochyby během zápasu.“

Kirk přešel ke stolu soudního tajemníka a pozvedl rukavici, která byla označená jako „Důkaz obžaloby D.“

„Slečno Wisencraftová, mohla byste porotě říci, jak rozeznáte rukavici, která byla roztržena náhodně, od té, která byla roztržena úmyslně s určitými postranními motivy?“ zeptal se Kirk.

Svědkyně pohlédla na rukavici a pak improvizovaně odpověděla. „No, pokud by to někdo udělal úmyslně, pak by hrany mohly být rovnější. Ale pokud rukavice jako tato praskne pod náhlým tlakem nebo silou, okraje jsou roztřepené, jako jsou v tomto případě.“

Svědkyně pozvedla rukavici, aby ji ukázala porotě.

„Tak?“ poznamenal Kirk, jako by něco slyšel poprvé. „Pak byste mi mohla spolu se svými zkušenostmi pomoci. Mám tady“ – Kirk převzal z Gerryho natažené dlaně dvě latexové chirurgické rukavice – „dvě rukavice z jednoho páru. Jedna z nich byla roztržena silou. Ta druhá jistým nástrojem. Prosím, abyste si je prohlédla a řekla porotě, která je která.“

Velmi zdrženlivě převzala slečna Wisencraftová rukavice, prohlédla si je a odpověděla: „Tato, ta pravá, byla roztržena silou. Levá nějakým nástrojem.“

„A chcete říct porotě, že je to váš odborný názor?“ zeptal se Kirk způsobem, jako by to měla být obhajoba jejích vlastních zkušeností a schopností.

„No, pokud mohu soudit z toho, co vidím…, a bez jakýchkoliv dalších podpůrných zkoušek… Pak, ano, ano, jak jsem řekla.“

Jako by Kirk kladl na okamžik její nerozhodnosti velký důraz, opatrně převzal obě rukavice, jednu po druhé, a pečlivě je složil, jako by je chtěl uložit do archívu právní historie. Dal si rukavice do kapsy a zeptal se: „A mimochodem, slečno Wisencraftová, když jste si ty rukavice prohlížela, všimla jste si, zda měly manžety?“

„Chirurgické rukavice mají vždy manžety. Aby se jednoduše oblékaly a svlékaly. A drží je pevně kolem zápěstí,“ vysvětlila slečna Wisencraftová a názorně ukázala porotě.

Kirk sáhl do kapsy, vytáhl rukavice a předal je opět slečně Wisencraftové. Opatrně je převzala a prohlédla si je. „Z těchto rukavic někdo manžety odstranil. Odřízl je,“ poznamenala.

„Ano, někdo to udělal,“ reagoval Kirk. „A ani jste si toho nevšimla.“

„Soustředila jsem se na ty trhliny…“

„Jistě,“ opáčil Kirk, převzal rukavice a vrátil se zpět ke svému stolku.

V té chvíli si Malachi v duchu pomyslel: Slizký mizera, tahle nudná epizoda neměla s jejím svědectvím vůbec nic společného. Ale porota to spolkla.

Aniž se pohnul ze svého místa, položil Howard Stone svědkyni ještě jednu otázku: „Slečno Wisencraftová, ta roztržená rukavice a otisk dlaně, které jste získala na místě činu, jsou z levé ruky obžalovaného?“

„S největší pravděpodobností ano,“ zopakovala s úlevou.

„Děkuji, to je všechno,“ řekl Stone způsobem, jako by v tu chvíli smazal celý Kirkův triumf.

Stone uvedl svého dalšího svědka, doktora Cyrila Twillinga, lékaře, který provedl pitvu těla Alice Amesové. Vypověděl o způsobech, které použil, aby zjistil příčinu její smrti.

Poté mu Stone položil otázku: „Doktore Twillingu, aby si porota mohla vaše zjištění představit, předvedl byste zvětšeniny fotografií, které byly pořízeny během pitvy? Tímto je navrhujeme jako důkaz.“

Kirk okamžitě vyskočil na nohy. „Námitka!“

„Obhajoba již měla příležitost se s tímto důkazem seznámit,“ opáčil Stone.

„Mám námitky proti tomu, aby se tak hrůzné fotografie prezentovaly při procesu. Jejich jediným účelem je ovlivnit porotu.“

Oba muži teď hleděli k soudcovské stolici a čekali na rozhodnutí.

„Námitka se nepřijímá,“ rozhodl Malachi. „Ale bude zaprotokolována, pane Kirku.“

Když byly barevné fotografie přijaty jako důkaz, doktor Twilling si vzal do ruky dlouhé ukazovátko a začal popisovat každou bodnou ránu.

Během této části Twillingova svědectví začala paní Amesová plakat a nepřestala, dokud doktor neskončil.

Twilling pokračoval v detailním popisu hloubky každého bodnutí a jeho účinku na oběť. Navíc ještě našel důkaz, že vrah začal tělo čtvrtit, ale z nějaké příčiny, ohledně které by mohl jen spekulovat, tuto činnost nedokončil.

„Možná,“ odvážil se Twilling vyslovit svůj názor, „že ho vyplašil nějaký hluk nebo zaklepání na dveře nebo nějaká jiná okolnost.“

V tu chvíli Stone Twillingovi ukázal nůž: „Důkaz obžaloby A,“ ohlásil a zeptal se: „Doktore, podle vašeho názoru, mohla by tato zbraň způsobit tyto smrtelné rány?“

„Ano, pane,“ odpověděl ostře Twilling.

„Svědek je váš,“ řekl Stone a pomalu se vrátil ke svému stolku.

Kirk se rozhodl svědka nevyslýchat. Čím déle bude mít porota možnost pozorovat ty fotografie a naslouchat Twillingovu krvavému popisu, tím horší bude výsledek celého výslechu bez ohledu na jeho otázky.

Stoneův další svědek byl Gordon Harris, laborant z úřadu soudního lékaře, specialista na studium krve. Vypověděl, že obdržel vzorek krve z místa činu a provedl srovnání DNA se vzorkem krve obžalovaného.

„A co jste zjistil?“ zeptal se Stone.

„Naprosto se shodovaly,“ odpověděl muž.

„Kdybyste měl informaci, že obžalovaný řekl, že v bytě nebyl přes čtyři měsíce, jaký byste si učinil závěr?“

„Že lže.“

„Námitka!“ vykřikl Kirk.

„Přijímá se,“ zabručel Malachi. „Pane Stone, umíte to lépe. Nežádejte odborníka přes krev, aby činil závěry ohledně pravdomluvnosti obžalovaného.“

Stone se rozhodl otázku nepřeformulovat, protože měl pocit, že v myslích porotců už zasadil myšlenku, že Cory byl na místě činu v době vraždy a že lhal, když to popřel.

„Svědek je váš,“ oznámil Stone.

Protože se Kirkovi nepodařilo vyloučit důkaz DNA, přistupoval teď ke svědkovi s jedinou námitkou v mysli: zamlžit celou záležitost, a tím minimalizovat její význam v myslích porotců.

„Pane Harrisi, nevím jak porota, ale já jsem trochu zmatený. Často čtu v novinách o vědcích, kteří kopou na různých místech světa a nalézají prastaré kosti a jejich části. Jak odkrývají egyptské mumie a berou vzorky látek tisíce let staré. A dělají na nich testy DNA.“

„Ano, pane,“ reagoval Gordon Harris a čekal na otázku.

„Pokud tyto vzorky, které jsou tisíce, a v některých případech i miliony let staré, mohou poskytnout informace o DNA, jak můžete říci, že jakýkoliv vzorek je starý pět dní nebo pět měsíců?“ zeptal se Kirk.

„Ten vzorek mi byl předán jako čerstvá krev. Nebyl starší než pět dnů,“ odvětil Harris.

„Ale to jste nemohl vědět, že?“ trval na svém Kirk.

„Ne, ne jistě,“ uznal Harris.

„Takže pokud by se pan Cory, který v onom bytě žil téměř půl roku, například řízl při holení pět měsíců před tou nešťastnou vraždou, tak by krev, kterou při té příležitosti někde zanechal, poskytla tentýž výsledek jako krev, o které tvrdíte, že byla čerstvá. Nebo ne?“

Harris se trochu zavrtěl, pohlédl na Stonea a pak odpověděl: „Ano, ano, to je pravda.“

„Takže tento test DNA nemá žádný význam pro posouzení otázky, zda pan Cory byl na místě činu v okamžiku nešťastné smrti slečny Amesové. Nemám pravdu?“

„Vzorky krve se shodují,“ bylo vše, co Harris řekl.

„Myslím, že si porota udělá vlastní názor na to, co vaše odpověď znamená,“ řekl Kirk a stáhl se zpět ke svému stolku.

Howard Stone spolkl další dvě pilulky.

25

Třetího dne procesu asistent okresního návladního Howard Stone představil své poslední svědky.

Během dopoledního jednání předvolal paní Bertu Colwellovou. Byla to černoška středního vzrůstu, měla trochu nadváhu a bylo jí něco přes čtyřicet. Když usedla na lavici svědků, zdála se být trochu nervózní. Své „Přísahám!“ vyhrkla velmi přesvědčivě. Ale když začala vypovídat, už tak rozhodně nevypadala.

Stone ji provedl základními otázkami, které odůvodnily její přítomnost u soudu v pozici svědka.

Paní Colwellová je už sedmnáct let provozovatelkou malé čistírny s prádelnou ve čtvrti vzdálené asi deset ulic od bydliště Chrise Coryho. Jejím úkolem je mimo jiné přebírat oblečení od zákazníků.

„Za těch sedmnáct let, kdy se vám do ruky dostalo obrovské množství různých svršků a někdy i intimních součástí oblečení, jste si jistě vyvinula určitou schopnost odhadnout, čím tyto oděvy prošly před tím, než se dostaly k vám?“

„Umím dost dobře odhadnout, kde ty věci byly a co se s nimi dělo,“ odvětila přesvědčivě.

„Paní Colwellová, mohla byste uvést příklad, co tím myslíte?“ zeptal se Stone.

„No, tak třeba ze šatů dam umím říct, kde byly tu noc předtím. A taky z určitých skvrn, co tam dělaly.“

„Řekněte prosím porotě, co přesně máte na mysli,“ přesvědčoval ji Stone.

„No, existujou… existujou určité skvrny od… od toho, čemu se dneska říká ‚tělesné tekutiny‘. Když je vidíte na ženské sukni nebo šatech, víte, co dělala. Pokud jsou navíc trochu natržené, tak víte, že buď kladla odpor, nebo tak pospíchala, že už se nemohla dočkat, až je sundá.“

Hihňání, které se ozvalo z hlediště, bylo okamžitě přerušeno ostrými údery Malachiho kladívka.

„Paní Colwellová, jsou i jiné věci, které dokážete rozpoznat? Například, umíte říct, zda bylo oblečení před tím, než se vám dostalo do ruky, vyprané?“

„Ó, ano,“ odvětila rozhodně.

V tomto okamžiku podala asistentka Stoneovi složené sako. Vzal si ho a podal ho paní Colwellové, aby řekla svůj názor.

„Paní Colwellová, poznáváte toto sako?“

Žena si ho krátce prohlédla a odpověděla: „Ano, poznávám.“

„Můžete nám říci, jak to, že ho poznáváte?“

„Ano, pane. Víte, lidi, kteří ke mně chodí, jsou z nejbližšího okolí. Tak blok nebo dva nebo tři. Takže když přijde někdo, kdo udá adresu deset bloků daleko, je mi jasné, že je to něco neobvyklého. Tak jsem si to sako, když odešel, pořádně prohlídla.“

„A co jste objevila?“ zeptal se Stone.

„Bylo prané před tím, než ho donesl k nám.“

„Připadalo vám to divné?“

„Ano, pane. Lidé neperou vlněné věci, možná tak nějaký svetr.“

„Takže když někdo takový kus oděvu pral a pak ho donesl k vám na vyčištění, co vás napadlo?“

Kirk byl okamžitě na nohou a rázně protestoval. „Vaše ctihodnosti, pan Stone se hodlá svědkyně ptát na názor, který není kvalifikovaná podat.“

„Přijímá se!“ rozhodl Malachi. Stone se trochu rozpačitě usmál. Nepovedlo se, ale stálo to za pokus, pomyslel si. Bylo na čase skončit. „Děkuji vám, paní Colwellová.“

Stone podržel sako před písařkou. „Předkládám důkaz obžaloby L.“

Paní Colwellová v domnění, že je její role svědka u konce, začala vstávat ze židle. Ale David Kirk ji předběhl: „Jen jednu nebo dvě otázky, paní Colwellová.“

Kirk věděl, že nemá žádný pevný základ pro znehodnocení jejího svědectví. Ta žena mluvila pravdu. Neměla žádný důvod činit opak. Ale pokud tedy nemůže napadnout její hodnověrnost, pak musí tuto příležitost využít a získat nějaké body pro svou budoucí obhajobu.

Vzal do ruky sako a předal ho opět svědkyni. „Paní Colwellová, zdá se vám, že by muž jako tento,“ Kirk ukázal na Coryho, „nosil takový typ saka?“

„Nevím, co máte na mysli,“ opáčila rozpačitě žena.

„No, podívejte se na to sako, kožené lemování, kovové ozdoby. Připadá vám, že by ho tento mladý muž nosil, že by to byl jeho styl?“

„Námitka!“ zvolal Howie Stone ze svého místa. „Tento ‚mladý muž‘ je oblečen tak, jak je to vhodné k soudu, jak mu to poradil specialista na mužské odívání do soudní síně, David Kirk. Takže jakýkoliv rozdíl mezi tím, co tento muž obvykle nosí, a tím, co má dnes na sobě, není náhodný, a to zcela vědomě.“

„Přijímá se,“ řekl Malachi.

„Paní Colwellová, už jste měla v ruce mnoho sak, jako je toto?“

„Jo, hodně,“ odpověděla žena.

„Jaký typ mužů obvykle taková saka přináší?“ zeptal se Kirk.

„No, abych řekla pravdu, ti, co taková saka nosí, je příliš často nepřinášejí. Říkáme jim heavymetalový typ. A většinou je musíme čistit dvakrát, i třikrát za sebou, jak jsou špinavá.“

„Děkuji, paní Colwellová,“ řekl Kirk a byl si plně vědom toho, že svými zdánlivě nesouvisejícími dotazy porotu zmátl.

Po paní Colwellové Stone předvolal laboratorního technika ze soudního oddělení policie. Bylo mu předloženo totéž sako a on vypověděl, že na něm provedl několik testů, které ukázaly, že i přes chemické čištění, kterým prošlo, zde stále bylo několik zbytkových krevních elementů, které souhlasily s krví oběti, Alice Amesové.

Když Howard Stone prokázal všechny prvky zločinu kromě motivu, předvolal svého posledního svědka.

Carrie Denisová byla mladá černošská herečka, vrstevnice Alice Amesové, její spolužačka a blízká přítelkyně. Byla hezká, milá a nechybělo jí sebevědomí dobré herečky.

„Slečno Denisová, jak dlouho jste znala Alici Amesovou?“

„Od chvíle, co jsem přijela do New Yorku. Seznámily jsme se v herecké škole. Přijali nás ve stejný den.“

„A jak dlouho jste spolu studovaly?“

„Téměř tři roky. Dva roky jsme spolu bydlely.“

„A během této doby, setkala jste se s obžalovaným?“

„Ano, pane. V herecké škole.“

„A jaký byl mezi vámi vztah?“ ptal se dál Stone. „Ne moc dobrý,“ odvětila Carrie. „Proč ne?“

„Prostě jsem ho neměla ráda, nevěřila jsem mu.“

„A pak přišel okamžik, kdy se přistěhoval k Alici.“

„Ano. Odstěhovala jsem se, aby se on mohl nastěhovat.“

„Rozčílilo vás to, muset se kvůli němu odstěhovat?“

„Jediné, co mě rozčilovalo, bylo, že se snažil řídit její život. Žárlil na její herectví. Protože ona byla dobrá. Moc dobrá. Jistě by z ní byla hvězda, kdyby ji nezabil…“

Stone ji přerušil. „Prosím, slečno Denisová, nesmíme našim spekulacím dovolit, aby se mísily s fakty. To musí rozhodnout porota.“

Ach, Howie, pomyslel si Kirk, copak nemáš kouska studu? Předstírat, že nepřijímáš takový skvělý dárek od vlastního svědka.

„Slečno Denisová, přišel pak okamžik, kdy se vaše přítelkyně rozhodla, že už nechce s obžalovaným dále bydlet?“ zeptal se Stone.

„To samozřejmě,“ odpověděla Carrie. „Měla dost toho jeho podivného chování. Uvědomila si, že stojí v cestě její kariéře.“

„Co tím přesně myslíte, ‚stojí v cestě její kariéře‘?“

„Byl jí pořád nablízku. Když zkoušela, měl všelijaké poznámky, říkal jí, co má dělat. Jednou dokonce přišla o práci, když jí tajně dával pokyny a režisér na to přišel.“

„Slečno Denisová, řekněte prosím porotě, jak došlo k tomu, že byl vyhozen ze školy,“ žádal Stone.

„No, toho dne Alice zkoušela scénu s Jasonem… Jasonem Ulfeldem. Byla to scéna z Pikniku, ze hry Williama Ingeho. Byla to milostná scéna a opravdu do toho byli zažraní, chci říct, bylo to doopravdy, cítila jsem to. Byla to jedna z nejlepších věcí, které kdy zahrála. A když byli tak uprostřed, on, Chris, tím svým dominantním, majetnickým způsobem, dostal záchvat žárlivosti. Naprosto zničil scénu. A Alice utekla s pláčem ze studia.“

„A pak?“

„Uvědomila si, že má na ni zničující vliv, tak se rozhodla, že se s ním rozejde.“

„Co se dělo potom?“

„Pořád jí volal, obcházel kolem domu, chtěl ten vztah obnovit. Ale ona už ho nechtěla nikdy vidět.“

„Slečno Denisová, stýkala jste se s Alicí Amesovou po rozchodu s obžalovaným často?“

„Ano, byla jsem s ní takřka stále,“ odpověděla svědkyně. „Víte, nechtěla být sama. Bála se.“

„Ona vám řekla, že se bojí?“

„Ne přímo. Ale říkala, že má takový pocit, jako by ji někdo sledoval.“

„Kdo?“ zeptal se Stone.

„On,“ řekla Carrie a ukázala na Chrise Coryho. „Slečno Denisová, kdy jste Alici Amesovou viděla naposledy?“

„Když mě zavolali, abych identifikovala její tělo.“

„Měl jsem na mysli, když byla ještě živá.“

„To bylo tu noc před tím, než byla zavražděna.“

„Řekla tehdy něco o obžalovaném?“ zeptal se Stone.

„Že je to čím dál horší. Že jí nechává divné vzkazy na záznamníku. Že ji děsí a tak.“

„Ale pořád ho neviděla?“ ptal se dál Stone.

„Viděla ho za ty čtyři měsíce jen jednou, toho dne, kdy ji zabil.“

„Prosím, slečno Denisová,“ Stone ji za ta slova předstíraně pokáral. „Tak to je všechno.“

S blokem v ruce přistoupil David Kirk ke svědkyni.

„Slečno Denisová, vy nemáte o obžalovaném příliš vysoké mínění, že?“

„Měla bych ho mít?“ opáčila sarkasticky Carrie.

„Slečno Denisová, jsem si jist, že se v tomto okamžiku porota, stejně jako já, diví, proč ty negativní pocity?“

„No, byl… byl takový divný. Mám na mysli ujetý. Jako ve škole, dělal a říkal bláznivé věci.“

„Jako třeba?“

„Tak třeba jednou, krátce před tím, než ho vyhodili, odboural celou třídu. Přišel pozdě a nenápadně se vplížil dovnitř. Jako by byl uprchlík, na útěku. Pak znovu otevřel dveře, vykoukl ven, prudce je přibouchl a zašeptal: ‚Už jsou tady! Jdou po mně a jsou tady!‘ Vběhl do rohu studia, schoulil se tam a vytáhl zbraň. Opravdovou zbraň. Jako by byl připraven zabít toho, kdo ho pronásleduje.“

„A kdo ho pronásledoval?“ zeptal se Kirk.

„Nikdo. Když učitel rozčileně vybuchl, Chris řekl, že si jen zkoušel nástup. Jak jsem říkala, pořád dělal nějaké divné věci. Měla jsem z něho husí kůži. Takže vím, co měla Alice na mysli, když říkala, že ji pořád někdo sleduje.“

„Slečno Denisová, je tedy pravda, že jste ho považovala za velmi divného mladíka?“

„Divný je slabé slovo na to, jaký jsem z něj měla pocit,“ odpověděla Carrie, zadívala se na Chrise a dodala: „A stále mám. Když mi zavolala policie, hned jsem věděla, co se stalo. Ani mi to nemuseli říkat. Věděla jsem, že ji zabil!“

Carrie opět pohlédla na Chrise. „Ty hajzle!“

„Prosím, slečno Denisová, zkuste se uklidnit,“ požádal ji jemně Kirk. Ale zároveň věděl, že z ní dostal přesně to, co potřeboval. „Slečno Denisová,“ pokračoval zčerstva. „Možná byste mi mohla pomoct.“

„Pokud budu moct,“ opáčila odměřeně svědkyně.

Howie Stone si poposedl a vypadal napjatě.

„Váš popis obžalovaného a jeho chování mě trochu překvapil. Proč by se o něj milá, atraktivní a talentovaná mladá žena jako Alice Amesová vůbec zajímala? A to nemluvím o několikaměsíčním soužití. Jak byste to vysvětlila?“

„No, on takový nebyl pořád – mám na mysli složitý a divný,“ vysvětlovala svědkyně. „Nebyl?“ zeptal se Kirk, jako by to pro něj byla novinka. „Jaký tedy býval jindy?“

„Byl… byl tak nějak… v pohodě. Chci říct, kdyby chtěl, mohl by být docela fajn,“ odpověděla Carrie.

„Někdy fajn, zbytek času divný,“ Kirk předstíral, že shrnuje její slova.

„Tak, ano,“ potvrdila Carrie.

„Něco jako Doktor Jekyll a Pan Hyde?“ navrhl Kirk. „Námitka!“ zvolal Stone. „Vkládá svědkyni slova do úst.“

„Trochu literárního ducha nemůže procesu ublížit,“ rozhodl Malachi.

Když Kirk uspěl ve své snaze předložit porotě image obžalovaného, která je připraví na pozdější diagnózu poruchy mnohočetné osobnosti, rozhodl se výslech ukončit. „Nemám další otázky,“ řekl a vrátil se ke svému stolku.

Když poslední svědek obžaloby odešel, měl Howard Stone pocit, že předložil dostatečně silné důkazy na to, aby byl Christopher Cory uznán vinným z úmyslné vraždy Alice Amesové.

Vstal a oznámil: „Vaše ctihodnosti, obžaloba už nemá další svědky.“

Poté Malachi pohlédl směrem k Davidu Kirkovi a čekal na jeho návrh.

„Vaše ctihodnosti, navrhuji, aby byla obžaloba zamítnuta z důvodu, že pan Stone nepředložil případ prima facie.“

Stejně formálně Malachi rozhodl: „Zamítá se! Pane obhájce, pokračujte!“

„Pokud by to soudu nevadilo, navrhl bych přerušit jednání do zítřejšího rána, abych mohl uvědomit své svědky.“

„Souhlasím,“ pronesl formálně Malachi a udeřil kladívkem, aby své slovo potvrdil.

Poté, jak bylo v jeho soudní síni obvyklé, počkal, dokud neodejdou všichni diváci a zástupci obou stran, a pak dovolil dvěma uniformovaným strážným, aby ho sundali dolů ze stupínku.

26

Příštího rána, když David Kirk dorazil do soudní síně, našel na svém stolku vzkaz, aby před zahájením přišel za panem Stonem do kanceláře soudce Malachiho.

Znepokojen zejména tím, že by mohla nastat nějaká změna v Malachiho postoji ohledně přípustnosti svědectví odborného psychiatra, se Kirk okamžitě vydal do soudcovy kanceláře, kde už na něj Malachi i Stone čekali.

„Omlouvám se, pokud jsem se opozdil. Ale můj první svědek měl akutní případ, který musel vyřešit,“ omluvil se Kirk.

Malachi vyjel na svém vozíku zpoza stolu a vytvořil s oběma muži malý kroužek.

„Chlapci,“ začal, „dnes se pustíme do toho nejšílenějšího podniku, jaký kdy americké právnictví zažilo. Ty, Davide, představíš experta, který bude přísahat a odůvodňovat svůj názor, že tvůj klient je nejen blázen, ale v tomto případě navíc kombinací dvou bláznů. Mezi cvokaři případ známý jako porucha mnohočetné osobnosti. Pochopitelné. Obhájce se stébla chytá. A ty, můj drahý Davide, máš co dělat.“

Soudce se obrátil k Howiemu Stoneovi. „A ty, Howie, předvoláš dva, tři, čtyři, pět, nebo kolik expertů si stát může dovolit, kteří budou přísahat, že Davidův odborník není vůbec žádným odborníkem. Že ani neví, o čem mluví. A tak se tady budou ti odborníci mydlit. Občas budou používat jazyk, kterému já nerozumím. A to nemluvím o porotě. A pak, až dáme tenhle guláš psychiatrických názorů dohromady, bude muset porota laiků rozhodnout, na čem se školení a zkušení psychiatři shodli.“ Malachi pokýval hlavou a vzdychl. „Jestli existuje nějaký šílenější systém, jsem si jist, že ho Nejvyšší soud najde. Takže, důvod, proč jsem vás svolal, je, abych vám řekl, že budu mít velmi málo trpělivosti s jakýmikoliv kličkami a vytáčkami během téhle fáze procesu. Je to jasné?“

„Jasné,“ odpověděl rychle Howard Stone.

„Ano, vaše ctihodnosti,“ odvětil David Kirk.

„Dobře. Tak, teď jděte a konejte to nejhorší.“

Soudce Malachi seděl za svou soudcovskou stolicí. Přehlédl přes soudní síň a cítil napětí, které v ní panovalo. Hlavně v prvních řadách, kde mediální kupčíci dychtivě očekávali unikátní obhajobu, kterou jim slíbil David Kirk.

Aby položil pro svědectví doktorky Scottové pevné základy, provedl porotu všemi kroky, které byly z jeho strany učiněny, včetně zjištění stavu Christophera Coryho a stanovení diagnózy poruchy mnohočetné osobnosti. Udělal to tak, že nejdříve předvolal doktora Heldemana, který vypověděl o svých zjištěních, a pak doktora Lipskyho, který přednesl své závěry, jež ho přiměly k tomu, aby předal pacienta doktoru Charlesi Wilsonovi, který porotě vysvětlil, proč odkázal pacienta na doktorku Michaelu Scottovou.

Zástupce obžaloby Howard Stone přistoupil jen k několika krátkým výslechům, protože to vše byla jen předehra k výpovědi doktorky Scottové a oba zástupci, jak obhájce, tak žalobce, si toho byli naprosto vědomi.

Když byl doktor Wilson uvolněn ze svědecké lavice, soudce Malachi ohlásil přestávku na oběd.

Sedm minut po druhé hodině odpolední Malachi zahájil další přelíčení ostrým příkazem obhájci: „Pane Kirku! Váš další svědek!“

Kirk se zvedl ze židle a vyšel uličkou ke dveřím do soudní síně a dále na chodbu. Když se vrátil, přiváděl s sebou doktorku Michaelu Scottovou.

„Vaše ctihodnosti, předvolávám svědkyni doktorku Michaelu Scottovou.“

Doktorka přešla k lavici svědků a zůstala stát, aby mohla složit přísahu. Udala své jméno a adresu a posadila se.

Mezitím si soudce Malachi upravil vozík, aby na svědkyni lépe viděl.

Při pohledu na ni mu na mysl přicházelo jen jedno: jen to nech na Davidu Kirkovi. A v celém zástupu psychiatrických expertů najde někoho, kdo vypadá takhle. Kdybych tak byl o dvacet let mladší. Stačilo by patnáct, jen doufám, že je tak chytrá, jak dobře vypadá, jinak ji asi Howie roznese na kopytech.

Se seznamem otázek v ruce přistoupil David Kirk ke svědkyni. V tom okamžiku asistent okresního návladního Stone vstal a zeptal se: „Vaše ctihodnosti, mohu také požádat o obdobně krátké poshovění?“

Překvapeně a trochu roztrpčeně mávl soudce Malachi rukou a Stone se vydal uličkou mezi řadami publika ke dveřím, kde na něj čekala jeho mladá asistentka. Něco si pošeptali a ona vyklouzla na chvíli z místnosti. Když se vrátila, nebyla sama.

Doprovázel ji doktor Helmut Klinger.

Klinger se svým dokonalým vzhledem á la Sigmund Freud kráčel pomalu a vznešeně uličkou. Prošel přes zábranu a usedl na židli vedle Stonea.

Malachi, který už pomalu ztrácel s tímto představením trpělivost, zabručel lehce posměšným tónem: „Pane Stone, už jste připraven?“

„Ano, vaše ctihodnosti, naprosto!“

Stone se přiklonil více doleva, aby mu Klinger mohl šeptat do ucha tak, aby to nikdo neslyšel.

Kirk sledoval Stoneovo vystoupení stejně pozorně jako doktorka Scottová. Oba věděli, že Klinger je tu jen z jediného důvodu: aby vedl Stonea v útoku na doktorčinu důvěryhodnost a její svědectví.

27

„Doktorko Scottová“ začal Kirk, „mohla byste informovat porotu o svém vzdělání?“

Michaela Scottová se lehce nahnula směrem k porotě. „Narodila jsem se v Plymouthu, v Kalifornii. Byla to malá farmářská komunita. Chodila jsem tam na základní školu. Poté na okresní sloučenou střední školu.“

„V kolika letech jste ukončila střední školu, doktorko?“

„V šestnácti,“ odpověděla doktorka. „Zapsala jsem se na Yale v Connecticutu. Tu jsem navštěvovala tři roky.“

„Proč jen tři roky, doktorko?“ zeptal se Kirk a předem znal její odpověď.

„Ukončila jsem čtyřleté studium za tři roky, protože jsem se nemohla dočkat, až se zapíšu na lékařskou fakultu. Byla jsem přijata na Harvard. Pokračovala jsem zde v naplňování svých profesionálních představ.“

„A poté?“

„Rezidentům jsem dělala v Newyorské městské nemocnici, na psychiatrickém oddělení.“

„A pak?“

„Začala jsem se zajímat o studium poruchy mnohočetné osobnosti. A měla jsem tolik štěstí, že jsem se stala společnicí doktora Johna Beaumonta, který měl na tomto poli významné postavení. Pracovala jsem s ním jedenáct let, až do jeho smrti.“

„Doktorko, publikovala jste nějaké studie, vydala jste nějaké knihy nebo jiné písemnosti na téma PMO?“ zeptal se Kirk.

„Jsem spoluautorkou sto osmdesáti šesti materiálů na toto téma, které byly otištěny v různých psychiatrických a lékařských časopisech po celém světě.“

V tomto okamžiku Klinger lehce zatahal Stonea za rukáv. Stone se k němu naklonil a šeptem obdržel nějakou radu.

Tato skutečnost neprošla bez povšimnutí jak ze strany Davida Kirka, tak i doktorky Scottové.

Kirk pokračoval: „Doktorko, vydala jste nějaké další práce na toto téma?“

„Ano. Vypracovala jsem a vydala tři svazky ze čtyř, které plánuji. Nyní dokončuji čtvrtý.“

Kirk se otočil směrem k soudci. „Vaše ctihodnosti, mohu považovat odbornost svědkyně za prokázanou a pokračovat ve výslechu?“

Soudci, který byl zcela zabrán do pozorování půvabné svědkyně, chvíli trvalo, než začal souhlasně přikyvovat. Stone, který se v tu chvíli přihlásil o slovo, ho však přerušil.

„Ano, pane Stone?“

„Jestli mohu, vaše ctihodnosti, rád bych svědkyni položil jednu dvě otázky, než budeme pokračovat.“

„Má to souvislost s prokázáním odbornosti svědkyně?“ zeptal se Malachi.

„Podle mého názoru ano,“ odvětil Stone tónem, jako by měl zlé tušení.

Souhlasným gestem dal soudce Stoneovi svolení.

„Doktorko Scottová, právě jste vypověděla, že jste napsala nějakých sto osmdesát šest materiálů na téma poruchy mnohočetné osobnosti?“

„Ne napsala,“ opravila jej doktorka, „byla jsem spoluautorkou.“

„A, ano, ‚spoluautorkou‘,“ souhlasil Stone. „Mohu se zeptat, kdo byl dalším autorem?“

„Doktor John Beaumont, s nímž jsem v té době spolupracovala.“

„Chcete této porotě říci, že doktor Beaumont, významný odborník, pokud ne přímo jediný odborník v oblasti PMO, potřeboval při práci na těchto materiálech pomoc spolupracovnice?“

„Pro spolupracovníky v mém postavení není nic neobvyklého, když sbírají podklady, provádějí testy a předkládají výsledky své nadřízené nebo nadřízenému a jsou potom uváděni jako spoluautoři.“

„Takže tu skutečnou interpretační práci, závěry, skutečnosti, které činily jméno doktora Beaumonta tak významným v oboru, jsou jeho, nikoliv vaše.“

„Myslím, že se to tak dá říct.“

„A on tedy uváděl vaše jméno coby spoluautorky spíše jako určitý způsob odměny za… za cokoliv,“ řekl Stone.

Kirk si všiml, že doktorce lehce zčervenaly tváře. Taky bylo patrné, jak se snaží kontrolovat svůj hněv.

„Učinila jsem k této práci významný přínos. Tak jsem byla, pokud chcete používat tento termín, ‚odměněna‘ způsobem obvyklým ve vědeckém a lékařském světě.“

„Doktorko Scottová, víte o tom, že v některých částech psychiatrické obce panuje pocit, že to doktor Beaumont dělal proto, aby vás ukázal světu a uvedl vás jako svého budoucího následovníka?“

„Vím o tom, že psychiatrické obci nejsou cizí pomluvy. Většina z nich se zakládá na profesionální žárlivosti, na které má svůj podíl i můj obor,“ odvětila doktorka.

„Doktorko Scottová, mohu se zeptat, od smrti doktora Beaumonta jste autorsky spolupracovala s nějakým jiným psychiatrem?“

„Ne. Pracuji samostatně. A kam míříte tímto, pane Stone?“ obrátila se doktorka proti němu.

Malachi pocítil potřebu zasáhnout. „Svědkyně laskavě přestane být argumentativní. A vy, pane Stone, buďte laskavě méně provokativní. Soud příliš nerozumí tomu, kam míříte.“

„Vaše ctihodnosti, pokouším se jen ukázat, že velká část tzv. odbornosti svědkyně se zakládá na shovívavosti jednoho starého muže, z důvodů, ohledně kterých můžeme jen spekulovat,“ opáčil Stone.

„Pane Stone,“ ozvala se doktorka Scottová, „svou pozici na tomto poli jsem si vybudovala sama. Je pravda, že jsem se od doktora Beaumonta hodně naučila. Což je v profesionálním vztahu mezi mentorem a žákem obvyklé.“

„‚Mentorem a žákem‘?“ opakoval Stone. „Tak tomu tedy říkají v psychiatrických kruzích. Musím si to zapamatovat.“

Stone se obrátil a odpochodoval zpět ke svému stolku.

Kirk si byl vědom toho, že pokud se Stoneovi nepodařilo doktorku Scottovou v očích poroty přímo ponížit, pak se mu jistě povedlo vnést do ní napětí a bojovnou náladu. A vzhledem k tomu, že obdobně provokativní situaci už zažil při předchozím setkání s doktorem Klingerem, rozhodl se Kirk neriskovat a nepokračovat ve výslechu, aniž by si s doktorkou předem promluvil. Obrátil se proto k soudci.

„Vaše ctihodnosti, je čtvrt na čtyři. Vzhledem k tomu, že svědectví, které hodlá doktorka Scottová podat, je značně komplikované a vysoce odborné, bylo by nejlepší, kdyby je porota vyslechla celé během jednoho zasedání. Proto žádám o přerušení do zítřka do rána.“

Ačkoliv Malachiho vždycky jakékoliv zdržení v procesu popouzelo, pohlédl nyní ke stolku obžaloby. „Pane Stone?“

„Nemám námitek, vaše ctihodnosti.“

„Dobrá,“ zabručel Malachi, „zítra v deset hodin ráno!“ Potvrdil své rozhodnutí ostrým úderem kladívka a publikum se začalo pomalu rozcházet.

Doktorku Scottovou Kirkovo rozhodnutí překvapilo a ze svědecké kóje sestupovala poněkud rozladěná.

Tichým, ale přesto důrazným hlasem dala Kirkovi své rozhořčení okamžitě najevo: „Pane Kirku, udělala jsem si volno na celý dnešní den. Přeložila jsem čtyři pacienty, jen abych mohla přijít. Proč to zdržení?“

„Doktorko, zdá se, že Howard Stone něco ví. Něco, co ví zřejmě i doktor Klinger. Ale já nikoliv. V procesu, který je extrémně závažný.“

„A copak to je?“

Způsob, jakým doktorka otázku položila, Kirkovi naznačil, že moc dobře věděla, na co se jí hodlá zeptat. „Doktor Beaumont.“

„Do doktora Beaumonta vám nic není, pane Kirku.“

„Ale ano, protože jak se zdá, pro vás znamená hodně,“ zdůraznil Kirk. „Vidím, jak vám červenají tváře, kdykoliv někdo vyřkne jeho jméno. Třeba zrovna teď.“

Doktorka se pokusila změnit téma. „Pane Kirku, jako inteligentní advokát neděláte pro svého klienta zrovna dobrou službu, když svého hlavního svědka zatěžujete otázkami, které nemají pro obhajobu žádný význam.“

„A Stone si myslí, že mají. Klinger si to dnes jistě myslel taky,“ opáčil Kirk. „Co je to, co oni vědí a já ne?“

„Pomluvy, pane Kirku. Kdybych byla vámi, vůbec bych se tím nezabývala. Budu připravena svědčit zítra ráno v deset.“ Doktorka se obrátila k odchodu Kirk ji však chytil za ruku. Ačkoliv její šedé oči jasně vyjadřovaly odpor, který v ní jeho náhlý dotek vyvolal, nepustil ji.

„Musíme se setkat! Dnes večer!“ trval na svém Kirk.

Doktorka chvíli přemýšlela a pak odpověděla: „V mé kanceláři.“

„V sedm?“

„V sedm.“

Kirk ji pozoroval, jak ostrou chůzí odchází ze soudní síně.

28

V dohodnutou hodinu se David Kirk dostavil do rezidence doktorky Michaely Scottové.

Z jejího pozdravu, rezervovaného „Pane Kirku“, poznal, že je naladěná na vážnou notu.

Neposadil se do útulného křesla poblíž krbu, které mu nabídla. Místo toho zůstal stát a počkal, až se usadí ona.

„Doktorko Scottová,“ začal přímo, „když obhájce předvolá svědka, ručí za něj v mnoha směrech. Především má za to, že svědek bude mluvit pravdu.“

Doktorka ho přerušila dotazem: „Dala jsem vám snad důvod myslet si, že já jsem pravdu nemluvila?“

„Samozřejmě že ne,“ souhlasil Kirk. „Pokud tedy máme za to, že svědek mluví pravdu, další věcí pak je, jak ho vnímá porota. Může být jeho důvěryhodnost podkopána útoky žalující strany, více či méně rafinovanými? Existuje něco v minulosti svědka, co by mohlo podkopat víru poroty v jeho svědectví v případě, že by to vyšlo najevo? Takže doufám, že chápete, že jsem nucen vám položit určité otázky.“

Doktorka přikývla, a usnadnila tak Kirkovi další postup.

A protože to udělala, měl nyní pocit, že by měl vyslovit i své osobní pocity. „Musím se taky přiznat, že na tom mám i jistý osobní zájem.“

Kirk si všiml, že doktorka trochu zpozorněla.

„Líbí se mi, co dosud vím, doktorko. A rád bych se dozvěděl víc. Mnohem víc. Ale mám jednu zásadu. Nikdy nemíchat osobní život s profesionálním. Těch několik uplynulých týdnů jsem se uklidňoval myšlenkou, že ten proces nebude trvat navěky. Těším se na chvíli, kdy už nebudeme pracovní kolegové.“

Kirkovo přímé vyznání způsobilo, že se doktorka trochu uvolnila a zeptala se: „Chcete to slyšet všechno, nebo stačí jen konec?“

„Jsem právník. A vy jste můj svědek. Nemůžu si dovolit žádná překvapení. Takže detaily mají svůj význam.“

„Ano. Myslím, že to chcete slyšet celé,“ řekla doktorka a podvolila se zátěži, které by se raději bývala vyhnula.

„Kde mám začít?“ zeptala se. ‚Na základní škole? Patřila jsem mezi nejlepší. Vždycky jsem měla ruku nahoře jako první a chtěla jsem odpovídat dřív, než učitel dokončil otázku. Takže když jsem měla za sebou asi polovinu studia na střední škole, pan Spence – náš ředitel – navrhnul, abych si podala žádost o stipendium na některé vysoké škole na východě. Říkal, že to je místo pro chytré lidi. Vždycky říkal: ‚Tam na východě, to je jediné místo, kde na sebe můžeš upoutat pozornost‘.

Tak jsem se přihlásila. A měla jsem štěstí. Dokonce tolik, že mě přijalo hned několik škol. Vybrala jsem si Yale.

Potom tu byla lékařská fakulta. Čtyři tvrdé roky, které jsem ale musela zvládnout, pokud jsem se chtěla stát psychoanalytičkou. Víte, před tím, než vám dají oprávnění, musíte sám projít psychoanalýzou. Jednoho dne, když jsem si stále ještě vybírala svého psychoanalytika, jsme měli v nemocnici přednášku jednoho hostujícího odborníka. Skvělého experta v oblasti poruchy mnohočetné osobnosti. Šla jsem si ji samozřejmě poslechnout. Byla jsem nadšená, že uslyším člověka, jehož knihy jsem studovala. Myslím, že tentokrát byste mohl říct, že jsem byla jeho fanynka. Vzala jsem si s sebou jednu z jeho knih, aby mi ji podepsal.

Byl to ohromně distingovaný a impozantní muž. Byl vysoký. Hezký. Mluvil tak přesvědčivě a s takovou autoritou. A přece byl milý a okouzlující. Když přednáška skončila, šla jsem za ním na katedru jako nějaká malá, stydlivá holčička. Zatímco mi podepisoval knihu, podíval se na mě a poznamenal: specializujete se na psychoanalýzu, že? Zdálo se, že ho ta představa pobavila. Vykoktala jsem, že pořád hledám psychoanalytika. A jestli by si ve svém klienty, přednáškami a jinými aktivitami nabitém kalendáři nenašel čas.

Nikdy nezapomenu na ten úsměv. Otcovsky přívětivý. Cítila jsem se jako malá holčička žadonící o hračku, kterou by mi tatínek mohl dát.

„Doktorko“ zeptal se, ‚jak se jmenujete‘?

‚Scottová. Michaela Scottová,‘ odpověděla jsem.

‚A, biblické jméno. Opravdu příhodné pro někoho tak mladého a pohledného.‘ Na chvíli se zamyslel. ‚Ano. Myslím, že bych vás tam mohl nějak dostat. Napište mi své jméno a číslo. Řeknu sekretářce, aby vám zavolala.‘

Pane Kirku, abyste rozuměl, získat slovutného Johna Beaumonta jako osobního psychoanalytika, to už bylo něco. Cítila jsem se, jako bych získala Nobelovu cenu. Měla jsem ho vídat třikrát týdně: v pondělí, středu a pátek.

Po několika měsících jsem byla nejen subjektem jeho psychoanalýzy, ale také jeho žákyní. Ze začátku jsem jen zapisovala poznámky, které si dělal během svých sezení s klienty. Přepisovala jsem jeho přednášky. Někdy se dokonce zeptal na můj názor na průběh přednášek. Jak si poradil s otázkami, které dostal. Bylo opravdu velmi lichotivé, že se takový člověk zajímal o můj názor.

Pak jsem s ním začala cestovat. Ne moc často, ale dost často na to, aby na mě Emma… tedy doktorka Congrevová… začala žárlit.

Její city k Johnovi byly hlubší a silnější, než jsem si vůbec představovala. Nejen, že ho obdivovala, ale ona ho milovala. Opravdu sexuálním, tělesným způsobem. Ačkoliv on k ní takové city nikdy nechoval.

Začala kritizovat mou práci, a chtěla tak podkopat Johnovu důvěru ve mě. Ale on ji prohlédl. A odpustil jí. Měl velké pochopení pro slabosti ostatních lidí.

Ale opravdu naléhavé to začalo být, když jsem se sem přistěhovala.

Kirkova reakce přiměla doktorku k vysvětlení. „Ne, pane Kirku, mezi mnou a Johnem nikdy nic nebylo. Přistěhovala jsem se, když zemřel Paul.“

„Paul?“ zeptal se překvapeně Kirk.

„Můj manžel. Studovali jsme spolu medicínu. Po škole dostal místo na chirurgickém oddělení Newyorské městské nemocnice. Takže jsme se mohli vzít. To pro nás však neznamenalo žádnou velkou změnu. Žili jsme spolu už během studií.“

Doktorka se na chvíli odmlčela a pak prostě řekla: „Jeho smrt byla tak… tak zbytečná. Dalo se jí předejít. Když jsme byli studenti, každé ráno jsme spolu chodili běhat. Ale když začal pracovat na chirurgii, nemohli jsme už běhat spolu, a tak jsme běhali každý sám, kdy jsme měli čas.

Jednoho rána – Paul běhával po té stezce podél spodní části East River – byl osloven – nesnáším to slovo –, prostě ho brutálně napadl nějaký narkoman. Ten, kdo chodí běhat, s sebou ale nenosí peníze. Nemá je kam dát. Jediné, co měl Paul u sebe, byly klíče. Neměl ani nic, co by ho identifikovalo. Takže když ho našli, trvalo hodiny, než zjistili, kdo to je. Narazil hlavou o kámen. Roztříštilo mu to mozek. Ten skvělý mozek. Bylo to divné. Když jsem ho viděla na pitevně, jeho tvář vypadala tak hezky jako to ráno, když jsem ještě napůl spala a on mě políbil, než odešel běhat. Ale ten zátylek…“

Michaela se otřásla. Kirk náhle pocítil potřebu ji obejmout, ochránit ji před jejími vlastními vzpomínkami.

„V mé profesi poskytujeme pomoc a úlevu těm, kteří jsou nuceni čelit překvapením života. Ale nějak nejsme připraveni na ty naše vlastní,“ snažil se Kirk poskytnout doktorce trochu útěchy.

„Teď pacientům rozumím mnohem lépe, když mi říkají, že přemýšlejí o sebevraždě,“ přiznala se doktorka.

„John Beaumont mě přemluvil, abych se sem nastěhovala. Pořád mě něčím zaměstnával. Často mi nakládal víc, než jsem vůbec byla schopna zvládnout. Až jsem byla zničená víc z práce než ze žalu.

Nebýt Johna, nevím, jak bych dopadla. Postupně se mezi námi vyvinul vztah jako mezi otcem a dcerou. Něco docela jiného, než co se vypráví mezi psychiatry. A ty pomluvy se okamžikem Johnovy smrti staly ještě jízlivějšími. Protože mi přenechal tento dům. Nechal mi všechny nepublikované práce. A svým způsobem mi přenechal i svou reputaci.

Jeho žárliví kolegové se rozhodli, že to budou kritizovat jako dědictví nějakého pokoutního vztahu. Co se však nikdy nedozvěděli, a já ani nechci, aby se to kdy dozvěděli, je, jak velká část jeho posledního výzkumu nebyla jeho. V té době už byl nemocný, příliš nemocný, než aby mohl pokračovat v práci.“

Doktorka se na chvíli odmlčela a pak učinila velmi bolestivé doznání. „John trpěl ALS.“

„Lou Gherigovou chorobou,“ uvědomil si nahlas Kirk.

„Druhým rokem už potřeboval někoho, kdo by ho krmil, holil, umýval. Nedovedete si představit, co to znamená pro hrdého muže. Řekla jsem hrdého, nikoliv ješitného. Mezi tím je rozdíl, propastný rozdíl. Musel byste Johna znát, abyste to pochopil. Už se neukazoval na veřejnosti. Posílal mě, abych za něj odpřednášela smluvené přednášky. Vždycky jsme vymysleli nějakou dobrou omluvu – má moc práce s dokončováním další knihy, dalšího článku. Posledních dvacet čtyři článků, pod kterými jsme podepsáni oba…“

„Jsou vaše,“ dohadoval se Kirk. „Pane Kirku, žádám od vás stejný stupeň důvěrnosti, jaký poskytujete svým klientům. Nikdo se o tom nesmí nikdy dozvědět. John mě zachránil, když jsem to nejvíc potřebovala. To je minimum, co pro něj mohu udělat. To, že jeho reputace, jeho obraz budou ušetřeny ničivých nájezdů žárlivých stvůr. Jsem odhodlaná jeho reputaci zachovat takovou, jaká byla za jeho života.“

„I když vás to bude stát tu vaši?“

„Raději jim dovolím si myslet, že jsem byla jeho milenkou, než aby se z něj stal jen bezmocný stín muže, kterým kdysi býval. Hlavně to jak zemřel.“

Kirk se raději neptal. Měl pocit, že to je poprvé, co se Michaela donutila svému břemenu trochu ulehčit.

„Tenkrát, vracela jsem se domů z přenášky v Curychu…, našla jsem ho… On ukončil své strádání.“

Doktorka ztichla. Zdála se být vyčerpaná. Pak však dodala: „Tak to je všechno. Celý příběh, s trochou nadsázky by to někdo mohl obrátit v naprosto špinavý skandál.“

„A váš manžel… Jak je to dlouho?“ zeptal se Kirk.

„Třetího února to bude osm let.“

„A od té doby?“

„No, ano, byli tu nějací muži. Ale byly to jen náhodné známosti.“

„A vy jste jistě nedělala nic, čím byste jim dodala odvahy.“

„Po Paulově náhlé a nečekané smrti a Johnové pomalé, plíživé jsem si už umírání užila na dlouhou dobu dost. Jestli jste od psychoanalytičky očekával víc, pak vám můžu říct jen to, že je mnohem snazší pracovat s problémy jiných než s těmi vlastními.“

„Doktorko, vážím si vaší odvahy – i vašich citů.“

Po tomto vyznání se Michaela zeptala jen na jediné: „Jsem pořád způsobilá být vaším svědkem, pane Kirku?“

„Teď, když jsem připraven na cokoliv, co mi můžou během procesu předhodit, ano.“

„Takže se uvidíme v deset v soudní síni?“ zeptala se doktorka, tentokrát už opět s tím svým profesionálním klidem.

Kirk jí viděl na očích, že vyjevit posledních osm let jejího života pro ni nebylo jednoduché.

„Zítra. V deset,“ potvrdil Kirk.

29

Přesně v deset hodin ráno usedla doktorka Michaela Scottová na svědeckou židli.

David Kirk pokračoval ve formálním tónu výslechu, jako by se mezi nimi neodehrálo nic osobního. Aby podal porotě i médiím potřebné informace, vedl doktorku základními vysvětleními poruchy mnohočetné osobnosti: používanými termíny jako hostitel a alternant, konflikt mezi oběma a jaké symptomy a známky sleduje a posuzuje psychiatr, když určuje tuto diagnózu.

Když doktorka popsala všechny znaky, které hledala, ukončila svou repliku: „A nakonec se musíte nenápadně podívat na pacientova zápěstí.“

„Proč na zápěstí?“

„Abyste zjistil, jestli tam nejsou drobné linie, bílé jizvičky, které by naznačily, zda se pacient pokusil o sebevraždu.“

„A obžalovaný Christopher Cory, našla jste takové jizvy na jeho zápěstí?“ zeptal se Kirk.

„Ano. Nebyly však bílé, ale červené. To znamená, že k pokusu došlo nedávno.“

„Jsou pokusy o sebevraždu mezi lidmi trpícími PMO častým jevem?“

„Ano, bohužel,“ odvětila doktorka.

Pak ji Kirk prováděl krok za krokem jednotlivými zjištěními, která v Coryho případě učinila. Nakonec se dostali až k problému hypnózy. V tom okamžiku doktorka řekla: „Pro porotu by mohlo být užitečnější, kdybych jí ukázala nahrávky, které jsem pořídila během této fáze léčby, místo abych celý proces popisovala slovně.“

„Vaše ctihodnosti, mohli bychom dostat deset minut, během nichž nainstalujeme tři televizní obrazovky?“ zeptal se Kirk soudce.

„Už se na tuto část demonstrace těším, pane obhájce. Deset minut přestávka,“ rozhodl Malachi.

Gerry Prince přivezl za pomoci obou strážných do soudní síně tři televizory. Jeden natočil směrem k porotě, druhý k soudcovské stolici a třetí nasměroval k zástupcům médií a divákům.

Během této doby probíhala mohutná, avšak absolutně neslyšná diskuse mezi Howardem Stonem a doktorem Klingerem. Howard Stone měl zakrátko poznámkami popsaný celý list papíru.

Když byly televizory na svých místech, Kirk pokračoval ve výslechu: „Doktorko, osvětlila byste porotě okolnosti, za nichž byly tyto nahrávky pořízeny?“

„Symptomy a další známky, které jsem objevila u pana Coryho, mě vedly k podezření, že se jedná o případ PMO. Také mi vyprávěl o určitých situacích, které zažil a které mě přiměly k rozhodnutí indikovat v tomto případě hypnózu.“

„A co to bylo za situace, doktorko?“

„Vyprávěl mi o tom, jak dostával poštou balíčky z obchodů, ve kterých nikdy nenakupoval. Když je otevřel, našel v nich oblečení takového druhu, jaké by na sebe nikdy nevzal. Něco, co bychom nazvali heavymetalové oblečení.“

„A jaký pro vás, jako pro specialistu v oboru PMO, měly tyto situace význam?“

„Byl to tak typický druh triků, jaké hrají alternanti na své hostitele, že jsem se rozhodla zaútočit přímo. Naštěstí se ukázalo, že je pan Cory hypnóze přístupný. A co se týče ostatního, myslím, že ty záznamy budou mluvit samy za sebe.“

David Kirk se obrátil k porotě. „Dámy a pánové, nyní zatemníme tuto místnost. Prosím, sledujte pozorně obrazovky.“

Když byly zataženy závěsy, které zamezily přístupu světla do místnosti, dal Kirk Gerrymu znamení, aby spustil záznam.

Tři obrazovky se rozsvítily. Bylo na nich vidět, jak Christopher Cory sedí v kanceláři doktorky Scottové a dívá se do kamery. Postupně začal odpovídat na její hypnotické příkazy.

Jak nahrávka pokračovala, doktor Klinger neustával Stoneovi šeptat rady.

V okamžiku, kdy hypnotizovaný Chris Cory identifikoval v místnosti dva Davidy Kirky, jeden muž v porotě se zasmál. Ale ostatních jedenáct porotců bylo tím, co se odehrávalo na obrazovce, naprosto uchváceno, protože dosud terapeutickou hypnózu nikdy neviděli. Pak přišel okamžik, kdy se hlas doktorky Scottové ptá: „Chrisi, už mnoho dní si stěžuješ na silné bolesti hlavy. Dvakrát jsi řekl: ‚Mám pocit, jako by se mi hlava chtěla rozskočit vejpůl.‘ Pamatuješ si to, Chrisi?“

„Ano… ano, pamatuji.“

„Opravdu si myslíš, že se tvoje hlava chtěla rozdělit na půl?“

„Měl jsem takový pocit.“

„A nemohlo by to být něco jiného?“

Cory hned neodpověděl, ale porotci viděli, že nakonec zavrtěl hlavou.

„Chrisi, ráda bych mluvila s tím, kdo je odpovědný za vraždu Alice Amesové.“

Porota viděla, že Cory neodpovídá.

„Chrisi?“ uslyšeli opět hlas doktorky Scottové.

Pak viděli, jak se Cory odvrací od kamery.

„Chrisi, ráda bych mluvila s kýmkoliv, kdo zabil Alici.“

Soudce i porotci sledovali, jak se Coryho ruce zkroutily. Pak se celé jeho tělo prohnulo mohutnou křečí. A když se opět obrátil ke kameře, výraz kolem jeho úst a očí byl čím dál tvrdší. Čelist začala vystupovat vpřed, ruce teď vypadaly jako pracky nějakého zvířete.

V temné soudní síni byly slyšet překvapené vzdechy, některé přicházely i od poroty.

„Chrisi,“ řekl ještě jednou hlas doktorky Scottové.

Jelikož veškeré psychiatrické materiály, které měla obhajoba k dispozici, musely být již před započetím procesu poskytnuty též obžalobě, věděl Howard Stone naprosto přesně, co teď přijde. Aby minimalizoval účinek, který by to mohlo mít na porotu, zvolal: „Námitka, vaše ctihodnosti!“

„Zastavte přehrávání,“ nařídil Malachi se zjevným znechucením v hlase. „Pane Stone? Jaký je důvod vaší námitky?“

„Vaše ctihodnosti, porota nemá nejmenší tušení, jestli je to spontánní reakce, nebo jestli nesledují připravené, nazkoušené představení.“

Malachi ani neobtěžoval Davida Kirka a rovnou sám oslovil doktorku Scottovou.

„Doktorko, jste pod přísahou. Na základě toho, co je vám známo, je to nahrávka spontánní reakce během řádného průběhu psychiatrické léčby?“

„Ano, je, vaše ctihodnosti,“ odpověděla doktorka Scottová.

„Pokračujte v promítání,“ nařídil Malachi a dodal: „A už žádná přerušení nebo neopodstatněné námitky.“

Stone se s tou výtkou docela rád smířil. Podařilo se mu přerušit a do určité míry též minimalizovat narůstající vliv Coryho bizarní přeměny z jeho vlastní, hostitelské osobnosti na alternanta.

Nahrávka pokračovala. Cory, nyní proměněný do podoby Maxe, si hrubým, zlým hlasem stěžoval: „Mrcho! Nemohlas to nechat být, co? Ty jedna zatracená, šťouravá mrcho! Co to, k sakru, děláš, strkáš nos, kam nemáš?“

„Kdo jsi?“ zeptal se hlas doktorky Scottové.

„Do toho ti ale vůbec nic není! Tak zmiz! Ztrať se! Nemusím ti na nic odpovídat!“

Celé osazenstvo soudní síně – soudce, porota, média i diváci – sledovalo a naslouchalo v šokovaném tichu chování tohoto nového účastníka procesu Lid versus Cory. Zřetelně mohli rozeznat propastný rozdíl mezi touto odpornou osobou a drobným, neškodně vypadajícím obžalovaným, který seděl za stolem obhajoby a pozoroval svého brutálního alternanta na obrazovce.

Doktorka Scottová vedla Maxe k přiznání toho, jak plánoval a provedl vraždu Alice Amesové tak, aby byl ze zločinu uznán vinným Christopher Cory.

V okamžiku, kdy Max vstal a zaujal útočnou pózu a natáhl své zkroucené ruce proti doktorce Scottové, z hlediště se ozvalo několik šokovaných výkřiků. Všichni slyšeli doktorčin hlas, jak přikazuje: „Maxi, okamžitě si sedni!“ Pak viděli, jak si Max pomalu sedá zpět na židli.

„Teď můžeš jít. Ale ještě si spolu promluvíme,“ slyšeli dál doktorčin hlas.

„To se teda můžeš vsadit, že si ještě promluvíme. A příště se z toho tak snadno nedostaneš.“

„Stop!“ vykřikl v tom okamžiku David Kirk.

Když byly z oken soudní síně odhrnuty závěsy a místnost opět zalilo denní světlo, Kirk se obrátil k soudci: „Vaše ctihodnosti, vzhledem k tomu, že máme ještě jednu kazetu s velice překvapivým obsahem…“

„Překvapivějším než co jsme dosud viděli?“ zeptal se Malachi.

„Ano, ano, vaše ctihodnosti. Rád bych navrhnul, abychom v tomto okamžiku udělali přestávku. Nechtěl bych porotu příliš přetěžovat.“

„Nemluvě o soudci, pane Kirku. Ano, myslím, že je vhodný okamžik pro krátkou přestávku.“

30

Soudce Malachi seděl za soudní stolicí a v soudní síni byl opět nastolen klid.

Doktorka Michaela Scottová zaujala svou pozici na svědecké lavici.

„Doktorko,“ začal David Kirk, „viděli jsme nahrávku okamžiku, kdy se alternant jménem Max poprvé ukázal a identifikoval se. Nastala pak situace, kdy jste mohla zjistit důvod, proč se jmenuje zrovna Max?“

„Ano, pane.“

„Řekla byste porotě, jak k tomu došlo?“ požádal Kirk.

A tak, otázku za otázkou, vedl doktorku k vysvětlení potřeby a účelu psychického uvolnění, které vyneslo na povrch informaci o tom, že byl Cory v dětství týrán, což vedlo k tomu, že si vytvořil uvnitř sebe další osobnost.

Když začala doktorka barvitě líčit druh týrání, kterému byl Christopher Cory vystaven, David Kirk se zeptal: „Doktorko, chcete této porotě říci, že bylo šestiletému chlapci vyhrožováno kastrací?“

„Ano, pane Kirku.“

„Může si šesti nebo sedmileté dítě vůbec představit, co taková kastrace znamená?“

„Bylo mu to znázorněno hrůznou demonstrací. Porota si asi udělá nejlepší představu, když zhlédne další nahrávku, kterou tu mám.“ Doktorka zavolala na Gerryho: „Pane Princei, prosím vás!“

Zatímco Gerry vkládal další kazetu do videorekordéru, Klinger se naklonil ke Stoneovi a zašeptal: „Neexistuje nějaký právní důvod k podání námitky?“

„Příliš mnoho námitek, zejména pokud jsou zamítnuty, může porotu obrátit proti nám. Mysleli by si, že je chci obrat o nějaký důležitý důkaz.“

Když se soudní síň opět ponořila do tmy, Gerry spustil nahrávku. Porotci se předklonili, aby viděli co nejlépe. Viděli doktorku Scottovou, jak vrací zhypnotizovaného Chrise Coryho do ranějších období jeho života. Až se dostali do doby, kdy bylo Corymu šest let.

Chris Cory nyní jazykem a způsoby šestiletého dítěte popisoval, jak ho matčin milenec varoval před tím, aby je pozoroval. Jinak že mu uřízne penis. A aby to dokázal, popadl jeho psa, dar od zesnulého otce, a velkým kuchyňským nožem ho uřízl Maxovi. Pak pohrozil malému Chrisovi, že mu udělá totéž.

V tom okamžiku se dvacetišestiletý Chris Cory změnil v hysterické šestileté dítě, schoulil se do rohu prázdné místnosti a hořce se rozplakal. Náhle se však otočil čelem ke kameře a fyzicky napadl doktorku Scottovou.

Páska skončila srdcervoucími výkřiky plnými strachu a hořké zlosti určené pro Coryho matku, avšak vyjádřené teprve vůči doktorce Scottové.

Jediný zvuk, který bylo v tom okamžiku v soudní síni slyšet, bylo popotahování přicházející od obžalovaného Christophera Coryho.

David Kirk se ani nepohnul, ani nepromluvil. Jen si v duchu pomyslel: Jen dej porotě co nejvíc času na to, aby to mohla vstřebat. Ať na ten okamžik nikdy nezapomenou. Hlavně až budou v místnosti pro porotu diskutovat o vině a nevině.

Když ho soudce Malachi pobídl k dalšímu jednání, David Kirk se rozhodl raději nic nepřehánět. Uchýlil se proto jen ke dvěma obligatorním otázkám.

„Doktorko Scottová, na základě svých zjištění, můžete nyní s určitostí říct, že v době spáchání zločinu obžalovaný nedovedl rozeznat rozdíl mezi dobrem a zlem v důsledku duševní poruchy nebo choroby?“

„V době, kdy byla Alice Amesová zavražděna, Christopher Cory nebyl ve stavu potřebném k tomu, aby rozeznal dobré od zlého. Protože ačkoliv jeho tělo tam zřejmě bylo, on tam rozhodně nebyl.“

„Doktorko, na základě svých zjištění, můžete s určitostí říct, zda byl, či nebyl duševně schopen zformulovat si úmysl zabít?“

„Jeho alternant Max převzal nad tělem absolutní kontrolu. Christopher Cory nemohl utvořit žádný záměr, ať už zločinný, či jakýkoliv jiný.“

„Děkuji, doktorko. Svědkyně je vaše, pane Stone.“

Dříve než Stone mohl začít se svým vleklým výslechem, soudce Malachi nařídil půlhodinovou přestávku.

Jako obvykle David Kirk odešel ze soudní síně do své limuzíny, aby se telefonicky spojil s kanceláří, popřípadě podepsal dokumenty, které mu přivezla Greta. Po cestě musel čelit mnoha otázkám novinářů, jejich nastraženým mikrofonům a kamerám. Po ranním překvapivém svědectví byly jejich otázky obzvlášť zákeřné.

David se uchýlil do bezpečí své limuzíny. Greta mu předložila k podpisu nějaké papíry a zároveň ho informovala o tom, co se během dopoledne událo: „Měli jsme dva zvláštní telefonáty. CBS a ABC. CBS chce vás a Coryho do Šedesáti minut. ABC chce jen vás pro Dvacet/Dvacet. Volala sama Barbara Waltersová.“

„Greto, znáte přece pravidla.“

„Ano, pane, žádné rozhovory, dokud není případ skončen.“

Když se David Kirk vrátil do soudní síně, okamžitě ho rozčílil pohled na Chrise Coryho, který byl zabrán do živé diskuse s nějakou neznámou mladou ženou. Rychle prošel chodbičkou mezi sedadly, protáhl se přes ochrannou bariéru a oba překvapil.

„Chrisi! Zatraceně, copak jsem vám to neříkal? S nikým nemluvit!“

Cory se jen usmál a řekl: „Myslím, že se vám to bude líbit, pane Kirku.“

Mladá dáma se představila: „Pane Kirku, Stella Franková. Artlandská filmová. Jsem oprávněna udělat nabídku za filmová práva pro film o životě pana Coryho a samozřejmě o tomto procesu.“

„Taková diskuse je velmi předčasná,“ opáčil Kirk. „A v tomto okamžiku to považuji za velmi nevítané narušování celého případu.“

„Pane Kirku, zřejmě mi nerozumíte,“ řekla arogantně slečna Franková. „Nehovořím o nabídce závislé na výsledku procesu, ale o jisté dohodě.“

„Dokud proces neskončí, nebudou žádná exkluzivní interview, žádné televizní smlouvy, žádné filmové smlouvy. Jasné?“

Slečna Franková se usmála. Byl to chápavý úsměv. Jako by jí dal Kirk obchodnický signál, kterému dokonale rozuměla.

„Dobrá, pane Kirku. Proč se trápit prvním odmítnutím, když nabídka zůstává otevřena? A já mluvím o velkých penězích.“

„To není žádné první odmítnutí! A zásadně nesnáším, když se mě někdo snaží obejít a mluvit přímo s mým klientem!“ vytkl jí Kirk.

„No počkat, počkat! Já jsem neudělala z vraždy výnosný obchod. Byl to váš Nejvyšší soud. Oni rozhodli, že člověk může zabít padesát lidí, prodat svůj příběh, vydělat na tom balík peněz a nechat si ho. Já jen dělám to, co mi dovoluje zákon. A stejně tak kterýkoliv jiný producent. Jen jsem náhodou v čele davu, toť vše.“

Na to David Kirk příliš mnoho říct nemohl. Náhlý ruch u dveří do soudcovské úřadovny všechny upozornil, že se Malachi vrací do soudní síně.

31

Když byl soudce Aaron Malachi opět na svém místě za soudcovskou stolicí a doktorka Scottová na židli určené pro svědky, starý soudce pronesl: „Pane Stone, myslím, že jste chtěl využít svého práva vyslechnout svědkyni.“

Štíhlý, rafinovaný Howard Stone spolkl další dvě pilulky a pak pomalu vstal. Vzal si poznámkový blok a vydal se směrem ke svědkyni.

Zahleděl se do poznámek a pak, aniž by zvedl oči od papíru, se zeptal: „Doktorko, mohla byste říct porotě, která asi o poruše mnohočetné osobnosti neví příliš mnoho, jak je to dlouho, co byl tento fenomén zaznamenán psychiatry poprvé?“

„Je to asi sto padesát let,“ odpověděla doktorka Scottová.

„Řekla byste, že byl široce uznán a přijat?“

„Zpočátku ne,“ připustila doktorka.

„Bylo v průběhu uplynulých sto padesáti let diagnostikováno mnoho případů?“ ptal se dál Stone.

„Od počátku až do doby před nějakými dvanácti patnácti lety ne.“

„Doktorko, kdybychom to měli shrnout, mohli bychom říci, že bylo v průběhu posledních dvanácti let diagnostikováno dva až třikrát více případů PMO, než kolik se jich objevilo za předchozích sto čtyřicet let?“

„Ano… ano, to bych mohla uznat,“ připustila opět doktorka.

„Jak si takový překvapivý rozdíl vysvětlujete?“

„Zlepšily se diagnostické metody. Více psychiatrů bylo školeno na to, aby byli schopni rozeznat příznaky a symptomy.“

„Vyškoleni doktorem Beaumontem?“ poznamenal Stone.

Kirk si všiml toho známého ruměnce na doktorčiných tvářích.

„Ano, doktor Beaumont byl jedním z vůdčích osobností na poli diagnostiky a léčby PMO,“ souhlasila doktorka.

„Takže to, co bylo kdysi vzácným fenoménem, je nyní téměř běžnou věcí,“ opáčil Stone.

„Rozhodně to není běžnou věcí,“ reagovala doktorka Scottová.

„Něco jako Choroba týdne v televizi,“ popichoval Stone. „Rozhodně ne!“ opravila ho doktorka.

Stone se dál řídil poznámkami doktora Klingera a opět přitlačil.

„Doktorko, je pravda, že se má mezi psychiatry obecně za to, že v mnoha případech je stav pacienta navozen samotným terapeutem?“

„Za prvé, není pravda, že se má obecně za to. Za druhé, stav pacienta není psychiatry navozován, ale zjišťován,“ odvětila odměřeně doktorka.

„Z mého studia…,“ pokračoval Stone.

Doktorka Scottová jej však přerušila: „Za vydatné a předpojaté pomoci doktora Klingera, jak předpokládám?“

„Vaše ctihodnosti?“ apeloval Stone na soudce Malachiho, jako by byl sám pronásledován a využíván.

Malachi se naklonil směrem k doktorce Scottové. „Prosím, doktorko, pan Stone je velmi citlivý člověk. Tím, že s ním nesouhlasíte, byste mohla roztříštit jeho křehké ego.“

Jako součást své strategie Stone náhle změnil téma. „Doktorko, když jste jmenovala symptomy a příznaky, kterých jste si všimla, když k vám obžalovaný přišel poprvé, zvlášť jste zdůraznila jizvy. Jizvy na vnitřní straně zápěstí. Pokud si dobře pamatuji, říkala jste, že nebyly bílé, ale červené. Což mělo znamenat, že byly poměrně čerstvé?“

„Tak jsem vypověděla,“ souhlasila doktorka.

„Tyto jizvy jste měla možnost vidět až poté, co byl obžalovaný zatčen, obviněn a následně obžalován z vraždy?“ zeptal se Stone.

„Samozřejmě.“

„Doktorko, jste si vědoma toho, kolik lidí se za takových okolností pokusí o sebevraždu?“

„To si dovedu představit.“

„Takže, není možné, že to, co jste považovala za příznak PMO, byl vlastně jen výraz jeho nesouhlasu se zatčením a obviněním z vraždy?“ otázal se Stone.

„Tyto jizvy byly jen jedním z mnoha symptomů, které pan Cory vykazoval,“ zdůraznila doktorka Scottová.

Stone se opět zahleděl do Klingerových poznámek. „Řekněte mi, doktorko, vyprávěl vám pan Cory o období ve svém životě, které strávil v psychiatrické léčebně?“

„Ne, nevyprávěl.“

„A co poruchy ve výživě?“

„Ne, žádné poruchy,“ připustila doktorka.

„A co zneužívání návykových látek, užívání drog?“

„Ne.“

„Doktorko, nejsou to všechno symptomy PMO?“ zeptal se Stone.

„Pane Stone, žádný pacient nemusí vykazovat úplně všechny symptomy PMO, a přesto může fungovat mimo jakoukoliv psychiatrickou instituci. Což většina z nich dělá,“ opáčila doktorka.

„Takže se shodneme na tom, že pan Cory vykazoval jen některé ze symptomů PMO, nikoliv všechny?“

„Dost na to, aby bylo možno stanovit diagnózu,“ opravila ho doktorka.

„Řekněte mi, doktorko, jak poznáte, že má pacient dost symptomů?“ přitlačil opět Stone. „To mě naučila praxe.“

„Praxe pod vedením doktora Beaumonta, jak předpokládám,“ poznamenal Stone.

David Kirk pocítil k úmyslným a zbytečným narážkám Howarda Stonea silný odpor.

„Řekněte mi,“ pokračoval Stone, „není možné, že jste tak oddaná konceptu PMO, protože tím pokračujete v odkazu svého… svého učitele, Johna Beaumonta?“

V tom okamžiku už to David Kirk nevydržel a ozval se: „Pane Stone! Zaměřte se, laskavě, na otázky, které se týkají zjištění, které doktorka Scottová učinila. Ne na smyšlené a nemorální motivy, které se jí snažíte připsat!“

Se soudcovskou konečností zasáhl Malachi: „Vy oba mi uděláte tu laskavost, že obnovíte v tomto procesu pořádek. Pane Stone, pokud máte nějaké relevantní otázky, tak je svědkyni položte. Pokud ne, pak ji uvolněte!“

„Mám spoustu otázek, vaše ctihodnosti.“

„Tak k nim přistupte!“ nařídil Malachi.

„Pokud smím, vaše ctihodnosti?“

S těmi slovy Stone přistoupil ke svému stolku a z dózy vydoloval další dvě pilulky. Jediným mohutným lokem je obě spláchl a byl připraven k novému útoku na výpověd doktorky Scottové.

„Doktorko Scottová, jaký je obvyklý počet alternantů, které objeví psychiatr u nemocného PMO?“

„Několik.“

„Pro porotu, kolik to je několik?“

„Dva, tři, čtyři, někdy i více.“

„Jak si tedy vysvětlujete, že v tomto případě má obžalovaný jen jednoho?“ zeptal se Stone.

„To si není třeba nijak vysvětlovat. Prostě to tak je,“ odpověděla doktorka.

„Není pravda, že existují renomovaní psychiatři, kteří mají za to, že pod hypnózou je pacient schopen vytvořit tolik alternantů, kolik jim doktor sugeruje?“ ptal se dál Stone.

„Někteří takovou teorii zastávají,“ přiznala doktorka.

„Není tedy možné, že když váš pacient představil jen jednoho alternanta, tak tím vlastně odpovídal na vaši sugesci?“ otázal se Stone.

„Já jsem panu Corymu žádným způsobem nesugerovala, že by měl představit nebo vytvořit jediného alternanta,“ popřela Stoneův názor doktorka.

„Skutečně?“ zapochyboval Stone. „Doktor Klinger si dal tu práci a několikrát si vaše nahrávky pečlivě prostudoval. Nakonec byl schopen reprodukovat slova, která jste použila. Mohu vám je přečíst?“ Stone se pomalu přesunul ke Klingerovi, aby od něj převzal list papíru, ze kterého pak předčítal: „Nejdříve slyšíme mužský hlas, zřejmě pana Kirka, který šeptá: ‚Nemůžete prostě požádat toho… toho alternanta, pokud nějaký existuje, aby se ukázal a odpověděl na vaše otázky‘? A pak slyšíme váš hlas, doktorko, jak říká: ‚Ne.’A teď prosím pozorně sledujte toto. Říkáte: ‚Chrisi, ráda bych mluvila s kýmkoliv, kdo zabil Alici.‘“

„Ano, tato slova jsem použila,“ potvrdila doktorka Scottová.

„Řekněte mi, doktorko, když jste říkala: ‚Ráda bych mluvila s kýmkoliv, kdo zabil Alici,’nedávala jste tím v podstatě najevo, že by to měl být někdo jiný než on sám?“

„Samozřejmě že ne. Kdyby ji zabil, odpověděl by: ‚Já jsem ji zabil.‘“

„Doktorko, Websterův slovník definuje pojem kdokoliv jako, cituji, ‚jakákoliv osoba, každý‘. A tomu vy neříkáte sugerování existence další osobnosti? Opravdu, doktorko?“ Stone předstíral, jako by se za ni cítil rozpačitě.

„Neměla jsem v úmyslu směrovat pacienta tak, aby si alternanta vytvořil,“ trvala na svém doktorka.

„A jako by to nestačilo,“ zahřímal Stone a zamával listem papíru, „snažila jste se vylákat z něj odpověď tím, že jste svou otázku opakovala. Čímž si váš pacient, není to přece žádný hlupák, uvědomil, jak je jeho odpověď důležitá, takže si vytvořil umělého alternanta a dal mu malebné jméno Max!“

„To je nehorázné obvinění! Chcete říct, že jsem se spolčila se svým pacientem a pomáhala mu vytvořit alibi!“ protestovala rozhořčeně doktorka.

„Vaše ctihodnosti!“ David Kirk vyskočil na nohy. „Pan Stone překročil etické hranice výslechu! V žádném okamžiku tohoto sezení nežádala doktorka Scottová, že by chtěla hovořit s nějakou jinou osobností. Byl jsem u toho. Z osobní zkušenosti vím, co se stalo!“

Howard Stone se lehce pousmál. „Vaše ctihodnosti, viděl jste tu nahrávku stejně jako já. Podle vašeho názoru jsem se od tohoto materiálu odchýlil?“ Stone pohlédl na porotu a opakoval: „Odchýlil jsem se?“

Malachi byl nucen připustit, že má žalobce pravdu: „Ne, pane Stone, neodchýlil.“

„Pak, pokud vezmeme v úvahu způsob obhajoby v tomto případě, považujete moje otázky za neetické?“

„Pokračujte, pane Stone.“

„Pane Stone, myslím, že by se porota měla dozvědět o dalším testu, kterému byl pan Cory podroben. A to na návrh vašeho doktora Klingera,“ řekla doktorka Scottová.

„Doktorko Scottová, otázky pokládám já,“ vyštěkl Stone.

V tom okamžiku se mezi ně soudce Malachi opět vložil: „Pane Stone, to vy jste tuto otázku otevřel. Mám za to, že svědkyně má právo dokončit svou odpověď. Pokračujte, doktorko.“

„Jak jsem právě chtěla říci porotě, součástí kritérií pro diagnózu PMO je, že každá osobnost má své unikátní vzory chování, inteligenci, sociální vztahy a další vlastnosti stejně jako nedostatky. Například, hostitel může být alergik a alternant nikoliv. Nebo hostitel může mluvit jedním jazykem a alternant jiným. V historii dokonce existuje případ ženy se dvěma alternanty, přičemž každá měla svou menstruační periodu. Takže zažívala každý měsíc menstruaci třikrát.

Aby se potvrdila oprávněnost mé diagnózy, doktor Klinger navrhnul, aby oba, obžalovaný pan Cory a jeho alternant Max, prošli Rorschachovým testem.“

Stone se pokusil doktorku přerušit a poznamenal: „Vaše ctihodnosti, to, co zde zažíváme, není svědectví, ale přednáška o PMO.“

„Pane Stone, myslím, že budu mluvit i za porotu, když řeknu, že výpověd svědkyně je velmi zajímavá. A také naprosto relevantní k otázce, kterou jste sám položil. Doktorko, pokračujte,“ nařídil Malachi. Usmál se na doktorku Scottovou a v duchu opět zalitoval svého pokročilého věku a omezení, která s sebou přinesl.

„Jak jsem říkala,“ pokračovala tedy doktorka, „pan Cory podstoupil Rorschachův test. Když se objevil Max, byl mu dán týž test. Dvě sady odpovědí pak byly zaslány zkušenému analytikovi, který neměl nejmenší tušení, kým oba pacienti jsou. Rozhodl, že se jedná o dvě naprosto rozdílné osobnosti. A ráda bych nyní přečetla porotě jeho závěry.“

„Vaše ctihodnosti, mám námitky proti tomu, aby svědkyně vypovídala jinými než vlastními slovy.“

V tu chvíli povstal David Kirk. „Vaše ctihodnosti, rád bych předložil další důkaz. Je to kopie zprávy doktora Harveyho Drakea, který provedl slepou analýzu obou testů, které pan Cory a jeho alternant podstoupili.“

„Zaznamenejte to,“ nařídil rutinně Malachi.

Když byl dokument zaprotokolován, Kirk navrhnul: „Vaše ctihodnosti, protože se nyní jedná o listinný důkaz, může svědkyně obsah této zprávy přečíst porotě?“

„Prosím.“

Doktorka Michaela Scottová se tedy pustila do citování obsahu celé zprávy, která uváděla naprosto rozdílné závěry ohledně Christophera Coryho a jeho alternanta Maxe a diagnostikovala jednoho jako naprosto zdravého jedince a druhého jako nebezpečně chorého.

Stoneovi už zbýval jen poslední manévr a k tomu se nyní uchýlil.

„Doktorko Scottová, není pravda, že všechny symptomy, které obžalovaný vykázal a které vytvořily základ vaší diagnózy, vám také obžalovaný sám vylíčil?“

„Samozřejmě, ale to je jediná cesta, jak může psychiatrie vůbec fungovat.“

„Není pravda, že vlastně neexistuje test, který by diagnózu PMO skutečně potvrdil jako správnou?“

„Pane Stone, jelikož zde hovoříme o úrovni vědomých a podvědomých pocitů a chování, tak opravdu takový test neexistuje. A ani nikdy nebude,“ odvětila doktorka.

„Děkuji, doktorko. Vaše výpověd byla velmi přínosná a poučná.“

Stone ta slova vyslovil velmi blazeovaně a s plným vědomím toho, že pokud se mu nepovedlo popřít účinky těch dramatických nahrávek, pak alespoň vnukl porotcům myšlenku, že Coryho choroba ve skutečnosti není vědecky prokazatelná. Teď už se spolehne na své vlastní experty, aby to dílo dokončili.

32

Soudce Malachi nařídil krátkou přestávku, aby se svědkyně mohla trochu osvěžit.

Když bylo po přestávce, přistoupil Kirk ke svědkyni.

„Doktorko, pan Stone během svého výslechu zdůraznil fakt, že jizvy na zápěstí obžalovaného byly poměrně čerstvého data.“

„Ano, pane Kirku, vzpomínám si na to.“

„A pan Stone z toho usuzoval, že by se mohlo jednat o pokus o sebevraždu z důvodu zatčení a obžalování z vraždy. Doktorko, mohla byste uvést pro tyto jizvy nějaký jiný důvod?“

„Samozřejmě. Tyto jizvy si nezpůsobil obžalovaný sám v tom smyslu, jaký předpokládal pan Stone. Já tvrdím, že mu tyto jizvy byly způsobeny někým jiným.“

V soudní síni to zašumělo. Překvapení se nevyhnulo ani stolku obžaloby.

„Doktorko, chcete tím říci, že byl zneužíván zaměstnanci vězení nebo policií?“

„Ne. Chci poukázat na to, že alternanti jsou proslulí tím, že fyzicky útočí na své hostitele. U případů PMO je to poměrně běžný jev.“

Kirk se zatvářil překvapeně, jako by o této skutečnosti s doktorkou nediskutoval, a položil doktorce další otázku. „Doktorko, chcete mně a této porotě říci, že alternant, který se dělí s hostitelem o totéž tělo, by chtěl toto tělo poškodit?“

„Ano! Známe dokonce případy, kdy se jeden alternant pokoušel zabít druhého alternanta,“ odvětila doktorka.

„Copak si neuvědomují, že pokud zabijí hostitele nebo jiného alternanta, sami zemřou?“

„Říkáme tomu pseudodeluze. Alternant si vůbec nemusí uvědomovat, že zabít hostitele znamená zabít sám sebe. Ale někteří pacienti trpící PMO to stejně dělají. Je to přesně to, co se stalo v tomto případě.“

„Doktorko Scottová, mohla byste porotě vysvětlit, co tím míníte?“

„Zastávám názor, že fakta v tomto případě dokazují, že pan Cory byl falešně obviněn.“

„Námitka!“ vykřikl Stone ze svého místa u stolku obžaloby. „Svědkyně není kvalifikována k tomu, aby činila podobné závěry. Její odborností není právo, ani práce policie, ani soudní kriminalistika!“

Kirk okamžitě kontroval: „Vaše ctihodnosti, myslím, že nemůžete rozhodnout, dokud neuslyšíte celou odpověď svědkyně.“

Malachi podrážděně opáčil: „Opravdu? A pročpak bych nemohl, pane obhájce?“

„Protože základ její výpovědi není soudní v policejním smyslu, ale čistě psychiatrickém.“

„Pane Kirku, raději si dobře uvědomte, kam tuto svědkyni vedete. Jinak vyškrtnu celou její výpověď. Což by pro vás znamenalo pěkný průšvih,“ pohrozil Kirkovi Malachi.

Vděčný za poskytnutou příležitost, bez ohledu na Malachiho hrozby, Kirk pokračoval: „Doktorko, řekla jste, že pan Cory byl falešně obviněn. Co tím myslíte?“

„Důkazy, na základě kterých byl zatčen a obviněn z vraždy, jsou příliš dokonalé. Příliš jasné.“

„‚Příliš dokonalé‘, doktorko?“ opáčil Kirk.

„Roztržená rukavice je jeden z příkladů. Pan Stone ji prezentoval jako důkaz přípravy na čin. Protože předpokládá, že si ji pachatel navlékl, aby nezanechal otisky. A přece se, zcela příhodně, roztrhne. A zanechá otisk dlaně takových rozměrů, že je možné tvrdit, že byl obžalovaný na místě činu. Pak třeba krev, která byla použita k testu DNA a vykázala shodu s krví obžalovaného. Jediná skvrnka krve. Kdyby se člověk při takovém zápasu skutečně zranil, jistě by zanechal víc než jen kapku krve. A nůž, vražedná zbraň. Nalezená v odpadkovém koši hned před domem. Příliš nápadné. Oděv potřísněný krví, nejdříve praný, pak odnesený do čistírny. Evidentně měl tento postup sloužit k tomu, aby přitáhl pozornost ke krvi, ne aby ji skryl. Podle mého názoru to, co zde máme, je jasný případ, kdy alternant zkonstruoval falešné obvinění na svého hostitele. Perfektní příklad pseudodeluze.“

„Doktorko Scottová,“ zeptal se Kirk, „máte za to, že místo aby Christopher Cory vraždu sám zosnoval, stal se vlastně jednou z jejích obětí?“

„To je můj názor. Podložený nahrávkou, kterou porota měla možnost zhlédnout a kde sám Max řekl: ‚Já jsem vraždil, on zaplatí.’Je jasné, co zamýšlel. A taky jak byl úspěšný. Vzhledem k tomu, že Christopher Cory nyní sedí před tímto soudem a je souzen za vraždu,“ odpověděla doktorka Scottová.

„Pane Stone, pokud máte zájem…,“ předal Kirk svědkyni obžalobě.

Následovala rychlá, šeptaná porada mezi Stonem a doktorem Klingerem a nakonec Stone pronesl: „Obžaloba žádá přestávku.“

„Přestávka patnáct minut,“ ohlásil soudce Malachi. Vzápětí však svůj výrok poopravil: „Soudě z výrazu tváře pana Stonea, třicet minut.“

Když se doktorka Scottová vrátila na své místo pro svědky, Howard Stone k ní přistoupil a v ruce držel nový list papíru popsaný narychlo sestavenými otázkami.

„Doktorko, říká vám něco jméno Richard Ofshe?“

„Ano,“ odpověděla doktorka a bylo vidět, že ji zmínka o tomto jménu trochu překvapila.

„Mohla byste porotě říci, kdo to je?“

„Myslím, že je to sociolog Kalifornské univerzity.“

„Kalifornské univerzity v Berkeley,“ doplnil Stone. „A nyní vám, doktorko, přečtu toto prohlášení učiněné doktorem Ofshem.“

„‚Terapeut začne tím, že hledá potlačené sexuální zneužívání. Protože pacienti chtějí svému terapeutovi vyhovět, spolupracují v čemkoliv, s čím terapeut přijde a co směřuje k tomuto problému. Takže když terapeut přiměje pacienta, aby si aktivně představil zneužití, tak tím, že říká: Představte si, že se vám děje toto, podporuje pacientovu fantazii. Nakonec je pacient přesvědčen o tom, že to není jen představa, ale že je to potlačená vzpomínka na zneužívání.‘“

„Pokud tím chcete naznačit, že se toto stalo mezi panem Corym a mnou, pak se mýlíte,“ zareagovala odměřeně doktorka.

„Doktorko, chcete porotě říci, že žádný z vašich pacientů nikdy neříkal nebo nedělal věci, jen aby vám vyhověl?“

„Samozřejmě že se to stává. Říkáme tomu přenos,“ připustila doktorka.

„Pak ale nemůžeme říci, že se pan Ofshe mýlí, že?“

„Říkám, že se mýlí v tomto případě,“ trvala na svém doktorka Scottová. „Dala jsem si obzvlášť záležet na tom, abych nikdy neřekla panu Corymu něco, co by mohl interpretovat jako návrh. Například vás mohu ujistit, že dokud se to skutečně nestalo, nikdy ode mne neslyšel pojem ‚příhoda bezvědomí‘.“

„‚Příhoda bezvědomí‘?“ chytil se okamžitě Stone. „Dokud se nestalo co, doktorko?“

V okamžiku, kdy doktorka vyřkla pojem ‚příhoda bezvědomí‘, David Kirk ztuhnul. Stone si rychle vyměnil pár vět s doktorem Klingerem. Ačkoliv se David Kirk obával toho, co by mohlo následovat, nebyl schopen slova.

Stone se obrátil zpět ke svědkyni a opakoval otázku: „‚Příhoda bezvědomí‘, doktorko Scottová?“

Michaela Scottová si dobře uvědomovala napětí, které její slova v soudní síni vyvolala, a tak nemohla jinak než pokračovat.

„Příhoda bezvědomí je období amnézie, během něhož osoba trpící PMO naprosto ztrácí vědomí. Trvá to hodiny, dny, týdny, někdy i měsíce. Pak, když opět nabude vědomí, zjistí, že během této doby žila jako naprosto odlišný jedinec, dělala jinou práci, na zcela jiném místě.“

„Chcete říci porotě, že během vaší léčby obžalovaný takovou příhodu prožil?“ zeptal se Stone.

„Ano,“ byla doktorka nucena přiznat. „Byl pět dní pohřešován. Dokud nezavolal panu Kirkovi ze Scrantonu a…“

Při těchto slovech se ozvala ostrá rána soudcovského kladívka a hlas soudce Malachiho: „Oba zástupci a svědkyně mě budou okamžitě následovat do mé kanceláře! Okamžitě!“

Prudce mávl na strážné, aby ho sundali na podlahu a on mohl odjet ze soudní síně.

♦ ♦ ♦

„Tak, pane Kirku,“ začal Malachi, „váš klient zmizel na celých pět dní a schovával se ve Scrantonu v Pensylvánii?“

Kirk se rozhodl, že s odpovědí počká, dokud soudce trochu nevychladne.

„Uřízli vám jazyk, pane Kirku?“ zeptal se Malachi. „Za tohle vás zničím!“

„Vaše ctihodnosti, byly to neobvyklé okolnosti,“ Kirk měl pocit, že by měl podat soudci vysvětlení.

„To teda souhlasím, pane Kirku, souhlasím,“ skočil mu do řeči soudce. „Máme obžalovaného z vraždy propuštěného na kauci. Zmizí, překročí hranice státu, ocitne se mimo jurisdikci tohoto soudu. A vy jste mi o tom vůbec neřekli Ten mizera měl být zpátky ve vězení! A jeho kauce měla propadnout! Nebo bych měl spíše říct vaše kauce? Protože byla v hotovosti. Ve vaší šlechetně poskytnuté hotovosti.“

„Vaše ctihodnosti, co jsem mohl udělat víc, než co jsem udělal? Osobně jsem zajel do Scrantonu, vyzvedl ho a přivezl zpátky.“

„Když jsem vás přidělil k tomuto případu, řekl jsem vám žádné vrtule! Pamatujete si?“ hřímal Malachi, pak se poněkud klidnějším hlasem obrátil na doktorku Scottovou. „Doktorko, ‚vrtule‘ říkáme trikům, uhýbáním a taktikám, kterými je náš přítel Kirk proslulý.“

Malachi opět obrátil svůj hněv na Davida Kirka. „Mohl bych tě dostat až před apelační divizi, a to tak rychle, až by se ti z toho zatočila hlava! A ty víš, co by to znamenalo!“

„Nespolupracoval jsem s obžalovaným, abychom porušili podmínky kauce. A ani on sám je vědomě neporušil. A co se týče toho, že jsem tuto skutečnost neoznámil soudu, je etickou povinností obhájce chránit důvěrné záležitosti klienta.“

Malachi Kirka ignoroval a oslovil opět doktorku. „Vážená paní, když se právníci uchylují k etice, čestní lidé by měli vzít rychle nohy na ramena.“

Malachi si třel dlaní bradu a v odpoledním světle se na ní objevilo stříbrné strniště. Náhle řekl: „Omluvte mě,“ a odjel na svém vozíku na privátní toaletu. Zatímco byl pryč, nikdo v místnosti nepromluvil ani slovo. Z výrazu doktorčiných očí David Kirk poznal, jak je jí líto, že tu věc prozradila. Stone jen tiše vyzařoval arogantní sebedůvěru.

Malachi se vrátil zpět do místnosti.

„Dostal jsem tam nápad. Říká se, že kočka má devět životů. Ty, můj milý Davide, máš dva. Jeden jsi utratil v případu Corregio. Tak buď velmi opatrný na ten, který ti zbývá. Ještě jeden krok stranou a budeš v tom za opovrhování soudem, plus proces před apelační divizí a možné vyloučení z komory.“

„Ano, vaše ctihodnosti, rozumím,“ řekl tiše Kirk.

„Už žádné další triky, Davide, žádné!“

Když kráčeli chodbou od kanceláře soudce Malachiho, zeptala se doktorka Scottová: „Skutečně může udělat to, čím vám vyhrožoval?“

„Nejen, že může, ale když bude mít důvod, tak to udělá,“ odpověděl David Kirk. „Jedno vím určitě. Teď už od něho neuslyšíme žádná pozitivní rozhodnutí v náš prospěch.“

„Přesto se zdá, že má pro vás slabost,“ poznamenala doktorka.

„Někdy si přeju, aby to tak nebylo. Na ty, co má nejraději, na ty je nejtvrdší. Očekává od nich víc než od ostatních.“

„Je mi líto, že jsem to urychlila,“ omluvila se doktorka.

„Není to vaše chyba. Pamatuji se, jak jste jednou řekla, že vaší prací je objevovat pravdu a mou naopak ji skrývat. Myslím, že to mluví za všechno.“

33

Zatímco úkolem Davida Kirka bylo stanovit způsob obhajoby, a v tomto případě to byla duševní choroba obžalovaného Christophera Coryho, na Howarda Stonea připadlo břímě vyvrácení této skutečnosti, a to za pomoci vlastních expertů.

Podle trestních předpisů státu New York byl každému expertovi, který hodlal svědčit, umožněn přístup ke Corymu, aby ho mohl vyšetřit, dát mu testy a utvořit si svůj vlastní názor a diagnózu.

Prvním odborníkem, kterého Howard Stone předvolal, byl Amos Ferrer. Doktor Ferrer byl jedním z těch psychiatrů, kteří koncept poruchy mnohočetné osobnosti nepřijali. Nejen, že velmi energicky vypovídal, ale byl také velmi pokrytecký v odsuzování všech členů psychiatrické obce, kteří měli na věc jiný názor.

Kirk neviděl v tom, že by mu výslechem umožnil opakovat jeho doktrinářské názory, žádnou hodnotu. Rozhodl se, že se spolehne pouze na účinek oněch nahrávek, které samy o sobě doktorovy pohledy vyvracely.

Stoneovým druhým svědkem byla doktorka Emma Congrevová, která ve svých čtyřiceti letech vypadala stále velmi atraktivně, i když takovým zralým způsobem.

Když Stone uváděl její kvalifikaci, zdůraznil, že ona také byla ve své době žákyní doktora Johna Beaumonta.

Zeptal se jí, zda četla výpověd, kterou doktorka Scottová poskytla před dvěma dny, a ona odpověděla: „Ano, pane Stone, četla. A myslím, že je to typický příklad nezralého uvažování. Výsledky studentky, která slepě následuje svého učitele, do kterého byla tak zamilovaná, že ztratila jakoukoliv soudnost nebo schopnost vytvořit si vlastní názor. Doktor Beaumont byl skvělý muž, ale jako mnoho takových mužů byl příliš oddán své teorii, než aby o ní vůbec pochyboval. Obávám se, že doktorka Scottová trpí podobnou neschopností.“

Když přišla řada na Kirka, rozhodl se, že se nebude pokoušet zviklat doktorku Congrevovou v jejích názorech, ale pokusí se podkopat její všeobecnou důvěryhodnost.

„Doktorko Congrevová, je možné, že názor, který jste tu prezentovala, je ovlivněn žárlivostí?“

„Žárlivostí?“ opakovala doktorka se zřejmým opovržením. „Žárlivostí vůči komu?“

„Vůči doktorce Scottové. Protože vás nahradila jako společnice doktora Beaumonta,“ oznámil Kirk a odvrátil se od svědkyně směrem k porotě. „Žádné další otázky.“

Stone nyní předvolal svého hlavního a posledního svědka, doktora Wilbura Sloatea.

Sloate měl skvělou kvalifikaci. Diplomy ze Stanfordské univerzity a Lékařské školy na Yale, postgraduální práce na dvou nejvýznamnějších klinikách na východě. Jeho současná lékařská praxe probíhala ve fakultní nemocnici města New York a na klinice Payne Whitney ve Westchesteru.

„Doktore Sloate, jak dlouho jste vyšetřoval obžalovaného?“

„Vyšetřoval jsem ho celkem třikrát v průběhu pěti dnů.“

„A podle vašeho názoru, vykazoval obžalovaný dostatečné pochopení své situace, účelu návštěv u vás a otázek, které jste mu pokládal?“

„Naprosto přesně si uvědomoval své okolí, situaci a účel návštěv u mne,“ odpověděl Sloate.

„Doktore, našel jste během svých vyšetření cokoliv, z čeho byste usuzoval, že obžalovaný během několika posledních měsíců trpěl nějakou duševní poruchou nebo chorobou?“

„Námitka!“ vykřikl Kirk.

„Důvod?“ zeptal se Malachi.

„Pan Stone žádá svědka, aby vyjádřil svůj názor na to, jaký byl stav obžalovaného před tím, než ho vůbec viděl,“ argumentoval Kirk.

Na to zareagoval Stone: „Vaše ctihodnosti, vše, co jsem od svědka žádal, byl jeho odborný názor na případné zbytkové následky nebo příznaky předchozího duševního stavu, které mohl vypozorovat.“

„Jako například?“ otázal se Kirk.

„Pane Kirku,“ ujal se slova Malachi, „podržte si svou námitku, dokud neuslyšíte odpověď doktora Sloatea. Pokračujte, pane Stone.“

„Doktore, zjistil jste u obžalovaného nějaké zbytkové příznaky předchozí duševní choroby nebo poruchy?“

„Kromě velice povrchových ran na zápěstí jsem nenašel nic, co by naznačovalo předchozí psychické problémy.“

„Takže, doktore, máte za to, že v době, kdy byl zatčen, byl dostatečně duševně zdráv na to, aby chápal obvinění, které bylo proti němu vzneseno?“

„Ano. Když jsem ho viděl, vypadal, že tomu zcela rozumí.“

„Poslední otázka, doktore. Přivedlo vás cokoliv, co během vašich sezení obžalovaný řekl nebo udělal, k názoru, že trpí poruchou mnohočetné osobnosti?“

„Nepozoroval jsem naprosto žádný náznak tohoto stavu,“ odpověděl pevně Sloate.

„Svědek je váš, pane Kirku.“

„Doktore Sloate,“ začal Kirk, „stěžoval si obžalovaný během vašich sezení na bolesti hlavy?“

„Zmínil se, že nějaké bolesti zažil,“ odvětil Sloate.

„Jen ‚nějaké bolesti? Ne silné bolesti?“

„Řekl, že byly poněkud silnější,“ připustil Sloate.

„A to vás nepřivedlo na myšlenku, že se jedná o prvotní příznak poruchy mnohočetné osobnosti?“ zeptal se Kirk.

Sloate se usmál. „Pane Kirku, kdyby každý pacient, který za mnou přijde a stěžuje si na bolesti hlavy, trpěl PMO, byly by jich stovky. Bolesti hlavy jsou prvotním‘ příznakem tolika potíží.“

„Ani v případě, kdy k vám byl pacient s takovou diagnózou doporučen jiným významným psychiatrem?“

„Ano, četl jsem diagnózu doktorky Scottové. Ale ona byla žákyní, oblíbenou žákyní Johna Beaumonta. Vždycky jsem měl za to, že je konceptem poruchy mnohočetné osobnosti posedlý.“

„Doktore Sloate, zdá se mi to, že nevěříte ve stav, jakým je PMO?“ zeptal se Kirk.

„Ale ne. Takoví lidé existují. Ale v dnešní době jsou diagnostikováni příliš unáhlené. Stejně jako některé léky, které lékaři unáhleně předepisují,“ řekl Sloate ve snaze toto téma ukončit.

„Takže, doktore, v Coryho případě jste vlastně ani nehledal příznaky a symptomy PMO, že?“

„To jsem neřekl,“ protestoval Sloate.

„A co jste tedy řekl, doktore?“ vyzval ho Kirk. „Pominete takový základní symptom, jakým jsou bolesti hlavy. Ignorujete jizvy na zápěstí obžalovaného. Kolik dalších příznaků jste pominul, když jste spěšně rozhodoval, že obžalovaný PMO netrpí?“ zeptal se Kirk.

„Pane Kirku…,“ chtěl opět protestovat Sloate.

Vědom si účinku na porotu, Kirk přešel Sloateův pokus o přerušení jeho řeči. „Co by vás, doktore, přesvědčilo?“

Ze svého místa u stolku obžaloby Stone vykřikl: „Vaše ctihodnosti, on obtěžuje svědka.“

„Pane Kirku, buďte ve svých otázkách trochu méně nepřátelský,“ varoval Kirka Malachi. „Promiňte, vaše ctihodnosti,“ omluvil se Kirk. Ale zároveň cítil, že by mohl do Sloateovy výpovědi zasáhnout. Méně emotivním tónem se proto zeptal: „Doktore Sloate, opakuji svou otázku, co by vás mohlo přesvědčit?“

„Jen jediné, vystoupení jiné osobnosti,“ odvětil Sloate.

„Tak, doktore, kdyby byl pacient schopen vytvořit další osobnost z pouhého rozmaru psychiatra, to by vás přesvědčilo?“

„Ne, pokud by to bylo – jak říkáte – z pouhého rozmaru,“ opáčil Sloate.

„Proč ne?“ zeptal se Kirk. „Copak to není ten příznak, o kterém jste řekl, že jej hledáte?“

„Pane Kirku, existují pacienti, kteří předstírají, že trpí PMO, a pohotově takového alternanta vytvoří. Příliš pohotově,“ začal vysvětlovat Sloate.

Kirk se toho okamžitě chytil. „Pak skutečnost, že pan Cory pohotově alternanta nevytvořil, by vás měla přesvědčit o tom, že svůj stav nepředstírá. Nebo ne?“

„Pane Kirku, psychiatr utváří svou diagnózu na základě mnoha různých indikací. Je to velmi subjektivní proces. V případě vašeho klienta jsem prostě nedošel k závěru, že by trpěl poruchou mnohočetné osobnosti,“ prohlásil Sloate a doufal, že tím ukončí jakékoliv další dotazy na toto téma.

„Doktore, chybí tomu, že pacient vyprodukuje alternanta na požádání, něco, co by vás přesvědčilo?“ zeptal se Kirk.

„Důkaz! Něco víc než jen vlastní slova pacienta,“ řekl Sloate.

Kirk nad svědkovou odpovědí chvíli uvažoval a pak se zeptal: „Vaše ctihodnosti, mohl bych nyní požádat o polední přestávku, a aby byl svědek podržen pro další výslech?“

Malachi ho gestem přizval k sobě. Kirk k němu přistoupil, těsně následován Stonem.

„Kirku! Jaký to má účel?“ dožadoval se Malachi vysvětlení.

„Potřebuji hodinu, abych mohl shromáždit určité důkazy, které jsou potřeba pro mou závěrečnou otázku pro tohoto svědka,“ vysvětlil Kirk.

„Je ta otázka natolik důležitá, abychom svědka zdrželi?“ ujišťoval se Malachi. „Koneckonců, stojí stát peníze. Každou hodinu. Že, Howie?“

„Ano. A vzhledem k tomu, že se nezdá, že by s ním pan Kirk dělal nějaké pokroky, nevidím důvodu ho dále zdržovat,“ odpověděl Stone.

„Pokud je to nutné,“ řekl Kirk, „zaplatím za jeho čas z vlastní kapsy.“

„Pokud to myslíte skutečně vážně, pak náklady uhradí stát,“ uzavřel Malachi. „Ale, pane obhájce, rád bych to dneska odpoledne ukončil. Tak budete mít oba celý víkend na přípravu závěrečných řečí a já na rozhodování o trestu.“

„U mě bez problémů,“ souhlasil okamžitě Stone.

„Udělám, co budu moci, vaše ctihodnosti,“ opověděl Kirk, ačkoliv ho dosavadní neúspěch v práci s tvrdohlavým doktorem Sloatem značně znechutil.

„Jednání se do dvou hodin přerušuje!“ rozhodl Malachi a ostře uhodil kladívkem.

Kirk vzal Gerryho Prince za paži a odvedl ho stranou. Poté, co mu dal šeptem nějaké instrukce, se vrátil zpět ke svému stolku.

„Chrisi, potřebuji vaše klíče. Klíče od domu.“

„Proč?“ zeptal se Cory.

„Sloate chce důkaz, kterého by se mohl dotknout. Takže mu nějaký důkaz šoupnu pod nos,“ vysvětloval Kirk. „Chci mu ukázat rozdíl mezi vaším a Maxovým oblečením.“

„Dobře, jasně,“ řekl Cory a zašmátral v kapse svého saka.

David Kirk se uchýlil do své limuzíny, kde si během lehkého oběda začal dávat dohromady pár otázek, které by odvrátily Sloateovu pozornost a připravily ho na jeho závěrečný útok, konfrontaci s Maxovými bizarními oděvy. A kdyby ani toto nepřimělo Sloatea odvolat výpověd, bude to mít, spolu s nahrávkami Maxe, rozhodně silný účinek na porotu a mělo by nám to vynést zamítnutí žaloby z důvodu nepříčetnosti, přemítal v duchu Kirk.

Malachi se vrátil do soudní síně a čekal na strážné, aby ho vyzvedli na stupínek. Žurnalisté a ostatní diváci už seděli na svých místech. Ale po Gerrym Princeovi stále nebylo vidu ani slechu.

Howard Stone, doktor Klinger a doktor Sloate se po návratu z oběda šeptem radili u stolku obžaloby.

Všechno již bylo na závěrečný Kirkův útok na doktora Sloatea připraveno, jen samotné důkazy chyběly.

Malachi pohledem přejel soudní síň a zahleděl se na Davida Kirka.

„Pane obhájce, jste připraven?“

Když Kirk vstal, aby odpověděl, jeho druhá sekretářka, Luisa Grantová, vběhla do soudní síně. Rychle proběhla uličkou ke Kirkovu stolku. Bez dechu na stůl položila popsanou stranou dolů malý lístek se vzkazem.

Ať už stálo na lístku cokoliv, Kirkovi bylo jasné, že je to naprosto urgentní, jinak by to jistě počkalo, až se vrátí do kanceláře. Dále si uvědomil, že obsah toho vzkazu byl natolik důvěrný, že Luisa neriskovala, že by ho mohl někdo slyšet, kdyby mu ho pošeptala.

David Kirk předstíral tak nenuceně, jak jen mohl, že si dělá další poznámku do svého bloku a zároveň velmi opatrně obrátil lístek se vzkazem, jako by to byla pokerová karta.

ODROČ TO NA CELÝ ZBYTEK ODPOLEDNE. PŘIJĎ CO NEJDŘÍVE DO CORYHO BYTU. SÁM.

Vzhledem k tomu, že vzkaz nic dalšího neříkal a bylo jasné, že je od Gerryho Prince, Kirk pokračoval v tom, co si předsevzal. Strávil dvě velmi náročné hodiny improvizovanými otázkami, se kterými si doktor Sloate vždy bez problémů poradil.

Jak čas plynul, Howard Stone byl čím dál klidnější a sebejistější. Soudce Malachi byl naopak čím dál podrážděnější a netrpělivější. Třikrát povolal Kirka a Stonea ke stolici.

„Pane obhájce, proč jste chtěl držet svědka přes přestávku? Prošel jste vším možným a nikam jste se nedostal,“ stěžoval si Malachi poprvé.

Podruhé už podrážděný soudce varoval: „Děláte svému případu víc škody než užitku, když nutíte Sloatea, aby stále dokola opakoval, že si myslí, že váš klient netrpí PMO. Takže pokud neskrýváte eso v rukávu, nechejte svědka odejít.“

Napotřetí už velmi rozzlobený Malachi roztrpčeně reagoval: „Co se to s tebou, Kirku, sakra děje?“

To dalo Kirkovi příležitost říci: „Upřímně, vaše ctihodnosti, necítím se dobře a velmi bych ocenil volný víkend, abych se zase dal do pořádku.“

Malachi se na něj zadíval z výšky své soudcovské stolice a nakonec rozhodl: „Přestože jsem měl v úmyslu výslechy dnes ukončit, vyhovím tvému přání.“

Stone ještě chvíli zůstal u soudce a poznamenal: „Davidovi musí být vážně zle. Ještě jsem nezažil, aby dělal takové chyby.“

Zatímco si Kirk skládal papíry a poznámky zpět do aktovky, navrhl: „Chrisi, raději se hned vydejte k doktorce Scottové na své obvyklé sezení. Pak mi zavolejte.“

34

Po celou cestu z centra seděl David Kirk na zadním sedadle své limuzíny a přemýšlel nad tím divným, téměř tajemným vzkazem od Gerryho Prince.

Auto zastavilo před starou budovou, ve které bydlel Chris Cory. Kirk zazvonil na zvonek u jména Cory a záhy mu odpověděl bzučák, který automaticky odemkl vchodové dveře. Kirk vešel dovnitř, nastoupil do starého, lany taženého nákladního výtahu a vyjel vzhůru. Když vystoupil na patře, kde žil Cory, uviděl, že dveře do jeho bytu jsou otevřené.

Zevnitř bytu volal Gerry: „Davide! Sem, dovnitř!“

Kirk následoval Gerryho hlas a došel až do malé ložnice. Na posteli, která sestávala z matrace a jednoduchého, mobilního rámu, leželo několik kusů oblečení. Tři byly z obvyklého Chrisova šatníku a tři, mnohem bizarnější, byly ty, které koupil a nosil Max.

„Zatraceně, Gerry! Nemusels mě tahat až sem, abych rozhodl, které máš přinést. Sbal to a vem je všechny!“

Gerry Prince odpověděl velmi potichu, ale o to důrazněji: „Davide, podívej se do té skříně.“

Kirk se na Gerryho velmi netrpělivě podíval.

Gerry opakoval: „Davide! Jen vejdi dovnitř.“

Kirk se vydal k šatní skříni, ve které na levé straně tyče viselo Chrisovo oblečení a na pravé Maxovo. Pečlivě si je prohlédl a pak se otočil zpět k Gerrymu: „Tohle už jsem přece viděl.“

„Posuň Maxovy věci.“ Když se Kirk ani nepohnul, Gerry zopakoval svůj pokyn: „Davide! Odsuň je! Tak daleko, jak to půjde.“

David Kirk posunul oblečení co nejvíce k pravé bočnici. „No dobře. A co?“ zeptal se Kirk. „Co vidíš?“

Kirk se zadíval na zadní stěnu skříně. Měl největší chuť vynadat Gerrymu za to, že si s ním hraje na schovávanou zrovna teď, když času není nazbyt. V okamžiku, kdy se začal obracet zpět, něco mu padlo do oka. Umně zakamuflovaná a stěží znatelná linie na zadní stěně skříně, která tvořila obdélník asi dvacet krát šedesát centimetrů.

„Zatlač do toho, Davide. Pořádně,“ řekl Gerry.

Kirk ostře udeřil do prostoru mezi čarami. Místo aby však panel vpadl dovnitř, vypadl ven. Kirk se zadíval do prostoru, který byl vyhlouben ve zdi za skříní. Sáhl dovnitř a vytáhl několik knih a ofocených článků.

„Podívej se na to,“ doporučil mu Gerry. „Pořádně se na to podívej, Davide.“

David Kirk udělal krok ke světlu a začetl se do názvů knih.

Diagnóza a léčba poruchy mnohočetné osobnosti od Franka W. Putnama. Mnohočetná osobnost v soudním kontextu od Martina T. Orného. Příčiny a léčba PMO od Johna Beaumonta.

Zbytek byly odborné vědecké články ofocené z psychiatrických časopisů. Všechny se týkaly PMO nebo nepříčetnosti jako obhajoby v trestních případech.

„Zatracený mizera,“ řekl potichu Kirk.

„Otevři některou z těch knih. Kteroukoliv.“

Kirk otevřel Putnamovu knihu. Rychle ji prolistoval. Na mnoha stranách nalezl věty, někdy i celé odstavce vyznačené žlutým fixem. V okrajích podél zvýrazněných částí byly ručně psané poznámky.

Písmo nebylo dobře čitelné, aby mohl rozluštit všechno, ale i přesto byl Kirk schopen přečíst poznámky jako: „Zajímavé,“ nebo: „Tohle použít.“ O několik stránek dál četl: „Tohle volá po představení! Dobrá.“

„Představení? Tak tohle to všechno bylo? Hajzl! To mě… to nás ten mizera jen tak postavil do pozoru? S alibi, které bylo falešné od A do Z? Ty barvité detaily. Roztržená chirurgická rukavice. Ty bolesti hlavy. Ty jizvy na zápěstí. Všechno to byly jen součásti ‚představení‘?“

Náhle se Kirk rozhodl: „Sbal to, hochu. Všechno. A vypadněme odsud!“

♦ ♦ ♦

Cestou zpět David Kirk mlčel. Pak z vozu zavolal doktorce Scottové. Počkal, až záznamník dovykládá její obvyklý vzkaz, a pak jí zanechal zprávu.

„Doktorko, musím vás dnes večer v sedm vidět. Buďte doma!“

35

Když David Kirk stoupal nahoru po schodech, stála Michaela Scottová na vrchu schodiště. Překvapil ji kufřík, který si s sebou nesl.

„Jedete na víkend někam ven?“

„Kéž bych mohl.“

Ačkoliv to byla zvláštní odpověď, nenaznačila doktorce důvod, proč Kirk trval na jejich setkání.

Uvedla ho do své kanceláře, ale za pracovní stůl se neposadila. Místo toho ho vedla ke křeslům umístěným poblíž mramorového krbu na vzdálenějším konci místnosti, kam také umístila malý barový stolek.

„Něco k pití?“

Kirk odmítl. Doktorka si začala míchat nápoj pro sebe. „Možná si raději dáte tuplovaný,“ poznamenal Kirk.

„Tuplovaný?“ opakovala překvapeně doktorka a napůl se k němu obrátila.

„Až uslyšíte, co pro vás mám,“ dodal Kirk.

Doktorčina reakce žádala vysvětlení. „Doktorko, připravte se na pořádný šok.“

Pak Kirk začal popisovat, jak vyslal Gerryho pro Chrisovo oblečení do jeho bytu.

„Chtěl jste ho ukázat porotě,“ usoudila doktorka.

„Přesně. Gerry našel Maxovo oblečení. Bylo toho víc než dost. Avšak našel ještě něco dalšího.“

Kirk opřel kufřík o opěradlo křesla a otevřel ho. Vytáhl Putnamův svazek.

„Tu knihu znám. Vloni jsme s doktorem Putnamem přednášeli na stejném semináři. Je to docela dobrá práce na téma PMO a…“

Kirk ji přerušil: „Otevřete to. Prohlédněte si to.“

Doktorku sice Kirkův strohý příkaz popudil, ale přesto ho uposlechla. Prohlížela si stránky a její šedé oči vyjadřovaly rostoucí zájem a překvapení.

„Co si o tom myslíte?“ zeptal se Kirk. „Hlavně o těch poznámkách na okraji?“

Doktorka nahlas přečetla některé z Coryho poznámek a s každou její znepokojení rostlo. Když si knihu prohlédla až do konce, předal jí Kirk Orného knihu o mnohočetné osobnosti v soudním kontextu. Tu si prohlédla o něco rychleji.

Jednu podtrženou větu přečetla nahlas: „Je prakticky nemožné dokázat, že schopný podvodník hypnózu jen předstírá.“ Pak uznala: „Pár hodně šikovných podvodníků a simulantů opravdu unikne. Ale je jich skutečně jen pár.“

V okraji četla Coryho komentář: „‚Tohle volá po představení! Dobrá.‘“

Doktorka předčítala dál a postupně v Coryho poznámkách nalezla celou fyzickou i psychickou historii, kterou jí Christopher Cory předložil. Bolesti hlavy. Deprese. Amnézie. Ztráty pojmu času. Mdloby. Oblečení, jejichž koupi si nepamatoval.

„‚Bingo! To musím použít!‘“ četla nahlas poznámku vedle popisu příhody bezvědomí.

Kirk vybuchl. „Nechal mě o půlnoci jet až do Scrantonu jako nějakého zatraceného hlupáka!“

Doktorka Scottová se rozhodla zachovat si profesionální přístup, a tak jen poznamenala: „Vykazoval takřka dokonalý soubor symptomů PMO.“

„A nezapomeňte na jeho vrcholný tah!“ dodal rozzlobeně Kirk. „Zakázal mi použít nepříčetnost pro jeho obhajobu. My jsme ho museli přesvědčit. Pamatujete?“

Doktorka dopila poslední doušek svého drinku a pak se zeptala: „Jakou další knihu tam máte?“

David Kirk vytáhl Beaumontovu publikaci. Když ji doktorka zahlédla, strnula.

Otočila ji a pohlédla na zadní stranu obálky. Byla na ní stejná fotografie Johna Beaumonta, jakou měla v jednom z těch dvou stříbrných rámečků na pracovním stole.

„Ten portrét použil na svých posledních pět knih. Protože to byl můj oblíbený“ řekla potichu.

Doktorka otevřela knihu. Její stránky studovala obzvlášť soustředěně. A s každou přečtenou stránkou se jí vytrácela barva z tváře. Kirk si všiml, že se ruka, ve které drží knihu, roztřásla.

Náhle zprudka knihu zavřela a podala ji Kirkovi. Když si ji od ní bral, zeptal se: „Takže, doktorko?“

„Musím přiznat, že Christopher Cory je obzvlášť schopný podvodník,“ připustila tiše a viditelně sklíčeně doktorka. „Naprostý a absolutní podvodník.“

Mlčky se k němu otočila zády. Žena, která náhle potřebovala soukromí. Kirk cítil, že teď není vhodné jakkoliv zasahovat.

O několik chvil později, aniž by se na Kirka podívala, zašeptala: „Strašné… Co tohle udělá… Každý, kdo se o tom dozví…, všichni kolegové…“

Kirk cítil, že by ji měl trochu utěšit: „Jsem si jist, že to není první případ, ve kterém neupřímný pacient oklamal svého psychiatra. Ale se svou reputací to určitě překonáte.“

„Já? Vy to nechápete,“ odvětila doktorka. „Já jsem poskvrnila jeho.“

„Koho?“

Obrátila se ke Kirkovi. „Johna, samozřejmě! Byl by na mě hrozně naštvaný. Děsně. A patřilo by mi to.“

„Naštvaný na vás? Kdo mu věnoval těch několik posledních let?“ reagoval překvapeně Kirk.

„Jestli se to dostane na veřejnost, neudělají z toho moji chybu, ale jeho. Klinger, Sloate, ti všichni, kteří neměli ani na to nosit Johnovi kufřík, ti na to dohlédnou. Oni prostě žárlili, a žárlí pořád. Protože John měl všechno. Byl vynikající. Respekt celé profese. Byl světoznámý. Když jsme jeli někam do zahraničí, měl byste vidět tu úctu, jakou mu lidé z oboru prokazovali. A on mi tu reputaci svěřil. A já ho zklamala. To mi nikdy neodpustí.“

Doktorčiny oči se naplnily slzami, které začaly pomalu stékat po jejích tvářích, bílých jak stěna.

Kirk chytil doktorku za ruku a obrátil ji čelem k sobě. Rozplakala se. David ji objal a živě si připomenul okamžik, kdy ji chránil před Coryho zuřivým útokem. Cítil, že ji sebekontrola, její rezervované chování a profesionální disciplína nadobro opustily. Doktorka se mu zcela odevzdala a její slzy smáčely košili na Davidově hrudníku.

„Johne… Johne…“ šeptala a dál tiše plakala. „Budeš mi vůbec kdy moct odpustit?“

Brzy si oba uvědomili svou blízkost. Michaela lehce poodstoupila a Davidovy ruce se jen neochotně vzdaly jejího obětí.

„Děkuji,“ zašeptala a začala si dlaněmi otírat slzy z tváří. David jí nabídl kapesník.

Když si osušila oči, pokusil se ji David trochu povzbudit: „Dokonce i doktor Orne, jeden z nejlepších odborníků na hypnózu, řekl, že neexistuje způsob, jak odhalit schopného podvodníka. A Cory je herec. A jak se ukazuje, docela talentovaný.“

„Zklamala jsem Johna,“ opakovala doktorka. „Po tom všem, co pro mě udělal.“

„Řekněte mi,“ opáčil Kirk, „milovala jste ho?“

„Milovala? Samozřejmě že ne. Respektovala jsem ho. Obdivovala ho. Jak si to zasloužil. Uctívala jsem ho, pokud chcete. Ale milovala…“ Doktorka se na chvíli odmlčela a pak velmi potichu přiznala: „Ano… ano…, myslím, že jsem ho milovala. Ale úplně jinak, než jak jsem milovala Paula. Ano. Myslím, že bych mohla říct, že jsem v životě dvakrát ovdověla.“

„Tak proto jste se ke mně chovala tak rezervovaně? Nebo je to tím místem tady? Protože to byl Johnův dům? Protože je tady? Dívá se, hodnotí.“

Aby se vyhnula odpovědi, Michaela řekla: „Prosím, pane Kirku, opravdu jsem vás nechtěla obtěžovat svými problémy.“

„Jsem rád, že jste to udělala. Alespoň jsem měl příležitost odhalit v naprosto profesionální lékařce ženu.“

Michaela se už nechtěla dál odhalovat, a tak pronesla: „Otázkou teď je, co uděláme s mým pacientem a vaším klientem.“

„Ty knihy, ty poznámky. Je to prakticky návod, jak spáchat vraždu a pak se z toho dostat,“ poznamenal Kirk.

„Jaký je správný postup? Komu to předáte? Panu Stoneovi? Nebo soudci Malachimu?“

„Ani jednomu. To bude ta závěrečná ironie. Jsem povinen udržet všechno v tajnosti.“

„Ale když jste se rozhodl obhajovat na základě nepříčetnosti, musíte všechny psychiatrické důkazy předat obžalobě,“ připomněla mu doktorka. „Přiměl jste mě, abych předala celý spis.“

„Protože to byl psychiatrický materiál ve smyslu trestního zákona. Důkazy, které se týkají otázky příčetnosti nebo nepříčetnosti,“ vysvětlil jí Kirk.

„Ale ty knihy, ty poznámky, to je psychiatrický materiál. Naprostý základ, na kterém vykonstruoval svou fiktivní nepříčetnost,“ oponovala doktorka.

„Přesně,“ souhlasil Kirk. „Důkaz falešné obhajoby. A jako takový podléhá důvěře mezi obhájcem a jeho klientem.“

„Musím říct, že je ta vaše profese opravdu divná,“ zareagovala nechápavě doktorka. „Když jste povinen odhalit jeden druh psychiatrických materiálů a zároveň skrýt to, o čem bych já řekla, že je to snad nejdůležitější psychiatrický důkaz.“

„Etika,“ odpověděl Kirk jako stručné a jasné vysvětlení. „Nesmím ho v tomto podvodu podporovat, ale zároveň musím zachovat důvěru. Nejhorší na tom všem ale je, že porota je tím jeho příběhem naprosto fascinovaná. Podařilo se mi zařídit to tak, že teď mají pocit, že sledují nějaký film a on je hrdina. Velmi sympatický hrdina.“

„Za to můžeme oba,“ řekla na to doktorka.

„Ano. Ale já vidím matku Alice Amesové. Každý den za mnou sedí v soudní síni. Dívá se na mě. Někdy mám pocit, jako by mě tím pohledem propalovala. Znám ten pohled. Je to pohled Edwarda Trimblea. A on měl pravdu.“

Kirk si začal nalévat skleničku a přitom dál pokračoval: „Díky mé obhajobě byl osvobozen vinný muž a znovu zabíjel. Když jsem se s ním setkal poprvé, při jeho prvním případu vraždy, zjistil jsem, že má na těle škrábance. Byly to škrábance, které mu zůstaly po zápase s jeho první obětí. Řekl jsem Gerrymu, ať je vyfotografuje. Pak jsem prohlásil, že pocházejí z doby po jeho zatčení a že ho ve vězení bili. Takže soudce musel vyškrtnout jeho přiznání. To obžalobě úplně rozbilo případ. Můj klient byl venku. Byl venku, aby mohl znásilnit a zavraždit Cecílii Trimbleovou.“ David Kirk se zhluboka napil skotské a pak přiznal: „Kterýkoliv trestní obhájce, který si svůj honorář zaslouží, by udělal totéž. Vlastně by se tím chlubil. Případy, kterými se my trestní obhájci nejvíce chlubíme, jsou ty, kdy je osvobozen vinný člověk.

Malachi měl toho dne, kdy mi přidělil tenhle případ, pravdu. Davide, copak ti to nikdy nedošlo? Co jsme udělali systému. Lidé se dívají na soudce a právníky jako na své nepřátele. Protože porušujeme jejich základní smysl pro spravedlnost‘.“

„Tak jste se dostal mezi etiku a spravedlnost. Co teď budete dělat?“ zeptala se doktorka Scottová.

„Musím se rozhodnout dřív, než v pondělí ráno vkročím do soudní síně. Ale jedno vím jistě. Už nechci být zodpovědný za další Cecílii Trimbleovou.“

36

David Kirk potřeboval být chvíli sám. Potřeboval přemýšlet. Předal kufřík se zničujícími důkazy svému řidiči Geraldovi a vyrazil pěšky po Sedmdesáté třetí ulici směrem k Páté Avenue, která v tomhle čase, kdy opadl nápor návštěvníků restaurací a divadel, byla téměř liduprázdná.

Geraldo se s limuzínou držel kousek za ním.

Vznešená řeč, pomyslel si David, ten kousek: „Nechci být zodpovědný za další Cecílii Trhubkovou.“ Ale když se nad tím člověk zamyslí, byla to jasně naprosto emocionální reakce. A právníci přece nejsou placení za to, aby byli emocionální. Vlastně právě naopak. Mají řídit a kontrolovat emoce svých klientu.

A hlavně, právník nesmí mít předsudky, jeho povinností je chránit práva klienta. Čím je klient provinilejší, tím víc potřebuje schopnosti a ostražitost dobrého obhájce.

Ještě ve škole bylo oblíbeným cvičením profesora trestního práva zaranžovat soud Adolfa Hitlera. Jednou si mě vybral, abych ho zastupoval. A já to udělal. A jak sám profesor řekl, dělal jsem to zatraceně dobře.

Ale jak se říká, to bylo tenkrát a teď je teď. Tehdy to byla teorie. Tohle je skutečnost. A ten mizera Cory… s tím svým dokonalým hraním… Dostat ho z toho ven, vypustit ho do nic netušícího světa… mohl by zabíjet znovu. Stačilo by, aby ho nějaká další žena odmítla, a zahraje si na Maxe.

Zatraceně, to nejhorší na tom je, že jsem úplně pobláznil porotu. Cítím to ve vzduchu v soudní síni. Po těch nahrávkách, po tom představení, proč by porota tu historku nezblajzla? Bůh ví, že já to udělal. I doktorka Scottová mu na to skočila.

To asi bude problém. Důvod, proč se teď cítím tak divně. Obhajoval jsem, a to zatraceně dobře, vrahy, o kterých jsem věděl, že jsou vinní. A dostal jsem je ven. Tak proč mi to teď vadí?

Že by to byla ješitnost? Že tenhle mladý syčák, ten dvacetišestiletý vrah, dokázal obalamutit Davida Kirka? Takže chci teď kvůli své zraněné hrdosti vyrovnat skóre?

K čertu s ješitností! Kirku, to musíš zvládnout. V sázce je tvoje kariéra. Advokátní komora a veřejnost si pořád pamatují případ Corregio. I když jsem nevěděl nic o tom, že byl jeden z porotců podplacen, hodně lidí mi tehdy neuvěřilo. I dneska existují lidé, kteří si myslí, že tímhle způsobem vyhrávám všechny svoje spory.

Stačilo by Malachimu jen naznačit, co se stalo, a sežral by mě i s chlupama. Už to vidím. Jeho prostou, drsnou tvář, jeho prsty poklepávající o opěradla kolečkového křesla. Nevěřil by mi ani slovo. První, co by udělal, by bylo vyloučení z advokátní komory. Možná by dokonce navrhl úřadu návladního, aby mě obvinil z trestného činu. To by byly pro média úplné žně. Howie Stone obžaloval svého dřívějšího žáka. A Howie by se rozhodně zpátky nedržel. Ten ne. City, přátelství, to v Howieho přísných profesionálních zásadách nehraje žádnou roli.

Co kdybych Michaelu… doktorku Scottovou… Proč jsem jí najednou řekl Micheala? Co kdybych ji předvolal jako svědka? Přiměl bych ji odvolat její předchozí výpověd ve světle nově zjištěných důkazů? Ale mám vůbec právo ji vláčet skrz takové hrozné zážitky, když vím o její hluboké a trvalé loajalitě k Johnu Beaumontovi?

A kromě toho, ani jsem neměl v úmyslu se jí zeptat na to, jak to změní její profesionální přístup ke Corymu. Jistě, mohli bychom se na ten problém podívat i z jiné strany. Mohl jsem se jí zeptat, jestli taková ďábelská šaráda, kterou nám tu Cory sehrál, může být výplodem zdravého mozku. Jestli by se z toho nedalo usuzovat na nepříčetnost.

To je třeba zvážit. Jít za Malachim. Předložit mu důkaz. Znovu předvolat doktorku Scottovou, aby prohlásila, že je Cory naprosto duševně nezpůsobilý vzhledem k jeho pokusu učinit ze sebe oběť PMO.

To nemůžu. Tím bych porušil právo klienta na důvěru. Za to by mě mohli odsoudit. A ironicky by to mohlo být právě to, co by Coryho osvobodilo. Odmítnutí řádné obhajoby. A pokud by ho to neosvobodilo, pak by mu to přinejmenším zajistilo nový proces a nového obhájce. Který by mohl znovu obhajovat na základě nepříčetnosti klienta.

Přece musí existovat nějaké rozhodnutí z podobného případu, které by mi mohlo trochu pomoct.

Ale i kdyby existovalo a já bych se podle něj zachoval, v žádném případě se mi nepodaří udržet to v tajnosti před médii. Už to vidím. Buď před soudní budovou, nebo před mou kanceláří, televizní kamery, reportéři, požadující vysvětlení, jaké to asi bude, sledovat zprávy v šest a potom znovu v jedenáct a určitě taky ranní zprávy dalšího dne? David Kirk, mnoha lidmi považovaný za jednoho z nejchytřejších, nejschopnějších obhájců v New Yorku, napálen mladým hercem?

Tak zpátky k ješitnosti. Zapomeň na ni! Drž se problému. Klient má právo na důvěru. Na řádnou obhajobu. Ale co práva právníka? Co nebezpečí cenzury? Vyloučení z komory? Ano, a co…

Kirk si uvědomil, že došel až k budově, ve které měl kancelář, a tak zazvonil na zvonek, aby mu noční vrátný přišel otevřít. Když byl uvnitř, vyjel výtahem do dvacátého devátého patra.

Kromě staré uklízečky, která zrovna končila s úklidem zadních kanceláří, bylo poschodí prázdné. Odemkl dveře vedoucí do jeho kancelářských prostor, prošel temnou halou, kolem knihovny, až do své kanceláře.

Chvíli se díval z okna, které sahalo od podlahy až po strop a tvořilo dvě ze čtyř stěn této místnosti, a pak klesl do svého pracovního křesla, vyčerpaný dlouhým dnem u soudu, jedním z nejpřekvapivějších odhalení v celé jeho dosavadní kariéře i rozhovorem s Michaelou… Už zase mu na mysli vytanulo její křestní jméno… S doktorkou Scottovou.

Bylo mu jasné, že jediné, co teď musí udělat, je vrátit se ke knihám. Musí někde najít odpověď. Matně si vybavoval výzkum, který dělal Gerry, když se případ Corregio začal vyvíjet nepříznivě. Vzpomněl si na federální případ Nix versus Whiteside, který prošel celou cestu až k Nejvyššímu soudu USA. Byl o povinnostech právníka, který je konfrontován s podvodným jednáním svého klienta.

Kirk se odebral do temné knihovny, rozsvítil světlo a vyhledal ten případ. Vytáhl příslušný svazek, sedl si k dlouhému stolu a pořádně si ho pročetl. Pak se vrátil na jeho začátek a znovu si přečetl shodný názor soudce Blackmuna. Kirk svazek sbalil a vzal si ho s sebou do kanceláře. Uvědomil si, že nutně potřebuje šálek kávy. Zašel do hlavní kanceláře a chtěl si nalít trochu kávy z kávovaru, když zjistil, že už není horká. Kdo odcházel z kanceláře jako poslední, vždycky kávovar vypínal. Zapnul přístroj. Záhy však došel k závěru, že by to trvalo příliš dlouho, a tak ho zase vypnul. Vrátil se zpět do své kanceláře, aby pokračoval v intenzivním studiu Nixova případu.

Asi usnul, protože další věc, kterou si uvědomil, byla Greta, která klepala na dveře a volala: „Pane Kirku…? Pane Kirku?“ Probudil se a malátně ji pozdravil.

Jedním z Gretiných privilegií, které šly samozřejmě ruku v ruce s časem, který strávila prací pro Davida Kirka, bylo dávat mu mateřské rady a příkazy.

„Raději se oholte, osprchujte a převlečte se.“

„Jo. Jasně.“ A pak mu to náhle došlo. „Greto, co tady děláte v sobotu?“

„Volal Gerry. Říkal, že bych tu měla být. Jen pro případ.“

„Pro jaký případ?“

„To neříkal. A teď si dejte tu sprchu!“

Kirk se vydal ke své soukromé šatně, kde měl několik kusů oblečení právě pro takové mimořádné případy během soudních procesů. Někdy prostě bylo třeba zůstat v kanceláři přes noc a pracovat na přípravě pro zasedání příštího dne a přijít před soud čerstvý a hezky nažehlený.

Když se oholil, osprchoval a oblékl do volných kalhot a košile, vyšel ven, kde už na něj čekal Gerry.

Měl jen jedinou otázku, jediné slovo: „Takže?“

„Doktorka to potvrdila. Cory je podvodník. Vychytralý, bezcharakterní, obratný podvodník.“

„Tak proto ti leží na stole Nix versus Whiteside?“

„Ne že bych tam něco našel.“

„Já vím,“ souhlasil Gerry. „Pamatuju si to ještě z minula. Nix měl určitě pravdu ohledně povinností obhájce, který zjistí, že je jeho klient podvodník.“

„Ale…“ Kirk chtěl něco říci.

„Ale,“ předešel ho Gerry, „bohužel ne příliš srozumitelnou.“

„‚Ne příliš srozumitelnou‘ je slabý výraz,“ řekl Kirk a sáhl pro svazek, ve kterém si založil stránky s důležitými pasážemi. „Jako tahle část Blackmunova názoru: ‚Povinnosti obhájce závisí na několika faktorech. Jako například,‘ a teď poslouchej, stadium soudního projednání případu v okamžiku, kdy obhájce podvod zjistí.“

„V případě Coryho už to nemohlo přijít později,“ dodal Gerry.

„Bohužel Blackmun končí tímhle: ‚Vzhledem k tomu, že se okolnosti případ od případu velmi různí, je nemožné, aby soud podal v této věci rozhodnutí s všeobecnou platností.‘“

„Takže hodil to břemeno zpátky na obhájce, aby si sám rozhodl, co je jeho povinností a co ne. Díky, pane soudce Blackmune,“ prohlásil sarkasticky Gerry.

„Je tu toho spousta.“ Kirk otočil několik stránek a četl další označenou pasáž: „‚Obhájci, kteří si osobují roli soudce nebo poroty a rozhodují o faktech, vystavují se nebezpečí, že své klienty připraví o právo na řádnou a loajální obhajobu vyžadovanou šestým dodatkem‘.“

„Takže,“ řekl naštvaně Gerry, „podle Nejvyššího soudu je obhájce povinen oznámit podvod svého klienta soudci…, avšak. Právo je samé avšak.“

„Jen nech být. Kdyby tady ta avšak nebyla, lidé by nepotřebovali právníky,“ připomněl mu Kirk.

„McKinney!“ navrhl náhle Gerry.

„Už jsem to vytáhl. Soudní rozhodnutí, DR. 7-102, sekce B. Mám to na stole. A když už tady mluvíme o těch avšak, tak tohle je matka všech avšak.“

Gerry vzal svazek do ruky a nahlas přečetl znění zákonné úpravy, kterou Kirk zmínil: „‚B. Obhájce, který obdrží informaci, ze které jasně vyplývá, že: I. Klient v průběhu zastupování připravoval podvod na nějakou osobu nebo soud,‘ – tak tohle sedí – ‚se musí s klientem okamžitě spojit a celou věc napravit, a pokud klient toto odmítá nebo není schopen tak učinit, musí obhájce věc oznámit dotčené osobě nebo soudu.’Tak to je přesné!“

„A teď si přečti poslední řádku,“ doporučil Kirk.

„‚Vyjma případu, kdy je taková informace chráněna jako důvěrná nebo tajná,‘“ četl pomalu Gerry a pak uznal: „Všechno, co o Coryho podvodu víme, jsme se dozvěděli v průběhu existence vztahu obhájce-klient.“

Kirk zachmuřeně přikývl a pak se konečně rozhodl. Vzal do ruky telefon a vyťukal číslo.

„Chrisi? Tady David Kirk. Musím se s vámi vidět. Okamžitě!“

37

Za necelou hodinu zaklepal Chris Cory na dveře zdánlivě opuštěného úřadu David Kirk & společníci.

„To je on,“ řekl Kirk Gerrymu. „Běž do své kanceláře. Zapnu si interkom, abys všechno slyšel.“ Pak zavolal: „Je otevřeno!“

Cory vešel do recepce.

„Jsem u sebe, Chrisi,“ zavolal Kirk tím nejpříjemnějším tónem, na jaký se dokázal naladit.

Cory se objevil ve dveřích. Kirk ho přivítal úsměvem a pokynutím ruky. Cory, ten klidný a zdrženlivý Cory, vešel do kanceláře.

Pak si všiml knih a psychiatrických článků, které Kirk rozložil na svém stole jako nějaké procesní důkazy.

Kirk si pečlivě prohlížel Coryho tvář. Ale místo překvapení nebo šoku, které Kirk očekával, se Cory jen usmál a nenuceně poznamenal: „A, pan Prince to našel, že?“

Kirk spolkl svůj hněv a odpověděl stejně nenuceně: „Ano, Gerry to našel. A nebylo to jednoduché. Když uvážím, jak dobře to bylo ukryté.“

„Musel jsem to udělat,“ vysvětloval Cory. „Paní Montanezová. Paní, která mi uklízí. Děsná čmuchalka. A drbna. Věřil byste, že vím, kdy kterákoliv ze žen, které bydlí v mém domě, použila těhotenský test? A taky jeho výsledek. V celém domě neexistuje skřínka nebo odpadkový koš, které by byly před paní Montanezovou v bezpečí.“

Během Coryho zbytečně dlouhého, ale zcela klidně proneseného vysvětlení Kirk studoval Coryho chlapeckou tvář, jeho odzbrojující úsměv, nenucenou sebejistotu.

„Můžu vám říct jedno,“ pokračoval Cory, aby vyplnil ticho, které Kirk schválně nepřerušil. „Jsou to fascinující věci. Strávil jsem hodiny studiem této oblasti, fascinující.“

„Chrisi, jak je to dlouho, co jste začal se ‚studiem této oblasti‘?“

„Hned jak doktorka Scottová diagnostikovala můj stav. A doopravdy poté, co mi přehrála ty pásky. Hlavně tu s Maxem. Vyděsilo mě to k smrti. Tak jsem se rozhodl, že si o tom něco přečtu. Nejdřív jsem si vzal tu knížku od Putnama. Ty ostatní pak přirozeně následovaly. Sehnat kopie těch článků bylo trochu složitější. Ale naštěstí jsem v knihovně lékařské společnosti, v té na Páté Avenue, potkal tu mladou knihovnici. Když už jsme měli něco málo za sebou, byla moc ochotná. Hodně mi pomohla.“

„Tak to je, Chrisi? Jenom jste si chtěl přečíst něco o svém stavu?“ poznamenal Kirk.

„Vy nevíte, jaké to je, pane Kirku. Pacient, opravdová osoba, hostitel, je tím jediným, kdo vůbec nic neví. Max to věděl. Doktorka Scottová to věděla. Vy taky. Jenom já ne. To je děsivé. Velmi děsivé. Pokud blázen nejste, tak tohle ho z vás určitě udělá.“

„Myslím, že by mohlo,“ souhlasil předstíraně Kirk, aby Coryho na vnadil do dalšího hovoru.

„Sedím tam v soudní síni a poslouchám všechny ty experty. Mluví o mně. Jako bych byl nějaká laboratorní krysa. Ten pocit se ani nedá popsat. Je to jako nějaká z těch zkušeností při klinické smrti. Vznášíte se nad tím vším a zároveň dole vidíte sám sebe.“

Kirk byl přesvědčen, že teď už se Cory dostal mimo svou připravenou řeč. Hleděl přes stůl, dokud Coryho úsměv nezačal pomalu mizet.

„Pane Kirku?“

Kirk vzal do ruky Beaumontův svazek, otevřel ho na označené straně a podržel ho Corymu před očima.

„Chrisi, je to vaše písmo? To v okrajích?“

„Ano, pane,“ přiznal otevřeně Cory, ačkoliv předstíral překvapení. „Jsou to myšlenky, které mě napadly, když jsem to četl. Vy to neděláte? Když čtete soudní rozhodnutí nebo nějaké právní názory?“

„Ano, dělám,“ souhlasil Kirk. „Ale nedělám si poznámky typu…“ Kirk obrátil knihu k sobě a přečetl poznámku v okraji: „‚Bingo! To se musí použít.‘ Musí použít? Jak, Chrisi?“

Coryho tvář, která se stáhla napětím, se opět pomalu roztáhla tím odzbrojujícím úsměvem.

„Aha, už chápu. No, víte, chápete to špatně, pane Kirku. Jen jsem předjímal.“

„Co jste předjímal?“ přitlačil Kirk.

„No, až přijde čas na televizi a filmové společnosti budou hledat skutečné příběhy, myslel jsem, že by je ten můj mohl zajímat. Takže jsem si připravoval možné scény, které bych pro film mohl navrhnout. To jsem měl na mysli, když jsem napsal: ‚Bingo! To se musí použít.‘“

„Vedle Beaumontova popisu příhod bezvědomí,“ poznamenal Kirk.

„Děje se něco, pane Kirku?“

„Chrisi, někteří lidé byli to mohli považovat za plánovanou simulaci duševního stavu, který se použije při obhajobě proti obvinění z vraždy. A pokud to tak je, pak to naprosto změní způsob, jakým vás budu zastupovat. Já součástí toho plánu být nemůžu. Nemůžu se dostat do pozice, ve které bych podporoval vědomou lež. Tohle bych neriskoval pro žádného klienta.“

„Tomu rozumím,“ odpověděl rychle Cory. „Hlavně poté, co jste měl problémy v případu Corregio.“

Kirk se na malý okamžik zamyslel: Byla tahle náhodná poznámka součástí připraveného Coryho scénáře?

„Já vím, že se dokázalo, že jste v Corregiově případu nic špatného neudělal. Ale všechny ty potíže. Vysvětlování médiím. To muselo být fakt příšerné. Něco vám povím, asi bude pro všechny nejlepší, když si ty knihy zase odnesu a schovám je pro toho, kdo bude případný film produkovat.“

Cory se natáhl po svých materiálech. „Na to nesahejte!“ přikázal mu Kirk.

Cory na něj zmateně pohlédl: „Pane Kirku?“

„Sedněte si!“

Cory dosedl zpátky do křesla. Kirk se zvedl a přistoupil ke Corymu, jako by to byl nepřátelský svědek. „Cory, doktorka Scottová si myslí…“

„Vy jste s ní o tom mluvil?“ zeptal se Cory. „Ano, mluvil jsem s ní.“

„A?“

„Myslí si, že je to velmi dobře připravený, nazkoušený a zahraný pokus o simulaci mentálního stavu za účelem spáchání připravené vraždy a uniknutí trestu!“

Cory se do Kirkovy řeči nepokusil ani jednou zasáhnout a ještě dlouho potom jen mlčky seděl. Nakonec však velmi sebejistě prohlásil: „Vy víte, že nic z toho nemůžete použít.“

„Ale, opravdu?“ opáčil Kirk.

„Nebylo by to etické. Důvěra mezi obhájcem a jeho klientem,“ zdůraznil Cory.

On se vázne připravil na všechno, uvědomil si Kirk.

„Za těchto okolností, pane Kirku, tak jak to vidím, bude nejlepší, když na ty materiály všichni zapomeneme. Nikdy jste je ani neviděl. Prostě si je zase odnesu.“

„Jak jednoduché,“ okomentoval Coryho návrh Kirk.

„Budeme pokračovat v procesu. Musíme to už nějak uzavřít. Porota je na mojí straně. Cítím to. A když půjdu svědčit…“

„Vy plánujete, že budete svědčit?“ zeptal se překvapeně Kirk.

„Bude to rozhodující rána,“ prozradil své úmysly Cory.

„Cory, právě jsem se vám snažil vysvětlit, jak omezené jsou možnosti mé spolupráce za těchto okolností,“ zdůraznil Kirk.

„Ne, pokud jste ty věci nikdy ani neviděl,“ opakoval Cory svůj postoj. „Protože pokud se někdy zjistí, že jste je viděl, někdo z Advokátní komory jistě položí tu věhlasnou otázku: ‚Co Kirk věděl? A kdy se to dozvěděl?‘ A jsme zase zpátky u případu Corregio.“

„Vyhrožujete mi?“ zeptal se popuzeně Kirk. „Ne, pane! Jen jsem si dělal starosti, co by si mohli myslet ostatní.“

„Velmi ohleduplné,“ poznamenal Kirk a pomyslel si: Tenhle mizera je nebezpečný jako chřestýš. A ani není třeba napínat sluch, abych uslyšel to chřestění.

„Cory, v této situaci a jako váš obhájce žádám, abychom si věci upřímně přiznali. Jděte za soudcem a položte mu tyhle věci na stůl.“

„Máte na mysli, abych se přiznal?“ otázal se Cory.

„Mám na mysli přiznat fakta, pravdu, a spolehnout se na milost soudu, že z toho vyváznete s co možná nejmírnějším trestem,“ řekl Kirk. Když Cory hned neodpovídal, dodal: „Znám Malachiho. Není to soudce popravčí. Vezme přiznání v úvahu a bude mírný.“

„A to mi ‚radíte‘ jako můj obhájce,“ poznamenal s úsměvem Cory. „Dobrá. Tak tohle je moje ‚rada‘ jako vašeho klienta. Tohle všechno zůstane důvěrné. A ten proces bude prostě pokračovat. Budu svědčit. A co víc, pane Kirku, budu osvobozen!“

S těmito slovy Cory vypochodoval z Kirkova úřadu.

Kanceláří zaznělo prásknutí vnějších dveří. Pro Gerryho to také bylo znamení, že může za Kirkem.

„Člověče, to bylo absolutně chladnokrevné a nestoudné. Takové nervy nemá ani mafiánský boss,“ okomentoval proběhlou diskusi Gerry.

„Vím, že bych měl říct: k čertu s etikou. Prásknout toho mizeru. Až na to, že nemůžu.“

„A on to ví,“ dodal Gerry.

„Ale jednu věc udělat můžu,“ rozhodl se Kirk. „A udělám to raději hned než až v pondělí ráno.“

38

David Kirk zavolal soudci Malachimu do jeho domu v Brooklyn Heights. Vzala to jeho žena, Emma. Když se Kirk představil, pozdravila ho prostě: „A, David“ a pak se omluvila. „Promiňte, že jsem tak osobní. Ale tak vám říká Aaron. Co pro vás můžu udělat?“

„Musím mluvit s panem soudcem.“

„Aaron tu není.“

„Je to velmi důležité,“ naléhal Kirk.

„Je ve městě. V úřadě. Říkal něco o konceptu svého rozhodnutí. Myslím, že to bude ve vašem případu.“

„Ano, myslím, že ano,“ řekl Kirk. „Zajedu tedy tam.“

„A, jen jednu věc, pane Kirku…“ Paní Malachiová jako by zaváhala a pak pokračovala: „On je poslední dobou trochu nedůtklivý. Nevím, čím to je, ale je velmi citlivý. Tak si to moc neberte, když bude vypadat rozzlobeně.“

Za půl hodiny už David Kirk vystupoval po širokém schodišti k budově Nejvyššího soudu okresu New York. Nastoupil do výtahu a dojel do poschodí, na kterém sídlil soudce. Došel k mohutným mahagonovým dveřím, na kterých bylo na zašlé zlaté tabulce vyryto SOUDCE AARON MALACHI, a zaklepal. Nikdo se neozýval. Zkusil kliku. Dveře nebyly zamčené. Otevřel je a čekal, že se jako vždy setká s Idou Bornsteinovou, která soudcovo soukromí přísně střežila. Nebyla však v dohledu. Místo toho Kirk uslyšel Malachiho diktující hlas: „Proto, v souladu s platným právem tohoto státu, jehož zákony jste jako porotci vázáni, je vaší povinností v tomto případu rozhodnout, zda…“

V tom okamžiku Kirk došel k otevřeným dveřím do Malachiho kanceláře. Jak už bylo jeho zvykem, Malachi seděl zády ke dveřím a zíral z okna. Když Ida Bornsteinová obrátila list stenografického zápisníku, s překvapením zahlédla Kirka ve dveřích.

„Můj bože! Co tady v sobotu děláte?“ zeptala se.

Malachi otočil své kolečkové křeslo a přidal se: „Co tu, k čertu, děláš, Kirku?“

„Musím s vámi mluvit. Je to naléhavé. Velmi naléhavé.“

„Naléhavé, jo?“ poznamenal skepticky Malachi. Zároveň však Idě naznačil, aby z místnosti odešla.

Když byla Ida pryč, Malachi se zeptal: „Řekni mi, jak se jmenuje ten herec. Takový hubený. Velká hvězda. Vypadá, že má problémy s očima. Pořád je mhouří. Možná proto, že je hodně na slunci.“

„Myslím, že máte na mysli Clinta Eastwooda,“ odpověděl Kirk. J

„Jo, to je on. Takže, jak vždycky říká: ‚Čím mě potěšíš‘, Kirku? Co tě trápí tentokrát?“

David Kirk zaváhal. Pak však konečně oznámil: „Vaše ctihodnosti, chci požádat o odvolání z případu Lid versus Cory.“

„Můžu se zeptat proč?“ žádal vysvětlení Malachi a bylo vidět, jak mu hněv barví tváře do ruda.

„Je mi líto, vaše ctihodnosti, ale není mi dovoleno vyjevit důvod mé žádosti.“

„Je ti líto? Není ti dovoleno vyjevit tvůj důvod?“ Malachi pokýval hlavou a pak se zeptal: „Proč ne?“

„Profesní etika mi zakazuje projednávat důvěrné záležitosti,“ odpověděl Kirk.

„O, ‚profesní etika‘,“ opakoval Malachi se zjevným opovržením. „Kdo řekl, že ‚když právník začne mluvit o etice, lidé by měli vzít nohy na ramena‘?“

„Myslím, že jste to řekl vy, vaše ctihodnosti.“

„Ty jsi toho jeden z nejlepších příkladů, na jaké jsem v poslední době narazil, ‚pane obhájce‘!“ Malachi vybuchl tak hlasitě, že Ida bázlivě pootevřela dveře, aby se podívala, co se děje.

„To je v pořádku, Ido. Jen lehký rozdíl v názorech,“ řekl Malachi s hořkým sarkasmem v hlase. „Náš mladý přítel, ten věhlasný a úspěšný procesní právník David Kirk, jehož fotografie nebyla v novinách už celých čtyřiadvacet hodin, by rád rezignoval z případu Lid versus Cory.“

Ida, zjevně konsternovaná, zašeptala slovo „Rezignovat?,“ jako by to bylo rouhání. „Teď? Tak blízko konce?“

„Teď,“ opakoval Malachi. „Tak blízko konce. A co víc, Ido, odmítá udat důvod. ‚Profesní etika‘, říká.“

Kirk už měl Malachiho výsměchu akorát dost. „Řekněme, že panuje neshoda v názoru obhájce a klienta na to, jak má obhajoba pokračovat.“

„Neshoda v názoru, jo?“ chytil se Malachi. „Za daných okolností bych řekl, že sis počínal zatraceně dobře. Chceš mi říct, že to klient neschválil?“

„To není ten problém, vaše ctihodnosti,“ protestoval Kirk.

„Tak co teda je ten problém?“ žádal dál vysvětlení Malachi.

„Jak jsem řekl, pane, nemůžu o tom hovořit, aniž bych porušil důvěru klienta,“ znovu opakoval Kirk.

Malachi zlostně zaklepal klouby prstů na opěradlo svého vozíku. „Ido, co ty si o tom myslíš?“

Malachi se obrátil zpět ke Kirkovi: „Vždycky to probírám s Idou, když si nejsem jistý, jestli člověka odsoudit na dvacet pět až doživotí, nebo jen na patnáct. A taky když se setkám s takovým vychytralým právníkem, který má v hlavě nějaký mazaný plán.“

„Ujišťuji vás, vaše ctihodnosti, že žádný mazaný plán neexistuje,“ pronesl vážně Kirk.

„Ido?“ Malachi se opět obrátil na svou sekretářku.

Ida nikdy neodolala vyslovit svůj názor na záležitosti, které se během dne vyskytly, ale tentokrát se zdála být příliš vyděšená, než aby odpověděla.

„Dobrá, Ido, protože nevíš, o co tady jde, tak ti to povím.“

Malachi vyjel zpoza svého stolu. Pomalu se vydal napříč místností po dráze, kterou v koberci za ty dlouhé roky strávené v této kanceláři vyjezdil.

„Pamatuješ si, Ido, ten den, jak sem přišel a žádal – řekl jsem ‚žádal‘? –, v podstatě žadonil o povolení zaprotokolovat opožděné oznámení o obhajobě na základě nepříčetnosti? A jaké nepříčetnosti! Poruchy mnohočetné osobnosti, nic menšího. Pamatuješ? Nakonec jsem svolil: ‚Dobrá, zaprotokoluj si to‘ No a teď se zdá, že náš skvělý pan David Kirk usoudil, že se efekt, který ty nahrávky měly na porotu, pomalu vytrácí. Možná že porota začíná věřit expertovi Howarda Stonea, doktoru Sloateovi. A tak musí náš mladý přítel, pan Kirk, vymyslet nějaký jiný způsob, jak svého klienta dostat na svobodu.“

Malachi se obrátil na svou sekretářku, která nebyla o nic méně v rozpacích než před pár minutami, a zeptal se: „Ido, co bys řekla, jaký ten jiný způsob je?“

„Nevím, vaše ctihodnosti, já… no, nejsem si jistá,“ žena se samou nervozitou zakoktala. Ještě nikdy neviděla starého soudce tak rozčileného.

„Musím vám pogratulovat, pane Kirku. Obzvláště chytrá strategie. Přijdeš sem a žádáš, abych ti dovolil rezignovat z případu. A já, jako starý blázen, za kterého mě všichni považují, ti to dovolím. Načež první věc, kterou nový Coryho advokát udělá, bude návrh na zmatečné řízení. A vzhledem k tomu, že je proces tak blízko u konce, musel bych mu to uznat. Poté, když se pan Stone rozhodne, že podá na vašeho pana Coryho novou žalobu, jeho nový zástupce bude oponovat věcí rozsouzenou. A co víc, odvolací soud mu s největší pravděpodobností vyhoví. Takže tu budeme mít velkou šarádu procesu, jeho zakončení a osvobození muže bez toho, aby se o něm porota vůbec pobavila, a to všechno za státní peníze. Velmi mazané. Další ze skvělých manévrů Davida Kirka. Už sis připravil prohlášení pro televizi?“

David Kirk vypadal, že každou chvílí vybuchne spravedlivým hněvem. „Zatraceně, Aarone, tos byl ty, kdo si stěžoval na lidi, kteří ztrácejí víru v systém spravedlnosti. Kolik že vinných lidí odchází bez potrestání jen díky právnickým trikům. A teď, když chci pryč od případu, o kterém vím, že je to podvod, tak říkáš ne. Aarone, tenhle případ, ať je jakkoli falešný, se dá vyhrát. Cítím v kostech, že ho můžu vyhrát. Ale Cory je vinen. Vychytralý, lstivý, bezcharakterní a vinen. Takže už se na tom nechci nijak podílet. A přesto mě nepřestáváš častovat sarkastickými poznámkami a obviňovat mě, jako bych byl nějaký zločinec.“

Avšak protože nic z toho nemohl říct nahlas, aniž by porušil právo svého klienta na důvěru, musel se spokojit s prostým prohlášením: „Vaše ctihodnosti, v tomto případě to tak není.“

„Tak jak to je?“ otázal se Malachi.

„Jak jsem řekl, základní rozdíl v názoru obhájce a klienta, jak by měla obhajoba pokračovat,“ trval na svém Kirk.

Malachi zamyšleně pokýval hlavou a pak řekl: „Davide, chlapče, udělám ti velkou laskavost.“

V tu chvíli se Kirkovi velmi ulevilo.

„Zapomenu na to, že jsi vůbec takovou žádost předložil. Budu dále věřit, že jsi připraven vést tuto obhajobu podle svých nejlepších schopností. Což taky budeš. Protože, jak už jsem tě dříve varoval, jestli budu mít pocit, že se v mé soudní síni odehrává nějaký směšný proces, něco jiného než inteligentní obhajoba Davida Kirka, tak ti spálím prdel.“

Malachi se obrátil na Idu. „Má drahá, nic z toho jsi nikdy neslyšela. K ničemu tady nedošlo.“ Pak se podíval na Kirka a ukončil celou diskusi: „Pane obhájce, uvidíme se v pondělí v deset hodin ráno v soudní síni.“

39

Když se Kirk vrátil do kanceláře, našel Gerryho v knihovně. „Tak co, Davide?“

„Málem mě odsoudil k smrti,“ přiznal Kirk. „Ale kdo by ho mohl vinit?“

„Obhajovat Coryho a vědět, co víme my, je jako procházet se po minovém poli.“

Kirk přikývl. Ale v jedné věci se už rozhodl.

„Jdi domů Gerry.“

„Cože?“

„Řekl jsem, jdi domů. Protože oficiálně jsi od teďka odvolán z případu.“

„Z jakého případu?“ protestoval Gerry.

„Sám jsi řekl, že je to minové pole. Tak se nesnaž být hrdinou. Jsi odvolán z případu. Dřív než to bude ještě nebezpečnější.“

„Davide, počkej…“

„Řekl jsem, že jsi odvolán!“

Gerry chtěl protestovat ještě důrazněji, ale Kirk ho předešel. „Gerry, nechci, aby tvoje kariéra zhasla zároveň s tou mojí. Tak jdi domů. Jinak ti dám padáka.“

Gerry se zdráhavě vydal z knihovny. Zastavil se a ohlédl se v naději, že se David umoudří. Ale Kirk jen zavrtěl hlavou.

Když David uslyšel, že se zavřely vstupní dveře úřadu, šel do své kanceláře a vyčerpaně se sesunul do pohodlného křesla. Pak se zahleděl na inkriminované knihy a ofocené články, které ležely na stole před ním.

Natáhl se po Beaumontově svazku a znovu jím začal listovat a pročítat si Coryho poznámky. Ty věty a odstavce, které zvýraznil žlutým fixem. Jak tak procházel jednotlivé stránky, začal si každou z poznámek přiřazovat k některému z Coryho kroků, které učinil před procesem a během něj.

Celý ten schopně provedený podvod mu vytanul na mysli jako nějaký film s dokonalou zápletkou. Cory, ten naivní a nevinný mladík. Jeho bolesti hlavy, zahrané s tak přesvědčivým utrpením. Jeho modré oči, které vyzařovaly takovou upřímnost, když protestoval proti jakémukoliv náznaku obhajoby na základě nepříčetnosti.

Bylo to pečlivě zinscenované a nazkoušené představení, v souladu se znalostmi těch největších psychiatrických expertů. Není divu, že to Cory mohl hrát na přirozené sympatie dokonce tak zkušeného právníka, jako jsem já sám, a zmást i Michaelu Scottovou, která, jak všichni potvrzují, je jednou z vůdčích osobností na poli PMO.

Kirk si brzy uvědomil, že je to neplodné a znechucující. Pokoušet se vysvětlit a v podstatě ospravedlnit se sám před sebou za to, že byl podveden, mu dávalo jen malou útěchu a zároveň nebylo úniku z nebezpečné profesionální situace, ve které se ocitl.

Kirk začal přemýšlet o tom, jaké kroky teď může s ohledem na Malachiho odmítnutí a klientovo pokrytectví podniknout. Přitom dál pročítal text Beaumontovy knihy. Stránky s poznámkami, stránky s podtrženými pasážemi, stránky se zvýrazněnými částmi. Stránky bez jakýchkoliv poznámek nebo označení.

A pomalu se mu v hlavě začala formulovat otázka.

Co přimělo Coryho, aby si vybral určité části a jiné vynechal? Vybral si jen ty symptomy známky a elementy které by dohromady nejen vytvořily přesvědčivý případ PMO, ale zároveň by se hodily k charakteru, který by uměl přesvědčivě zahrát?

Howie Stone, za podpory doktora Klingera, poukázal na to, že Cory nevykazoval mnoho dalších symptomu.

Proč?

David Kirk si začal pročítat svazek znovu od začátku. Tentokrát se soustředil na ty stránky, na kterých nebyly žádné poznámky.

O několik hodin později byl s Beaumontovým svazkem hotov. Odtlačil se od stolu a vstal, aby pohlédl z okna kanceláře ve dvacátém třetím podlaží na noční ulice Manhattanu. V tuto hodinu už byla většina oken v okolních správních budovách temná. Dole se pohybovaly automobily a taxíky podle příkazů zelených a červených světel semaforů.

Po chvíli zamyšlení se zase vrátil ke svému stolu a vyťukal telefonní číslo.

„Cory, myslím, že bychom se měli setkat. Vyskytly se nějaké problémy, o kterých byste měl vědět. Tak přijďte sem. Hned.“

David Kirk chvíli přecházel po kanceláři a pak začal: „Cory, jsme v situaci, kdy si musíme říkat všechno na rovinu. Už žádná tajemství. Nelíbí se mi představa, že bych vás měl dál zastupovat. Vlastně jsem dnes navštívil soudce Malachiho a požádal ho o dovolení odstoupit z tohoto případu.“

Cory se narovnal a trochu strnul.

„Malachi to však zamítl. Takže vzhledem k tomu, že jsem nucen vás dále obhajovat, cítím povinnost vám dát ty nejlepší rady, jakých jsem schopen. A první věc, kterou vám chci říct, je toto: Jedna věc je být hvězdou v představení odehrávajícím se v soudní síni. To možná nakrmí vaše ego. Ale nést v procesu nutná rizika je docela něco jiného. Obzvlášť v procesu vraždy. Moje nejlepší rada tedy zní – nebudete svědčit.“

„Ale já už jsem se rozhodl…“

„Cory, poslouchejte mě! Podle práva obžalovaný nemusí svědčit při své vlastní obhajobě. A žalobce má zakázáno činit k tomu jakékoliv poznámky.“

„Teď poslouchejte vy mě,“ kontroval Cory. „Já chci svědčit. Chci to zkusit na porotu sám!“

„To je čistě emotivní rozhodnutí. Osobní slabost. Z přísně právního úhlu pohledu je třeba si rozmyslet jen jednu věc. Pomůže to případu, nebo mu to ublíží?“

„Jak by mu to mohlo ublížit?“ zeptal se Cory.

„Být svědkem proti tak zkušenému žalobci, jakým je Howard Stone, je obzvlášť nebezpečné. U křížového výslechu je výjimečně rychlý a vražedný. Roztrhá vás na kusy. Nečekanými otázkami. Konfliktními prohlášeními, která jste učinil během svého zatčení a u výslechů. Zaútočí na vás sarkasmem a výsměchem. Dokážu si představit, jakou srandu si udělá z Maxe. A jeho pindíka‘. Vypráší váš příběh ze soudní síně. A s ním i celou obhajobu. Nezapomínejte, že čelíte sazbě dvacet pět let až doživotí.“

Cory pokýval hlavou, jako by Kirkovo varování vzal na vědomí, avšak evidentně ho to nepřesvědčilo.

„Svědčit se vám může zdát zajímavé, protože to vypadá velmi dramaticky.“

„To říkali i lidi od filmu,“ řekl Cory.

„Ano?“ reagoval Kirk. „A co ti ‚lidi od filmu‘ říkali?“

„Že moje svědectví by byla naprosto skvělá scéna. Mohl by to být vrcholný okamžik celého filmu.“ Cory pokračoval dál a dramatizoval. „Hrdina osobně podává svědectví. Podstupuje křížový výslech, je štván jako divá zvěř, pronásledován nelítostným žalobcem jako Howard Stone. Říkají, že by to zajistilo obrovské sympatie nejen pro postavu obžalovaného, ale i pro mě osobně.“

„Ti ‚lidi od filmu‘ to jistě řekli,“ poznamenal Kirk a pomyslel si: Alespoň teď vím, proč tak dychtí po svědeckém postu. Dobře.

„No, jejich přesná slova vlastně byla: ‚Ta scéna dostane Cenu Akademie. Vy, Christopher Cory, budete mluvit jménem všech nepochopených lidí. Povstanete a budete za ně bojovat. Učiníte prohlášení.‘ Řekli, že to bude jako Dustin Hoffman v Kain Manovi.“

„A vy pro to hodláte riskovat svou svobodu?“ zeptal se Kirk.

„Udělám to tak, aby to žádný risk nebyl, pane Kirku.“

„Cory, zapomeňte na všechny filmové nabídky a další tyhle věci. Já vás varuji, když vás předám obžalobě k výslechu, už pro vás nebudu moct nic udělat. Nemůžu vás chránit před Howardem Stonem. Tak si to ještě pořádně rozmyslete.“

„Přemýšlím o tom už celé dny. Chci se utkat se Stonem. A chci tu porotu dostat na kolena.“

„Dobrá. Když jste se rozhodl. Koneckonců na to máte právo. Obhájce vám jenom může poradit. Klient má vždy poslední slovo. Předvolám vás jako svědka. Ale pokud se něco pokazí, pak nechci, aby o mně média prohlašovala, že jsem to byl já, kdo ten případ prohrál. Takže od vás budu něco chtít.“

„Ano? A co?“

Kirk podal Corymu tužku a papír.

„Chci, abyste napsal prohlášení, ve kterém uvedete, že jste proti radě svého obhájce trval na tom, že budete svědčit.“

Cory vzal tužku do ruky a chtěl začít psát. Avšak náhle nevěděl, jak na to: „Co mám napsat? Jak mám začít?“

„Zkuste třeba: ‚Komukoliv, koho se to může týkat: Tímto potvrzuji, že jsem já, Christopher Cory, dostal od svého obhájce, Davida Kirka, radu, abych nesvědčil ve své vlastní obhajobě. Přesto a ze své vlastní vůle a jen na svou vlastní odpovědnost jsem trval na tom, že tak učiním.‘ Pak tam doplňte: ‚Pan Kirk je oprávněn zveřejnit toto prohlášení, kdykoliv to bude považovat za nutné‘.“

Cory dopsal prohlášení a podíval se na Kirka. „Teď to podepište.“

Cory uposlechl a pak předal list papíru zpět Kirkovi.

„V pondělí ráno dokončím výslech doktora Sloatea takovým způsobem, abych připravil váš dramatický nástup na post svědka. Buďte připraven.“

„Na to můžete vsadit svůj život,“ ujistil ho Cory.

Cory se obrátil k odchodu. „A mimochodem, během vašeho svědectví možná budu muset předat slovo doktorce Scottové, aby porota viděla Maxe v akci,“ poznamenal bezděčně Kirk.

„Plánoval jsem, že to udělám bez hypnózy. Říkal jsem si, že to tak bude mnohem překvapivější.“

„Myslím, že pro porotu bude přesvědčivější, když to udělá doktorka Scottová,“ radil Kirk.

„Dobrá,“ souhlasil nakonec Cory a vydal se ven. U dveří se však zastavil a zeptal se: „Budete mít něco proti tomu, když se přijde podívat producent toho filmu?“

„Samozřejmě že ne. Doufám, že přijde,“ odpověděl Kirk.

Když Cory odešel, zvedl Kirk sluchátko a vyťukal číslo. Na druhém konci uslyšel záznamník doktorky Scottové.

„Doktorko, musím vás požádat, abyste si udělala na pondělí volno. A přijďte k soudu, co nejdříve budete moct. Jednání začíná v deset.“

Zavěsil a pak zavolal další číslo.

„Gerry… Á, Lucindo, máš muže doma? Dobře. Až se vrátí, řekni mu, že pokud nemá něco jiného, tak ho budu v pondělí v deset čekat u soudu.“

40

„Všichni povstaňte!“ Ozvalo se v soudní síni a dveře soudcovy úřadovny se otevřely. Přeplněná soudní síň se okamžitě zklidnila. Soudce Malachi vjel do místnosti a pak se opět přenesl přes ten ponižující pocit, když ho zvedali nahoru na jeho místo.

Pohledem přejel soudní síň, aby se ujistil, že jsou všichni na svých místech. Howard Stone, doktor Helmut Klinger a dva Stoneovi asistenti seděli u stolku obžaloby. Na druhé straně byl David Kirk s Gerrym Princem po jednom boku a se svým klientem, Christopherem Corym, po druhém. Zapisovatelka seděla na svém místě vedle svědecké lavice.

„Dámy a pánové, budeme pokračovat. Myslím, že svědčil doktor Sloane.“

„Doktor Sloate, vaše ctihodnosti,“ opravila soudce velmi zdvořile a váhavě zapisovatelka.

Soudce, ještě stále podrážděn živou vzpomínkou na sobotní konfrontaci s Davidem Kirkem, prudce opáčil: „Dobře, dobře! Omlouvám se. Zaujal by doktor Sloate opět své stanoviště na svědecké lavici?“

Sloate přešel k lavici a měl pocit, že je připraven snad na každou otázku, kterou by mu David Kirk mohl položit.

Howard Stone a doktor Klinger se choulili u stolku obžaloby, aby si mohli dělat poznámky, které by pak Stoneovi pomohly v případě opakovaného výslechu. Avšak vzhledem k tomu, jak dobře si Sloate v pátek vedl, bylo otázkou, zda se Stone vůbec k něčemu takovému uchýlí.

David Kirk přistoupil ke svědkovi. Jeho nová strategie vyžadovala útok vedený čistě za účelem vytvoření vhodné situace pro předvolání Coryho na svědeckou lavici. Kirk se zadíval směrem ke vchodu do soudní síně, mrknul na hodinky a pak přistoupil k výslechu.

„Doktore Sloate, jak si pamatuji z pátku, byly zde určité záležitosti, o kterých jste se vyjadřoval dosti nejasně, a možná jste tím trochu zmátl porotu. Shrnuji to správně, když říkám, že věříte tomu, že existuje duševní stav, jakým je porucha mnohočetné osobnosti? Avšak že je jen zřídkakdy správně diagnostikován?“

„Je to téměř tak, pane Kirku,“ opáčil souhlasně Sloate.

„Vzhledem k tomu, že jste si prostudoval Rorschachovy testy a zhlédl nahrávky obžalovaného, které pořídila doktorka Scottová, ještě pořád pochybujete o diagnóze PMO v tomto případě?“

„Ano, pochybuji,“ odpověděl Sloate.

„Doktore Sloate, věděl jste v době, kdy jste vyšetřoval obžalovaného, že se dobrovolně podrobil testu na detektoru lži a úspěšně jím prošel?“

„Pane Kirku, můžete mi dát test na detektoru lži hned teď, jak tady sedím. Všechno, co musím udělat, je dostatečně zatnout svaly ve stehnech, a dostanete falešné výsledky. Takže pokud se týká mne, detektor lži odhalí spíš neinformovaného laika než pravdomluvnost subjektu.“

Doktor Sloate měl pocit, že touto odpovědí naprosto zničil Kirkův výslech, a tak doufal, že už bude omluven. Zadíval se na soudce v naději na svolení.

„Pane obhájce?“ Malachi si zavolal Kirka k osobní rozpravě.

Kirk došel k soudci jen o krok dřív než Howard Stone, který se, pokud to bylo nutné, uměl pohybovat velmi rychle.

Zapisovatelka si přenesla stenograf blíže k soudci, aby mohla zaznamenat rozhovor. Malachi ji však gestem poslal pryč.

„Kirku, o co se to, k čertu, pokoušíš? Hraješ o čas?“

„Vaše ctihodnosti, jen stavím základy pro závěrečného svědka,“ řekl Kirk.

„Vy nestavíte základy,“ odpověděl netrpělivě Malachi. „Vy kopete hrob. Hrob svému klientovi.“

„Vaše ctihodnosti, musím vás požádat o trpělivost, protože ten případ vedu podle svého nejlepšího vědomí a svědomí,“ trval na svém Kirk.

Malachi si Kirkovu žádost chvíli rozmýšlel a pak zabručel: „Dobře. Ale v minutě, kdy budu mít pocit, že ohrožujete právo svého klienta na odbornou obhajobu, zasáhnu.“

Kirk odstoupil od stolice, ale Stone ještě chvíli posečkal.

„David nějak není ve své kůži. Ty mu dáváš varování ohledně práv jeho klienta. Aarone, co se to tu děje?“

Malachi zvažoval, zda žalobci říct o Kirkově žádosti na stažení z případu, ale nakonec se rozhodl jinak: „Jednou, Howie, si dáme drink v Harmony Clubu a já ti to povím.“

Kirk se znovu ohlédl po vchodových dveřích do soudní síně a pak se rozhodl výslech ukončit. „Doktore Sloate, víte o tom, že obžalovaný podstoupil test galvanické reakce pokožky a úspěšně jím prošel?“

„Ano! Jistě že to vím,“ odpověděl Sloate a jeho odpovědi byly čím dál podrážděnější a ostřejší.

„Neudělalo to na vás dojem?“ zeptal se Kirk.

„Pane Kirku,“ začal Sloate tónem shovívavé blahosklonnosti, jakým se obvykle mluví k dětem, „zřejmě jste se na tento případ nepřipravil tak dobře, jak jste měl. V testu galvanické reakce pokožky jsou elektrody připevněny na kůži testovaného. Pak jsou mu kladeny otázky a má se za to, že se jeho emocionální odezva projeví změnou teploty a vlhkosti pokožky. Jediným problémem, pane obhájce, je, že při vzrušujících představách nebo pouhém pevném zatnutí prstů na nohou může testovaný právě takové změny vyvolat, a tím celý test znehodnotit. Takže, můj drahý mladíku, ne, žádný test, který je možno oklamat zatnutím palců, mě nepřesvědčí.“

Dřív než stačil utichnout smích v soudní síni, Sloate pokračoval a Kirk se ani nepokusil ho přerušit: „Existuje mnoho testů prokazujících hypnotický spánek. Ale všechny je lze obelstít, pokud se subjekt rozhodne tak učinit a má k tomu příslušné schopnosti a pohnutky. V tomto případě musíme podrobně prozkoumat jakýkoliv test, kterým obžalovaný prošel, protože zde existuje ještě možný sekundární motiv. A totiž jeho boj za svobodu. Je to velmi silný motiv na to, aby se pokusil testy obelstít.“

Kirk chvíli počkal a pak se zeptal: „Skončil jste, doktore? Nebo byste se rád přidal k porotcům a hlasoval s nimi?“

„Vaše ctihodnosti…“ Stone vstal, aby protestoval.

Malachi ho však předešel a naznačil Kirkovi, aby se opět dostavil ke stolici.

„Pane obhájce, když pokládáte otázky, které přímo vybízejí k takovýmto odpovědím, pak mějte alespoň to vychování a nenapadejte svědka za to, že na ně odpovídá. Myslím, že plýtváte časem tohoto soudu, ale pokud trváte na tom, že budete pokračovat, čiňte tak v rámci řádné procesní etikety.“

„Ano, vaše ctihodnosti,“ přitakal Kirk.

Opět se podíval směrem ke dveřím a položil další otázku: „Doktore, existuje nějaký test, který by vás přesvědčil?“

Sloate se usmál. Bylo zřejmé, že ho to klání s právníkem Kirkovy reputace baví. „Vážený pane, staří Číňané měli test, který prokazoval, zda člověk mluví pravdu. Přikázali mu, aby hovořil s ústy plnými rýže. Byla za tím myšlenka, že nervozita způsobená lhaním by omezila salivaci. Tak by pro něj bylo se suchými ústy plnými rýže obtížné vyslovit jakékoliv slovo. Mám za to, že naše moderní metody detekce lži jsou jen o něco málo efektivnější a mají vědečtější zvuk.“ Malachi po této odpovědi sice nezasténal, jak by to asi za jiných okolností udělal, ale jeho soucit s Davidem Kirkem byl z výrazu jeho vrásčitého obličeje naprosto zřejmý. Neřekl to nahlas, ale svým smutným pokýváním hlavy jako by se ptal: Ještě toho nemáš dost, Davide?

Jediným pohybem zahnutého ukazováčku přizval Kirka ke svému stolu.

„Pane obhájce, nevím, kam se pokoušíte dostat, ale v zájmu ochrany vašeho klienta vám nařizuji, abyste tohoto svědka okamžitě omluvil…“

Dříve než Malachi stačil dokončit větu, vyrušil je pohyb u vchodových dveří. Oba se tím směrem podívali a zjistili, že se doktorka Scottová snaží přesvědčit nadmíru horlivého strážného, aby ji vpustil do soudní síně.

„Není to náhodou tvoje expertka, Davide?“ zeptal se Malachi.

„Ano, vaše ctihodnosti, doktorka Scottová.“

„Velice pěkná žena,“ odtušil Malachi a pak zvolal: „Salvátore, pusť tu ženu dovnitř!“

Michaela Scottová se vydala uličkou mezi sedadly. Kirk jí vyšel naproti. Zavedl ji do rohu místnosti, kde spolu horlivě šeptem promlouvali.

Mezitím Howard Stone a doktor Helmut Klinger u stolku obžaloby využívali času a diskutovali o tom, co mohlo způsobit, že se doktorka Scottová opět objevila u soudu.

Soudce Aaron Malachi netrpělivě bubnoval prsty na opěradla svého vozíku. Na mysl mu přišla velmi zneklidňující myšlenka: Byla Kirkova nabídka na rezignaci jen trik? Aby položil základy pro svou nejnovější taktiku překvapení? S Davidem jeden nikdy neví.

Když Kirk odvedl doktorku ke stolku obhajoby, přistoupil k soudci a řekl: „Vaše ctihodnosti, žádám, abyste vzal zpět svůj příkaz ohledně omluvení svědka. Rád bych mu položil ještě jednu otázku.“

„Ještě jednu otázku?“ soudce skepticky zpochybňoval Kirkova slova.

„Jen jednu,“ odpověděl Kirk.

„Žádné doplňující?“ precizoval soudce.

„Žádné doplňující otázky,“ potvrdil Kirk.

Byla to však spíše zvědavost než soudcovské přesvědčení, co přimělo Malachiho, aby Kirkovi jeho prosbu splnil. „Dobrá. Jednu poslední otázku.“

Kirk opět zaujal své stanoviště mezi svědkem a porotou.

„Doktore Sloate, přesvědčilo by vás, nebo by na vás zapůsobilo, kdyby sám obžalovaný svědčil a objevil by se jeho alternant?“

Celá soudní síň – svědek, porotci, diváci, žurnalisti, Howard Stone, jeho dva asistenti a doktor Helmut Klinger, ale hlavně soudce Aaron Malachi – byla Kirkovou otázkou, která slibovala demonstraci něčeho, co nikdo z nich dosud na vlastní oči neviděl, naprosto šokována.

Pohled na videonahrávku byla bezpečná, kontrolovaná zkušenost. Ale aby se proměna odehrávala přímo před jejich očima, s předem neodhadnutelnými důsledky, to bylo fascinující a děsivé zároveň.

Doktor Sloate svou odpověď na Kirkovu otázku chvíli zvažoval a pak řekl: „Jistě by to znamenalo velký krok směrem k mému přesvědčení ohledně legitimity diagnózy obžalovaného.“

Malachi naznačil Kirkovi, aby přistoupil. Tentokrát Kirk a Stone dorazili k soudci ve stejný okamžik.

„Opravdu hodláš projít tím – tím představením?“ zeptal se Malachi.

„Jestliže to je jediný způsob, jak uspokojit doktora Sloatea,“ opáčil Kirk.

„Howie?“ obrátil se soudce na Stonea.

„Nejen já, ale i doktor Klinger to s potěšením zhlédneme,“ odpověděl Stone.

„Sezení se přerušuje do dvou hodin patnácti,“ rozhodl Malachi.

41

Po soudní budově se okamžitě rozneslo, že se David Kirk chystá provést další ze svých unikátních a překvapivých právnických triků.

Během polední přestávky zahltily linky úřadu soudce Aarona Malachiho telefonáty televizních stanic žádající o svolení s natáčením té události. Ida Bornsteinová, která v tomto úřadu zvládala veškeré mimořádné události již více než osmnáct let, byla naprosto zdrcená. Nakonec přepínala všechny telefonáty na soudce, který je vyřizoval s naprostou lehkostí jen za použití několika stručných slov.

Když se soud znovu ve čtvrt na tři sešel, každé místo bylo obsazeno a u zadní zdi síně se tyčila dvojitá řada stojících diváků. Jediný ústupek, který soudce Malachi mohl v této nebývalé události učinit, bylo povolit stojícím, aby zůstali v síni.

Malachi otevřel jednání stručným: „Pane obhájce?“

David Kirk si s doktorkou Scottovou vyměnili pár slov a pak David vstal a oznámil: „Předvolávám obžalovaného Christophera Coryho.“

Cory předstoupil, zvedl pravici a složil přísahu. Pak se usadil na svědeckou lavici.

Kirk zahájil výslech rutinními otázkami ohledně Coryho mládí, jeho zázemí, vzdělání a aktivit před příjezdem do New Yorku, kde se chtěl věnovat herectví. Pak ho vedl vztahem s Alicí Amesovou.

Cory přiznal, že byl do nadějné mladé herečky velmi zamilovaný. Proto byl možná v jejich vztahu a zájmu o Alicinu kariéru až příliš náruživý. Až pozdě si uvědomil, že to byla chyba. Proto ji ani nevinil, když jejich vztah ukončila.

Když se dozvěděl o její smrti, byl, jak vypověděl, velmi zdrcen: „Šel jsem do místního katolického kostela, a ačkoliv nejsem katolík, zapálil jsem pro ni svíčku, protože ona katolička byla.“

Člověče, říkal si v duchu Kirk, tohle je mi teda novinka. Ten se na dnešní představení pěkně vyzbrojil.

„Chrisi, kdy jste se poprvé dozvěděl o Alicině smrti?“

„Byl jsem doma. Přišli za mnou dva policisté. Začali mi dávat divné otázky. O ní. Jako kde jsem byl v té době a tak. Odpovídal jsem, jak jsem nejlépe dovedl, protože mě v té době hrozně bolela hlava. Prosil jsem je, aby mi dali nějaký aspirin nebo něco, ale oni se jen dál ptali. Když jsem jim řekl, že si na nic v tom dni nevzpomínám, vzali mě s sebou na stanici.“

„Chrisi, od toho dne až do dneška, vzpomněl jste si na cokoliv z toho dne, kdy byla Alice Amesová zavražděna, kde jste byl a co jste dělal?“

„Bože, kéž by. Ale ne, pane, nevzpomněl jsem si na nic,“ prohlásil zaníceně Cory.

Tenhle mizera je opravdu dobrý herec. Někdo by mě mohl obvinit z křivopřísežnictví. Ale až s tím budu u konce, tak si to nikdo nedovolí, proběhlo Kirkovi v tu chvíli hlavou.

„Chrisi, když vás zatkli, nabídli vám obhájce?“

„Ano, ale protože jsem byl nevinný, žádného jsem nepotřeboval. Potřeboval jsem doktora. Kvůli těm bolestem hlavy. Měl jsem pocit, že se mi rozskočí.“

„Chrisi, znáte příčinu svých bolestí?“

„Od té doby, co mě léčí doktorka Scottová,“ odpověděl Cory.

„Chrisi, přejete si tuto příčinu odhalit porotě?“

„Ano, pane. Nemám co skrývat,“ odvětil otevřeně Chris.

Kirk se obrátil směrem k soudci. „Vaše ctihodnosti, v tomto okamžiku bych rád zaprotokoloval, že z důvodu provedení hypnózy na svědkovi přebírá mou pozici doktorka Scottová.“

„Přijímá se,“ souhlasil Malachi.

Když Kirk odstoupil, doktorka Michaela Scottová se ujala své role. Ještě předtím si však vyměnili vědoucí pohled, který však ostatním v soudní síni zůstal skryt.

„Chrisi,“ začala doktorka Scottová, „abychom ukázali porotě způsob, jakým se váš problém projevuje, uvedu vás teď do hypnotického spánku.“

„Ano, doktorko, rozumím,“ souhlasil Cory s vážnou tváří.

Zatímco porota pozorně sledovala rituál, Michaela Scottová vedla Coryho přes relaxační cvičení, kdy se procházel po širých, zelených lukách, a pak přes počítání schodů dolů k jezeru. Dřív než skončili jednohlasné odpočítávání, bylo porotcům zřejmé, že Christopher Cory upadl do hlubokého hypnotického spánku.

Aby je doktorka přesvědčila, provedla s Corym několik základních příkazů, kterým plně vyhověl tím typicky mátožným, tichým, nevýrazným způsobem člověka v hypnóze.

Pak se doktorka obrátila k soudci. „Vaše ctihodnosti, musím vás požádat, abyste upozornil porotu a všechny diváky, aby zůstali zcela potichu a žádným způsobem nereagovali na nic, co se bude od této chvíle dít. Mohlo by to být nebezpečné.“

„Jsem si jistý, že tomu porotci, zástupci médií i diváci rozuměli. Pokračujte, doktorko,“ odpověděl naléhavě Malachi a opět se zaměřil na Coryho, tak jako všichni ostatní v síni.

„Chrisi, slyšíš mě?“

„Ano,“ odpověděl Cory nevýrazným hlasem.

„Chrisi, ptám se tě, zabil jsi Alici Amesovou?“

„Ne, doktorko. To on.“

„Kdo je to on?“

„Max,“ odpověděl Cory.

„Chrisi, řekni porotě, kdo je Max.“

„Ten druhý. Ten špatný. Vychází ven a dělá hrozné věci,“ odpověděl Cory.

„Požádal bys ho, aby teď vyšel ven?“

„Nemůžu. Nemám nad ním žádnou moc.“

„Teď tě požádám, aby ses ponořil do ještě hlubšího spánku, aby mohl Max vyjít ven, pokud bude chtít,“ řekla doktorka. „Hlouběji, hlouběji, hlouběji, Chrisi.“

V tom okamžiku ji Howard Stone hlasitým šepotem přerušil: „Chci, aby bylo zaprotokolováno, že doktorka Scottová aktivně navrhuje, aby se alternant objevil.“

Malachi byl tak zabrán do doktorčiny práce, že jen mávnutím nařídil ticho a zároveň naznačil zapisovatelce, aby Stoneovu námitku zaprotokolovala.

„Nyní, když je Chris v hlubokém spánku, ráda bych jeho prostřednictvím mluvila s osobou, která zavraždila Alici Amesovou,“ řekla doktorka Scottová.

Cory začal pomalu projevovat první, křečovitá stadia přeměny. Jeho nohy se zkroutily. Pak jeho paže. Pak se začala předsouvat jeho spodní čelist. Zvedla se mu ramena, takže teď vypadal mohutnější a svalnatější. Na čele, které bylo předtím bez vrásek, se objevily hluboké rýhy.

Když se Cory, teď už s podobou Maxe, obrátil k porotě a divákům, ozvaly se překvapené výkřiky.

Náhle se v prví řadě diváků zvedla žena a přidušeně zamumlala: „Ne!“ Pak se dala do pláče. David Kirk se otočil a zahlédl paní Amesovou, jak padá.

„Služba!“ vykřikl Malachi.

Dva uniformovaní muži přiběhli k paní Amesové, pomohli jí na nohy a odvedli ji ze soudní síně.

Když se všichni uklidnili a v soudní síni se opět rozhostilo ticho, zájem všech se stočil zpět k Maxovi. Doktorka Scottová pokračovala: „Kdo jsi?“

„Ale no tak, doktorko, koho s tím nesmyslem chcete balamutit?“

Max se usmál a jeho ústa se zkroutila do divného úšklebku.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se doktorka.

„Co je s váma, doktorko? Vždyť mě znáte. Moje jméno už vyslovujete několik týdnů. Max, M-A-X. Max! Hele, jestli chcete hrát nějaký divadýlko pro porotu, jako že se neznáme, tak dobrá. Hraju s váma. Ale dost těch nesmyslů. Zeptejte se, co chcete vědět.“

David Kirk se zvedl od svého stolku obhájce.

„Vaše ctihodnosti, vzhledem k tomu, že následující otázky doktorky Scottové budou s největší pravděpodobností vyvolávat sebeobviňující odpovědi, musím si vzít na chvíli slovo.“

„Pokračujte, pane Kirku.“

David přistoupil k Maxovi. „Maxi, protože to, co zde vyřkneš, je přísně důvěrné a zřejmě usvědčující, bude doktorka Scottová potřebovat nějakou jistotu, že nebude později obžalovaná za porušení povinnosti mlčenlivosti.“

Howard Stone byl okamžitě na nohou se svou neutuchající náchylností k protestům: „Vaše ctihodnosti, to je velmi neobvyklá žádost!“

„Pane Stone, celé toto řízení je velmi neobvyklé,“ odpověděl Malachi. „Ale pokud má doktorka pocit, že takové prohlášení potřebuje, aby nebyla obžalovaná z porušení svých profesních povinností, nebo za co dneska doktory vlastně žalují, nevidím žádný důvod k námitce.“

„Děkuji, vaše ctihodnosti,“ odpověděl Kirk. Mávnul na Gerryho Prince a ten mu přinesl tužku a papír. „A teď, Maxi, prosím, napiš, co ti budu diktovat.“

Max se zašklebil. „Nó, já nevím. Myslím, že bych se měl poradit s právníkem. Když zastupujete toho idiota Chrise, znamená to, že zastupujete i mě?“

„Řekněme, že ano,“ ujistil ho Kirk.

Max, aniž se přestal šklebit, řekl: „Kdo by byl býval řekl, že taková ceněná právní zbraň, jakou je David Kirk, bude v akci. Dva za cenu jednoho. Dobrá, Kirku, vy to vymyslíte a já to napíšu.“

Max se samolibě usmál na porotu. Měl radost ze své malé slovní hříčky.

Kirk mu začal pomalu diktovat: „Já… Max… souhlasím…, aby mi byly… doktorkou Scottovou… kladeny otázky… za přítomnosti poroty… během procesu… s Christopherem Corym… týkající se vraždy… Alice Amesové. A prohlašuji…, že ušetřím… doktorku Scottovou… jakýchkoliv škodlivých… důsledků.“

Max namáhavě napsal diktovaný text. Kirk si ho prohlédl a pak ho schválil. „Dobře. Teď to podepiš.“

Max jej s rozmachem podepsal. Kirk si vzal prohlášení a vrátil se ke svému stolku.

„Maxi,“ pokračovala doktorka Scottová, „řekl bys porotě o svém vztahu ke Chrisovi Corymu?“

„Jistě. Já toho idiota jednou uštvu. Dělám mu různý věci. A on o tom ani neví. Několikrát jsem mu smluvil schůzku s různými lidmi, někdy i se ženami. Někdy to byly obchodní záležitosti. A když nepřišel, dávali mu to za vinu. Ne mně. Jednou… jo, to bylo dobrý! Zavolal jsem tomu producentovi. Řekl jsem mu, že jsem Chrisův agent. Ukecal jsem ho, aby dal tomu idiotovi text k jedny roli v jeho novým projektu. Tak jsem se o něm rozbásnil, že si kvůli tomu pronajali i divadlo. Ale ten idiot, protože o tom nevěděl, se ani neukázal. To se hned roznese. Takže mu teď nikdo nedá žádnou roli. Doktorko, to vám povídám, vážně si s ním užiju srandy.“

„Maxi, řekni porotě, taky jsi ušil na Chrise boudu ohledně vraždy Alice Amesové?“

„To byl můj nejlepší kus!“ vybuchl vychloubačně Max. „Víte,“ – pootočil se, aby se díval přímo směrem k porotě, aby viděli jeho zkroucený, rozšklebený obličej – tahle Alice, to byla fakt děvka: A ten idiot pro ni dělal všechno. Dělal jí poslíčka. Zkoušel s ní. A mezitím šla jeho vlastní kariéra ke dnu. On má fakt talent. Velký talent. Ale on to všechno ignoroval, jen aby ona dostala to nejlepší. A když ho po tom všem vyhodila, věděl jsem, že on s tím nic neudělá. Je to srab. Jak byste nazvala chlapa bez koulí? Je to jen zatracený kuře. Ne, kapoun to je. Takže jsem musel, tak jako před lety, když jako dítě neuměl snýst tu bolest – všichni jste viděli tu nahrávku, jak mu bylo šest – zakročit a udělat to za něj. A taky jsem mu tím musel dát lekci. A jak? Tím, že ji zabiju. A svedu to na něho.

A to, co jste slyšeli od všech těch svědků? Ta roztržená chirurgická rukavice. Nebylo to skvěle naplánovaný? Na jednu stranu… hele, to je fakt sranda, protože to, co jsem udělal, bylo, že jsem si navlíkl tuhle rukavici a roztrhl jsem ji ještě dřív, než jsem tam šel. A tak to vypadalo, jako že jsem chtěl… teda že on chtěl udělat tu práci, aniž by zanechal otisky. A každý polda nebo návladní vám řekne, že je to jasný důkaz plánovaného činu. A na druhou stranu jsem díky tý roztržený rukavici úmyslně zanechal na místě otisk dlaně.

Samozřejmě že ho našli. A pak ta věc s nožem. Protože jsem tam bydlel, věděl jsem, jaký nůž použít. Ta děvka se bránila trochu silněji, než jsem čekal. Ale nakonec to bylo snadné. Pak, když byla… no, víte…, nenávidím to slovo. Protože já jsem vážně hrozně citlivý. Když… řekněme, odešla, říkal jsem si, že on, když ji tak hrozně nenáviděl a protože je dramatický typ, co by asi udělal? Rozčtvrtil její tělo. Ale pak, jak jsem řekl, jsem hrozně citlivý, jsem po jedny ráně do ramene přestal. Odešel jsem. Hodil jsem nůž do odpadkového koše přímo před domem. Takhle ten idiot vypadá jako ještě větší hlupák.

Max se zasmál drsným smíchem sadistického vítěze.

Pak pokračoval: „A ten ubožák, ten idiot, Chris, když se ho policie zeptala, kde byl, když byl ten zločin spáchán, co jinýho mohl říct než: ‚Nepamatuju se.‘ Ze začátku mu nevěřil ani jeho obhájce, velký David Kirk, nebo ne?“

Poslední slova Max vykřikl směrem ke Kirkovi a přitom si všiml, že ten je hluboce zabraný do studia dvou listin.

Protože Maxe znepokojovalo cokoliv, co neměl pod kontrolou, řekl: „A teď už mám tyhle šarády dost. Takže já opustím sál a nechám toho idiota, aby dostal, co zaslouží.“

Howard Stone se postavil tak prudce, až převrhl svou lahvičku a pilulky se rozkutálely po celém stolku. „Vaše ctihodnosti, uplatňujeme naše právo na vyslechnutí tohoto svědka! V jeho současném stavu a také ve stavu, v jakém se dostavil předtím.“

„Dostanete slovo, pane Stone.“ Uklidnil ho Malachi a obrátil se na doktorku Scottovou: „Doktorko, vy jste se svědkem skončila?“

Kirk povstal a řekl: „Vaše ctihodnosti, nejdříve bych s vámi rád krátce pohovořil ve vaší úřadovně, pokud je to možné.“

Sklíčený představou, že by musel opět vytrpět to zbytečné ponížení při snášení vozíku na podlahu, měl Malachi sto chutí Kirkovi jeho prosbu odmítnout. Ale jeho velmi nezvyklý tón ho přesvědčil, aby souhlasil.

Když byli všichni tři v klidu převlékárny, obrátil se Kirk na Malachiho i Stonea zároveň. „Tentokrát jménem svého klienta navrhuji kvalifikaci vinen ze zabití.“

„Po tomto přesvědčivém důkazu?“ zeptal se podezíravě Malachi, protože mu bylo zcela jasné, jak velký dojem to na porotu udělalo.

„Právě kvůli tomu přesvědčivému důkazu,“ odvětil Kirk. „Probíral jsi to se svým klientem, než šel svědčit?“ ptal se dál nedůvěřivě Malachi.

„Ne, pane,“ přiznal Kirk.

„To jsem si myslel,“ zabručel Malachi.

„Dobře, Davide, měj si to. Ještě jsi neměl silnější případ, a ty žádáš o dohodu? Proč?“ vložil se do hovoru Stone.

„Když mi tedy dáváš možnost dohody, dovol, abych si o tom promluvil se svým klientem,“ bylo vše, co Kirk řekl.

„Když vezmu všechno v úvahu,“ souhlasil váhavě Stone, „ano, zabití. Osm a čtyři měsíce až dvacet pět let.“

„V tom případě, vaše ctihodnosti, mi dejte patnáct minut.“

42

David Kirk otevřel dveře malé zasedací místnosti za stolicí soudce Malachiho a pak uvolnil cestu Maxovi, aby vstoupil. Když zavřel dveře, Max se k němu otočil. Vypadal zvědavě, ale zároveň nemohl zakrýt triumfální výraz ve svém obličeji. Kirk mu naznačil, aby si sedl k malému stolku. Pak před něj položil dvě listiny.

Na jedné bylo prohlášení, které Chris Cory podepsal v sobotu v Kirkově kanceláři. Na druhé pak to, které napsal a podepsal před pár minutami na svědecké lavici Max.

„Všiml sis něčeho, ‚Maxi‘?“

„A čeho bych si měl všimnout?“ zeptal se opatrně Cory.

„Maxi, já nejsem žádný písmoznalec. Ale mám dost zkušeností s případy padělání, abych věděl, po čem grafolog pátrá. Sklon písma. Síla tlaku. Tahy písmena l. Tvar písmen o a a. A tahle dvě jsou si podezřele podobná: Zítra už to může mít v ruce expert.“

„Takže?“

„Tahle dvě prohlášení napsala tatáž osoba. Žádný hostitel a alternant. Žádný Chris Cory a Max. Ale jen a jen Chris Cory. Takže už toho můžeš nechat. Představení skončilo. To, co chci říct, se netýká Maxe, ale Chrise Coryho, který čelí dvaceti pěti letům až doživotí za vraždu Alice Amesové.“

Pokřivený úsměv, předsunutá čelist i vrásky na čele se pomalu uvolnily a z Maxe byl opět Chris Cory. Ještě pořád se však usmíval.

„To je lepší. A teď k věci,“ řekl nekompromisně Kirk. „Cory, teď musíte udělat to nejdůležitější rozhodnutí v životě.“

Coryho úsměv se ještě rozšířil. „Teď je důležité jen jediné rozhodnutí. To poroty. A vy sám byste měl vědět, jak bude znít. Nevinen z důvodu duševní poruchy.“

„Jistě, vaše představení bylo velmi působivé,“ souhlasil Kirk. „A právě proto jsem nyní v situaci, kdy vám nabízím solidní dohodu.“

„Už jsem vám říkal, že na žádné dohody nepřistoupím,“ opáčil Cory a jeho úsměv se změnil v úšklebek.

Kirk však trval na svém. „Místo dvaceti pěti let až doživotí vám teď mohu slíbit zabití, což je osm a čtyři měsíce až dvacet pět let. Když odložím stranou své osobní pocity, které vůči vám chovám, pak vám jako váš obhájce radím, abyste to přijal.“

„Teď, když jsem porotě vyrazil dech? V žádném případě! Nikdy!“

„Cory, už jsem viděl případy, které vypadaly jako naprosto jistá věc, a skončily špatně. Takže, pro své dobro, mě poslouchejte…“

„Ne, Kirku. Vy poslouchejte mě!“ přerušil ho Cory. „Všiml jste si toho malého buclatého chlapíka ve druhé řadě? Který si dělá poznámky tak rychle, až se mu kouří od pera? Víte, kdo to je?“

„Adam Westcott. Filmový producent,“ odpověděl Kirk.

„Je to ten, kdo je celý říčný, jen aby dostal práva na můj příběh. Chce z toho udělat velkofilm. S velkými hvězdami. Rozpočet čtyřicet milionů dolarů.

Jiný producent nabídl, že najde mladého Jacka Nicholsona, který by hrál moji postavu. Ale Westcott řekl, že obsadí přímo mě. Mám před sebou úplně novou kariéru. A nehodlám si ji zničit nějakou dohodou.“

Cory se zlostně otočil zády, aby tak naznačil konečnost svého rozhodnutí. Pak ho však napadlo něco dalšího, a tak se napůl otočil zpět a tichým, konspiračním hlasem dodal: „Víte co, Kirku, mohlo by to být dobré i pro vás. Když mě budete zastupovat v jednání s Westcottem, rozdělíme se. Sedmdesát na třicet. I když bych mohl sehnat jakéhokoliv agenta v tomto městě, který by to udělal za deset. Ale jak to tak počítám, můžu si dovolit nebýt chamtivý. Oběma se nám povede hodně dobře.“

Během let praxe už David Kirk obdržel od klientů nejednu nabídku, ale žádná z nich mu nebyla podána tak drzým způsobem.

Cory si Kirkovo mlčení špatně vyložil jako známku zájmu, ne jako opovržení.

„Podívejte, navrhnu Westcottovi, aby hrál Nicholson vás. Je to dobrý typ. Silný, mocný. Dobře vypadá.“

Kirk stále neodpovídal. Čekal, kam až Cory zajde. A nebyl zklamaný.

„Nebo, kdybyste chtěl, mohl bych navrhnout De Nira. Nebo Roberta Redforda. Dokonce i Paula Newmana. Myslím, že byl za roli právníka nominován na Oscara. Myslím, že nemusím říkat, kam by tohle mohlo vést.“

„Už to pomalu začínám chápat,“ řekl Kirk.

„Tak zapomeňte na tu věc s rukopisem. Já budu pokračovat ve výpovědi. Jestli si myslíte, že byl Max až do tohodle okamžiku úžasný, tak počkejte na to, až mě bude vyslýchat Stone. Pak už jen závěrečná řeč a jdeme domů.“

A ironií je, pomyslel si David Kirk, že ten mladý, arogantní mizera má pravdu. Mohl by to zvládnout.

„Cory, i když vyhrajete, nepůjdete jen tak domů. Místo natáčení filmu budete zavřený v psychiatrické léčebně. To je zákon!“

Coryho samolibý úsměv se doširoka roztáhl.

„V tom je právě ta dokonalost mého plánu. Najít to.“

„Najít co?“

„Lék!“ oznámil Cory s absolutní drzostí. „Je to součást mého plánu. Od samého začátku. PMO? Co že to mám? Dá se to vyléčit. Někdy dokonce za pouhý rok. A v mém případě to bude ještě míň. Protože, Kirku, jestli umím hrát přesvědčivě blázna, tak se můžete vsadit, že vyléčeného zahraju naprosto dokonale. Včas na to, aby Westcott stihl zajistit scénář. A abych si zahrál sám sebe. Takže, celkem vzato, jsme to zvládli. Protože já jsem svůj domácí úkol udělal, pane. Opravdu. A proto si teď prostě vezmete svých třicet procent a stanete se velkým hrdinou filmového plátna.“

On to plánoval od samého začátku, uvědomil si Kirk. Pokryl všechny eventuality. Včetně toho, jak na té vraždě vydělá. Možná že není blázen v právním slova smyslu, ale tohle je rozhodně zvrácená mysl. A hodně nebezpečná!

„Věřte mi, Kirku, já to zvládnu. Až do teď jsem to zvládl. A zatraceně dobře, to musíte uznat. Tak jen hrajte se mnou, Kirku, hrajte se mnou. Protože tak jak se teď věci mají, Stone nemá nejmenší šanci na to, aby mě odsoudili. Pak už jen pár měsíců ve cvokhausu a jsem volný. A k tomu ještě něco navíc.“

„Co navíc?“ zeptal se Kirk, zvědavý na to, co ještě tenhle podivný mozek vymyslel.

„V době, kdy ten film přijde do kin, už ze mě bude celebrita. Donahue, Oprah, všechny tyhle show mě budou chtít dostat před kameru. Hodlám si najmout agenturu, aby mi připravila přednáškové turné. ‚Porucha mnohočetné osobnosti a způsob léčby.‘ Proč ne? Koneckonců jsem tady, živý příklad.“

Cory se zasmál.

„Copak to nevidíte, Kirku? Obecenstvo bude naprosto šokované tím patetickým příběhem mého malého psa, chudáka Maxe, a toho, co se mu stalo. Možnosti jsou nekonečné! A vy mi říkáte, abych přiznal vinu? Kirku, v sodní síni sice ze sebe blázna dělám. Ale ne tady. Nikdy!“

„Cory, v okamžiku, kdy předložím tyhle dvě listiny jako důkaz, bude jasné, že to byla plánovaná vražda,“ upozornil ho Kirk.

Cory se však dál usmíval. Začal vrtět hlavou.

„Takže vy jste chtěl použít tyhle dva příklady rukopisu. Dobrá, pane Kirku, vážený pane, vy je nemůžete použít. Porušil byste tím důvěru mezi právníkem a jeho klientem!“

„Cory, možná že jste měl strávit taky trochu času v právnické knihovně,“ opáčil na to Kirk.

Poprvé se teď zdálo, že Coryho úsměv už není tak zářivý a sebevědomý jako dřív.

„Kdybyste to udělal, něco byste možná objevil. Ano, mlčenlivost mi zakazuje předat jako důkaz ty knihy, co objevil Gerry. Stejně jako vaše poznámky v jejich okrajích. Protože jsme k nim přišli v průběhu vztahu obhájce-klient.“

„Ty příklady rukopisů jste získal stejným způsobem!“ protestoval Cory.

Kirk přikývl: „Ale je zde určitý rozdíl. Podstatný rozdíl.“ Cory si nebyl jistý, jestli Kirk neblufuje, a tak se velmi opatrně zeptal: „Jaký rozdíl?“

„Ty dva rukopisy spolu tvoří určitý test,“ začal vysvětlovat Kirk. „Test?“

„Jako váš dvojitý Rorschach. Jeden je váš, druhý Maxův, pěkně vedle sebe. Tohle je další psychiatrický test. A jako takový tvoří součást vašeho psychiatrického spisu. A protože jsme vás prohlásili za duševně chorého, nejenže jsem oprávněn, ale dokonce jsem ze zákona povinen předat všechny psychiatrické materiály obžalobě.“

„Ale vy to neuděláte,“ odporoval Cory.

„Být vámi, tak na to nevsázím, Cory,“ varoval ho Kirk.

„Přece neoznámíte celému světu, že mladý, neznámý herec obalamutil skvělého obhájce Davida Kirka?“

„Risknu to,“ odpověděl Kirk.

„A že jsem tak dokonale obalamutil i slavnou expertku na PMO, doktorku Michaelu Scottovou? To si nemyslím. Příliš vám na ní záleží, než abyste jí ublížil.“

Kirk si uvědomil, že Cory vyřkl to, čeho si on sám byl už dávno vědom, ale co si vzhledem ke svým osobním pravidlům a profesionální etiketě zakázal připustit.

„Přemýšlejte o tom, Kirku.“

Kirk studoval drzý výraz ve tváři toho mladého podvodníka.

„Cory, bez ohledu na problémy, které by to mohlo přinést doktorce Scottové nebo mně samotnému, buď přijmete ten návrh, nebo to předám Howardu Stoneovi.“

„Ty mizero!“ vybuchl Cory. „Tys mě podrazil. Připravils mě o má práva!“

„Jaká práva? Filmová? Přednášková?“ ptal se Kirk.

„Má ústavní práva! Chci mluvit se soudcem!“

„Skvěle! To můžu zařídit,“ souhlasil okamžitě Kirk.

Cory nebyl schopen odpovědi.

„Takže, Cory?“

Cory se odvrátil. Přešel zpátky ke stolu a pohlédl na oba rukopisy.

„Cory? Berete to, nebo ne?“ naléhal Kirk. „Malachi nebude čekat věčnost.“

Cory se pomalu obrátil a zadíval se na Kirka. Namísto zasmušilého výrazu, který Kirk od muže, jenž čelí rokům, které bude muset strávit ve státním vězení, očekával, se Cory opět drze usmíval.

„Jaké je tedy vaše rozhodnutí, Cory?“

„Max půjde zpátky a bude dál svědčit.“

„Návrh tedy nepřijímáte?“ zeptal se naposledy Kirk.

„Říkal jste mi, že poslední slovo má klient. Tak tedy říkám, Max půjde svědčit.“

Kirk se ještě jednou zadíval na svého mladého rebelského klienta a pomyslel si: Dobrá, ty arogantní vyděrači, jak chceš.

„Tak pojďme,“ souhlasil Kirk.

Vydal se ke dveřím, ale Cory ho nenásledoval. Kirk se ohlédl a uviděl, že právě prochází proměnou. Přitom ještě stačil podat Kirkovi vysvětlení: „Naučil jsem se to na hodinách herectví. Jak se dostat do role.“

Pomalu, postupně se opět dostal do původní pózy a výrazu Maxe, který před několika minutami vstoupil do této místnosti.

„A teď, Kirku, porota na mě čeká!“ ohlásil Maxovým ostrým hlasem.

43

Rozčilení dlouhým přerušením přelíčení právě v okamžiku toho nejdramatičtějšího svědectví celého procesu se zástupci médií a ostatní diváci rozdělili do malých hloučků a spekulovali ohledně příčiny toho neodůvodněného prodlení.

Náhlý příkaz „Povstaňte!“ je všechny zahnal zpět na místa.

Soudce Aaron Malachi, který vypadal ještě zarputileji a popudlivěji než obvykle, vjel do soudní síně jen několik minut poté, co ho David Kirk informoval o zamítavém stanovisku svého klienta. Oba strážní, kteří soudce zvedali na jeho místo, cítili jeho skrytou zuřivost. Když se soudce usadil za svým stolem, pohlédl do síně na poslední opozdilce, kteří dobíhali na svá místa.

„Pane Kirku, požádal byste svého klienta, ať už je v tuto chvíli kýmkoliv, aby se vrátil na svědeckou lavici?“ požádal zachmuřeně Malachi.

David Kirk dal Maxovi znamení a ten horlivě předstoupil.

Soudce Malachi pak přikázal: „Bude doktorka Scottová pokračovat ve výslechu svědka?“

Kirk přerušil šeptaný rozhovor s Michaelou Scottovou a oznámil: „Vaše ctihodnosti, výslech svědka nyní povedu sám.“

„Cokoliv, jen aby se případ dostal do rukou poroty co nejdříve,“ prohlásil soudce.

David Kirk přistoupil ke svému svědkovi.

„Maxi, před tím, než bylo přerušeno jednání, jsi vyprávěl porotě, jak často sis zahrával s obžalovaným, Christopherem Corym, abys ho rozzlobil, ponížil, ohrozil jeho kariéru a nakonec i zkonstruoval jeho obvinění z vraždy Alice Amesové.“

„Jo. No a?“ opáčil drze Max.

„Potvrzuješ tedy, že Christopher Cory neměl nejmenší tušení, jak Alice Amesová zemřela?“

„Dokud si doktorka Scottová nezačala hrát s jeho vědomím, tak jsem mu nikdy nedal znát, co jsem udělal.“

„Takže když říkal policii, že o smrti Alice Amesové nic neví, tak mluvil pravdu?“

„To ano,“ prohlásil Max.

„Takže pokud ti dobře rozumím, říkáš tím, že nejen že Christopher Cory o tomto činu nic nevěděl, ale také nikdy nezamýšlel Alici Amesovou zabít?“

V okamžení byl Stone na nohou. „Námitka! Ať už má tento svědek jakoukoliv kvalifikaci, rozhodně není kvalifikován podávat názory na trestněprávní úmysl obžalovaného.“

„Přijímá se!“ rozhodl Malachi a přizval si Kirka k sobě.

„Dobrá, Kirku, myslím, že už jsi s tímhle svědkem došel tak daleko, jak jen legitimně můžeš. Takže pokud už nemáš žádnou novou relevantní oblast, kterou bys chtěl zkoumat, navrhuji – a když říkám navrhuji, chci tím říct, že na tom zatraceně trvám –, abys s výslechem skončil a předal svědka panu Stoneovi.“

„Oba svědky!“ zdůraznil Stone.

„Mám ještě jednu oblast, které bych se chtěl dotknout,“ odpověděl Kirk. „Ale protože je velmi technická a dosti ošidná, prosím obžalobu o pochopení a o to, aby se zdržela všech námitek, dokud tuto část neukončím.“

Malachi se podíval na Stonea a čekal odpověď.

„Vaše ctihodnosti, smím připomenout soudu, že tento významný obhájce požádal o možnost položit doktoru Sloateovi ‚jen jednu poslední otázku‘, což vedlo k představení, kterého jsme nyní svědky. Pokud si pan Kirk přeje pokračovat, pak to bude bez zastavení palby z mé strany.“

„Slyšel jsi, Kirku.“

„Za daných okolností se pokusím o to nejlepší, co umím,“ uzavřel Kirk.

Během celé této krátké diskuse se Max spiklenecky usmíval na porotu a na zástupce médií. Zároveň však napínal sluch, aby uslyšel, co se před soudcovskou stolicí probírá. Zaslechl jen pár slov, ale dost na to, aby vytušil, že David Kirk plánuje svůj útok. Přesvědčen o tom, že je natolik schopný, aby dokázal překonat jakoukoliv strategii, kterou může mít Kirk v úmyslu, uvítal ho při jeho návratu s úsměvem na rtech.

„Maxi, říkal jsi, že vždycky víš, co dělá Chris,“ pokračoval Kirk ve výslechu. „Ale on neví, co děláš ty.“

„Tak ho mám pod kontrolou.“ Max se obrátil k porotě. „Jsem břichomluvec. On je loutka.“

„Pak tedy víš, že před dvěma dny učinil Chris Cory v mé kanceláři písemné prohlášení, ve kterém trval na tom, že i přes mou radu bude svědčit.“

V tu chvíli ho Malachi přerušil tak ostrým úderem svého kladívka, až se zdálo, že rozbije dřevěnou podložku. Panovačným gestem přikázal Kirkovi, aby přistoupil ke stolici.

„Pane obhájce,“ ptal se zlostně soudce, „mám správné tušení, že hodláte odhalit důvěrné záležitosti mezi obhájcem a klientem?“

„Se souhlasem svého klienta, vaše ctihodnosti.“

„Vzhledem k tomu, že váš ‚klient‘ v tomto okamžiku ani není přítomen v této soudní síni, rád bych viděl nějaké ověření tohoto velmi neobvyklého souhlasu.“

Kirk se obrátil na Gerryho, který předstoupil s listinou obsahující původní Coryho prohlášení.

Když ho Kirk předal soudci, Malachi mu položil obligátní otázku: „Pane obhájce, jako úředník soudu, dosvědčujete, že to bylo skutečně napsáno obžalovaným?“

„Ano. A prosím soud, aby svou pozornost zaměřil především na poslední větu.“

Malachi začal obezřetně předčítat: „Pan Kirk je oprávněn zveřejnit toto prohlášení, kdykoliv to bude považovat za nutné.“ Soudce se na Kirka zamračil. „Nelíbí se mi představa, že obhájci žádají od svých klientů taková prohlášení. Přesto však pokračujte. Tohle ponecháme dalšímu vývoji.“

„Maxi,“ pokračoval Kirk, „prohlédl by sis toto prohlášení a řekl nám, jestli je to totéž prohlášení, které jsi viděl Chrise podepisovat?“

Max vzal papír do ruky, prohlédl si ho a přikývl. „Odpověz prosím slovy, kvůli zápisu.“

„Jo, jo, je to to prohlášení, který podepsal,“ prohlásil netrpělivě Max. „Tenkrát jsem si říkal: tak tady ho zase máme, toho idiota! Víte, mně bylo jasné, co se děje, ale on je tak hloupý, že si to vůbec neuvědomil. Jako obvykle.“

„A teď, Maxi, pamatuješ si, před několika minutami jsi napsal podobné prohlášení, ve kterém jsi de facto doktorku Scottovou zprostil povinnosti mlčenlivosti?“

Kirk předal Maxovi druhou listinu. Jeden rychlý pohled a Max odpověděl: „Porota viděla, jak to podepisuju, tak co?“

Podíval se směrem k porotě a pomalu zavrtěl hlavou, aby ukázal své pobavení na tím, co vnímal jen jako pouhé nevýznamné vybočení. Ať už Kirk plánoval jakoukoliv strategii, Max věděl, že trumf drží v ruce on.

„Maxi, prohlédl by sis obě prohlášení vedle sebe?“

Max opět koukl na porotu, jako by je zval, aby sdíleli jeho chytrý přístup k této situaci, a vzal si obě listiny. Zatvářil se přehnaně zkoumavě a prohlédl si je ze všech možných úhlů. Podržel je proti světlu, pak je zase přiklonil blíž k porotě. Nakonec se usadil zpátky na svědeckou lavici a naposled se na obě listiny dlouze zadíval.

„Hotovo. A co teď?“

„Maxi, nevšiml sis na obou listinách něčeho zvláštního?“

„Ne, ničeho zvláštního,“ odvětil Max.

„Prohlédni si je blíže. Hlavně písmena l, o a a. A taky celkový sklon obou rukopisů.“

Max znovu předstíral studium obou prohlášení a pak se zeptal: „No, a?“

„Shledáváš nějakou podobnost mezi rukopisem Christophera Coryho a svým rukopisem?“

„Jo. Nějaká podoba tu je. A co?“ odvětil pohrdlivě Max.

„Maxi, víš, co to znamená?“ zeptal se Kirk a každé slovo vyslovil obzvláště důrazně.

„Ano, vím,“ opáčil samolibě Max.

„Řekl bys to porotě?“

Max se otočil k porotě a jeho úsměv se rozšířil. „Právníci,“ začal posměšně. „Místo aby se vás přímo zeptali, jako to děláme my obyčejný povaleči, kladou vám všelijak právnicky zamotaný otázky. To protože jsou obvykle placení za hodinu. Takže to, co teď pan Kirk chce slyšet, je tohle: Pokud jsou oba…“ Max podržel obě listiny porotcům před očima. „Pokud jsou oba rukopisy zdánlivě stejné, pak Chris Cory netrpí poruchou mnohočetné osob…“

Soudce zarazil Maxe v půli odpovědi ostrým úderem kladívka, který v přeplněné, ale zároveň hrobově tiché soudní síni zazněl jako výstřel z pistole.

„Pane Kirku!“ vykřikl Malachi. Když se oba právníci dostavili před soudcovskou stolici, zeptal se chraplavým šepotem plným hněvu: „Pane obhájce, vy hodláte obvinit svého vlastního svědka a klienta?“

„Ano, vaše ctihodnosti,“ oznámil upřímně Kirk.

„Pak, z etického hlediska, jste vůbec neměl právo ho předvolat jako svědka!“ pokáral ho hněvivě soudce.

„Vaše ctihodnosti, vzhledem k velmi neobvyklým okolnostem tohoto případu se k němu musím chovat jako k cizímu svědkovi, nebo se sám dostat do pozice, kdy bych mohl být obviněn z křivé přísahy,“ vysvětlil Kirk.

„Tento případ je doslova přecpaný neobvyklými okolnostmi. Ale obvinit vlastního svědka, který je zároveň vaším klientem… Za dlouhá léta praxe jsem dosud podobnému případu nepředsedal.“

„Připomínám soudu, že jste odmítl mou žádost o svolení s odstoupením od případu,“ opáčil Kirk.

„Aarone, co se tu sakra děje?“ zeptal se překvapeně Howard Stone, který se o této skutečnosti dozvídal poprvé.

Malachi naznačil Stoneovi, aby svůj hněv kontroloval, a rozhodl: „Dovolím obhájci, aby pokračoval. Ale pokud je v tom zase nějaký trik, pak ať si raději hned připraví obhajobu před disciplinární komisí!“

Když David Kirk obdržel svolení, i když poznamenané vážnou hrozbou pro jeho profesionální budoucnost, vrátil se zpět ke svému klientovi.

„Tak, Maxi, mohl bys, prosím, dokončit svou poslední větu?“

Max se zasmál. „Pane obhájce, vy právníci jste tak dlouho klábosili se soudcem, že jsem tu otázku zapomněl. Natož svou odpověď.“

Někteří porotci se zasmáli spolu s ním. „Prosím zapisovatelku, aby přečetla poslední otázku a svědkovu částečnou odpověď.“

Žena se zahleděla do pásky těsnopisného stroje.

„Otázka: ‚Řekl byste to porotě?‘ Odpověď: ‚Právníci… Místo aby se vás přímo zeptali, jako to děláme my obyčejný povaleči, kladou vám všelijak právnicky zamotaný otázky. To protože jsou obvykle placení za hodinu. Takže to, co teď pan Kirk chce slyšet, je tohle: Pokud jsou oba…‘ Max podržel obě listiny porotcům před očima. ‚Pokud jsou oba rukopisy zdánlivě stejné, pak Chris Cory netrpí poruchou mnohočetné osob…‘ Přerušeno úderem kladívka.“

„Tak, Maxi, mohl bys svou odpověď dokončit?“

„S potěšením!“

Ke Kirkovu překvapení Max nebyl ani rozpačitý, ani váhavý.

Jen udělal krátkou pauzu, jako by se připravoval, a spustil: „Co chce slyšet, je toto. Pokud se oba rukopisy zdají být stejné, pak Chris Cory netrpí mnohočetnou osobností, ale je jen osobností jedinou. Což znamená, že já, Max, neexistuju. Což, jak vidíte, není pravda. Ať se vám líbím, nebo ne, pane Kirku, jsem tady!“

Max se otočil k porotě. Doširoka roztáhl paže, a ačkoliv seděl, přehnaně uctivě se jim poklonil.

Kirk mu ten dramatický moment dopřál a pak mu položil další otázku: „Maxi, víš, jaké právní důsledky by tyto podobnosti v rukopise mohly mít na výsledek tohoto procesu?“

„Vím, jaký byste je měl rád vy!“ vybuchl náhle Max. Povstal a vznesl své obvinění: „Vy a doktorka Scottová chcete, aby tato porota věřila, že protože se ty rukopisy zdají stejné, je Chris Cory vinen vraždou Alice Amesové!“ Max se obrátil k porotě. „Jeho vlastní obhájce a jeho vlastní doktor se proti němu spikli!“

Tentokrát už Malachi bušil kladívkem tak rychle, jako by střílel ze samopalu, zatímco Kirk se pokoušel ho překřičet. „Vaše ctihodnosti, je zásadní, aby svědek dokončil svou odpověď!“

Max mezitím apeloval na porotu: „Vidíte! Dokonce i soudce se mě snaží umlčet. Ale já mlčet nebudu. A co se týče těch…“

Znovu podržel obě listiny směrem k porotě.

„Rukopisy? Podobnosti? Hovadiny!“ Jeho zlost se změnila v samolibý úsměv. „Past, kterou jsem nastražil. Můj trik. Věhlasný právník David Kirk, slavná specialistka doktorka Michaela Scottová, oba na to skočili. Spolkli to i s navijákem. Vypadají tyhle rukopisy stejně? Samozřejmě že ano. Tak jsem to totiž naplánoval!“

Opovržlivě hodil oba listy papíru směrem ke stolku obhajoby.

Ačkoliv Maxovo útočné jednání vyvolalo v soudní síni elektrizující atmosféru, David Kirk pokračoval klidným, tlumeným hlasem. „Maxi, mohl bys porotě tu svou důmyslnou past vysvětlit?“

Max setřel Kirka pohrdavým pohledem a obrátil svou pozornost k porotě.

„Dámy a pánové, pamatujete si, jak se mě doktorka Scottová ptala na všechno, jak jsem nastražil na toho idiota vraždu Alice Amesové? Otisk dlaně. Vzorek krve. Zbraň. Roztrženou rukavici. Pamatujete? A co si myslíte, že je tenhle rukopis? Je to totéž. Věděl jsem, po čem Kirk jde. A tak jsem mu to dal. Dva vzorky rukopisů tak podobné, jak jsem to jen svedl.“

„A proč bys to, Maxi, dělal?“ zeptal se Kirk.

„On to pořád ještě nechápe,“ poznamenal se shovívavým úsměvem Max směrem k porotě.

„Je to proto, pane obhájce, že pokud oba rukopisy vypadají stejně, pak je oba napsal Chris Cory. Takže tu není žádná porucha mnohočetné osobnosti, a tím ani žádná obhajoba. A proto je Chris Cory vinen. Tak jak jsem to od samého počátku plánoval!“

Max se na Kirka podíval tím svým drzým pohledem, jako by říkal: Zkus tohle trumfnout, jestli to dovedeš!, poklonil se porotě a usadil se zpátky na svou židli. Krátce se zadíval směrem k producentu Adamu Westcottovi, který vzhlédl od svých poznámek. Westcottovo souhlasné kývnutí bylo vše, co Maxovi k potvrzení jeho vítězství stačilo.

David Kirk, který si uvědomoval soudcův narůstající nesouhlas a netrpělivost, pokračoval: „Maxi, jsem si jistý, že je ti porota za rvou osvětlující výpověď vděčná. Jak chytře jsi naplánoval past na Chrise Coryho. Jak dovedně jsi upředl jemnou pavučinku usvědčujících důkazů. Obzvláště ten poslední a závěrečný krok tvého plánu, shodné rukopisy.“ Kirk zamával oběma listy papíru. „Avšak, Maxi… Nezapomněl jsi na něco?“

Bylo vidět, že Max trošku zostražitěl. Vypadal o něco méně sebevědomě a mnohem pozorněji.

„Maxi, nezapomněl jsi informovat porotu o tom, že u skutečného pacienta PMO mají hostitel a alternanti nejen naprosto rozdílné zvyky a schopnosti, rozdílné alergie a tak dále, ale též naprosto rozdílné rukopisy?“

„To je přesně to, co jsem tím chtěl říct.“

„Aha, pak si rozumíme,“ řekl Kirk a obrátil se ke svému stolku. „Pane Princei, mohl byste prosím přinést svědkovi čistý papír?“

Gerry předstoupil s čistým listem papíru a předal ho Maxovi. Kirk vytáhl své zlaté pero, sundal násadku a podal ho svědkovi. „Maxi?“

Max se podíval na pero, pak na Kirka a pak se mimovolně svezl zpátky do židle.

„Maxi, prosím. To je tvoje šance. Šance ukázat, kdo jsi. Vše, co musíš udělat, je napsat pár řádek. Svým vlastním a zcela odlišným rukopisem. Takovým, jaký máš, když se nesnažíš imitovat Chrise Coryho. Maxi?“

Kirk přisunul pero ještě blíže. Max jako by se zatlačil ještě dál do opěradla své židle. Zoufale pohlédl na soudce.

„Vaše ctihodnosti, mám námitku. Tohle přece nesmí dělat. Nebo ano?“

„Svědek splní žádost pana obhájce!“ rozhodl v odpovědi Malachi.

Nakonec Max přece jen po peru sáhl, jako by bylo radioaktivní.

„No tak, Maxi! Piš! Cokoliv chceš. Svým vlastním rukopisem!“ naléhal Kirk. „Ukaž to porotě! A celému soudu!“

Max kradmo pohlédl na porotu a pustil se do psaní. Rozhodl se psát rozmáchnutým, širokým písmem. Ale čím víc se snažil potlačit tahy a tvary svého přirozeného rukopisu, tím víc mu ruka tuhla a přestávala ho poslouchat.

„Maxi!“ pobídl ho Kirk.

Max na něj pohlédl a pak se s obrovským úsilím rozepsal tahy ještě bizarnějšími. Po chvíli však ztratil nad pohyby ruky kontrolu a na papíře se začaly rýsovat rozeklané tvary, jako když jehla seismografu vyznačuje silné zemětřesení.

„Maxi?“ Maxova ruka se roztřásla. V tu chvíli se jeho osobnost alternanta Maxe začala rozplývat, jako když se roztéká vosková maska. Groteskní výraz jeho tváře pomalu ustoupil. Předsunutá čelist se pomalu vrátila na své místo. Jeho tvář opět nabyla výrazu bezmoci, který byl jeho tuctovému, nevinnému zjevu vždy vlastní. Důkladně vytvořená a nazkoušená osobnost Maxe Chrise Coryho nadobro opustila.

Nakonec nad sebou zcela ztratil kontrolu, vyskočil na nohy, mrštil perem po Kirkovi a vykřikl: „Zatraceně! Jsi můj právník! Je tvojí povinností mě obhajovat. Ne mě obviňovat! Ne mě obviňovat… Ne… ne… obvinit…“ Coryho hlas se ztratil v náhlém vzlykotu.

Stál tam před porotou a před celou soudní síní a byl to Christopher Cory. Třesoucí se, se svraštělými rty, zalitý studeným potem, vinen vlastními činy i doznáním k předem připravené vraždě Alice Amesové.

David Kirk v sobě nemohl potlačit náhlý pocit soucitu s tím zničeným mladým mužem. Ale spravedlnosti bylo učiněno zadost.

Naštěstí neměl moc času se tím pocitem zabývat. Soudce Malachi už naléhal: „Pane obhájce?“

„Nemám dalších otázek,“ řekl tiše David Kirk. „Pane Stone?“

„Obžaloba nemá co dodat, vaše ctihodnosti. Až na žádost, aby byla kauce zrušena a obžalovaný byl okamžitě vzat do vazby,“ oznámil Howard Stone.

„Tak se nařizuje!“ rozhodl soudce Malachi.

44

Soudce Aaron Malachi seděl za svým pracovním stolem a držel v rukou dvě listiny, které mu David Kirk předložil. Když si oba rukopisy prostudoval, pohlédl na Kirka a na doktorku Scottovou.

„Pane obhájce, kdy jste poprvé přišel na to, že je váš klient podvodník?“

„Ten večer před tím, než jsem žádal o svolení s mou rezignací.“

„Samozřejmě jste nemohl uvést důvod. Ani mně ne.“

„Měl právo na zachování mlčenlivosti. Ale ne na to, abych s ním spolupracoval,“ opáčil Kirk.

„Vy jste se ale pokusil o to, aby přijal dohodu…“

„Byl jsem pořád jeho obhájcem. Musel jsem pro něj udělat vše, co jsem mohl.“

„Jeho představení na svědecké lavici vzneslo nový etický problém,“ pronesl zamyšleně Malachi.

„Spoléhám na to, že pro účely odvolání zajistíte jiného obhájce.“

„Bohužel ne, Davide.“

„Myslím, že už mě nemůžete k zastupování Coryho nutit.“

„To není tím, Davide. Ale teď, když proces skončil, mám domluvenou jednu schůzku. S chirurgem.“

„Aarone?“

„Můj zatracený doktor se v tom zase vrtal. Něco našel. Něco ‚podezřelého‘. Je to jeho způsob, jak říct, že je to ‚velmi vážné‘. Říká, že to nesnese odkladu. Takže nového obhájce pro Coryho bude muset ustanovit jiný soudce.“

„Bože, Aarone, je mi to líto… Chci říct… já…“

„Ani to nezkoušej, Davide. Bez ohledu na to, jak jsi výmluvný před porotou, ani nevíš, jak to říct taktně. Nikdo to neumí. A i kdybys to dovedl, já bych to neuměl přijmout. Tak už jdi.“

Kirk chtěl ještě něco říct, avšak Malachi ho předešel. „Ne, Davide. Jdi, prosím.“

Když David Kirk a Michaela Scottová procházeli čekárnou, našli Idu Bornsteinovou v slzách. Cítila se trapně. Popotáhla a pokusila se něco říct.

„Ido, my to víme. Řekl nám to.“

Žena si oddechla, že nemusí nic vysvětlovat.

Když se Kirk a doktorka Scottová vydali po širokém kamenném schodišti Nejvyššího soudu, doktorka řekla: „Cory prošel ostatními testy s tak dobrými výsledky, že nikoho z nás, ani doktora Klingera, nenapadlo dát mu rukopisný test. Kdo vás na tu myšlenku přivedl?“

„Beaumont.“

„John Beaumont?“ opáčila překvapeně doktorka.

„Cory používal Beaumontovu knihu, jako by nakupoval v psychiatrickém supermarketu. Vzal si tenhle symptom a pak támhleten. Jeden fakt a pak jiný. Rozdíly mezi hostiteli a alternanty. Každý má rozdílný životní styl. Nosí rozdílné oblečení. Mluví rozdílnými hlasy. Používají rozdílnou slovní zásobu. Až doposud dovedl zahrát přesvědčivou roli oběti poruchy mnohočetné osobnosti. A tak jsem se sám sebe zeptal, copak je s těmi symptomy, které si nevybral, které nepodtrhl nebo neokomentoval v okraji?“

„Jako třeba rozdíl v motorických a manuálních dovednostech mezi hostitelem a alternantem. Jako rukopis?“

„Přesně.“

„Ale John… doktor Beaumont… zdůraznil, že rukopis se liší pouze v padesáti procentech případů PMO.“

„Musel jsem vsadit na to, že to Cory neví. A evidentně to nevěděl.“

„Bude mít nový proces?“

„Zřejmě ano. Ale přinejmenším nebudu mít na svědomí další Cecílii Trimbleovou.“

Došli až na poslední schod, u kterého už čekala Kirkova limuzína.

„Můžu vás někam svézt?“

Doktorka chvíli zaváhala a pak řekla: „To by se mi hodilo.“

„‚Hodilo.‘“ poznamenal Kirk.

„A… je to od vás pozorné,“ dodala doktorka.

„‚Pozorné.‘ No, tomu už říkám pokrok.“

Automobil se rozjel na sever po Centre Street. „Uvědomila jste si, že i když se Cory odvolá, tak nás se to už týkat nebude?“ zeptal se Kirk.

„To je vážně úleva.“

„Taky to znamená, že už nejsme kolegové.“

Doktorka na něj pohlédla koutkem oka. Jeho odpověď jí potvrdila, co už dávno tušila.

„Nejlepší čas pro telefonát je před osmou nebo po šesté,“ řekla.

„A odpoví mi ten chladný, precizní, profesionální hlas na vašem záznamníku?“

„To je můj alternant. Můžu vás ujistit, že hostitel je mnohem přátelštější.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai