Naděje

Henry Denker

(1999)

Hodnocení:

67%

Štítky:

Literatura světová, Ostatní

NADĚJE

HENRY DENKER

1

Tenkrát na Nový rok Willarda Younga ani v nejmenším neznepokojovala mnohokrát ověřená zkušenost, že rozhodující chvíle přicházejí v životě často náhle, bez jakéhokoli předchozího varování.

Willard Young byl pohledný vysoký čtyřicátník. Pár kilogramů navíc zatím nijak výrazně nepoznamenalo jeho atletickou postavu. Nyní stál v hale svého prostorného domu a volal na syna:

„Bude? Co je s tebou? Před námi cesta je daleká, jak napsal matčin oblíbený básník,“ zahlaholil.

Zazvonil telefon. Než stačil doběhnout do obývacího pokoje, někdo už sluchátko zvedl. Nejspíš některá z Gweniných kamarádek, pomyslel si. O čem si proboha třináctileté dívenky mohou pořád povídat? Willard nevěděl a ani se to nepokoušel pochopit. Namísto Gwen se ale z kuchyně ozvala Lily, jeho žena.

„Peppe, to je pro tebe.“

Už od doby, kdy chodil na střední školu, mu zčásti žertem a zčásti s příměsí obdivu říkali Pepper, podle hlavní postavy jednoho nekonečného rozhlasového seriálu. Přezdívka se ujala. Stejně jako zmíněný hrdina byl i Willard houževnatý, rozhodný, překypující energií a nadšený životem. Dovedl působit na lidi ve svém okolí, což mu nakonec umožnilo dostat se na společenském žebříčku poměrně vysoko. Křestním jménem ho oslovovala jen jeho matka; stoupavá intonace a důraz na druhé slabice v něm i dnes vyvolávaly představu, že je znovu neposedným malým chlapcem a nejspíš ho brzy čeká výprask. Zavolal směrem ke kuchyňským dveřím:

„Nejsem tady. Pro nikoho. Už jsem pryč. Vrátím se ve čtyři nebo v pět.“

„Peppe, to je Lester Cory.“

Tón jejího hlasu prozrazoval, že si je vědoma důležitosti hovoru.

„Les? Hned.“

Vzal si telefon v obývacím pokoji.

„Ahoj, Lesi, hezký Nový rok! Jak se má Elena? Výborně. To by bylo skvělé, kdyby se narodil na Nový rok! Krásně se to pamatuje,“ smál se.

Najednou zvážněl a pokračoval:

„Lesi, to ne. Prosím tě. Podívej, řekněme, že jsem to udělal tak trochu i kvůli sobě. Musím si přece udržet čistý rejstřík. Nemůžu si dovolit přijít o prodejce. Nikdy jsem žádného nepustil a když, tak jedině tím, že jsem ho povýšil. A u tebe jsem věděl, že se chytíš. Tak si s Elen hlavně udělejte příjemný večer a jestli se malý narodí už dnes, bude to senzační! Nezapomeň! Když to vyjde, půjdeme ho v úterý zapít! Počkej, přestaň, říkal jsem, že ne. To není potřeba. Ty sis to zasloužil. Já jsem ti jenom maličko pomohl na startu, ale byla to tvoje práce. Nezapomeň za mě políbit Elenu.“

Zavěsil. Lily nakoukla do pokoje.

„Měls mu dát možnost, aby ti poděkoval. Cítí se zavázaný. Pomohls mu udržet si místo, takže jsi mu prakticky zachránil život.“

Pepp natáhl ruku a něžně se dotkl jejího ramene. Pak ji přitáhl k sobě a objal.

„Miláčku, na jedno do smrti nezapomenu: na náš první společný Nový rok. Tehdy jsem na tom byl úplně stejně jako Les. Moje první místo po škole. Byl jsem kluk. A zkoušel jsem prodávat tak složitá zařízení, že na každý z těch strojů by člověk měl mít vysokou. Pěkně jsem v tom plaval. Vzpomínáš?“

Mlčky kývla. Mluvil dál.

„Nikdy na tu zimu nezapomenu. Nejtěžší a nejstudenější zima mého života. A ty hrozné Vánoce! Jak jsem se děsil Nového roku, protože jsem věděl, že mě Beecham musí vyrazit. Určitě jenom čeká, až bude po Vánocích, uvažoval jsem pořád. Když jsem ale po Novém roce přišel do práce, zavolal si mě k sobě, a místo aby mě vyhodil, všechno se mnou pořádně rozebral. Potom mě doprovodil na pár prezentací, vysvětlil mi, v čem chybuji, a řekl mi, což bylo pro mě tenkrát mnohem důležitější, co dělám dobře. Ještě ten den se mi podařilo uzavřít kontrakt. Nic závratného, ale pro mě to byl ten největší obchod, jaký se mi kdy podařil.

Když jsem se později vrátil zpátky do kanceláře, Beecham mi povídá: „Chlapče, neudělal jsem to kvůli tobě, ale kvůli firmě. Jednou z tebe bude zatraceně dobrý obchodník, máš talent.“ To rozhodlo. Jestli si tak zkušený chlap myslí, že to dokážu, tak to prostě dokázat musím! Tenkrát jsem si také přísahal, že pokud se mi někdy naskytne příležitost, pomůžu zas někomu já.“

„Ať už máš důvod jaký chceš, udělals pro ně opravdu dost. Pro Lese i pro jeho ženu.“ Lily ho políbila a zašeptala: „Jsem na tebe pyšná.“

„A nikdy nepřestávej, miláčku.“ Otočil se ke schodišti. „Tak kde je můj syn? Bude Youngu! Zdržuješ!“

V tu chvíli už Bud Young, šestnáctiletý mladík o půl hlavy vyšší než otec, sbíhal dolů. Schody bral po třech. Pepp se naoko zlobil.

„Bude? Nemůžeme jet s prázdnýma rukama.“

„Na Nový rok se nenaděluje, tati,“ bránil se Bud. „Popřejeme šťastný Nový rok a přiťukneme si na zdraví. Pohárek domácího vaječného koňaku. Ne?“

„Přesně tak, synu,“ přikývl Pepp. „Pohár radosti a štěstí. A kdepak jej máme?“

„Štěstí?“ usmál se Bud, když vtom mu to došlo.

„Tati? Přece nechceš, abych zas musel všechno opakovat.“

„Hochu, až tvůj syn jednou vyhraje stříbrný pohár, protože bude nejlepší v družstvu a dokonce nejlepší hráč krajské ligy, pak pochopíš, jak se dnes cítím já.“

„Ale, tati.“

„Bude, když jsem byl v tvém věku, taky jsem hrál. A dobře, zatraceně dobře jsem uměl hrát. Ale nikdy jsem nedostal pořádnou příležitost, protože jsem musel pracovat. Každou sobotu a neděli jsem balil zeleninu v samoobsluze. A teď, když mohu mít radost z úspěchu vlastního syna, mě chceš o všechno připravit? Honem! Skoč nahoru a dones ten pohár!“

Bud se otočil, aby se vrátil do pokoje. Dole se ozval zvonek a Pepp šel otevřít. Za dveřmi podupával muž z dodávkové služby a v náručí objímal obrovský proutěný koš.

„Pan Pepper Young?“ zeptal se.

„Ano, to jsem já.“

„Podepište mi to tady, ano?“

Pepp se podepsal, dal muži dolar a popřál mu hezký Nový rok. S těžkým balíkem se vrátil do kuchyně a znovu zavolal směrem do patra:

„Bude! Čekám na tebe!“

Lily ustoupila stranou, aby kolem ní mohl Pepp projít a položit koš na stůl.

„Co to je? Nejspíš opožděný vánoční dárek.“

„Doufám, že to není od někoho z mých lidí. Výslovně jsem jim to zakázal. To je moje zásada.“ Uvolnil přezky a zvedl víko. Uviděl obálku se zlatým okrajem, otevřel ji a nahlas četl: „Věnováno Pepperovi, nejlepšímu oblastnímu řediteli v celých Státech, Kanadě i Mexiku.“ Dole pak podpis: „Hugh Beecham.“

Pod silnou ochrannou vrstvou polystyrenu Pepp objevil čtyři černé lahve šampaňského.

„Oh! Dóm Pérignon! Osmdesát nebo devadesát dolarů za láhev!“ zvolal nadšeně. „Vezmeme dvě s sebou k matce. Bude to vynikající sváteční večeře, co říkáš?“ obrátil se k Lily.

„Hlavně nezapomeň, miláčku, že nás čeká přesně v šest,“ zdůrazňovala žena.

Nelíbil se mu její tón, vycítil, na co naráží.

„Ty myslíš, že v šest už se mnou nebude žádná řeč? Stalo se to někdy?“

„To mě ani nenapadlo,“ bránila se.

Pevně ji objal a zašeptal jí do ucha:

„Víš, drahoušku, je mi to moc líto, vážně. Ale chlap má přece někdy právo na pár drinků, když vítá Nový rok.“

„Nechtěla jsem o tom mluvit, ale když už jsi to nakousl, měla bych ti připomenout, žes to vítání propásl. O půlnoci jsi o sobě už vůbec nevěděl.“

„Opravdu mě to mrzí. Už se to nestane, slibuju, drahá.“ Znovu ji políbil. Pak se nejistě zeptal: „Lily? Gwen neviděla, jak mě vedeš domů, že ne?“

„Dávno spala.“

Viditelně se mu ulevilo.

„To je dobře. To jsem rád,“ oddechl si.

Lily ještě neskončila.

„Peppe, dnes odpoledne, všechny ty novoroční přípitky, vaječný koňak, možná něco ostřejšího.“

Zasmál se.

„Pohárek vaječného koňaku ti dělá starosti? Já vím, tučná smetana, samý cholesterol.“

Když viděl, že to nevzala jako žert, zvážněl.

„Miláčku, víš přece, že tvůj manžel není alkoholik. Samozřejmě, když se mi obchodník snaží ze všech sil a nemá výsledky, začne se užírat. Úroveň okamžitě klesá, i když je to chytrý chlap. Vzpomeň si na Lese. Pak si s ním musím promluvit, abych zjistil, kde to vázne. Zajdeme na oběd, na skleničku. Trochu se uvolní, vypovídá. Zjistím, jaké má problémy. Občas jeden dva drinky nestačí,“ dodal spěšně, než mohla Lily něco namítnout. „Tohle prostě patří k obchodu. Musíš se přiblížit lidem, porozumět jim, abys z nich dostala to nejlepší. Díky tomu se firma drží na špici. A sama víš, že těch pracovních obědů zase tak moc není. Když na to přijde, vydržím celý čas bez pití.“

Než mohla říci, ať vydrží i dnes, uslyšela dupat na schodech Buda, tentokrát s pohárem v náručí, jak si otec přál.

„OK, synu. Jedeme.“

Postavil se ke dveřím a roztáhl ruce.

„Přihrej!“

Bud napřáhl ruku a hodil pohár otci, který jej bez problémů chytil. „Touchdown!“

Oba vyběhli ze dveří, ale ještě stačili zaslechnout Lily, jak za nimi volá:

„V šest musíme být u babičky, nezapomeňte!“

Zamyšleně se podívala na bílý sníh a stopy, které vedly ode dveří k brance. Pozorovala, jak oba nasedají do auta, Pepp za volant a Bud na sedadlo vedle. Chce mít s sebou Buda, aby mohl každému vykládat, že jeho syn je nejlepší hráč, protože svým posledním hodem rozhodl zápas a družstvo vyhrálo NEJCENNĚJŠÍ POHÁR vítěze regionální ligy v turnaji na Den díkůvzdání. Turnaj je pokaždé velkou událostí, soutěží v něm totiž nejlepší fotbalové týmy kraje. A Pepp se teď vyžívá v roli OTCE NEJLEPŠÍHO FOTBALISTY.

Nebuď ošklivá, okřikla se. To přece není zločin, když je otec hrdý na syna. A už vůbec ne, když má důvod. Kdyby měl Pepp tehdy možnosti, když mu bylo tolik, co Budovi, mohl být jiný. Ne lepší, ale jiný. Jsi moc přísná, napomenula se znovu. Nenašla bys mnoho mužů, kteří jsou tak úspěšní jako Pepp. Tenhle velký dům, úroveň, jakou si můžeme dovolit, děti zabezpečené, co víc by si žena mohla přát? Děti. Moje děti jsou skvělé! Chválabohu, nemáme žádné problémy, které dnes trápí tolik lidí, drogy, krádeže, maléry s děvčaty. A Bud, nikdo neví, co v něm doopravdy je. Ani Pepper. Pro něj je Bud nadějný sportovec, na tom mu záleží nejvíc. Ale on je i výborný student, a jestli jednou bude muset volit mezi fotbalem a studiem, vím předem přesně, jak se rozhodne. Protože i on sám to ví.

Kombi se právě prodíralo silnou vrstvou čerstvého sněhu, a když se vůz konečně vydrápal na silnici, ozvalo se výrazné: „Tatííí! Počkejte na mě.“

Gwen Youngová sbíhala po schodech a tón posledního „na mě“ Lily bezpečně prozradil, jak je její dcera zklamaná. „Gwen, miláčku, až ti bude dvakrát tolik co teď, zjistíš, že jsou určité chvíle, kdy jsou spolu muži raději sami. Kdysi jsem si myslela, že když se budu snažit a porozumím fotbalu tak, abych se o něm mohla bavit a snad ho začala mít i ráda, sblíží mě to s tatínkem ještě víc. Ale nefungovalo to. Když spolu mluví o fotbale muži, je to úplně jiné. Nechtějí nás u toho. Chlapi se chtějí dívat spolu. Bavit se spolu. Pít pivo. Chodit občas tam, kde jsou ženy na míle daleko. Takový byl můj dědeček, takový byl můj otec, i tvůj tatínek je stejný. A až se vdáš, poznáš, že tvůj manžel bude dělat totéž.“

„Jenže,“ zauvažovala Gwen.

„Jenže,“ pochopila matka, „jenže ode Dne díkůvzdání, kdy Bud vyhrál POHÁR, jsou si s tatínkem nějak bližší. To neznamená, že má Buda víc rád. Věř mi, drahoušku, žádný otec neměl svou dceru raději než tatínek tebe, jenom…“

Teď byla řada na Gwen: „… jenom se Budovi povedlo to, co tatínek vždycky chtěl dokázat sám, ale nikdy neměl příležitost.“

„Moje holčička ve třinácti už leccos pochopila.“

„Už nejsem holčička,“ zaprotestovala pihovatá mladá dáma.

„Tatínek své city před tebou trochu víc skrývá, protože ve skutečnosti je tak trochu stydlivý. Ale je to hodný člověk, nejen jako můj manžel a tvůj otec. Nemáš důvod, proč se trápit. Jsi tatínkova první a nejdražší dcera a vždycky budeš.“

Lily mluvila a přitom, jak měla ve zvyku, stáčela prsty praménky Gweniných hustých ohnivých vlasů do drobných prstýnků.

„Tak, slečno Youngová. Je čas, abychom šly nazdobit novoroční dort pro babičku.“

2

Pepper Young se právě pokoušel vycouvat z příjezdové cesty u Hansonů, když Bud mrkl na hodinky.

„Tati, už jsou skoro čtyři.“

„A?“ ozval se Pepp trochu podrážděně.

Bylo zřejmé, že mají několik návštěv za sebou, že si už párkrát přiťukl na zdraví z Budova stříbrného poháru.

„A u babičky máme být v šest.“

„Takže máme moře času, abychom se ještě zastavili u Jerroldsů. Jenom na skok. Nemůžeme je přece vynechat! Ukážeme pohár, popřejeme všem šťastný Nový rok a dorazíme včas.“

„Tati,“ začal zase Bud.

Chtěl otci připomenout, že už si novoročním vaječným koňakem připil mnohokrát a navíc si všude dal i pár dalších bourbonů nebo whisky, ale rozmyslel si to. Raději se nebude o pití dohadovat. Přece jen se však ozval znovu.

„Tati, prosím tě, nenuť mě už popáté vykládat, jak jsme vyhráli.“

„A proč ne? Vyhráls jim ten zápas. A pohár. Víš, chlapče, po tolika letech v obchodě jsem se naučil, že prostota a skromnost škodí. Kdybych spoléhal na skromnost, nikdy bych se nedostal tam, kde jsem dnes. Nikdy by mi prezident společnosti neposlal k Vánocům nejlepší ročník šampaňského. Zapamatuj si to. Skromnost lidi neláká. Musíš být šikovný, bodrý chlapík. To mají lidi rádi.“

Na chviličku se odmlčel, ale vzápětí pokračoval.

„Bude, musíš to vyprávět ještě jednou. Zvlášť Herbu Jerroldsovi. Chci vidět, jak se zatváří. Tolik si přál, aby byl jeho Craig udělal ten vítězný hod. Jedenapadesát yardů. Tohle moc lidí nedovede.“

„Tati, hodně kluků hází takhle daleko. A bude jich pořád víc. Není to zas takový zázrak.“

„V poslední hře?“ Pepp se cítil dotčený.

„Rozhodnout celý zápas. Když to byla doopravdy tak běžná věc, proč mi tedy volali ze čtyř univerzit a ptali se na tvé další plány? Z toho dvě z nejlepších škol ve Státech. Dostaneš se do první desítky a kdo ví? Třeba i do reprezentačního týmu. Víš, kolik dostane hráč v národní lize, když podepíše smlouvu? Milion dolarů! A někdy i víc.“ Pepp si stejně jako Bud uvědomil, že jeho sny voní bourbonem.

Pokračovali v cestě. Ticho bylo nepříjemné a Bud to po chvíli opět zkoušel:

„Tati, ten hod, to byla úplná náhoda. Hop, nebo trop. Nečekal jsem, že to tak dobře vyjde, když jsem odhazoval.“

„Ale vyšlo. A byls to ty. Jody Hines to chytil zrovna nad čárou. A touchdown! Nejlepší sezóna za posledních devět let!“

Bud neodpověděl. Upíral pohled na silnici, kde kola aut proměnila sníh v černošedou kaši. Dobře, že slunce ještě svítí, pomyslel si, jinak by to ve vteřince všechno zmrzlo.

U Jerroldsových se zdrželi déle, než Bud předpokládal. Znovu musel líčit průběh zápasu a předvádět svůj historický hod. Když si oddechl, že má všechno konečně za sebou, objevili se Hinksovi. Pepper, v dobré náladě, bodřejší a rozpovídaný víc než jindy, přiměl Buda opět naplnit pohár a ještě jednou zopakovat ten nezapomenutelný sportovní výkon. Těžko se dalo dělat něco jiného, pokud nechtěl riskovat novoroční hádku. Otec byl už očividně přiopilý a Bud chtěl mít co nejdříve pokoj; podřídil se tedy a rychle předvedl vítězný hod. Zachránil ho telefon. Lily už je sháněla, takže naštěstí nemusel opakovat všechny podrobnosti, které otec celé odpoledne neúnavně vychutnával.

Když vyšli po zasněžené pěšině zahradou k autu, Pepp svíral vítězný pohár pevně v náručí. Bud na něj nenápadně pohlédl a snažil se, aby jeho hlas zněl co nejvíc nenuceně.

„Tati, co kdybych řídil já?“

„Ne“

„Proč ne? Máme dopravku ve škole, zkoušky jsem udělal, a tolik kluků už řídí.“

„Na takové ledovici, jako je dneska, potřebuješ zkušenost. Tak se hezky dívej, jak táta pojede, abys odkoukal pár triků. To se vždycky hodí.“

„Ale, tati.“

„Bude, už žádné ale tati,“ rozhodl Pepp. „Ještě nemáš řidičský průkaz, mladíku. A dokud ho nedostaneš, je v rodině Youngových jen jeden řidič. Já, Jasné?“

Otec mluvil sebevědomým hlasem alkoholiků.

„Bylo by to protizákonné. Ať si ostatní dělají, co chtějí. My, Youngové, zákon porušovat nebudeme!“

Bud nemohl přehlédnout, s jakou námahou se otec usazuje za volant. Je opravdu opilý, pomyslel si hořce.

„Potíž je v tom,“ pokračoval Pepper v kázání, „že dneska lidi nemají žádnou úctu před zákonem.“

Napoprvé se mu nepodařilo nastartovat, na druhý pokus motor naskočil.

„A je to chyba soudů. Každý případ se vleče donekonečna.“

Vyjeli na silnici.

„Dávej pozor, tati,“ trhl sebou najednou Bud.

„Co je? Co se děje?“ vyštěkl Pepp.

„Ten červený sporťák. Málem jsi ho vytlačil do závěje.“

„Má se naučit jezdit slušně. Takhle se cpát vedle mě!“

Zadním kolem najeli na ostrůvek ledu na vozovce. Kombi se prudce zhouplo a svezlo se doleva. O vlásek minuli protijedoucí vůz.

„Tati, nech mě řídit,“ zaprosil znovu Bud.

„Ksakru, Bude! Přestaň už otravovat! Musím se soustředit na jízdu!“

Blížili se k nájezdu na dálnici. Není to přímá cesta domů, ale dnes bude nejrychlejší. Pepp se zamyslel a ještě zvažoval své rozhodnutí. Přehlédl ústí nájezdu. Ihned si uvědomil svou chybu a prudce dupl na brzdu. Kombi se divoce otočilo a několikrát zakličkovalo.

Poslední, co Pepper Young slyšel, bylo Budovo vyděšené: „Tati!!“

Následoval náraz a skřípění, třeskot rozbitého skla, praskání drceného a rolovaného kovu. V tu chvíli se nafoukl ochranný airbag a srazil Peppera zpátky do sedadla, až ztratil vědomí.

Probral ho jekot sirény blížící se zdálky podvečerní tmou. Sáhl si neobratně na obličej a ucítil, jak mu z nosu vytéká teplý pramínek krve. Nejspíš nemá nic zlomeného, ani necítil velkou bolest, jen bude mít pár modřin, jak ho udeřil airbag. Okamžitě zatápal rukama kolem sebe.

„Bude? Chlapče? Jsi v pořádku? Bude!!“

„Dobře… nic… nic mi… není.“ Bud zjevně přemáhal bolest, aby mohl mluvit. Bylo jasné, že je zraněný.

Siréna dorazila až k nim. Dvě auta dálniční hlídky. Čtyři muži v uniformách byli v mžiku u trosek kombi.

„Je to v pořádku,“ obrátil se Pepper k jednomu z nich. „Trocha krve z nosu. Ale Bud to zvládne. Nic to není. Jenom jsme se trochu lekli. Opravdu. Řekni jim to, Bude.“

Pepper napřáhl ruku k synovi, ale policista ho chytil za loket. „Nedotýkejte se ho,“ poručil ostře.

„Je to můj syn,“ odporoval Pepp. „Bude, řekni mu, že jsi můj syn. Řekni jim to.“

„Je… je… to můj… otec,“ Bud jen s námahou vydával slovo za slovem.

Policista sjel pohledem k otisku na předním skle. „Nedotýkejte se ho. Nepokoušejte se s ním hýbat.“ Obrátil se ke kolegovi. „Zavolej záchranku, okamžitě.“

„Je to v pořádku,“ vytrvale opakoval Pepp. „Bude, pověz kapitánovi, že ti nic není.“

Bud otevřel oči, zamžikal a pokusil se o úsměv. Bolest ale byla příliš silná, tak jenom zašeptal:

„Nic, nic to není.“

„Vidíte. Je v pořádku.“

3

Dálniční hlídka zablokovala úsek červenými světelnými trojúhelníky a odklonila dopravu do levého jízdního pruhu. Všichni projíždějící řidiči zpomalili a dívali se na vrak na kraji vozovky, z něhož vytékal olej a stoupala pára. Otevřená pokroucená kapota čněla vyčítavě vzhůru. Ostrý mrazivý vzduch novoročního večera prostupoval zápach benzínu. Pepper Young se bez ohledu na rady hlídky vyhrabal ze svého sedadla a postavil se nad Buda, který ležel uvězněný v troskách přední sedačky. Pepper se nedokázal ovládnout. Natáhl ruku, aby sevřel Budovu dlaň, ale policista ho znovu zadržel. Nezbylo tedy než se dívat synovi do tváře a mluvit. Bud teď jen mělce dýchal, jako by byl hlubší nádech nepřekonatelným utrpením.

„Klidně lež, Bude, všechno je v pořádku. Dýchej. Nic se neděje. Jenom klidně dýchej. Pěkně dýchej. Za chvilku je tady záchranka,“ přesvědčoval Pepp syna i sebe.

Lily. Co jí řeknu? Zvedl hlavu, jestli nezahlédne světla helikoptéry první pomoci, ale zimní nebe zůstávalo tiché a modravě černé.

Znervózněl. Zamířil k oběma policistům, kteří o něčem zachmuřeně rozmlouvali. Chtěl je přesvědčit, aby zavolali na základnu a ujistili se, že vrtulník s lékařem je už na cestě. Jak se k nim blížil, zachytil útržek jejich hovoru.

„Je to úplně jasné. Ale necháme ho dýchnout.“

„Podívejte,“ vyrušil je, „nerad bych, abyste se dostali do problémů. Mám ve městě několik dost vlivných přátel. H. W. Beechama například. Chci, abyste znovu zavolali záchranku. A ať pošlou pomoc okamžitě! Leží tady můj syn!“

„Uklidněte se, pane. Lékař je na cestě.“

Pepperovi se nelíbil tón, kterým k němu policista promluvil. Vrátil se k autu. Napůl polekaný a zčásti stále pod vlivem alkoholu vsunul hlavu pokrouceným dveřním okénkem dovnitř a šeptal:

„Bude, vydrž. Dýchej. Musíš vydržet. Všechno je v pořádku. Dýchej.“

Začala se ho zmocňovat hysterie. Oba policisté k němu znovu přistoupili, aby ho odtáhli od okénka. V tu chvíli se v dálce ozvaly motory helikoptéry.

„Už je tady. Vidíte?“

Jeden z mužů napřáhl ruku směrem k obloze, kde nadějně blikalo střídavě žluté a červené světlo.

Helikoptéra se snesla níž a zakroužila, aby si pilot mohl vyhlédnout nejvhodnější místo k přistání, co nejblíže vraku auta.

Konečně dosedla. Ještě než se lopatky vrtule zastavily, z otevřených dveří kabiny vyskočila mladá žena v uniformě. Pilot jí chvatně podal černý kufřík s lékařským vybavením. Rozběhla se k autu. Okamžitě jí bylo jasné, že Pepper je jednou z obětí, ale také hned viděla, že jeho stav rychlou pomoc nevyžaduje. Mávla na policisty, aby ho podrželi dál od auta a uvolnili jí přístup k raněnému.

„Je tam můj syn!“ vykřikoval Pepper, když ho odváděli od vozu. „Dobře se o něj postarejte! Vyplatí se vám to! Uvidíte!“

Neměla čas se s ním vybavovat. Nevěnovala mu ani rozzlobený pohled, kterým by dala najevo, jak ji uráží jeho představa, že lékař, aby někomu zachránil život, podobné sliby potřebuje. Ale možná takový není. Třeba je to jen zoufalý strach otce, kterému v troskách auta umírá syn. Jak vážný je skutečný důvod k obavám, musí teď zjistit ona.

Lékařce Janice Crowellové bylo sedmadvacet let a se zraněnými na silnicích měla daleko víc zkušeností, než by člověk při prvním setkání odhadoval. Stačil jí jeden pohled na přední sklo. I když se neroztříštilo, zůstala na něm jasná stopa v místě, kam muselo narazit čelo Peppova spolujezdce. Náraz byl velmi silný. Další velmi závažná autonehoda.

Ze všeho nejdříve se musí ujistit, jestli mladík stále žije. Nahmatala krční tepnu. Jedenačtyřicet, počítala. Vdechy pomalé a mělké. Velmi pomalé a velmi mělké. Vyňala teploměr a dotekem okamžitě zaznamenala teplotu Budova těla: 35,1. Dobrá, aspoň je při vědomí. Jestli přežije cestu a dostaneme ho do nemocnice v tomto stavu, má pořád naději.

Postupovala automaticky podle zažitých pravidel. Opatrně nadzvedla Budovi hlavu a otevřela mu ústa, aby odstranila případné zbytky jídla nebo cokoli, co by mu mohlo bránit v dýchání. Přístup k hrtanu byl volný. Velmi rychle se ujistila, že mladík nemá žádné tržné rány a nekrvácí. V abecedě první pomoci teď následovala cirkulace, podpora oběhového systému. Sáhla do kufříku a vyndala plastovou láhev s intravenózním roztokem a šikovně zavedla přívod do Budovy paže. Krk znehybnila „krunýřem“, aby zabránila pohybům hlavy do stran během letu, a zavolala na pilota:

„Potřebuju pomoc!“

Vyskočil a rychle přiběhl k ní. Společně Buda zvedli a vyprostili z auta. Každý úkon byl ukázkou profesionální rutiny, přesný a citlivě provedený. Položili chlapce na zem. Janice si klekla vedle, aby ho mohla důkladně prohlédnout a přesně stanovit druh a rozsah poranění.

Pepper stál nad ní. Nespustil pohled z mladé lékařky, o jejíchž schopnostech začínal pochybovat. Když prohmatávala Budovy paže a nohy, aby objevila případné zlomeniny, Pepp naléhal: „Nemá nic zlomeného. To každý vidí! A není zraněný. Hlavu má v pořádku.“

Naštěstí zasáhli policisté a odtáhli Peppera o pár kroků dál. „Pane, ještě musíme něco ověřit.“

„Ověřit? Co chcete?“

Pepper poslouchal, ale přitom se snažil vymanit z policistova sevření, aby se mohl rozběhnout zpátky k synovi.

„Nebude to trvat dlouho. Jenom dýchnete do tohohle. To je všechno.“

Muž natáhl ruku a podal Pepperovi malou černou krabičku, která vypadala jako walkman, jen z jedné strany vyčníval krátký bílý náústek.

„Chcete mé prohlášení?“

„Ne. Jen vdechněte do téhle bílé trubičky.“

„Proč?“ vzpíral se Pepp.

„Test na alkohol, pane řidiči.“

„Myslíte si, že jsem opilý? Zbláznili jste se?“

Odvedli ho k hlídkovému vozu, aby zbytečně nerušili lékařku sklánějící se nad zraněným chlapcem.

Zatímco se Pepper dohadoval s hlídkou, Janice Crowellová změřila Budovi krevní tlak a poslechla srdce. Nebyla vůbec nadšena. Pepper měl pravdu, Bud sice nekrvácel a hlava, jak se zdálo, byla v pořádku, ale ona stále myslela na poškozené přední sklo. Má štěstí, je při vědomí, opakovala si znovu.

„Mladý muži, otevřte oči.“

Bud poslechl, ale zdálo se, že víčka udrží jen s největším úsilím. Lékařka mu do každého oka posvítila malou lampičkou a sledovala reakci zornic. Nijak povzbudivý výsledek. Opatrně prohmatala krk, ale její citlivé prsty neobjevily žádnou stopu po zlomenině. Dobré znamení.

„Nakládáme,“ zavelela.

Hlavní i druhý pilot přiběhli s nosítky přes půl metru širokými, s pásem upevněným na jednom konci. Pod dohledem lékařky zvedli oba piloti Buda na nosítka tak, aby ležel na zádech. Janice si všimla, že Pepper je znovu nablízku. Podívala se na něj s nevolí. Její pohled ho utvrdil v přesvědčení, že on, otec, má právo Buda ochraňovat.

„Je to můj syn!“

„Tak proč jste ho nechal sedět vpředu bez airbagu?“ odsekla podrážděně. Během své lékařské praxe už viděla tolik nehod, tolik zbytečně zraněných i mrtvých, že nedokázala mlčet.

„Mám dostat nové auto, se dvěma airbagy,“ pokusil se Pepper vysvětlit.

Nepovažovala to za důležité. Vysvětlování tady nepomůže. „Jak se jmenuje váš syn?“ zeptala se.

„Jmenuje? Ksakru, co tady záleží na jménu?“ vybuchl znovu.

„Jméno,“ nařídila stroze.

„Willard Young, junior.“

„Jak mu říkáte doma!“ byla už netrpělivá. Ztrácí tu cenné minuty.

„Bud. Všichni mu říkají Bud.“

Naklonila se nad nosítka a zřetelně promluvila:

„Bude. Bude, slyšíš mě? Jestli tě to bolí, když mluvíš, jenom mrkni. Rozumíš? Jestli mě slyšíš, mrkni. Výborně. To je ono. Jsi skvělý.“

Ještě jednou mu změřila krevní tlak a pulz. Ústy mu do krku opatrně zavedla endotracheální dýchací trubici a zajistila tak stálý přísun kyslíku. Dávala pozor, aby mu nepohnula hlavou nebo neporanila hrtan a hlasivky. Jestli se uzdraví, jeho hlas zůstane stejný.

Než oba piloti Buda naložili, ozval se znovu Pepper.

„Kam ho odvážíte? Musím to vědět. Jsem jeho otec. Mám právo to vědět.“

Nikdo se s ním nehádal. Řekla mu jméno nemocnice. „Zavolejte ihned jeho matce,“ poručila mu. „Řekněte jí, že se sejdete v nemocnici. A pospěšte si. Hoďte sebou!“

Pepper Young trval na tom, že poletí s Budem. Opět tedy zasáhl jeden z členů policejní hlídky. Sevřel Peppa v pevném objetí a odvedl od helikoptéry. Pepper se bránil a vykřikoval: „Bude! Bude!!“

Policista se ho snažil uklidnit.

„Je v nejlepší péči. Uvidíte. Dobře to dopadne.“

Ale Peppera nepřesvědčil. Jeho hlasité Bude! se rozléhalo do hřmotu motoru. Helikoptéra se odlepila od země a nabrala výšku. Pepper ztichl a nechal se odvést.

„Můj syn, je to můj syn. Hodí jedenapadesát yardů, podařil se mu vítězný touchdown a takového kluka odvážejí pryč! Nemůžou ho přece jenom tak odvézt… vzít někomu syna. Potřebuje mě. Potřebuje matku. Musím jí zavolat. Hned jí musím zavolat.“ mumlal nesouvisle.

„Než půjdeme volat, pane Youngu, dokončíme ještě jednu záležitost. Nebude to dlouho trvat.“

„Musím zavolat ženě.“ Zdálo se, že Willard Young ještě nepochopil.

„Určitě. Ale nejdřív půjdete se mnou.“

„Už jsem skončil,“ protestoval dál.

„To máte možná pravdu 1,3. Dost nad povoleným limitem. Kdyby to s vaším synem nebylo tak vážné, zadrželi bychom vás hned. Tady máte předvolání. Nezapomeňte se dostavit včas. A přiveďte si s sebou šikovného právníka, to vám radím. Budete ho potřebovat.“

Pepper v tuto chvíli nepřikládal jeho slovům velkou důležitost. Měl plnou hlavu Buda a pořád dokola blábolil:

„Můj syn mě potřebuje. Musím hned za ním. Zavolám.“

„Odvezu ho já, nebo ty?“ zeptal se policista kolegy.

„Tak, pane Youngu, jedeme.“

Pepper už už nasedal do hlídkového vozu, když ho najednou něco napadlo. Otočil se a spěchal k vraku.

„Pane Youngu.“

Pepper jen mávl rukou a klopýtal sněhem ke zbytkům svého auta. Sklonil se a ve tmě tápal rukama kolem sebe. Konečně našel, co hledal. Vykročil zpátky k policejnímu vozu. V náručí svíral stříbrný pohár, teď ošklivě promáčknutý, ale pro něj stále nesmírně cenný.

Lékařka Janice Crowellová udržovala během letu rádiové spojení s pohotovostním oddělením úrazové chirurgie. Popsala do detailu Budův zdravotní stav, aby byli na příjmu dobře připraveni na všechny možné situace, které mohou nastat. Lidé, přístroje i materiál. Nikdo a nic nesmí selhat.

Doktorka Crowellová průběžně kontrolovala chlapcův tep a hlásila výsledky na úrazové.

„Tep devětatřicet. Dýchání stále mělké. Teplota klesá. Dvacetdevět celých sedm. Ale zůstává při vědomí. Dávám manitol.“

Aplikace manitolu zabrání otoku mozku.

„Zavádím Foleyův močový katétr,“ pokračovala.

Potom se otočila k Budovi:

„Bude, dýchej. Hezky pořádně se nadechni.“

Nereagoval.

Soustředila se na jeho obličej. Sledovala jeho oči.

„Bude. Bude! Jestli mě slyšíš, otevři oči. Slyšíš? Otevři oči. O– té-vři o-či.“

Žádná reakce.

Znovu vzala vysílačku.

„Ztratil vědomí. Za chvilku se ozvu.“

Vyměnila zásobník s nitrožilním roztokem, aby předešla možnému šoku, a napojila Buda na dýchací přístroj. Když zajistila přísun kyslíku, zahájila první část testu, jehož cílem bylo číselně vyjádřit schopnost pacienta reagovat na vnější podněty. Ačkoli si nedělala velké naděje, postupovala s naprostou samozřejmostí zcela profesionálně, pečlivě, přesně.

„Bude, otevři oči. Otevři oči.“

Žádná reakce.

Silně ho štípla do paže. Znovu bez odezvy.

Přesto pokračovala dál.

„Bude, pohni rukou. Zvedni levou paži.“

Nic.

„Bude, jestli mě slyšíš, jenom pohni rukou.“

Jak se obávala, nereagoval. Když ho štípla do tváře, ani se nepohnul. I kdyby nemohl otočit hlavu, mohl by se zamračit, zacukat rty. Stačil by jí i nepatrný pohyb, jen náznak. Ležel před ní nehybný a klidný.

S pocitem beznaděje ho začala štípat do paží i do nohou ve snaze vyvolat jakoukoli odezvu. Použila dokonce silnější jehlu a vyzkoušela vpichy, které by byly za normálních okolností pro člověka velmi bolestivé a krajně nepříjemné. Na stupnici zmíněného testu bude tedy v kolonce vnímání bolesti nula, stejně jako u reakce na verbální podněty. Znovu ho píchla hrotem jehly. Konečně se jí podařilo vyvolat reakci: jednoduchou reflexní odpověď, pouhý záškub v pravé paži a noze. V části motorická způsobilost přesto musela zaznamenat M2, což odpovídalo úrovni nedostatečná.

Bud teď také nebyl schopen formulovat slova, jen chvílemi ze sebe vydával nekoordinované zvuky. Nulová verbální komunikace. Celkový výsledek testu byl podle očekávání špatný. Pacient nedosáhl osmi bodů, což je hranice vymezující stav hlubokého bezvědomí. Ihned ohlásila výsledky na úrazové oddělení.

Zraněný má přibližně padesátiprocentní naději na přežití. Nejdůležitější v tomto okamžiku je udržet ho při životě: stabilizovat základní životní funkce a zajistit stálý přísun kyslíku. Pak teprve si může dovolit podniknout další kroky. Jakmile dorazí do nemocnice, okamžitě provede další důkladné vyšetření. Musí mít snímky. Potom se rozhodne, co bude dál.

Nemusela nic dodávat. Její oči i hlas prozrazovaly vážnost situace dostatečně.

Hlídkový vůz zastavil na příjezdové cestě k nemocnici. Pepper se natáhl ke dveřím a shledal, že jsou zamčené. Policista mu otevřel, ale předtím mu znovu připomněl:

„Nezapomeňte na právníka. Budete ho potřebovat.“

Data, právníci, prohlášení. Nic mu nemohlo být vzdálenější. Klopýtavě vystupoval po schodišti k hlavnímu vchodu, v náručí stále svíral pohár. Podařilo se mu najít úrazové oddělení a okamžitě chtěl syna vidět.

Doktorka Crowellová využila příležitosti, aby Peppera vyšetřila. Ukázalo se, že má sice pár odřenin a modřin, ale nos už mu dávno přestal krvácet a zlomeninu také neměl. Během prohlídky opakoval dokola:

„Můj syn. Kde je můj syn? Co je s ním? Mám právo ho vidět!“

„Právě ho vyšetřují. Za chvíli ho přivezou. Měl byste co nejdřív zavolat jeho matce, aby okamžitě přijela.“

„To je na tom tak špatně?“ Pepperova arogance se vytratila, před lékařkou stál vystrašený otec.

„Měla by tu být. Prostě jí zavolejte.“

Doktorka Crowellová mávla rukou směrem k telefonu v místnosti. Pepper váhavě zvedl sluchátko, ale vyklouzlo mu z rukou.

„Jaké má číslo?“

Když se ozval tón, podala mu sluchátko zpátky.

„Lily,“ začal, „ano, vím, Lily, prosím tě. Ano.“

Nemohl pokračovat.

„Paní Youngová, u telefonu Janice Crowellová, nemocnice U milosrdných.“

Pepper se vzchopil a než mohla pokračovat, kývl a vzal od ní sluchátko.

„To musím já. Lil, jsme v nemocnici. Měli jsme nehodu.“

„Bud? Co je s Budem?“ slyšel její vyděšený hlas a zamrazilo ho.

„Lily, řekli mi, že bys měla co nejrychleji přijet.“

4

Janice Crowellová si prohlížela rentgenové snímky. Bylo jasné, že Bud nemá žádnou zlomeninu, ani vnitřní zranění, a co bylo nejdůležitější nedošlo k poškození páteře ani hrudníku. Provedla také další zkoušku zornicového reflexu, protože v podobných případech se stav zraněného velmi rychle mění. Chlapcova levá zornice byla doširoka otevřená, což mohlo naznačovat poranění příslušné části mozku. Musí provést snímkování na bázi počítačové tomografie.

Právě když Buda odváželi k výtahům, objevila se na konci chodby paní Youngová. Rozběhla se k vozíku. Byla si jista, že pod plachtou leží právě její syn.

„Bude!“

Než mohla skupinku dostihnout, zastoupila jí cestu mladá žena v bílém plášti.

„Paní Youngová?“

Lily se ji pokusila obejít, ale lékařka ji zadržela.

„Vezeme ho na snímkování,“ vysvětlila klidným hlasem. „Musí tam být co nejrychleji, paní Youngová.“

Kývla směrem k asistentům a ti nasměrovali čelo vozíku k výtahu.

Lily si stoupla na špičky, ale zahlédla už jen okraj lehátka. Obrátila se k lékařce:

„Můj manžel?“

„Čeká na konci chodby.“

Lily přikývla a po kratičkém zaváhání se s obavou v hlase zeptala:

„Je to vážné, že?“

„Může to být velmi vážné,“ přikývla lékařka. Nechtěla, aby si Lily dělala marné naděje.

„Můžu být nějak užitečná? Nějak mu pomoci?“

Lily byla vystrašená, zoufalá a zmatená.

„Dneska dopoledne, víte, když odjížděl, byl, byl,“ nedokázala větu dokončit. Nebyla schopná se soustředit. Najednou vyhrkla:

„A Pepper?“

Crowellová na ni tázavě pohlédla.

„Pepper. Můj manžel. Je v pořádku, že?“

„Ano, čeká na vás,“ zopakovala trpělivě lékařka.

„Vyšetřila jsem ho. Je tím vším otřesený, ale jinak mu nic není. Pojďte do čekárny. Promluvíte si s ním sama.“

Jemně přiměla Lily, aby se do ní zavěsila, a sama zvažovala, jak oba Youngovi přijmou výsledky jejího hodnocení chlapcova zdravotního stavu.

Budův otec seděl v čekárně, hlavu v dlaních. Když se na něj Lily podívala, zatrnulo v ní. Po osmnácti letech společného života viděla poprvé svého muže plakat. Vždycky byl tak silný. Vždycky byl její oporou. Teď, jako mávnutím proutku všechna jistota zmizela. Prolétlo jí hlavou, jak moc na něj ve všem spoléhala.

„Peppe,“ vypravila ze sebe.

Vzhlédl k ní uslzené oči a zamžikal, jako by ho náhle oslnilo prudké světlo. Vstal, aby ji mohl obejmout. Hledali oporu jeden u druhého.

Doktorka Crowellová je pozorovala. Věděla, že oba rodiče teď budou potřebovat sílu; spoustu síly, aby unesli, co je čeká. I ta nejlepší varianta velmi citelně změní jejich dosavadní způsob života.

„Peppe, co se stalo? Řekni mi, jak jste, jak se vám to stalo? Proč?“

„Jeli jsme od Hansonových. Na silnici byl už led. Chtěl jsem, chtěl jsem jet po dálnici, musel jsem zabrzdit. Lily, jestli se mému synovi něco stane. Našemu synovi, já. Já nevím, co bych dělal.“

V tu chvíli přišel sanitář, přinesl několik formulářů a něco pošeptal lékařce. Zdálo se, že není překvapena. Souhlasně kývla.

„Pane Youngu, podepište tohle.“

„Podepsat? Proč? Jsme pojištěni. Moje firma má smlouvu s nejlepší zdravotní pojišťovnou.“

„Pane Youngu,“ nenechala ho lékařka domluvit, „toto je souhlas k operaci, kterou musí váš syn podstoupit. Vysvětlím vám to. Při tomografickém snímkování objevili hematom. V levé části mozku vašeho syna je krevní sraženina. Čas běží. Podepíšete to?“ Viděla, že váhá, a dodala: „Nemáme jinou možnost než operaci, pokud se máme pokusit o jeho záchranu.“

Pro Peppera byla její poslední slova novým šokem. Jako stroj natáhl ruku pro formulář. Crowellová mu podala pero. „Operace mozku?“ přemítal nahlas. „Bože. Dobrý Bože.“

„Jakmile budu vědět víc, ihned vás budu informovat.“

Lékařka svinula formuláře.

„Mohli bychom za ním. Než, než začnete?“ zeptala se Lily.

„Nezlobte se, ale na to opravdu není čas. Stejně by vás nevnímal, je v bezvědomí.“

„V bezvědomí,“ hlesla Lily a do očí jí vstoupily slzy.

Když lékařka odešla a Lily zůstala s Pepperem o samotě, nevěděli, co říci. Jeho trápily výčitky svědomí, tížila ho vina. Ona byla otřesena představou synovy operace. Natáhl ruku, aby mohl sevřít její dlaň. Nechala ji bezvládně klesnout do jeho.

„Máš pravdu. Můžeš mě začít obviňovat. Zasloužím si to,“ proťal ticho Pepperův hlas.

„Prosím tě, buď zticha, Willarde,“ ozvala se. „Neříkej nic. Slova jsou k ničemu. Jenom, jenom mlč. Jestli musíš mluvit, tak se modli.“

„Modli? Ani nevím jak. Vždycky se někdo pomodlil za mě,“ připustil. „Páter Butler. Nebo někdo jiný. Já to neumím. Teď bych si asi ani nevzpomněl na slova. Chtěl by mě Bůh vůbec slyšet?“ napadlo ho.

„Poprosme ho, aby Buda nechal naživu. Musí ho nechat žít! Je přece tak mladý. Nezaslouží si,“ nedokázala vyslovit, co ji tížilo celou dobu. Její syn si nezaslouží zemřít. Je tak chytrý, milý, šikovný.

„Je teprve na začátku; učí se žít. Dobrý Bože, všechno má ještě před sebou!“

Sepjala ruce, ale neměla už sílu mluvit dál. Její prsty byly ledové, dlaně vlhké potem. Seděla mlčky se skloněnou hlavou.

Dlouhé minuty ponurého ticha se nekonečně vlekly. Lily i Pepper zůstávali pohrouženi do svých myšlenek. Ani jeden z nich se neodvážil promluvit nahlas nebo plakat z obavy, že by tím druhému jen ublížil. Vtom je vyrušily zvučné chlapecké hlasy, které se blížily od hlavního vchodu.

„Bud Young… Jdeme za Budem Youngem!“

Pepperovi se zdál hlas povědomý. Vystrčil hlavu ze dveří a zavolal:

„Jody? Jsi to ty, Jody?“

„Ano, pane Youngu, to jsem já. Přišli jsme za Budem.“

To už k nim po chodbě přibíhala doktorka Crowellová, aby skupinku zklidnila. Zvučné hlasy patnácti až dvacetiletých fotbalistů se rozléhaly téměř po celém křídle budovy.

„Mladíku!“ otočila se na Jodyho Hinese. „Nevím, kdo jste, ale uvědomte si, že tohle je nemocnice! Jestli tu chcete zůstat, musíte být potichu.“

„Vy se staráte o Buda Younga?“ zeptal se jí Jody.

„Ach, pane Youngu,“ otočil se k Pepperovi, „viděli jsme to v televizi. Ve zprávách mluvili o té nehodě. Jestli Bud potřebuje krev, darujeme mu ji. Proto jsme přišli.“

„Mladý muži,“ ozvala se znovu doktorka Crowellová, „ztište se. Tady musíte šeptat.“

„Přišli jsme dát Budovi krev,“ vysvětloval znovu Jody.

„Váš přítel nepotřebuje krev. Co potřebuje, to mu nikdo z vás bohužel darovat nemůže. Je to od vás moc hezké, že jste přišli, ale teď byste tu seděli zbytečně. Zatím je moc brzy. Takže, okamžitě domů, pánové.“

Pepper kývl, aby Jody a jeho tým odešli. Jody se ještě otočil: „Ale dáte nám vědět, že, pane Youngu? Víte, je to šok; člověk to pořád slyší v televizi, samá bouračka, jenže když se to potom stane někomu blízkému.“

„Já vím, Jody. Ale opravdu už jděte. Až se něco dozvím, řeknu ti, neboj se.“

„Díky, pane Youngu. A řekněte Budovi, že jsme tu byli. Všichni. To mu pomůže.“

„Jistě. Děkuju, Jody.“

„A taky mu vyřiďte, že s ním počítáme.“

„Dobře, Jody. Díky, chlapci. Ale už raději jděte. Prosím.“

Nahoře v přípravně operačního sálu 4H si neurochirurg Albert Newman drhl ruce nad chromovaným umyvadlem a přitom se díval na snímky Budova mozku, které měl připevněné na zdi před sebou. Rozptýlený otok a v levé zadní části hematom.

Sestra odnesla vzorek Budovy krve na komplexní rozbor pro případ, že by bylo nutné provést transfúzi. Asistent zatím holil Budovi hlavu a další sestra stála u pacienta s antiseptickým roztokem. Operace mohla začít.

Doktor Newman velmi přesně vyznačil směr řezu; temná fialová čára ostře vynikala na vyholené lebce. Sestra mu podala skalpel. Jistou rukou rozřízl kůži odshora dolů. Opatrně odhrnul levou část, aby měl přístup k místu, kde se pod lebeční kostí nacházel nebezpečný hematom. Mohl se mezitím samozřejmě zvětšit a teď tlačit na Budův poraněný mozek. Newman odřízl elektrickou pilkou potřebnou část lebeční kosti. Zjistil, že uvnitř praskla jedna z větví mozkové tepny a kolem cévy se vytvořil chuchvalec sražené krve. Našel také zhmoždění, ke kterému někdy dochází i bez zjevného poškození lebečních kostí. Bylo zřejmé, že velký tlak na levou část mozku je příčinou Budovy neschopnosti reagovat na vnější podněty. I když se podaří sraženinu operativně odstranit, nemůže teď nikdo s jistotou říci, jestli se chlapcův stav změní; nedá se vyloučit, že zůstanou trvalé následky, samozřejmě pokud pacient vůbec přežije. Newman si vždycky v takovém okamžiku uvědomoval, jakou odpovědnost nese; znal své schopnosti i hranice možností. On i jeho lidé musejí udržet pacienta při životě, zabránit jakékoli infekci a při zákroku předvídat a vyloučit následky, které by mohly stav nemocného zhoršit. Další vývoj pak bude záležet i na pacientově vůli žít.

Lékař odstranil hematom, vrátil vyříznutou část kosti na původní místo a sešil kůži. Potom vzal elektrickou vrtačku a udělal úzký otvor v pravé části lebky. Jemně dovnitř vsunul tenoučkou bezbarvou plastovou tubičku, na jejímž konci bylo stejně drobounké, ale velmi citlivé zařízení k měření tlaku uvnitř mozku. Kdykoli se tlak zvýší, ošetřující lékař nebo sestra uvolní ventil plastikové cévky a odvede přebytečný mok. Toto opatření a injekce manitolu každé čtyři hodiny by měly zabránit dalšímu otékání mozku a změnám tlaku. Po patnácti hodinách opět provedou tomografické vyšetření. Nikdo nyní nemohl předvídat, jak se situace skutečně vyvine. Statistiky uvádějí v obdobných případech padesátiprocentní úmrtnost.

Doktor Newman dokončil zákrok. S příslušnými pokyny předal pacienta na oddělení intenzivní péče neurochirurgického oddělení. Willarda Younga juniora si ponechá pod kontrolou, dokud se jeho stav nezmění. Prakticky to znamená dvě možnosti: zotaví se natolik, aby mohl být předán do péče rehabilitačního oddělení, anebo zemře.

Teď Newmana čekala další, pro něj velmi nepříjemná povinnost: musí promluvit s Budovými rodiči a seznámit je s fakty. Ať bude jakkoli ohleduplný, ona hrozivá padesátiprocentní statistika se zamlčet nedá.

Než se mohl s Youngovými setkat, ohlásili mu ještě jeden, tentokrát neplánovaný zákrok. Spěchal se umýt a přitom zavolal na sestru: „Rodiče se mohou zatím na syna podívat přes skleněnou stěnu, která odděluje pokoj jednotky intenzivní péče.“

5

„Je už po operaci?“ ptala s netrpělivě Lily Youngová sestry.

„Právě ho odvážejí dolů,“ odpověděla.

„Můžeme ho konečně vidět? Od té chvíle, co odjel, jsem se nechtěla rozplakat.“ Musela přestat mluvit, neboť stěží potlačovala slzy.

„Doktor Newman nám nechal pokyny. Jakmile ho umístíme v pokoji, můžete se na něj podívat.“

„Je v pořádku? Totiž, je všechno, jak má v takové situaci být?“ Lily si toužebně přála slyšet ano.

„Doktor Newman je ještě na sále, má nějaký další nečekaný případ. Nečekaná nehoda. Ale jakmile skončí, přijde za vámi a všechno vám vysvětlí,“ odpověděla sestra.

Lily pochopila, že sestra jí nemůže sdělit víc. Musí si počkat na chirurga.

Na stole zazvonil telefon a sestra zvedla sluchátko.

„Ano, pán i paní Youngovi jsou tady. Ano.“ Zvedla hlavu a pohlédla na Lily. Pak pokynula směrem k oddělení intenzivní péče: „Jděte na konec chodby a pak doprava. Držte se šipek.“

Pepper a Lily se dívali přes sklo na syna. Hlavu v bílých obvazech, oči zavřené, z koutku úst mu vyčnívala dýchací trubice, v pažích hadičky, jimiž protékal intravenózní roztok. Viděli, jak vak dýchacího přístroje rytmicky roste a zase se zmenšuje. To byl také jediný pohyb, který zaznamenali, jediná známka života, protože Bud ležel bez hnutí. Lily se okamžitě vybavily scény, jaké znala z televizních seriálů. Obvykle tam za dramatických okolností řešili otázku: Je pacient vůbec naživu? Máme vypnout přístroje a nechat ho zemřít? Nikdy ji nenapadlo, že by se i ona nebo někdo z blízkých dostal do podobné situace.

Ne. Lily si byla naprosto jista. Nikdy nedovolí, aby ho nechali umřít.

Otočila se k manželovi, objal ji. Políbila ho a on ji pohladil. Chtěl, aby si opřela hlavu o jeho rameno, jak byla zvyklá, ale ona se najednou odtáhla. Projelo jím ostré bodnutí znovu probuzeného pocitu viny. Věděl, proč ucukla. Z jeho úst byla cítit whiska. Teď už nemohl říci nic, a tak se jí pokusil alespoň sevřít dlaň. Mlčky se dívali přes sklo na svého jediného syna, drahého syna, vynikajícího studenta, sportovce, na kterého byl Pepp tak pyšný, jak nehybně leží a nevnímá nic ve svém okolí.

Tolik síly, životní energie a teď se všechno zredukovalo na pár trubic a dýchací přístroj. Pepper měl pocit, že mu v žaludku leží kámen. Věděl, že je to jeho vina, a uvědomoval si, že to ví i Lily. Může to být někdy jiné? Odpustí mu někdy?

Po několika minutách je sestra opatrně vyrušila: „Víte, teď se mnoho nezmění. Zatím je všechno tak, jak má být. Myslím, že byste si zatím mohli promluvit s doktorem Newmanem, váš syn bude v jeho péči.“

Posadili se v čekárně, kousek dál od několika dalších lidí, kteří sem mezitím uprostřed novoroční noci přišli. Potřebovali si promluvit, přiznat jeden druhému, jak velký strach mají z budoucnosti. Vzájemně se podpořit, najít aspoň příslib naděje.

„Sestra přece říká, že zatím jde všechno podle očekávání,“ začala Lily.

„Ano, miláčku. To je dobré znamení,“ přitakal Pepper.

Lily přikývla. Oběma se v hlavě honily stejné myšlenky. Zatím bylo jasné jen jedno: jejich syn dosud žije. Jiný smysl pro ně fráze „podle očekávání“ neměla.

Dlouho seděli mlčky. Lily si všimla, že se na ni ostatní lidé v čekárně dívají. Snažila se zadržet slzy, které se jí draly do očí, ale neměla dost síly. Pepper se ji snažil ukrýt před zvědavými pohledy přítomných. Vděčně k němu vzhlédla. Takového ho znala: Pepper, který se ji vždycky snažil chránit před každým nebezpečím, stresem nebo i trapnou situací. Vždycky byl takový, už od svatby. Pozorný, milující, starostlivý. K ní i k dětem.

Snažila se přesvědčit jeho i samu sebe. „Nemůže to být tak zlé. Nemá žádné zranění, nic zlomeného. Nebýt těch přístrojů, vypadal by, jako když spí.“

„Ano,“ přisvědčil Pepp; snažil se ji jen uklidnit. On sám viděl, jak se Budův stav změnil od chvíle, kdy se nehoda stala, a cítil, že nebezpečí je daleko větší. Aby ji ale povzbudil, řekl: „Pamatuješ minulý rok, jak měl otřes mozku? Nevypadal tenkrát o moc líp, vzpomínáš si?“

„Ano, to máš pravdu,“ souhlasila rychle. „Taky jsem se tehdy tak bála.“

Jejich vzájemné utěšování ale nemělo dlouhý účinek. Lily za chvilku zase propadla zoufalství a rozplakala se.

„Lily, miláčku, všichni se na nás koukají.“

„Tak ať se dívají. Co je mi do nich?“ vykřikla mezi vzlyky.

Ve dveřích se objevila sestra.

„Paní Youngová, pane Youngu. Doktor Newman by si s vámi rád promluvil.“

Neurochirurg Alfred Newman byl štíhlý, dalo by se říci spíše asketicky hubený muž s pronikavým pohledem černých očí. Připomínal proroka dávno zašlých věků. Na první pohled mohl budit dojem strohého, přísného pesimisty odsuzujícího své okolí za sebemenší nedokonalost, ale každý, kdo ho poznal blíže, věděl, jaké pochopení má pro lidi, ať už známé, anebo pacienty. Někdy s nimi prožíval jejich bolest až příliš. Bojoval o život nemocného i v případech, které by většina jiných lékařů považovala za beznadějné. Někdy si to vyčítal jako nedostatek profesionality.

Snažil se držet reality, když mluvil s nejbližšími příbuznými svých pacientů. Zbytečně je nevylekat, ale také v nich nevyvolávat marné naděje. Sám prožil mnoho nocí, kdy se znovu a znovu vracel k rozhodnutím, která učinil. Byl to ten správný krok? Jedná rozumně? Je to reálný přístup? Někdy se mu stalo, že ho členové rodiny, zpočátku radostí bez sebe, že jejich blízký zůstane živý, zahrnuli vřelými díky. Když však potom následovaly týdny čekání, kdy se stav nemocného neměnil a všechno bylo jen otázkou času, nadšení opadlo a ještě častěji se objevil i pocit křivdy, když se jejich představy a očekávání nesplnily.

Lidé nevěděli, co se děje za dveřmi operačního sálu, když jim zraněný zmizí z očí. Tahle nehoda například. Tisíce diváků v televizi viděly krátký šot. Další autonehoda na dálnici, snad jen trochu výjimečná tím, že se stala v podvečer prvního dne nového roku. Stovky nehod předcházely a stovky nehod budou následovat. Tolik známá scéna: vrak auta, červená a modrá světla vozů dálniční hlídky, záchranka. Otřesený řidič a jeden těžce zraněný, kterého rychle přenášejí do helikoptéry, aby se pokusili dopravit ho včas do nemocnice. Potom střih, možná reklama nebo nový film. Divák už nepřemýšlí nad tím, co se děje dál. Nikdo mu neukáže, jak dlouho se spousta lidí musí potýkat s následky jedné osudové noci. Mnohdy to trvá týdny, měsíce nebo dokonce i roky. Kdyby tak lidé mohli vidět všechno. Jenže pomohlo by to? Poučil by se někdo? Lidé se znovu a znovu dopouštějí stejných chyb. Pořád dokola. Tolikrát, že by to člověk už měl vzdát. Kdyby tu ovšem nečekal další, jehož život závisí na lékařových vědomostech, schopnostech a zkušenostech.

Často zvažoval, jestli zvolil správně. Neměl by se raději věnovat jinému oboru? Jednu dobu přemýšlel dost vážně o dětské neurochirurgii; lákala ho hlavně problematika dětí s vrozenými, ale odstranitelnými vadami. Umožnit takovým dětem, aby prožily normální život bez handicapu, který jim příroda přisoudila hned na začátku to by byla určitě záslužná práce, na kterou by mohl být hrdý. Ve své současné praxi se každý den pokoušel napravovat chyby jiných. Skoro pokaždé byly příčinou nedbalost a bezohlednost, které zanechávaly navzdory jeho úporné snaze trvalé následky.

V případě Willarda Younga Juniora se mu bude mluvit o to hůře, že on sám má syna jen o rok staršího a ví, co Pepper a Lily prožívají.

Pepper Young vstoupil do pracovny doktora Newmana, a sotva pozdravil, spustil: „Doktore, já vím, je to zlé, velmi zlé. Ale řekněte mi všechno. Celou pravdu. Bez ohledu na to, jaká je. Lily to vysvětlím sám. Bude to pro ni lepší.“

„Pane Youngu, vím, jak vám je. A taky jsem už přišel na to, že je nejlepší říkat lidem pravdu. Důvěřujte mi. Promluvím s vámi oběma za deset minut.“

Seděli v jeho pracovně a v obličejích měli oba vepsáno utrpení, které za těch pár hodin prožili. Oba museli zestárnout o dobrých deset let. Znovu se sám sebe ptal: Jsou opravdu připraveni na to, co je čeká? Uvědomují si, oč prosí, když se teď modlí k Bohu, aby nechal jejich syna naživu? Dovedou si vůbec představit, jaké budou příští měsíce? Roky? Litoval je. Ale bez ohledu na své osobní pocity jim musí říci pravdu. Citlivě, ale celou pravdu.

„Paní Youngová… pane Youngu… Nevím přesně, jak se nehoda stala, ale…“

Pepper se podíval na manželku s provinilým pocitem a potom se ozval:

„Auto dostalo smyk.“

„Chlapec v jeho věku neměl řídit na tak kluzké silnici,“ poznamenal Newman.

„Já, řídil jsem já,“ přiznal se tiše Pepper.

„Oh. Samozřejmě z lékařského hlediska je teď jedno, jak a proč k úrazu došlo. Stačí fakt, že se stal a my jej musíme léčit. Je to klasický případ zhmoždění mozku bez zevního poranění lebky.“

Na chvíli se odmlčel a potom pokračoval:

„Abyste porozuměli. Jak víte, mozek je tvořený měkkou tkání a je obklopen mozkomíšním mokem. Lebka je jenom pevný obal, který jej chrání, takže může řídit naše životní funkce.“

Lily stačilo slůvko životní, aby jí z koutku oka vytryskla slza.

„Lily, prosím, teď ne,“ zašeptal Pepper.

Newman pokračoval: „V případě, že lebka narazí na nějakou pevnou plochu, například přední sklo auta, mozek, který se vznáší v tekutině uvnitř, je vržený velkou silou na lebeční stěnu. A vzápětí, v souladu s principem akce a reakce, zpět v opačném směru. Takže ve zlomku vteřiny dojde ke dvěma silným otřesům. Nemůžeme tohle poškození nijak odstranit, ale dokážeme udržet pacienta při životě a pomoci mu vyrovnat se s následky.“

„Což děláte teď,“ doplnil Pepper s nadějí v hlase.

Newman ho poopravil: „Pokoušíme se o to. Potrvá ale pár dnů, než budeme vědět, jestli se nám to podaří. A ani potom vám nemohu zaručit, že je chlapec mimo nebezpečí.“

Na chvilku zaváhal. „Chci s vámi mluvit na rovinu. Když přijmeme pacienta v takovém stavu, je padesátiprocentní pravděpodobnost, že nepřežije.“

Pepper rychle popadl Lily za ruku a pevně ji sevřel ve své, aby nevykřikla. Začala tiše plakat.

„Samozřejmě to také znamená,“ pokračoval hned Newman, „že padesát procent zraněných přežije. Musíme doufat, že k nim bude patřit i váš syn.“

Nechtěl, aby to znělo příliš optimisticky.

„Doktore,“ začal Pepper, „jaké jsou, co se stane při tak prudkém nárazu?“

„Ve většině případů praskne céva, některá z mozkových tepen a dojde ke krvácení do mozku.“

Lily ho přerušila: „To je jedno, co se stává ve většině případů. Co se stalo mému synovii“

„Lily, prosím tě, dej panu Newmanovi možnost, aby nám to vysvětlil.“

„Nevím jak tebe, ale mě zajímá jenom můj syn!“

V jejím hlase zazněl tón, který Newmana znepokojil. Pepper si její výbuch vyložil jako obvinění a bylo mu ještě hůř než dosud.

Zdálo se, že i samotná Lily je překvapená tím, že se neovládla. V duchu si několikrát přísahala, že jestli Bud přežije, nebude nikomu nic vyčítat. Mnohem mírnějším hlasem se zeptala: „Doktore, pro nás oba je teď nejdůležitější znát Budův stav. Jak je mu?“

„Právě teď je na jednotce intenzivní péče. Pokud vím, neobjevily se zatím žádné komplikace. Jeho životní funkce jsou přiměřené dané situaci. Je silný, to je výhoda.“

Pepper se neudržel, aby nepoznamenal:

„Je výborný sportovec. Pravidelně trénuje, hlavně fotbal. Možná jste o něm četl i v novinách. Finále na Den díkůvzdání. Hodil jedenapadesát metrů v poslední hře a vyhrál zápas.“

„A, opravdu si vzpomínám,“ řekl Newman.

Možná bych jim měl říci celou pravdu hned. Šance, že by ten mladík ještě někdy házel míčem, je velmi malá. Téměř mizivá.

Pepper zatím pokračoval:

„Dostane se z toho. Čekají na něj nejlepší univerzity. Čtyři by ho vzaly hned.“

Nechápe vůbec nic. Newman se rozhodl.

„Pane Youngu, řekněme, že váš syn bude žít. Ale je statisticky podloženo, že u třiceti procent ze všech, kteří přežijí, zůstanou trvalé následky.“

„Trvalé následky?“ opakoval Pepper nevěřícně.

„Fyzické nebo psychické. Někteří zůstanou na vozíku, jiní ztratí paměť.“ Nadechl se a dodal: „Pořád ještě ale zbývá dvacet procent, které zranění nijak trvale nepoznamená.“

„Bud to zvládne!“ prohlásil Pepper rozhodně. „Pokud je to v lidských silách, potom to můj syn dokáže! Je silný. Trénovaný. Nikdy se nevzdá!“

„Doufejme,“ pronesl Newman.

Svůj názor, mnohem realističtější, si nechal pro sebe.

„Nejdůležitější je prvních dvaasedmdesát hodin. Pak uvidíme.“

Čím déle je pacient v bezvědomí, tím menší je možnost přežití, případně přežití bez následků, ať už jde o omezení fyzických nebo mentálních schopností. Není důvod rozebírat s Youngovými všechny teoretické možnosti hned teď. Jestli jejich syn zemře, statistiky jim nepomohou. Jestli zůstane naživu, budou mít dost času, aby důsledky jeho zranění podrobně probrali později.

6

Bylo něco po jedenácté. Na jednotce intenzivní péče neurochirurgického oddělení panoval klid. Během noci se odehrála jen jedna událost, proběhla však tiše a ošetřujícího lékaře ani sestry nepřekvapila. Pacientka, asi čtyřiadvacetiletá žena, která ležela v komatu, tiše zemřela. Jedinou zaznamenatelnou změnou byl v tomto případě zvuk osciloskopu a rovná linka na obrazovce monitoru. Ani s pomocí moderní techniky pro ni lékaři nemohli udělat víc, a tak její tělo napojené na několik přístrojů už dlouhou dobu jen existovalo. Sestry na oddělení pracovaly rychle, bez zbytečného rozruchu, s ohledem na pacienty i návštěvníky. V případě, že byl stav pacienta velmi vážný, měli jeho příbuzní dovoleno zůstat v nemocnici i mimo běžnou návštěvní dobu. Kromě Youngových tedy poblíž sousedních skleněných přepážek postávalo pár dalších lidí.

Lily i Willard se smíšenými pocity sledovali, jak zřízenec potichu odváží vozík s přikrytým tělem směrem k výtahu, aby je dole předal do nemocniční márnice. Přistoupili blíž ke skleněné výplni, aby se ujistili, že jejich syn žije. Zářící monitor je uklidnil; jako by tím, co udržuje Buda při životě, bylo ono ostré světlo a ne Budovo srdce, jehož rytmus aktivoval paprsek na obrazovce. Když se Pepp přesvědčil, že syn je v pořádku, zašeptal:

„Lily, tady nejsme nic platní. A nezapomeň, Gwen je sama.“

„Poslala jsem ji k Dolingerovým, zůstane u nich přes noc.“

K Budově lůžku přistoupili muž a žena v bílých uniformách. Lily vyhrkla trochu moc hlasitě:

„Co tam dělají?“

„Pšš, Lily, tiše. Půjdu a zeptám se.“

Vklouzl dovnitř za dvojicí. Muž právě uvolňoval kola pojízdného lůžka. Pepper ho tiše oslovil:

„Jsem otec toho chlapce. Kam ho teď chcete vézt? A proč?“

Odpověděla mu žena, která nejspíš odpovídala za chod oddělení.

„Na radiologii. Na druhé snímkování.“

„Ale proč?“ podivil se Pepper. „Vždyť se nic neděje. Je to pořád stejné; tedy alespoň to tak vypadá.“

Sestra bezeslova ještě jednou ověřila hodnotu na stupnici Newmanova citlivého přístroje, zastrčeného v Budově hlavě.

„Kolik?“ zeptal se Pepp.

„Dvanáct celých pět,“ odvětila.

„Co to znamená? Je to dobré, nebo špatné?“

„Když se nám podaří udržet ho pod patnácti, bude mít reálnou naději.“

Ze tmy se za Pepperem ozvala tichým hlasem Lily:

„Reálnou naději nač?“

Možná by bývalo lepší, kdyby sestra mlčela, ale ona bez zaváhání vysvětlila:

„Milá paní, jestli se u vašeho syna podaří udržet tlak mozku pod patnáct během následujících dvaasedmdesáti hodin, má reálnou naději, že přežije.“

Odpověď byla stručná a jasná, ale pro Lily příliš tvrdá. S očima plnýma slz a skousnutými rty sklonila hlavu.

Sestra i sanitář vyvezli Budovo lůžko se spletí trubic a hadiček z pokoje. Jeli rychle, ale opatrně.

Minuty se vlekly, čekání začínalo být nesnesitelné. Oba Youngovi měli v hlavě jedinou myšlenku: Čím déle je Bud pryč, tím vážnější nebezpečí hrozí. Dokud ležel tady, oddělený jen skleněnou přepážkou, připadalo jim, že ho mohou kdykoli ochránit. Sledovali vak dýchacího přístroje a viděli, že jejich syn žije.

„Museli najít něco hrozného, když to trvá tak dlouho,“ vyslovila Lily nahlas své obavy.

Ačkoli Pepper myslel na totéž, pokoušel se ji přesvědčit: „Miláčku, takové věci trvají dlouho. Kdo ví? Možná byli dva tři pacienti před ním, tohle je velká nemocnice.“

„Kolik mohou mít proboha pacientů v půl jedné v noci?“ namítla.

„Já nevím. Třeba někoho právě přivezli zvenku a vzali ho na snímky dřív. Jsou svátky, na silnicích je led.“

Jeho slova vyzněla hluše. Každá zmínka o nehodách vracela jejich pozornost k Budovi. Pepper si znovu vyčítal svou vinu. Lily mlčela; teď nebyla vhodná doba manžela obviňovat. Musí držet při sobě a navzájem se podporovat.

Seděli na nepohodlné dřevěné lavici a čekali. Lily se dvakrát pokusila něco říci, ale pokaždé se zarazila v polovině věty.

„Lil?“

„To nic.“

„Nemůže to být nic. Dvakrát jsi mi chtěla něco říct. O čem přemýšlíš?“

Jen mlčky zavrtěla hlavou.

„Lily, proboha, jestli spolu nedokážeme mluvit v takové chvíli…,“ naléhal.

„Dobře,“ nadechla se, „když to chceš vědět. Myslím, bojím se, že se nahoře na radiologii něco stalo. Možná ho už přikryli plachtou a odvezli dolů jako tu mladou ženu.“ Neplakala.

Po chvíli promluvil Pepper:

„A jestli se to stalo, je to všechno moje vina,“ hlesl.

„To jsem neřekla.“

Chtěla ještě něco namítnout, ale vtom se ozval zvuk výtahu. Sanitář otevřel dveře a sestra odvážela Buda zpět do pokoje. Lily i Pepper se hrnuli k jeho lůžku.

„Co říkali? Co našli?“ spěchal Pepp.

„Doktor Newman tu hned bude. Řekne vám to sám.“

Sestra zavřela dveře. Přes sklo viděli, jak pacienta znovu napojuje na podpůrné přístroje; lůžko bylo olemováno různými hadičkami a tenkými kabely. Na monitoru vyskočila ostře zelená křivka a začala rytmicky ubíhat první decimetry svého patnáctihodinového maratónu. Pak bude třeba pořídit další snímky.

Youngovi stáli tiše za přepážkou a střídavě pozorovali obrazovku a syna, aby snad nepropásli jediný náznak pohybu, gesto či úsměv. Uslyšeli, jak se k nim někdo po špičkách blíží. Oba se otočili a stáli tváří v tvář doktoru Newmanovi.

„Doktore,“ začala Lily naléhavě prosebným tónem, který si zvykl v těchto místech slýchat.

„Paní Youngová, můžete jít dovnitř.“

Newman sám vešel do pokojíku, nebo spíše malé kóje, první. Lily ho následovala. Lékař prováděl obvyklé neurologické testy a vysvětloval:

„Při druhém snímkování jsme objevili potenciální krvácení v bílé hmotě v mozku.“

„Och, Bože.“

„Ale naštěstí tam není tak vysoký tlak, aby popraskaly okolní kapiláry nebo aby došlo k přerušení axonů. A vypadá to, že manitol zabral; to je během prvních pár dnů vždy nejdůležitější.“

Newman mezitím několikrát stlačil Budovi špičky prstů ve snaze vyvolat nějakou reakci. Potom uchopil jehlu, která byla připravena ve skleničce s lihem na nočním stolku vedle lůžka. Ostře bodl Buda do paží a do nohou, bohužel bez odezvy. Poznamenal tedy:

„Je ještě dost brzy na to, aby se nějak projevil. Uvidíme později.“

Hlavou se mu, jako už tolikrát předtím v podobných případech, honily stejné myšlenky: Všechna práce, všechno úsilí a ztrácíme ho. Musíme počkat; dalších čtyřiadvacet hodin, osmačtyřicet. Kdo ví? A nejkrutější ironií je to, že tahle vyčerpaná a zoufalá matka upíná všechny své naděje ke mně. Doufá, že mám v rukávu ještě nějaký skrytý trumf, možná zázrak. Myslí si, že já s tím mám stále něco společného ale to přece není pravda! Já udělal, co bylo v mých silách. Víc nemůžu. Víc nedokážu. Jestli má její syn přežít, už to nezáleží na nás, ale na něm. Na tom, jak se zachová jeho vlastní tělo a mozek.

Aby ji alespoň trochu ukonejšil, klidným hlasem k ní promluvil:

„Maminko, když vezmeme v úvahu všechny okolnosti, stav vašeho syna je teď takový, jaký jsme předpokládali. Myslím, že vy i váš muž byste měli jet domů. Chvilku si odpočinout, trochu se prospat, abyste mohli zítra přijít znovu. O chlapce se postaráme, sestra u něj bude celou noc. Máme spolehlivé lidi, nemějte strach, věřte mi. Budete nám důvěřovat?“

Chvíli mlčela, zvažovala jeho slova. Cítila, že má pravdu, ale přesto se zdráhala souhlasit s návrhem, aby odešla od Budova lůžka. Nakonec však řekla:

„Dobře, doktore. Půjdu, když to říkáte, protože vám věřím.“

Kéž by to tak nemuselo být, pomyslil si. Zázraky dělat neumím, ale jim v tuto chvíli pomůže, když v to uvěří.

Zastavili před domem, překvapeni osvětlenými okny v hale i celém přízemí.

„Co se děje?“ nechápal Pepper. „Myslel jsem, že Gwen je u Dolingerových.“

„Zavedla jsem ji tam.“

Vjeli do garáže, rychle vystoupili a pospíchali do domu.

„Je tu někdo?“ zavolala Lily.

„Mami!“ ozvalo se shora. Výkřik byl směsicí strachu prožitého v probdělé noci i úlevy, když Gwen poznala matčin hlas. „Mami!“ Seběhla se schodů, vrhla se matce do náruče a okamžitě se rozplakala.

„Gwen, miláčku. No tak,“ těšila ji Lily.

„Co je s Budem? Jak mu je?“

„Dobře. Teď,“ Lily nebyla schopna najít slova, opakovala tedy, co jí řekl Newman. „Bud, Budův stav je takový, jaký má podle předpokladů být. Jak to, že nejsi u Dolingerových?“

„Nemohla jsem se vás dočkat. Musela jsem jít domů. Chtěla jsem s vámi mluvit hned. Mami, umře?“

Pepper, který během těch několika nekonečných hodin vystřízlivěl, si jemně přitáhl Gwen k sobě, pak poklekl vedle ní, položil jí ruce na ramena a tichým hlasem promluvil:

„Holčičko moje, v nemocnici nikdo neřekl ani slůvko o tom, že by Bud měl umírat. Je zraněný. Ale lékaři mají všechno pod kontrolou. Jeho tlak, srdce, pulz. Je to jen otázka času. Pár dní a všechno se spraví, uvidíš.“

„Bolí ho to?“ Nevinná otázka byla jako švihnutí biče.

„Ne, myslím, že bolest necítí.“

Pepp už to dlouho nezvládne. Rychle pohlédl na Lily. Než mu ale mohla pomoci, ozvala se Gwen znovu:

„Ale co říká on? Bolí ho to?“

Lily se rozhodla. Nemohou uhýbat donekonečna, všechno by bylo ještě horší.

„Gwen, miláčku, Bud neříká nic. Nemůže, je v bezvědomí.“

„V bezvědomí?“ Gwen si musela na myšlenku zvyknout.

„Neví o sobě?“ upřesňovala si.

„Ano, neví o sobě.“

Nedalo se odhadnout, do jaké míry toto vysvětlení Gwen otřáslo. Maličko zavrtěla hlavou a tiše, spíš pro sebe, zašeptala:

„Chudák Bud.“

„Tak.“ Lily se vzchopila a ovládla hlas natolik, že zněl téměř jako obvykle: „Myslím, že uděláme nejlíp, když půjdeme spát. Zítra nás čeká dlouhý den.“

„Ano, pojďme si zdřímnout,“ souhlasil Pepper. „Určitě nám bude líp.“

Právě odbila druhá. Pepp se probral z krátkého spánku, který ho spíš vyčerpal než posílil. Znovu a znovu se řítil po zledovatělé silnici, aby ukončil jízdu v bláznivém kolotoči. Pokaždé však procital těsně před tím, než vůz havaroval. A vždy si uvědomil, že skutečnost je mnohem horší. Opatrně odhrnul přikrývku, vyklouzl z postele a odešel do koupelny. Místo anacidu, který si brával pravidelně po každém vydatnějším jídle, našel na poličce jen prázdný obal. Kruci, nač tu nechává prázdnou krabičku? Má ji vyhodit! Člověk pak nikdy neví, kdy má koupit nový. Zaklel, ale pak si vzpomněl, že poslední pilulku si bral on, a měl tedy krabičku vyhodit sám. Nesmím Lily vinit z toho, zač můžu já. Zvlášť ne teď, po tom, co se stalo včera.

Sešel dolů do kuchyně. Doufal, že snad objeví nějaký prášek tady, ale nenašel nic. Nalil si alespoň sklenici minerálky, přihodil pár kostek ledu a čekal, že se zbaví nepříjemného pálení žáhy i tlaku v žaludku. Necítil se však o nic lépe. Zamířil do obývacího pokoje a na chvilku ho napadlo, že si pustí televizi. Po krátkém váhání tu myšlenku zavrhl. Zabořil se do ušáku. Odsud se pokaždé díval na fotbal, na baseball, dívali se s Budem vždycky spolu. Panebože, choval jsem se jako blázen, když jsem lezl za volant! A Bud. Musí se z toho dostat. Bude! Slyšíš? Musíš se uzdravit. Uzdravíš se! Vím to. Když to doktor Newman nezvládne, najdu ti jiného lékaře, který ti pomůže. Přísahám, jestli se uzdravíš, nikdy v životě už nebudu pít, nikdy!

Na schodišti zaslechl kroky. Bosé nohy našlapovaly měkce a tiše.

„Lil?“

Nikdo neodpověděl. Pak vstoupila do pokoje Gwen.

„Tati.“

Šla k němu a posadila se mu na klín, jako když byla malá. Pět nebo šest, vybavil si, ale později se už cítila příliš dospělá a samostatná, než aby se nechávala chovat na klíně; Gwen chtěla být vždycky nezávislá a samostatná.

Ale dnes v noci ne. Chvíli seděla opřená o jeho hruď a potom tiše řekla:

„Je mi to moc líto, tati.“

„Líto?“

„Je mi líto, že Bud…“

„Všem je nám ho líto, holčičko.“

„Ne, já. Trochu za to můžu.“

„Ty? Jak jsi na tohle přišla? Vždyť jsi tam s námi vůbec nebyla. Nemáš s tou nehodou nic společného.“

„Já, víš, pár let, nelíbilo se mi, že jsem pro každého jen malá sestra Buda Younga.“

„Nikdo ti už nesmí říkat malá, když se ti to nelíbí, miláčku.“

„Ne, tati, tak to nemyslím. Já ale nechci být něčí sestra. Já jsem já. Gwen Youngová. Člověk. Ne něčí někdo.“

„Neboj se, drahoušku, lidé tě tak budou brát: jako slečnu Gwen Youngovou. S tím si vůbec nelámej hlavu.“ Políbil ji na čelo.

„Víš, tati, chtěla jsem říct, když jsem měla na Buda vztek, za tu malou sestru, možná to nějak souvisí s tím, co se mu stalo. Třeba jsem to přivolala.“

„To je nesmysl!“ odmítl důrazně Pepp její nápad.

„Ty nemáš s Budovým zraněním absolutně nic společného. Na to zapomeň. Za to může jen jediný člověk.“

Po dlouhé odmlce se Gwen zeptala:

„Tati, mohla bych s vámi do nemocnice? Vidět ho?“

„Snad to půjde. Zeptám se na to, Gwen.“

Ve dveřích pokoje se objevila Lily. Překvapilo ji, že vidí Gwen vzhůru uprostřed noci.

„Miláčku, zítra máš školu. Musíš se trochu vyspat.“

„Nemůžu spát.“

„Jsme na tom asi všichni tři stejně,“ přikývla Lily.

Pepper se ujal role chápavého, ale rozhodného rodiče. „Gwen, drahoušku,“ začal, „běž nahoru do pokoje a pokus se usnout. Aspoň na chvíli, potřebuješ si odpočinout. Promluvíme si ráno.“

Políbila ho na tvář, vyvinula se z objetí a zamířila ke schodišti. Chvíli otálela za dveřmi, jestli neuslyší něco, co nebylo určeno jejím uším.

Pepper a Lily seděli tváří v tvář jeden druhému v tmavém pokoji; dovnitř pronikalo jen rozptýlené slabé světlo pouliční lampy. Teprve po chvíli Lily vzdychla a Pepper se ozval:

„Vím, nač myslíš. Ani to nemusíš říkat. S tím pitím něco udělám, přísahám! Přemýšlíš o tom, mám pravdu?“

„Ano, o tom. A o několika dalších věcech.“ Na chvilku se zarazila, potom se nadechla a pokračovala:

„Nikdy mě nenapadlo, všechny ty roky. Jak dlouho už hraje fotbal? Počkej.“

„Pět, šest let,“ zkoušel si vzpomenout Pepper.

„Pět let a tři měsíce, včetně Dne díkůvzdání,“ upřesnila Lily. „Pamatuji si každý měsíc. Každý zápas. Vždycky jsem tam šla nerada. Ne že bych na něj nebyla hrdá; diváci křičeli a povzbuzovali ho, v družstvu ho měli rádi. Ale pokaždé, když ho někdo strhl nebo praštil, mi bylo zle, protože se mi hned vybavily ty zprávy v novinách. Obvykle je člověk najde na sportovních stránkách vtěsnané až někde v rohu jak si některý hráč při hře poranil páteř a do konce života zůstane na invalidním vozíku, anebo možná skončí ještě hůř. Pokaždé, když Buda srazili, modlila jsem se, aby vstal, oprášil se a hrál dál. Anebo jenom v duchu jsem chtěla, aby ho trenér odvolal ze hry; jenže tohle nikdy neudělal. Jako by byl Bud nepostradatelný. A tak hrál pořád, a já se pořád bála. Ale nikdy, nikdy bych, nikdy v životě mě nenapadlo, že by mohl skončit takhle. Panebože, nikdy.“

„Lily, tohle není konec. Doktor řekl, že to Bud dokáže. A on to dokáže! Uvidíš!“

„Ne, Peppe, takhle to neříkal,“ zavrtěla hlavou. „Mluvil o procentech úspěšnosti. Držel se čísel. Nikdy neřekl, že to Bud zvládne.“

Pepper se naklonil dopředu, dlaně sevřené. Snažil se ve tmě pokoje najít její oči.

„Dobře, Lily. Tak už to řekni.“

„Co chceš slyšet?“ opravdu nepochopila.

„Vím moc dobře, proč oba nemůžeme usnout.“

Stále mu nerozuměla.

„Já to zavinil. Já jsem tak ublížil našemu synovi. Svému synovi!“

Lily mlčela. Dotkl se nejbolestnějšího místa. Rozjitřil ránu, zatímco ona se snažila oklamat sebe samu a pokoušela se odvádět myšlenky jiným směrem.

„Ten zatracený led. Byla to jenom ledová skvrna, ale zrovna na špatném místě. A navíc zasněžená. Nemohl jsem ji vidět, nikdo by ji neviděl! Myslíš, že bych jinak tak dupl na brzdy? Já? Vždyť přece víš, že jezdím opatrně. Roky jsem neměl žádnou nehodu. Roky. Seběhlo se to tak najednou, tak, bože, kdybych tak mohl vrátit tu minutu, já bych… Lil.“

Hlas se mu zlomil a on se rozplakal. Lily se natáhla k němu a ovinula mu paže kolem ramen.

„Dostane se z toho. Uzdraví se. Cítím to,“ utěšovala ho.

„Ne, Lily, pokračuj. Jen to řekni.“

„Ale co?“

„Úplně všechno, co si myslíš. Jen řekni, že je to moje vina. Zasloužím si to.“

Stáhla ruce zpět. Beze slova vstala a zamířila ke schodům. Ve dveřích se ale ještě otočila:

„Peppe, jestli si opravdu myslíš, že se mi uleví, když ti to vyčtu, řeknu to. Ale co nám potom zbude?“

Ležela v posteli. Místo vedle ní zůstalo prázdné. Přemítala, kolik nocí během osmnácti let jejich manželství strávila takhle sama.

Když se vzali, pracovali oba ve stejné firmě, tenkrát se jmenovala Beecham Products, ona jako sekretářka a Pepper byl obchodním zástupcem. Přijal to místo jako nezkušený čerstvý absolvent hned po škole a dobrou polovinu veškerého času trávil na cestách. Po svatbě se jeho pracovní povinnosti nijak nezmenšily, ale po návratu z práce na něho doma vždycky čekala teplá náruč milující manželky. Pokaždé jí sliboval:

„Miláčku, už to nebude dlouho trvat. Beecham mi dá už brzy nějaké lepší místo v kanceláři; jsem opravdu dobrý a on si uvědomí, že se to firmě vyplatí. A my budeme konečně spolu. Slibuju. Potom začneme žít skutečně jako rodina. Budeme mít děti.“

I když povýšil a stal se zástupcem vedoucího, nechtěl první dítě dříve, než bude vydělávat tolik, aby si Lily mohla dovolit zůstat doma. Vzpomínal na své dětství: pamatoval si, jak otce odveleli do Vietnamu a matka musela chodit do práce, protože vojenský plat nestačil pokrýt náklady domácnosti.

Pokud chtěla dětem dopřát všechno, na co podle jejího mínění měly stejné právo jako jejich vrstevníci, nemohla být dál ženou v domácnosti.

Pepper nikdy nezapomněl na dobu, kdy se on i jeho dvě sestry vraceli ze školy a čekal je jen prázdný dům se vzkazem na kuchyňském stole a studenou svačinou. Někdy, když maminka pracovala přesčas, si děti samy ohřívaly i večeři, kterou jim před odchodem připravila. Měl také hluboko v paměti dny, kdy ho bolelo v krku a učitelka ho poslala domů, aby se mu ulevilo v peřinách. A on šel, i když věděl, že ho doma nikdo nečeká s hrnkem čaje nebo horké polévky. Nechtěl však, aby mamince volali do práce, bál se, že by mohla o místo přijít. Tehdy přísahal sám sobě, že až se ožení, jeho děti se nebudou o matku s nikým dělit. Jejich matka bude nablízku pokaždé, když ji budou potřebovat.

Od pátého měsíce těhotenství se tedy Lily stala „matkou na plný úvazek“. Ať se desítky jiných pokoušejí skloubit mateřství i kariéru; manželka Willarda Younga k nim nepatří a nikdy patřit nebude.

Peppera těšilo, že nemusí svým dětem právo na matku upírat. Jeho plat umožňoval Lily bez problémů zůstat doma; Pepper si toho cenil ještě více než vlastního úspěchu v práci.

Teď tedy Lily ležela na posteli a přemýšlela. Je po všem. Všechny ty roky, kdy jsem byla Budova matka, všechna láska, péče, starosti. Je to pryč. Bože, kéž bych dokázala uvěřit, že se Bud z toho dostane. Tam někde uvnitř, úplně hluboko mám strach, hrozný strach.

Dusila pláč v polštáři. Pepper, který si přišel lehnout před chvílí, konečně upadl do nepokojného spánku. Otočila se na bok a pak tiše vyklouzla z postele, aby muže neprobudila. Potřebovala být nablízku svému synovi, jehož život teď visel na vlásku, a když jí nedovolili zůstat s ním v nemocnici, vešla alespoň po špičkách do jeho pokoje.

Žaluzie nebyly stažené, odcházel odpoledne; světlo pouliční lampy dopadalo na věci v místnosti. Pohlédla na pečlivě ustlané lůžko. Po tolika prázdninách strávených na skautských táborech se mu nedalo nic vytknout, přikrývka i polštář bez jediného zbytečného záhybu. Lily zvedla hlavu a její pohled se zastavil na cenách, které vyhrál ve fotbale nebo baseballu. Pousmála se. Vzpomněla si, jak jednou trenér o Budovi říkal, že se snad musel narodit s pálkou v ruce.

Pokračovala dál. Očima hladila fotografie na stěně. Z mnoha se na ni usmíval Bud ve školní uniformě nebo ve sportovním dresu. Na jiných poznávala slavné tváře. Všimla si portrétu Joea Montany s věnováním „Mému příteli Budovi“ z doby, kdy Peppera ve firmě vyhodnotili jako nejúspěšnějšího prodejce a za odměnu jel na zájezd do San Francisca.

O kousek dál visel letošní Budův diplom a medaile nejvšestrannějšího sportovce roku. Vedle ve vitrínce stály menší poháry a ceny, které její syn vybojoval v různých soutěžích. Na Budovy sportovní úspěchy byl Pepper také nejvíc pyšný.

Lily však znala lépe než její manžel syna i z jiné stránky; byla by špatná matka, kdyby jí ušlo, že je nejen bystrý, ale i velmi citlivý. S několika stejně starými chlapci hrál v rockové skupině a právě on přišel s nápadem uspořádat koncert a výtěžek za vstupné poslat na konto pomoci hladovějícím somálským dětem. Spoustu lidí, kteří znali Buda sportovce, to tenkrát poněkud překvapilo. Kluci nejdříve chtěli hrát v tělocvičně. Sešlo se však mnohem více posluchačů, než původně odhadovali, a tak se museli přesunout na stadion. Akce se vydařila a Bud dokonce dostal ocenění Humanitárního výboru. Blahopřál mu i uznávaný člen Kongresu, o němž se proslýchalo, že je vážným kandidátem na post prezidenta.

Lily zamyšleně stála před fotografií. Možný budoucí prezident se usmívá a potřásá si rukou s mým synem.

Posadila se ke stolu. K Budově stolu s počítačem, který mu koupil Pepper. Bud se do přístroje okamžitě zamiloval. Psal na něm zprávy, kompozice, eseje, své čtvrtletní školní práce i soukromé dopisy. Občas se pokoušel i o poezii. Ačkoli se zpočátku styděl, bavilo ho skládat verše. A některé z těch pozdějších jsou dobré, pomyslela si Lily. Anebo mi jenom mateřská láska otupila smysly? Ne. Jeho verše jsou opravdu dobré. Velmi dobré. Říkal to i učitel angličtiny. Nabídla některé z Budových básní k otištění ve školním výročním sborníku a oni je přijali. Kolika studentům se něco takového podaří už ve druhém ročníku?

Lily zlehka přejížděla prsty po klávesnici počítače. Neměla v úmyslu napsat nějaký vzkaz, jen si na chvilku připomněla časy, kdy nastoupila jako čerstvá sekretářka u firmy Beecham Products. Brzy se o ní vědělo, že pracuje rychle, přesně a spolehlivě. V té době se ještě nepoužívaly korekční programy a každá písařka si musela hlídat pravopis. Lily se jednou odvážila opravit i text samotného ředitele Beechama. Všichni ostatní v kanceláři předpokládali, že je to její konec. Beecham se však zachoval velkoryse.

„Kéž bychom měli víc lidí, kteří se nebojí otevřít pusu, když je k tomu důvod,“ řekl tehdy.

Krátce nato se stala asistentkou mladého ambiciózního obchodního zástupce Peppera Younga.

Vzpomínka na staré časy ji maličko vzpružila, a tak dokonce spustila počítač. Zelenošedé oko obrazovky zvýraznilo obrysy předmětů v místnosti. Lilyiny prsty se roztančily po klávesnici. Jak je to snadné, pomyslela si. Ve srovnání s psacím strojem, který měla tehdy k dispozici ona, je počítač malý zázrak. Stačí lehký dotek a na obrazovce poslušně naskakují písmenka, aniž by je doprovázelo hlučné staccato.

Užuž natahovala ruku, aby přístroj vypnula, když si všimla, co bezděky napsala. Ruka ucukla zpátky, jako by se dotkla horké plotny. Na monitoru se totiž objevily věty, které rozhodně psát nechtěla: Je to moje vina, všechno je moje vina. Vzpamatovala se: Ne, ne, moje vina ne. Kdyby tenkrát bylo po mém, nikdy by se to nestalo. Nemohu za to. Seděla vzpřímeně, s očima upřenýma na obrazovku. Po chvíli napsala: Ano. Je to moje vina. Mohla jsem tomu zabránit. Pepp je ten nejlepší a nejpozornější manžel na světě… pokud je střízlivý. Ale já přece dobře vím, co dovede, když se napije. Dvě tři skleničky a je úplně jiný. Já vím, jak vypadají novoroční návštěvy. Neměla jsem je nechat jet. Bud měl zůstat doma. Měla jsem si vymyslet nějaký pádný důvod. Anebo říci rozhodně NE. BUD NIKAM NEPOJEDE. JESTLI SE CHCEŠ CHLUBIT POHÁREM, JEĎ SÁM. BUD ZŮSTANE DOMA!

Tohle jsem měla udělat. Bud by ležel tady ve své posteli, v bezpečí mezi fotografiemi a medailemi, ne někde na intenzivní péči, kde za něj dýchají přístroje. A doktor nám nic neslíbil, neřekl, že se Bud uzdraví.

Lily znovu pohlédla na slova uprostřed zářícího obdélníku: Moje vina. Všechno je moje vina.

Uvědomila si hořkou ironii celé situace. Když se Bud narodil, Pepp šel hned ten večer s „chlapci“ slavit. Při takových příležitostech si muži vždycky říkají chlapci nebo kluci a chtějí, abychom je tak braly a neposuzovaly jako dospělé; jdou oslavovat a tečka.

Všichni „kluci“ se tenkrát bavili výborně a pokaždé potom na nějakém večírku se některý z Willardových přátel nechal slyšet, jaký je Pepp vynikající společník. Z vyprávění mi jejich vyvádění nepřipadalo jako „senzační legrace“, ale chápala jsem, že Pepper má radost a vyjadřuje ji po svém.

První dítě. A syn! Existuje pro muže větší důvod k oslavě? Syn se musí zapít, říkali. Ale proč se musel opít tak, že ho ještě v noci museli odvézt do nemocnice?

Kdo by si tehdy pomyslel, jak to všechno skončí. Neměla jsem ho pouštět. Jestli je zločin, jak Pepper Budovi ublížil, potom jsme jej spáchali oba. Jsem spoluviník. Nikdy jsem mu nezakázala pít. Takže jsem s ním vlastně souhlasila. Jak jsem ho omlouvala! Milující manžel, starostlivý a laskavý otec, nikdo přece není dokonalý, namlouvala jsem sama sobě. Každý má nějakou drobnou chybičku. A tohle je Pepperův hříšek. Zvykla jsem si na to, že čas od času se objevila „společenská nutnost“ setkání s přáteli, neformální obchodní jednání a Pepper se opil. Věděla jsem, že se večer budu zlobit, a věděla jsem také, že druhý den, kdy bude ještě pozornější a velmi něžný, mu odpustím. Odpustila jsem mu pokaždé, a připravovala tragédii, ke které došlo včera večer. Zavinila jsem to. Je to moje vina. Je tohle konec?

Konec nadějím. Tolik jsem věřila, že Bud má před sebou skvělou budoucnost. Je DOOPRAVDY po všem?

7

Doktor Albert Newman se chystal na vizitu. Nejdříve intenzivní jednotka neurochirurgického oddělení. První pacient, Young Willard mladší.

Newman zkontroloval údaje: teplotu, krevní tlak, srdeční rytmus. Hodnoty odpovídaly předpokladům. Pak se podíval na stupnici katétru zavedeného do mozkové komory a zjistil, že tlak začíná mírně stoupat. Poznamenal do karty, že je nutno každé čtyři hodiny podat zvýšenou dávku manitolu. Prozatím uvolnil ventil katétru a pozvolna odpouštěl přebytek narůžovělého moku, jehož barevný nádech byl způsoben drobným krvácením. Poté Newman prohlédl hadičky a zásobníky s intravenózním roztokem. Všechno bylo v pořádku, přesně podle jeho pokynů.

Šestnáct hodin uplynulo od chvíle, kdy došlo k nehodě, třináct od operace; pacient je napojený na dýchací přístroj, jeho orgány pracují bez komplikací. Chlapec si nevede tak špatně. Pochopitelně, nemůžeme dělat ukvapené závěry a nechat se ukolébat uspokojivým začátkem; uvidíme. Čtyřiadvacet hodin je příliš krátká doba, dokonce ani prvních čtyřicet osm nemusí znamenat vítězství. Ale start je dobrý.

Newman si samozřejmě přečetl i záznamy s výsledky testu smyslového vnímání. Přestože sestře plně důvěřoval, neodolal a zkusil zopakovat test sám. Byl zvědavý, jestli se situace od posledního měření nějak změnila. Zornice, motorika, slovní projev. Žádný posun k lepšímu.

Nechal sestře pokyny. Pokud se objeví matka nebo otec a budou chtít zůstat, mají jeho souhlas. Pouze je nutno dodržet zákaz jakéhokoli fyzického kontaktu s pacientem. Jeho stav je natolik vážný, že každý dotek nebo pohyb navíc by mu mohl ublížit.

Newman vyšel z Budova pokoje, aby si postupně mohl prohlédnout další pacienty na oddělení. Všichni už překonali kritický bod a zotavovali se pod „běžným“ lékařským dohledem. Na chodbě se střetl s Youngovými.

„Doktore?“ oslovila ho tázavě Lily.

Newman znal dobře ten tón, směs strachu i únavy po probdělé noci, nejistoty a sžíravé nutnosti vědět, co je se synem. Tolikrát si už přísahal, že se jednou v takové chvíli neudrží a řekne:

„Co si myslíte? Co chcete, lidi, slyšet? Necháte své děti, vlastní krev, havarovat v autě, pustíte je ve špičce na silnici na kolech, koupíte jim kolečkové brusle a nevadí vám, že si nevzaly helmu, sednete opilí za volant, a potom přijdete sem, pláčete a křičíte na nás, prosíte a čekáte zázraky! Jenom ať zůstanou naživu! Jen ať jsou živí! A když je udržíme při životě, chcete, aby byly zase zdravé a veselé a stejné jako předtím. Jenže to přece nezáleží na nás. Bůh? Někdy mě napadá, že ani na něm. Je to něco, co se buď stane, nebo ne. A ve většině případů, lékaře nevyjímaje, nikdo neví proč.“

Cítil naléhavé nutkání tohle všechno říci. Později. Až jednou. Nikdy to nahlas neřekne.

Takže teď, tváří v tvář paní Youngové, odpověděl co nejohleduplněji:

„Zatím se moc nezměnilo. Budův stav je stabilizovaný. Trochu se zvýšil tlak v mozku, ale všechno máme pod kontrolou.“

„Dá se dělat ještě něco jiného?“ zeptal se Pepper. „Nějaké testy, cokoli, je mi jedno, kolik to bude stát.“

„Pane Youngu, vašemu synovi věnujeme veškerou péči. Rozhodující je tady čas. Potřebuje čas, aby se zotavil.“

„Už, řekl už něco? Probudil se už?“ promluvila znovu Lily.

„Ne.“

Newman nepokračoval, protože je nechtěl zbytečně trápit. Na obavy je času dost. Nesmí je předem ještě víc znepokojovat.

Otočil se, aby pokračoval k dalšímu pacientovi, když se omluvně ozval Pepper:

„Doktore.“

„Ano?“ úsečný tón naznačoval, že Newman nemá chuť pouštět se do debaty s otcem, který podle jeho odhadu tohle všechno naprosto zbytečně způsobil a nezaslouží si tedy tolik pozornosti.

„Bud… můj syn… má sestru. Je jí třináct. Jsou si velmi blízcí. Chtěla by, ráda by ho viděla. Zvládne to, slibuji. Je rozumná.“

Newman chvíli váhal.

„Ano, samozřejmě,“ rozhodl potom. „Ale ne nadlouho.“

Děti vždycky chtěly navštívit rodiče nebo sourozence. Nebývaly ale připravené na to, že je uvidí v komatu, obklopené přístroji, s hadičkami připojenými k pažím a kyslíkovou maskou na obličeji. Některé byly tak šokované, že z pokoje vyběhly v slzách. Proto se Newman pokaždé rozmýšlel. Ani pro dospělé není snadné stát tváří v tvář smrti, natož pro děti, které se tu s ní většinou setkávaly poprvé v životě.

Lily a Pepp stáli u synova lůžka. Střídavě sledovali obrazovku s křivkou záznamu srdeční činnosti a pozorovali Budův obličej, aby jim neunikl případný náznak pohybu. Bud ale ležel tiše, bez hnutí. Zatím jim muselo stačit, že za pomoci přístroje pravidelně dýchá. Občas přišla sestra. Zkontrolovala stav pacienta a podle potřeby doplnila intravenózní roztok. Pracovala s profesionální zručností a byla příjemná, i když ne tak sdílná, jak by si byli Youngovi přáli. Pokaždé prohodila:

„Je to dobré,“ když si prohlédla naměřené hodnoty tlaku, ale víc neřekla.

Lily se jednou odvážila zeptat:

„Změnilo se něco? Vidíte nějaké zlepšení?“

Sestra se na ni laskavě usmála, jak jen situace dovolovala, a odpověděla:

„Potřebuje čas. Musíme čekat,“ a s tím se musela Lily spokojit.

Později odpoledne odvolali Peppera k telefonu. Volal jeho nadřízený, pan Beecham.

„Peppe, doneslo se mi, že máš nějaké problémy,“ začal.

„Ano. Měl jsem nehodu. Můj syn, Bud.“

„Ten tvůj fotbalový hrdina?“

„Ano. Je zraněný. Je to vážné, pořád je v bezvědomí,“ vysvětloval Pepper.

„To je mi líto. Peppe, jestli pro tebe mohu něco udělat? Je samozřejmě pojištěný u naší společnosti.“

„Ano, tohle, bohužel, vypadá na delší dobu.“

„Zůstaň u něj, jak dlouho bude potřeba. A vyřiď Lily, že jsme s vámi. Budeme se za vás modlit, ať všechno dobře dopadne. Ozvěte se, když budete cokoli potřebovat. A každopádně mi dejte vědět, až se něco změní.“

„Ano. Děkuji. Zavolám.“

„A mimochodem,“ dodal Beecham, „dá se nějak odhadnout, kdy se budeš moci vrátit? Víš, máš ty své obchodníky sladěné jako orchestr, nerad bych, aby zpustli, jestli se tu dlouho neukážeš.“

„Ne, pochopitelně, potřebuji ale den nebo dva, abych se zorientoval. Půjde to?“

„Samozřejmě, Peppe. Nechám to na tobě,“ rozhodl Beecham.

Když zavěsil, s hořkostí si uvědomil, že v jejich podniku rozhoduje pohotovost a připravenost. Vždycky se najde ambiciózní muž nebo žena, kteří jsou schopni ho okamžitě nahradit. A ačkoli s ním Beecham cítil, zároveň mu tuto skutečnost jemně naznačoval.

Teprve po dlouhém naléhání se Pepperovi podařilo Lily přesvědčit, aby s ním sešla dolů do bufetu a dala si něco k jídlu. Odhadoval, že během posledních osmačtyřiceti hodin ztratila pár kilogramů; stačilo se na ni podívat.

U dveří pokoje míjeli nějakou ženu v bílém plášti, s níž se u Budova lůžka zatím nesetkali. Malá drobná tmavovláska vypadala na pětatřicet, možná o rok dva mladší. Na levé horní kapsičce pláště měla přišpendlenou visačku, ale jméno se nedalo přečíst. Vešla dovnitř. Youngovi se zastavili a za skleněnou stěnou sledovali, jak si čte záznamy v Budově kartě a potom si jejich syna velmi pozorně prohlíží. Z kapsy vyndala malou úzkou svítilnu a zjišťovala reakce jeho zornic. Z jejího výrazu nebylo možno vyčíst, zda ji výsledek uspokojil; tvářila se stále stejně neutrálně. Schovala svítilnu zpátky do kapsy a odhrnula tenkou pokrývku. Štípla Buda do pravé paže, pak i do levé. Žádná reakce. Štípla ho do nohou. Ani se nepohnul. Z antiseptického roztoku na stolku vytáhla jehlu. Několikrát ho píchla do paží i do nohou. Pepper viděl jemný záškub v levém lýtku, to bylo všechno. Žádný další pohyb nebo ucuknutí.

Žena Buda opět zakryla a něco si poznamenala do malého červeného zápisníku v kožených deskách, který vytáhla z druhé kapsy. Potom se otočila a vyšla z pokoje. Youngovi k ní okamžitě přistoupili s nedočkavou zvědavostí.

„Slečno, paní, hmm…“ začala Lily. „Bud Young je náš syn. Prohlížela jste ho. Co jste našla? Pokračuje všechno jak má?“

„Paní Youngová, pane Youngu, jsem doktorka Curtisová. Ještě není vhodná doba, abych mohla převzít vašeho syna, ale chci být připravena. Jakmile to bude možné, začneme s další léčbou. Nesmíme nic uspěchat, ale nechtěla bych něco propást. Už brzy si spolu promluvíme.“

Doktorka Curtisová se nemínila rozpovídat dál, protože z toho, co zjistila při svém prvním setkání s pacientem, nemohla mít příliš velkou radost.

Třetího ledna, hned první den školy po skončení zimních prázdnin, se Jody Hines v doprovodu celého fotbalového mužstva vypravil za trenérem.

„Pane Dugane, pan Young mi včera řekl, že je to s Budem dost zlé. Pořád se nepřebral z bezvědomí. Mysleli jsme si, že naše družstvo a celá škola bychom mohli zorganizovat společně shromáždění a pomodlit se za Buda. Třeba to pomůže, když na něj budeme myslet společně.“

„To je hezké, Jody,“ souhlasil trenér. „Pojďte, chlapci, promluvíme hned s panem Goodalem. Shromáždění všech studentů celé školy. Skvělý nápad, opravdu, Jody.“

„Shromáždění a celá škola?“ ředitel Alex Goodale zjevně neprojevoval takové nadšení jako trenér fotbalového týmu.

„Ano, pane,“ potvrdil Jody. „Každý se pomodlí po svém. Já vím, že tam budou chtít přijít všichni,“ naléhal.

„Hm, o tom nepochybuji. Bud patří k nejoblíbenějším studentům ve škole,“ dal mu za pravdu Goodale.

„Takže to můžeme vyhlásit?“

„Obávám se, že ne, Jody.“

„Proč ne?“

„Mše, organizovaná bohoslužba, to je u nás proti školnímu řádu.“

„Ale tohle je kvůli Budovi!“ protestoval Jody. „Aby se uzdravil.“

„Lituji, chlapci. Chtěl bych vám vyhovět, ale nemohu. Nemám na vybranou.“

„Ale to přece neznamená, že škola nařizuje nějaký náboženský obřad,“ pokoušel se Jody znovu obhájit svůj nápad. „To je jen shromáždění kvůli Budovi.“

„Je mi to opravdu líto, chlapče, ale nemohu. Předpisy mluví jasně. Nemohu vám dát souhlas.“

Do oběda se na zdech v jídelně i na chodbách objevily rukou psané výzvy:

PŘIJĎTE DNES VE TŘI HODINY NA STADION. BUD YOUNG VÁS POTŘEBUJE!

Na stadion se zlehka snášely drobné sněhové vločky, když se objevili první studenti. Hřiště se začalo zaplňovat, před třetí už na trávníku podupávali skoro všichni. Dívky se chytily za ruce, postupně se k nim přidali i chlapci, takže vznikl dlouhý řetěz kolem stadionu.

První promluvil Jody. Jeho silný hlas se nesl jasně nad hrací plochou.

„Bud je skvělý nejen jako spoluhráč, ale jako přítel. Neznám lepšího člověka na naší škole. A jestli existuje na světě nějaká spravedlnost, musí se uzdravit. Uzdraví se!“

Pak ho vystřídali další chlapci. Každý se zmínil o Budových kvalitách: Sportovec, skromný, ochotný pomoci každému, kdo to potřeboval. Nakonec se ujal slova pan Venable, prošedivělý člen učitelského sboru, jehož mnozí studenti považovali za tyrana. Mluvil slabým hlasem, ale nikdo nemohl pochybovat o tom, co v tu chvíli cítí.

„Všechno, co jste tu zatím řekli, je pravda, ale musím připomenout i to, že Bud Young je vynikající student; pokud se pamatuji, za dobu mé učitelské praxe jeden z nejlepších a taky nejvíc zapálených pro studium. Jestli je všechno v rukou božích, modlím se za jeho uzdravení. Rád bych, jestli dovolíte.“

A ke všeobecnému údivu, silnějším hlasem, než by se dalo od člověka jeho věku očekávat, začal pan Venable zpívat.

Pomalu se přidávali. Nejdřív tři čtyři nesměle, ale potom další a další, až se celý stadion naplnil jejich zvučnými mladými hlasy.

Ředitel Goodale sledoval shromáždění spolu se svým tajemníkem z okna kanceláře.

„Pěkné setkání,“ ozval se tajemník. „Nikdo by si to nezasloužil víc než Bud Young.“

„Ano,“ souhlasil ředitel. „Jenom doufám, že to nikdo neohlásí výš. Stadion patří ke škole. A teď je všude tolik protestů.“

8

Nazítří ráno, když Lily dorazila na oddělení, zastihla v Budově pokoji doktora Newmana. Za asistence jedné ze sester zaváděl právě Budovi do těla další hadičku, tentokrát do nosu.

Lily se okamžitě podlomila kolena a cítila, jak jí ledová ruka strachu sevřela žaludek. Něco se muselo stát! Přes noc se Budovi určitě přitížilo, když dělají tohle. Roztřásla se tak, že nebyla schopna slova, jen pozorovala Newmana se sestrou. Věděl o ní, ale nejdřív dokončil práci. Protože si dovedl představit, co prožívá, nečekal na její otázky, a jakmile byli hotovi, okamžitě vysvětloval:

„Touhle hadičkou bude dostávat výživu. Budeme ho krmit a zároveň chceme přinutit jeho zažívací systém, aby znovu začal pracovat.“

„Dostávat výživu,“ Lily se pokoušela vyrovnat se vším, co viděla. „Jak dlouho? Kdy bude jíst sám?“

„To zatím bohužel nevíme. Záleží na okolnostech.“

Rozhodně ji nechtěl strašit tou nejhorší variantou.

„Ještě něco,“ dodal, aby ji trochu povzbudil, „dnes ho propustíme z intenzívní péče.“

„To je vynikající!“ Lily ožila. „Škoda, že tu není Pepp. Měl by to vidět.“

„Nepřijde?“ zeptal se Newman.

Lily se začervenala, upadla do rozpaků. Potom tiše přiznala: „Na dnešek má předvolání k soudu.“

„Aha, ano. Vzpomínám si.“

Chtěl rychle změnit téma, protože cítil napětí, které jeho otázka vyvolala. Ta nehoda je musela oba silně poznamenat, o tom není pochyb. Rozloučil se s ní a odešel z pokoje.

O hodinu později se vrátila sestra a spolu se sanitářem převezli Buda na pokoj 302, o něco větší místnost, než měl na oddělení intenzívní péče. Sestra zkontrolovala přístroje, ujistila se, že jsou všechny hadičky řádně zapojeny, a potom nechala Lily, aby zůstala u syna. Ta se posadila u jeho lůžka a napjatě sledovala jeho obličej. Pátrala po sebemenší změně, snažila se rozeznat jakýkoli náznak pohybu. Několikrát se jí dokonce zdálo, že se Budova tvář zachvěla. Okamžitě vstala, naklonila se nad něj, aby si ho mohla důkladně prohlédnout; pokaždé si ale musela přiznat, že ji oklamala vlastní fantazie.

Podle pokynů svého obhájce Lawrence Meada se Pepper objevil v soudní budově dříve, než vyžadovalo předvolání.

„Počkejte tady,“ řekl Meade. „Zkusím to zařídit. Možná nebude třeba, abyste musel svědčit osobně.“

Meade zamířil přímo do kanceláře soudce Brucea. On i Meade byli členy stejného golfového klubu. Přestože spolu nikdy nehráli, věděli jeden o druhém; když se míjeli na hřišti, zdravili se pokývnutím hlavy. Meade doufal, že se mu podaří využít této „známosti“ ve prospěch svého klienta. U sekretářky se ohlásil jako „přítel pana Brucea“.

Soudce si právě odložil kabát a chystal se obléknout černý talár, když asistentka zaklepala na dveře.

„Ano?“

„Pane soudce, je tu pan Lawrence Meade, obhájce.“

Nezareagoval podle očekávání, a tak pokračovala: „Tvrdí, že je jedním z vašich přátel.“

„Což znamená, že mě přišel požádat o malou laskavost,“ přeložil soudce. „Dobrá. Uveďte ho.“

Jakmile Meade vstoupil, Bruce ho poznal.

„Á, ano. Znám vás, jen jsem nevěděl, že se jmenujete Meade. Pojďte dál, posaďte se. Co vás ke mně přivádí?“

„Vaše Ctihodnosti, mám tu takový nešťastný případ. Dost nepříjemná situace.“

„Dostavil se váš klient?“

„Ano, samozřejmě. Ale myslel jsem, že za daných okolností ho budete chtít vyslechnout tady, ve vaší kanceláři.“

„Proč? Je nemocen? Co je s ním?“ otázal se soudce.

„Ne, pane. Jen ta situace je natolik delikátní, že by bylo vhodnější vyhnout se větší publicitě,“ navrhoval Meade.

„Z čeho byl obviněn?“ V otázce zazněl ostřejší tón.

Meade chvilku váhal.

„Ten muž má významné postavení ve společnosti. Je to uznávaná osoba s dobrou pověstí. Domnívám se, že by nebylo příliš vhodné řešit tu záležitost na veřejnosti.“

Soudce ho netrpělivě přerušil:

„Z čeho je obviněn?“

„Jízda pod vlivem alkoholu.“

„Aha. Teď je střízlivý?“

„Ano, samozřejmě.“

„Očekávám ho tedy v soudní síni jako všechny ostatní,“ rozhodl soudce vážně, tentokrát už bez sarkastického podtónu. Dal najevo, že rozhovor skončil a Meade nemůže očekávat pro svého klienta žádné výsady.

Když byl Pepper předvolán do soudní síně, soudce Bruce už měl za sebou jeden a půl hodiny rutinní práce. Tresty a pokuty, které dnes vyměřil, svědčily o jeho nepříliš dobré náladě. Teď před něj předstoupil Willard Young v doprovodu svého obhájce. Soudce si prohlédl důvod předvolání i hlášení o nehodě.

„Chcete něco říci, pane Youngu?“

„Vaše Ctihodnosti,“ ozval se namísto Peppera obhájce Meade.

Soudce se k němu otočil:

„Ano, pane obhájce?“

„Tento případ je složitější, než se na první pohled zdá. Nejde jen o běžné řízení pod vlivem alkoholu. Jsou tu určité okolnosti. Pokud je můj klient opravdu vinen, zcela určitě už si vytrpěl své a byl dostatečně potrestán. Navrhuji tedy zrušit obvinění podle článku 104 B a řešit případ udělením pokuty.“

„Pane obhájce, zmínil jste se o určitých okolnostech. Jaké okolnosti máte na mysli?“

Meade počítal s tím, že se soudce zeptá, a pro ten případ si připravil malý výstup, se kterým teď vyrukoval.

„Vaše Ctihodnosti,“ začal, „v tuto chvíli leží v nemocnici šestnáctiletý syn zde přítomného pana Willarda Younga. Nadějný mladík, vynikající sportovec, vzorný student. Chlapec na začátku skvělé kariéry. Nyní je jeho život vážně ohrožen. Uvažte, jak těžké břemeno musí jeho otec nést. Navíc je jedinou oporou své manželky, která se téměř zhroutila. Vzhledem k těmto závažným okolnostem navrhuji zmírnění trestu. Tento muž si vytrpěl dost. Je to jeho první provinění. Proto vyzývám soud, aby případ zvážil, stanovil pokutu v odpovídající výši a od dalšího jednání upustil. Jsem přesvědčen, že takováto spravedlnost bude v dané situaci nejprospěšnější.“

Soudce pozorně naslouchal, ale z výrazu jeho tváře se nedalo nic vyčíst. Po chvíli se zeptal:

„Pane obhájce, jestli jsem správně pochopil, chlapec, o němž mluvíte, byl velmi vážně zraněn při nehodě, kterou zavinil jeho otec, protože řídil pod vlivem alkoholu. Je to tak? Ten případ byl uveden i v televizním zpravodajství, ne?“

„Vaše Ctihodnosti, rád bych připomenul, že silnice byly na Nový rok špatně sjízdné; celý den předtím sněžilo, vozovky byly zledovatělé.“

„Pane obhájce,“ přerušil ho Bruce, „já si dobře pamatuji, jaké bylo počasí na Nový rok! Ano, mrzlo a na silnicích byl led. A jestli na tom zakládáte svoji obhajobu, zapomeňte na to! Na zledovatělé silnici si i střízlivý řidič musí dát velký pozor. Každý, kdo není schopen se plně soustředit na řízení vozidla, by neměl za volant vůbec sedat. Chcete nyní žádat soud o zmírnění trestu? Všechno, co jste mi doposud řekl o tom nešťastném chlapci, je velmi smutné. Je mi ho líto. Ale co se týká vaší žádosti o zmírnění trestu, promiňte, ale připadá mi to stejné, jako kdyby ke mně přišel muž, který zabil oba rodiče, a pak prosil o milost, protože je sirotek! Za chvilku mi oznámíte, že se váš klient nejmenuje Young, ale Menendez. Tvrdíte, že obžalovaný byl už potrestán dost, ale to přece není pravda! Jeho syn byl potrestán! A právě proto, že pan Young svou neopatrností a bezohledností zranil vlastního syna, je soud toho názoru, že by zasluhoval ne mírnější, ale naopak ještě vyšší trest. Následky jeho jednání jsou vskutku velmi tragické.“

„Ctihodnosti…,“ pokoušel se zasáhnout Meade.

„Pane obhájce, ještě jsem neskončil. Beru na vědomí stav syna obžalovaného i to, v jaké situaci je teď jeho manželka. Proto se jmenovaný odsuzuje pouze k devíti měsícům vazby.“

„Vaše Ctihodnosti.,“ ozval se znovu Meade.

„Podmíněně,“ doplnil Bruce, „za předpokladu, že se podrobí léčbě a každý den z oněch devadesáti dnů se zúčastní skupinové terapie. Jestli ovšem léčebný program nedodrží, nabude trest okamžité platnosti a zbytek vyměřené doby stráví ve vězení.“

„Ctihodnosti, rád bych zdůraznil…,“ Meade se odmlčel a čekal na svolení.

„Ano, pane obhájce?“ vyzval ho soudce přísně.

„Vaše Ctihodnosti, můj klient zastává ve firmě velmi zodpovědnou funkci.“

„Což ovšem není omluva pro jízdu pod vlivem alkoholu,“ reagoval na jeho slova Bruče.

„Chtěl jsem jen vysvětlit, že pan Young je často služebně mimo město.“

„Pane Meade,“ řekl soudce rozhodně, „organizace, které provádějí skupinové terapie pro lidi závislé na alkoholu, jsou prakticky v každém větším městě. Pokud na tom bude vašemu klientovi záležet, určitě si vhodné místo najde. Dále stanovuji maximální pokutu, kterou určuje v těchto případech zákon. Plus dvě stě hodin veřejně prospěšných prací. Jednou už konečně musíme v tomhle státě s jízdou pod vlivem alkoholu skončit!“

Otočil se k Willardu Youngovi.

„Pane Youngu, chcete se k rozhodnutí soudu vyjádřit?“

„Ne, Vaše Ctihodnosti.“

„Pane obhájce?“

„Ne. Myslím, že vaše rozhodnutí je velmi spravedlivé. Ano. Správné,“ dodal spěšně.

„Ještě něco, pane Youngu,“ ozval se znovu soudce. „Váš obhájce uvedl, že se jedná o váš první přestupek.“

„Ano, to je pravda, Vaše Ctihodnosti,“ potvrdil Pepper.

„Pane Youngu, nepokoušejte se klamat soud,“ napomenul ho ostře Bruce. „Z praxe moc dobře vím, jak je to s alkoholem za volantem. Tohle není váš první trestný čin. Jen jste byl poprvé přistižen. Dále: pan Meade uvedl, že zastáváte důležitou vedoucí funkci a býváte často mimo město. O jakou práci se jedná?“

„Ředitel obchodního sektoru společnosti BCI, Beecham Chandler, se zodpovědností za celou oblast,“ vysvětlil Pepper.

„Ředitel obchodního sektoru,“ opakoval pro sebe Bruce a vážil obsah těch tří slov.

„Poslyšte, pane Youngu, jste neustále ve styku s lidmi a umíte s nimi jednat. Nepochybně na ně máte velký vliv. Navrhuji tedy, abyste stanovených dvě stě hodin veřejně prospěšných prací věnoval výuce na jedné smíšené střední škole v jižní části města. Vysvětlete těm mladým lidem, co je podstatou podnikání, jaké cesty vedou k úspěchu, co se od nich ve firmách očekává. Zkuste je přesvědčit, že i oni mohou být úspěšní v podnikání. Většina z nich tomu zatím příliš nevěří.“

„Vaše Ctihodnosti, slibuji, že si na to najdu čas.“

„Pane Youngu, lidé, kteří chtějí něco udělat, čas nehledají. Udělají si ho. Usnadním vám začátek. Ředitelem Střední školy Martina Luthera Kinga je pan Gerald Francis. Hráváme spolu jednou týdně squash. Řeknu mu o vás a budu mít stále přehled. To je všechno. Vyřiďte vaší ženě, že s ní cítím. A doufám, že se váš syn uzdraví.“

9

Když Pepper vycházel z nemocnice, venku začalo hustě sněžit. Jeho syn ležel stále na pokoji 302, tichý vězeň uprostřed hadiček s životodárnými roztoky, připoutaný ke kyslíkovému přístroji, tichý a nehybný. Jeho stav se po týdnu nijak nezměnil, byl stále v bezvědomí. Lily trvala na tom, že zůstane, a Pepper ji nedokázal přesvědčit, že by se měla vrátit domů, kde čeká Gwen, která matku také potřebuje.

Jenže Lily si nedala říci.

„Co když se probudí a nikdo tu nebude?“ namítala. „Myslel by si, že jsme ho opustili, že jsme to vzdali.“

Nemělo smysl jí připomínat slova doktora Newmana, který byl přesvědčen, že tak náhlý obrat k lepšímu je nanejvýš nepravděpodobný. Lily vytrvale hájila své rozhodnutí.

Ženy, uvažoval Pepper. Dokážou být velmi umíněné a vytrvale se chovat nerozumně, když se mýlí. Pokud má žena pravdu, můžete ji někdy přimět, aby od něčeho ustoupila, ale když se mýlí, Bůh tě chraň, hochu!

Ohrnul si límec, aby mu studený sníh nepadal za krk, a vyrazil šedobílou kaší směrem k parkovišti. Cestou přemítal. Člověk může doufat. Na tom není nic špatného. A to Lily dělá. Doufá. A já odcházím jenom proto, že musím, ne že chci. Soudce Bruce mi jasně určil program.

Pepper zastavil před kostelem, jehož adresu získal ze záznamníku. Vypnul motor, vyndal klíček ze zapalování, ale nevystoupil. Seděl v šeru v autě se zhasnutými světly a nehýbal se. Sledoval, jak dovnitř vešlo několik lidí. Nějaký muž, pak žena, za chvíli dvě ženy společně a nakonec skupinka dalších lidí.

Bože. Kolik jich tam je? Znám někoho? A jestli některý pozná mě. Co kdyby tam byl nějaký náš zaměstnanec? Jak budu vypadat? A co jim vůbec budu povídat, jestli je to doopravdy stejné, jak člověk vidí v televizi nebo v kině?

S nepříjemně tíživým pocitem se podíval na hodinky. 20:12 svítilo do tmy. Schůzka měla začít za tři minuty. Měl by se zvednout, zítra se bude muset ohlásit soudcově sekretářce. Čas se naplnil, pomyslel si. Musím se k nim přidat. Potom si ale uvědomil, že už je jedním z nich. Kdybych nebyl, mučil se dál, neodcházel bych před chvílí od manželky, která sedí u lůžka mého nemocného syna a má oči zarudlé pláčem. Nikdy přede mnou neplakala. Pláče, když je sama. Aby mě ušetřila. Musím tam jít.

Vystoupil z auta a brodil se sněhem ke vchodu do kostela. V ruce držel útržek papíru s poznámkami. Ve světle stropní lampy za dveřmi se na něj podíval. Místnost, k níž směřoval, nebylo těžké najít; ztichlou chodbou k němu doléhal tlumený zvuk hovoru. Otevřel dveře a rychle se rozhlédl po tvářích kolem. Ulevilo se mu; nespatřil žádný známý obličej. Na kraji třetí řady viděl volné místo. Zdálo se mu, že tu bude v bezpečí před případnými zvědavými pohledy. Měl divný nepříjemný pocit, jako by se octl v jiném světě.

Přesně ve dvacet patnáct vešel velmi štíhlý muž kolem padesátky. Vzhledem Pepperovi připomínal univerzitního profesora. Muž vystoupil na nízký stupínek vpředu, upravil si brýle a poněkud nervózně si nepatrně povolil kravatu, jako by měl trému. Odkašlal si a potom do ticha pronesl:

„Jmenuji se Hector. A jsem alkoholik.“

Z chování skupiny Pepper usoudil, že přítomní muže dobře znají a vědí, že dnes povede jejich společný večer.

„Než začneme, rád bych se zeptal, jestli dnes máme mezi sebou někoho nového, kdo by se chtěl představit.“ Rozhlédl se po lidech před sebou.

Pepper cítil, že o něm muž ví. Dva lidé v přední řadě uhnuli pohledem. Pepper se užuž chtěl zvednout a rychle odejít, ale přinutil se zvednout ruku.

„A vy se jmenujete?“ vyzval ho muž.

Pepperovi se roztřásla kolena. Veškerou vůli soustředil na to, aby vstal. Lidé v místnosti se otočili, aby si prohlédli jeho í obličej, aby se mu podívali do očí. Cítil na sobě jejich upřené pohledy, viděl zvědavost v jejich očích. Nespatřil ale ani stopu výsměchu, ani náznak zlomyslné jízlivosti. Zdálo se mu, že vědí, jak mu je a co prožívá. Vypadali jako lidé, kteří vám chtějí pomoci, protože sami už někdy pomoc potřebovali.

Pepper mnohokrát předtím mluvil na schůzích, na prezentacích firmy, promlouval k různým lidem a mnohdy jich bylo daleko víc, než teď sedělo kolem v osvětlené místnosti kostela. Nikdy neměl problémy, jak lidi oslovit. Jenže tady ho nic vhodného nenapadalo. Tady nemohl začít lehkým vtipem, bezstarostným tónem. Musí mluvit přímo, což je daleko obtížnější.

A hlavně už nějak začít. Dívají se. Pořád se dívají a čekají.

„Jmenuji se,“ na chvilku zaváhal, zda má říci Pepper, ale pak se rozhodl pro své skutečné křestní jméno „Willard. Jmenuji se Willard.“ A teď to nejtěžší. „Jsem alkoholik a jsem tu dneska poprvé. Mám strach.“

„Ahoj, Willarde,“ ozvalo se přátelsky z několika míst.

Necítil se dobře, ale pokračoval:

„Já nepiju pořád. Ale někdy. Ne moc často.“

Z druhé řady po jeho levici se k němu otočila nějaká žena. Zasmála se, potřásla hlavou a potom řekla:

„Willarde, tohle je lehké. Vycouvat, zapřít celou pravdu. Co se nám tu snažíte namluvit? Že pijete jenom někdy! Ne pořád? A že tedy vy nejste alkoholik? Je to tak, Willarde?“

„Ne, tak to nemyslím.“

„A jak to myslíte?“ ozval se odněkud mužský hlas.

„Já, chtěl jsem říci…,“ začal vysvětlovat Pepper, „přišel jsem, protože soudce…“

„Ach, vy tu tedy nejste z vlastního rozhodnutí?“ otázal se kdosi další. „Možná ještě nejste připravený, abyste patřil mezi nás.“

„Nerozumíte mi,“ zaprotestoval Pepper.

„Myslím, že rozumíme,“ řekla znovu žena, která ho oslovila poprvé. „Jste tady, protože jste se kvůli pití dostal do problémů se zákonem. A soudce vám navrhl tohle řešení. Takže jste přišel. Ale nechcete, aby vám někdo říkal alkoholik jako nám ostatním. My jsme skupina opilců, ale vy jste jiný. Willarde, jestli sem chcete docházet, první věc, kterou musíte udělat, je podívat se pravdě do očí. Můžete začít hned, třeba tím, že nám řeknete, co se doopravdy stalo.“

Pepper pohlédl tázavě na muže na stupínku. Musím? Měl napsáno v očích. A muž beze slova kývl. Ano, musíš.

„Já, předvolali mě kvůli jízdě pod vlivem alkoholu,“ přiznal se.

„A?“ Ta žena z druhé řady se na něj znovu vyzývavě podívala.

„A co?“

„To je všechno? Nic víc?“ Ta žena je nemilosrdná. Jakým právem mě tu vyslýchají? A co tu vlastně vůbec dělám? Měl bych se sebrat a jít pryč, dokud je čas.

Promluvil muž na stupínku:

„Willarde, jestli se chcete zbavit závislosti, jedním z nejdůležitějších kroků je, že každý z nás musí přiznat, co se opravdu stalo, co svým pitím zavinil, komu ublížil. To je jediná cesta, jak začít.“

Pepper stál se sklopenou hlavou, pozoroval své ruce, zdálo se mu, že své prsty vidí poprvé v životě, zíral na ně, jako by patřily někomu jinému. Měl pocit, že už to déle nevydrží. Nervózně se ošil. V hlavě měl teď jen jedinou myšlenku: Dokázal bych to, kdybych, kdybych se mohl napít.

Ovládl se. Uvědomil si, že ten první krok musí udělat. Skutečně potřebuje pomoc. Čím dřív se odhodlá, tím to bude lepší, a nejen pro něj.

„Dobře. Nebyla to jenom jízda pod vlivem alkoholu,“ připustil. V krku mu vyschlo, hlas měl chraplavý, ale mluvil dál:

„Dal jsem si pár drinků, byl Nový rok, ale zavinil jsem nehodu. Rozbil jsem auto. A myslím, ne, vím to. Mohl jsem zabít syna. Teď jsem přijel z nemocnice, kde leží. Je v bezvědomí, ještě pořád jsou kolem něj hadičky a přístroje, a…“ Hlas se mu zlomil a Pepper už nemohl pokračovat. Do očí mu vyhrkly slzy. Potřásl hlavou a otočil se ke stěně, aby se alespoň na chvíli vyhnul jejich pohledům.

V místnosti se rozhostilo hrobové ticho přerušované jen jeho vzlyky, které už nedokázal potlačit. Nakonec promluvil předseda:

„Willarde, to je v pořádku. Rozumíme vám. Každý z nás zhřešil pod vlivem alkoholu.“

Pepper se otočil a téměř sklouzl na sedačku. Zbytek večera poslouchal ostatní členy skupiny, kteří jeden po druhém popisovali, jak trávili čas od posledního setkání, někteří mluvili o svých příhodách z dřívějška, o tom, co se jim podařilo, nebo čeho nedosáhli. Někteří se zmínili, že se vzájemně podporují, aby měli sílu odolat, když jsou v pokušení dát si jen jeden jediný drink, který by ale znamenal popření veškerého předchozího odříkání; každý z nich věděl, že jeden jediný doušek představuje prudký pád zpět, další a další sklenky a konec. Někteří byli v nebezpečí stále. Jiní, jako Pepper, dokázali nepít celé dny, ba i týdny, dokud se nenašla „vhodná“ příležitost, kdy potom padly všechny zábrany. I oni mohli ublížit sobě, svým bližním, lidem, jichž si vážili a které milovali. Pepperovi se zdálo, že přijít podruhé nebude tak těžké.

Už byl na odchodu, když k němu přistoupil Hector.

„Kdybyste někdy, kdykoli potřeboval pomoc, posilu, zavolejte. Kdykoli.“ Podal Pepperovi malý papírek s telefonním číslem.

Pepp byl dojatý.

„Díky, Hectore,“ řekl vděčně, i když v tu chvíli měl pocit, že číslo nikdy nebude potřebovat. Vsunul lístek do kapsy a zamířil ke dveřím.

Na schodech viděl nějakou ženu. Zdálo se, že na někoho čeká, a když se otočila, uvědomil si, že je to ta, která ho předtím přiměla k přiznání.

„Pracuji v nemocnici,“ vysvětlovala, „znám případ vašeho syna. Nevzdávejte to. Hlavně to nevzdávejte. Už jsem viděla pár takových, byli na tom za čas mnohem líp.“

Cestou domů si její slova opakoval, vychutnával je jako bonbón, dokud ho najednou nenapadlo: Mnohem líp, jak to vlastně myslela? Proč prostě neřekla „kteří se uzdravili“? Kteří byli zas v pořádku, stejní jako předtím? Proč jenom „mnohem líp“? To přece neznamená úplně zdraví.

Po celý zbytek cesty se nemohl zbavit tíživého pocitu. Mučivé myšlenky ho pronásledovaly i v noci. Převaloval se na posteli a vzdychal tak, že i Lily se v polospánku zeptala:

„Peppe, co je s tebou? Děje se něco?“

Rozhodl se, že se jí o rozhovoru s neznámou ženou nebude zmiňovat. Doktor Newman. Musí si promluvit s doktorem Newmanem.

Alespoň jsem našel odvahu začít, snažil se odvést myšlenky jiným směrem. Zítra už to bude snazší.

A ti lidé nejsou špatní. Hector. A ta žena, co mě donutila, abych sebral odvahu a mluvil. Myslí to dobře. Můžu jim věřit.

10

Teď, když Buda přemístili z jednotky intenzivní péče na normální oddělení, uznali Youngovi, že by ho mohla navštívit i Gwen. Rozhodli se, že to bude nejlepší v přítomnosti obou, a proto zvolili nepříliš pozdní večer, aby Pepper stihl i svoji pravidelnou schůzku s Hectorem a jeho lidmi.

Důvod, proč chtěli být s Gwen oba, byl nasnadě: všechno velmi intenzívně prožívala, jako ostatně mnoho dívek jejího věku. Rodiče měli ještě v čerstvé paměti, jak po návratu z letního tábora proplakala dlouhé hodiny, protože se jí stýskalo po kamarádkách. Chtěli předejít jakémukoli stresu, jemuž by mohla být Gwen vystavena, až uvidí svého bratra. Lily se ji snažila na neznámou situaci připravit.

„Gwen, miláčku, Bud má kolem sebe spoustu přístrojů, vypadají na pohled hrozně, ale všechno je jen proto, aby se rychleji uzdravil. Jakmile se probere z komatu, bude zas jako dřív. Nemusíš se ničeho bát, to všechno patří k léčení.“

S netrpělivostí mládí se Gwen ohradila:

„Mami! Přece nejsem hloupá. Čtu. Dívám se na televizi. Mám mozek!“

„Promiň, holčičko. Já vím. Pořád s tebou jednám, jako by ti bylo devět, a ne třináct. Jsi už vlastně skoro dospělá,“ povzdechla si Lily.

„Mami, uvědomuješ si, že už bych mohla mít vlastní dítě?“ pokračovala vyčítavě Gwen. Holčička ne. Dospělá mladá žena. Měli by si to konečně všichni uvědomit.

„Já vím, drahoušku. Ale modlím se, abys nám to nechtěla hned dokázat. No,“ nasadila lehčí tón, aby povzbudila sebe.

Na nemocniční chodbě Gwen trochu znejistěla. V neznámém prostředí ji přepadl tísnivý pocit. Lily si toho dobře všimla, ale nic neříkala. Procházely kolem několika pootevřených dveří. Z pokojů se chvílemi ozýval tlumený hovor, hlasy návštěvníků prozrazovaly nervozitu. Místy se ozval smích, snad až příliš veselý a bodrý, než aby byl opravdu upřímný. Některé hlasy zněly nepřirozeně, lidé se snažili dodávat si vzájemně odvahu a optimismus.

Lily si všimla, že Gwen maličko pobledla, když se přiblížily ke dveřím se štítkem 302. Než mohla otevřít, vyšla z pokoje sestra s prázdnou lahví od intravenózního roztoku. Pozdravila Lily.

„Paní Youngová, manžel už na vás čeká. Tak tohle je Budova sestra? Tatínek mi o tobě vyprávěl. Je na tebe moc pyšný, mladá dámo.“ Usmála se povzbudivě na Gwen a odešla za svými povinnostmi.

Gwen nahlédla do pokoje.

„Tati?“

„Pojď dál, miláčku.“

Gwen se ohlédla na matku. Lily kývla. Gwen vešla dovnitř, při pohledu na bratra se ale zarazila, chvíli se překvapeně dívala a potom pohlédla na otce. Pobídl ji:

„Pojď, pojď blíž.“

Pomalu přistoupila k posteli. Prohlédla si bratrův nehybný obličej.

„Vypadá, vypadá, jako když spí. Jako bych s ním měla zatřást, aby se probudil. Můžu se ho dotknout?“ řekla tiše.

„Ano, ale dej pozor. Jenom zlehka, drahoušku.“

Pohladila jemně bratra po tváři. Zůstala nehybná, necítil její dotek.

„Je lechtivý, mami. Nikdo to neví, je to naše tajemství. Máme spoustu tajemství, Bud a já. Věci, o kterých nikdo neví.

Když mu teď něco pošeptám, určitě mě uslyší. Určitě,“ naléhala.

Lily se podívala na Peppera. Opětoval její pohled. Gwen se už ale rozhodla. Naklonila se k bratrovi, opatrně, ale tak, aby mu mohla zašeptat přímo do ucha pár slov. Lily i Pepper ji pozorovali a pokoušeli se zachytit slovíčko nebo větu, aby měli představu, jaká tajemství měla dcera na mysli, ale nerozuměli.

Když bratr nereagoval, mluvila Gwen čím dál tím hlasitěji, smála se, připomínala chvíle, kdy se oba dobře bavili. Vyvádělo ji z míry, že se neusmál. Nakonec už to nevydržela a rozplakala se. Lily ji objala a snažila se ji utišit. Gwen v slzách zoufale vysvětlovala:

„Nepamatuje si, nic si nepamatuje. Neví, kdo jsem… Mami, vůbec mě nezná!“

Pepper si ji přitáhl k sobě a otřel jí kapesníkem slzy na tvářích.

„Zlato moje, prý to chvíli potrvá. Čas. Bud potřebuje čas, aby se uzdravil.“ Opakoval, co říkali doktoři jemu, protože ho nic jiného nenapadlo.

„Ale co kdyby,“ nakousla Gwen otázku, ale Lily jí nedovolila pokračovat.

„Na žádné co kdyby nemysli, miláčku. Nikdy žádné co kdyby.“

Ráno devátého dne přišla Lily do nemocnice přesně úderem sedmé. Zvykla si a její příchod v tuto dobu se stal pravidlem. Během několika posledních dní se zcela přizpůsobila novému rozvrhu a podřídila mu svůj osobní program i chod domácnosti. Ačkoli sestry na oddělení mohly mít výhrady k její přítomnosti, přicházela v době, kdy na ně čeká nejvíc práce: budí pacienty, umývají je, krmí, velmi dobře ji chápaly, jako už tolik jiných předtím. Lily nebyla první starostlivá matka, která proseděla hodiny u lůžka nemocného dítěte.

Toho rána se Pepper vydal znovu do práce. Cítil, že je nejvyšší čas, aby se vrátil ke svým povinnostem, ať už byly jeho osobní problémy jakkoli závažné. Doma si předem připravil úvodní novoroční proslov, který přednese všem zaměstnancům obchodního oddělení. Cestou si v duchu opakoval slavnostní řeč.

Vstupujeme do nového roku, do roku 1996. A není to jen další rok. Máme před sebou velké změny. Je pravda, že ekonomika jako celek posílila. Ale i konkurence je velmi silná. Naše firma potřebuje nejen udržet svůj dosavadní podíl na trhu, ale také ho rozšířit. Všechno je ve vašich rukou. Je potřeba hledat, vytvářet nové kontakty. Jistě, řeknete mi, že to není jednoduché. Máte pravdu, není. Ale nikdy nebylo. I já jsem začínal tam, kde stojíte dnes vy. Musel jsem si sehnat a „vychovat“ své zákazníky. Starat se o ně, udržet si jejich přízeň, naučit je, že se jim vyplatí spolupracovat s naší firmou, a zároveň jsem musel mít v patrnosti profit podniku, pochopitelně. Zaváhal. Klišé. Prázdná slova. Za jiných okolností by mu nedělalo žádné problémy takový projev přednést. Stačilo jeho přirozené nadšení a dobrá pověst, aby si lidi získal. Jenže dnes ráno se nemohl na nic pořádně soustředit. Myšlenka, která mu ležela v hlavě, se nedala ničím zaplašit: Budou tam sedět a říkat si: Co nám tu ksakru povídáš, člověče, ty, který jsi málem zabil vlastního syna?

Poprvé za celá ta léta nemohl dojet do kanceláře. Zaparkoval u pumpy, vedle níž byl i motorest, kde se zastavovali na oběd hlavně řidiči kamionů. Objednal si šálek kávy, ale věděl, že potřebuje něco jiného. Myslel na pronikavou chuť whisky. Pokoušel se ten naléhavý pocit potlačit. Nasypal si do kávy pár lžiček cukru, aby se dala pít, ale stejně na ni neměl nejmenší chuť. Sáhl do kapsy, vytáhl peněženku a chvíli hledal mezi různými vizitkami a vzkazy na malých proužcích papíru. Konečně objevil, po čem pátral. Rozložil lístek. Vedle známého jména Hector bylo napsáno telefonní číslo.

Seděl u stolku s chladnoucí kávou a uvažoval. Tohle je přesně jedna ze situací, které rozebírají na svých setkáních při skupinové terapii. Chvíle, kdy člověk potřebuje přítele, někoho, kdo by ho podpořil. Možná postačí telefon. Slyšel už několik takových historek. Muži i ženy, které zachránil od pádu do prázdnoty jediný rozhovor. Jenže on se teď musí napít. Jen jeden drink. Jenom lok whisky, aby byl schopen dojet do kanceláře a pronést tu zatracenou novoroční řeč.

Rozhlédl se po místnosti, jestli je někde telefon. Hned viděl naproti na stěně dva přístroje, oddělené od okolního prostoru plastovými přepážkami. Oba byly momentálně obsazené. Vstal, prošel k jednomu z nich a čekal pár kroků od boxů, až na něj přijde řada. Nad hlavou mu blikala neonová reklama. Pouťově jásavé barvy vychvalovaly známé druhy piva. Pepper se přinutil zůstat. Aby se zabavil, poslouchal řidiče, který se po telefonu dohadoval se svým dodavatelem a rozčileně křičel. Nakonec se slovy: „Táhni k čertu!“ zuřivě zavěsil, až to v přístroji křuplo.

Pepper se dychtivě vrhl k telefonu a popadl sluchátko, jako by na tom závisel celý jeho další život. Opřel si je o rameno, aby měl obě ruce volné: v jedné svíral útržek s číslem a druhou spěšně vyťukal příslušnou kombinaci. Slyšel, jak na druhém konci vyzvání známý tón. Jednou, podruhé, potřetí. Po čtvrtém se ze záznamníku ozval Hectorův hlas:

„Dobrý den. Dovolali jste se k Hectorovi, ale bohužel se vám teď nemohu věnovat. Ale prosím, nechte mi na záznamníku vaše jméno a telefonní číslo a já se s vámi v nejbližším možném okamžiku spojím. Vydržte. Co nejdříve vám zavolám zpátky.“

Pepper zavěsil, ale ještě dlouhou chvíli otálel v boxu. Jako všichni alkoholici si své jednání potřeboval nějak přijatelně zdůvodnit. Zkusil jsem to. Bůh je mi svědkem, že jsem Hectorovi volal. Není to moje chyba, že tam nebyl. Stejně, potřebuju se něčeho napít. Jenom jeden drink, abych mohl jet dál do kanceláře a odbýt si ten zatracený proslov. Jenom jednu sklenku! Přistoupil k baru a poručil si bourbon. Když mu barman naléval, dodal rychle:

„Dejte tam dvojitou.“ Barman na chvilku zvedl oči. Přejel Peppera zkušeným pohledem a okamžitě poznal, jakého hosta má před sebou.

Pepper vyprázdnil skleničku naráz. Zhluboka se nadechl. Cítil, jak se mu po celém těle rozlévá příjemné teplo, a zároveň si začal připadat naprosto sebejistý. Teď můžu vyrazit. Bude to hračka.

Jenže se nemohl odlepit. Mlčky kývl na barmana. Nová „dvojitá“ se objevila okamžitě a na barovém pultě zůstala napůl plná láhev. Ušetří čas; barman se nebude muset tolikrát ohýbat.

Peppera probudil zvuk klaksonu jeho vlastního auta. Někdo zuřivě bušil pěstí na okénko. Zvedl hlavu a zamžoural na rozzlobenou tvář před sebou.

„Co tam ksakru děláte?“ křičel muž venku vztekle.

Pepper se snažil probrat a uvědomit si, kde je a co se stalo. Mlhavě si vybavil, že si dával u baru pití… sklenku… jednu,… dvě… stála tam láhev… na víc si nevzpomněl. Nějak se nejspíš vypotácel z baru, dostal se do auta a potom musel usnout. Svezl se zřejmě na volant a spustil klakson.

Kolik je hodin? Mrkl na číslice svých digitálních hodinek. Čtyři čtyřicet dva. A kolem je tma. Copak jsem tady celý den?

A práce? Volali? Hledali mě? A nemocnice? Co Bud?

Potřeboval si odskočit a znovu se neohrabanou chůzí vydal k baru. Možná kdyby si teď dal jenom jednu. Ne, musí nejdřív zavolat. Ozvala se mu Sheila, jeho sekretářka.

„Řekněte lidem, že se omlouvám, ale musel jsem zůstat v nemocnici.“

„Bud, není mu doufám hůř?“ zarazila se sekretářka.

„Ne, ne, naštěstí to dobře dopadlo, ale vypadalo to vážně. Planý poplach, bohudíky.“

„To jsem ráda. Všem řeknu, že jste volal, samozřejmě. Určitě to pochopí.“

Aspoň to. Zahanbeně si uvědomil, jak daleko zašel. Vymyslel si dokonce krizi, jen aby jeho výmluva zněla věrohodně. A klidně poděkoval Bohu. Tak, teď nemocnice. Kámen v žaludku. A Lily.

Věděl, že musí zavolat. Přesto si ještě chvíli hrál se čtvrťákem, váhal a oddaloval ten okamžik. Dokonce vytočil číslo, ale nechal telefon vyzvánět a potom zavěsil. Teprve potřetí se odhodlal a požádal, aby ho přepojili. Na druhém konci se ozval Lilyin hlas.

„Lily, miláčku. Je mi to líto, ale nemohl jsem zavolat. Nakupilo se toho tolik, když jsem tu nebyl. Všichni…“

„Peppe!“ přerušila ho rázně.

Pochopil. Ztichl a čekal. Lily promluvila tiše, ale pevným odhodlaným hlasem.

„V kanceláři jsi nebyl. Nebyl jsi dnes vůbec v práci.“

„Volalas mé sekretářce?“ zeptal se. Věděla, že nejsem u Buda? Že jsem si všechno vymyslel? Polilo ho horko.

„Víš, že bych to neudělala. I když bych tě měla přestat krýt. Aby ses vzpamatoval.“

„Lily, zastavím se pro tebe, zajedeme někam na večeři.“

„Ne, Peppe. Půjdeš na schůzku, jak máš, a všem řekneš, co se dneska stalo. Řekneš jim, jak ses vymluvil na syna, abys nemusel přiznat, že ses opil, a potom jim povíš, jak ses snažil obelhat mě. Všechno jim řekneš!“ Zavěsila.

Ze všech sil se snažila, aby její hlas zněl rozzlobeně, ale jakmile zavěsila, rozplakala se. Vtom zahlédla na konci chodby sestru a rychle si osušila slzy. Nikdo ji nemusí vidět takhle.

Pepper si opláchl tváře. Zíral na obličej v zrcadle nad umyvadlem: pomačkaný límeček košile, kravata nakřivo, červené oči ty byly ze všeho nejhorší. Jeho vlastní oči ho zrazovaly, nemohl odvrátit pohled a zbavit se výčitek. Připadalo mu, že se na něj dívá Bud a potom i Lily. Jejich pohledy se mu zabodávaly hluboko pod kůži. Chvíli trvalo, než se vzchopil a vyšel ven.

Celou cestu do kostela si Pepper říkal, tohle jsem ještě nikdy neudělal, nikdy jsem se nesnížil k takové lži. Už se to nesmí opakovat. Už se to nestane.

Sotva vešel do místnosti, uvědomil si, že všichni vědí. Jejich pohledy mu prozradily, že nemusí nic vysvětlovat. Vycítili to. Bylo to zvláštní, ale tady každý poznal, že druhý udělal chybu. Natolik se podobali jeden druhému, prožívali stejné situace, věděli, jaké to je, když se člověk potřebuje napít. Šestý smysl. Hleděli na něj a on cítil směs účasti, výčitek, zvědavosti i pohrdání. Kupodivu se mu zdálo snazší o všem mluvit. Rozhlédl se kolem a začal. Do detailu jim popsal všechno, co si pamatoval, a přiznal, jak lhal a jak mizerně se potom cítil.

Když končili, Hector se mu omluvil, že se neozval osobně; měl za sebou probdělou noc, kdy se pokoušel zachránit jiného člena skupiny, který měl vážné problémy v zaměstnání, a hrozilo, že se vrátí k pití.

„Překonal krizi,“ dodal nakonec. „Věřím, že teď už vydrží. Ale ty, Willarde, vzhledem k tvé situaci, může to trvat dlouho, půjde to pomalu. Vezmi si tohle.“

Podal mu tenký letáček, jen dvě stránky nějakého drobného textu. Pepp ho rozevřel a přelétl očima název.

DVANÁCT KROKŮ.

„Tohle je naše bible.“

„Slyšel jsem o tom.“

„Tvůj problém je komplikovanější. Přečti si osmou a devátou zásadu. A zkus se podle nich chovat. Měly by ti pomoci.“

Pepper Young opouštěl kostel s pocitem, že je dost silný, aby vytrval a dodržel svá předsevzetí. Dnešek se už nebude nikdy opakovat. Jakmile seděl v autě, napadlo ho, kolikrát předtím si už tohle sliboval.

Přijel domů a s úlevou zjistil, že Gwen i Lily už jsou v posteli. Nemohl by se jim podívat do očí, zvlášť Lily, i když by mu určitě nic nahlas nevyčítala. Vklouzl do křesla ve své pracovně, vytáhl z kapsy leták a ve světle stolní lampičky začal pročítat osmé a deváté pravidlo, na která ho Hector upozornil.

8. Napište si seznam všech lidí, jimž jste ublížili, a snažte se své chyby napravit.

9. Omluvte se všem lidem přímo, ale dbejte, abyste neublížili jim ani nikomu dalšímu.

Zůstal nehnutě sedět zabořený v ušáku, v ruce letáček, který prý tolika lidem pomohl zbavit se závislosti na alkoholu. Pokusil se vybavit si jména. Lidi, kterým jsem ublížil. Jak se mám omluvit? Bud, Lily, Gwen. A ať už řekne Lily a Gwen cokoli, jak se může omlouvat Budovi? Může mu tohle někdy vynahradit? Není to Hectorův trest za to, že jsem zklamal? Copak nechápe, že je to pro mě peklo i bez jeho výčitek?

Lituješ se a už zase se snažíš najít vinu na jiných, místo aby sis přiznal pravdu, že?

Znovu si přečetl osmý a devátý bod.

11

Ráno desátého dne se Lily Youngová opět objevila na oddělení velmi brzy. Šla přímo do pokoje s označením 302. Vytvořila si svůj každodenní rituál; když vcházela, volala vesele:

„Dobré ráno, Bude!“ nebo „Ahoj, Bude!“

Když neslyšel včera, možná mě uslyší dneska, říkala si. A jestli ne dnes, snad zítra nebo pozítří. Určitě se probudí a uslyší mě. Usměje se, jak se usmíval pokaždé. A všechno bude zase jako dřív.

Také dnes otvírala dveře a přinutila se, aby její hlas zněl vesele a bezstarostně:

„Bude, dobré ráno!“

Vstoupila do pokoje a s hrůzou si uvědomila, že Bud je pryč.

Umřel. Panebože, v noci umřel. Nohy se jí podlomily a začala se třást. Měli mi zavolat. Přece nemají právo ho takhle. Zatočila se jí hlava. Zalapala po dechu, a když byla schopna vydat ze sebe nějaký zvuk, začala hystericky křičet:

„Doktore Newmane! Musím mluvit s doktorem Newmanem! Slyšíte? Kde je? Kde je někdo?“

Ze všech stran z okolních pokojů vyběhli lékaři, ošetřovatelé i sestry, které vyburcoval zoufalý křik.

Newman zkoušel právě reakce jednoho z pacientů v pokoji na opačném konci chodby. Okamžitě přerušil test a vyběhl ven. Hned poznal Lily Youngovou a rozběhl se k ní. V té chvíli se otevřely dveře výtahu a vystoupil Pepper Young. Lily se mu přerývavě pokoušela vysvětlit, co se stalo, ale přemohl ji pláč. „Peppe. Peppe, už není. On.“

Vzal ji do náručí a pevně objal.

„Lily, drahoušku, no tak, plač, vyplač se. Co se stalo?“

Konečně k nim doběhl doktor Newman.

„Paní Youngová, pane Youngu, není žádný důvod k pláči.“

„Bud je mrtvý! Je vám to málo?“

Newman se podíval na její ztrápenou tvář:

„Copak vám to nikdo neřekl? Bud měl trochu problémy, vypadalo to na zápal plic, víte, v těchto případech to není nic neobvyklého. Převezli jsme ho zpátky na intenzivní péči, abychom předešli jakékoli komplikaci. To je všechno. Měli vám to vyřídit. Nechal jsem vzkaz, aby vám všechno řekli, abyste neměla strach. Pojďte, podíváme se za ním společně.“

Newman vzal Lily zlehka za ruku a vedl ji směrem k jednotce intenzivní péče. Před skleněnou stěnou jednoho boxu se zastavili.

„Vidíte? Támhle je. Srdce mu bije pravidelně, sledujte monitor. Nasadil jsem antibiotika. Za osmačtyřicet hodin by mu měla klesnout teplota a plíce by měly být v pořádku. Samozřejmě uděláme rentgen.“

Ještě vzlykala, ale už se zjevně uklidňovala. Otřela si tváře a podívala se tázavě na Newmana. Nemusela se ptát.

„Ano, jděte dovnitř,“ vybídl ji.

Přistoupila k lůžku a něžně se dotkla Budovy paže. Byla hladká a teplá, to ji přesvědčilo.

Doktor Newman zatím na chodbě mluvil s Pepperem: „Jakmile skončím vizitu, rád bych si s vámi oběma promluvil.“

Youngovi stáli u synovy postele. Pozorovali ho už klidnější.

„Říkals, že jedeš do kanceláře, ne?“

„Nemohu. Všechno venku mi připadá bezvýznamné.“

„A Beecham?“

„Dluží mi to. Všechen ten čas, kdy jsem tě nechával doma s dětmi, musel jsem narychlo odjíždět, abych dal do pořádku smlouvy nebo pomáhal dealerům. No, teď je řada na mně, aby mi někdo pomohl.“

„Tohle jsi řekl Beechamovi?“

„Ne, ale řeknu,“ odpověděl Pepper rozhodně. „Nic není důležitější než Bud.“

Do pokoje vešla vysoká mladá černoška s kufříkem, jaký nosí lékaři na výjezdy. Mile se usmála.

„Dovolíte?“

Poodstoupili o krůček, aby se lépe dostala k lůžku. Beze slova začala provádět testy. Lily i Pepper ji pozorně sledovali. Něco podobného viděli už mnohokrát, takže věděli, co bude následovat. Reakce zornic. Pak štípnutí do paží a do nohou. Vpichy tenkou jehlou. Nakonec zašeptá pár slov Budovi do ucha.

Bud opět nereagoval. Něco se určitě pokazilo. Je mu hůř než předtím. Musím se zeptat doktora Newmana, řekla si Lily.

Sestra je uvedla do kanceláře. Ještě než si sedli, Lily omluvně poznamenala:

„Nemusíte nás šetřit, doktore. Je mu hůř, že? Viděla jsem to.“

„Paní Youngová, nevím, co si myslíte, že jste viděla.“

„Jestli mi nevěříte, zeptejte se lékařky, která prováděla první test. Taky si toho všimla.“

„Ale čeho si všimla?“

„Když ho píchla jehlou do nohy, zareagoval. A dnes? Nic. Ani se nepohnul. Ani známka nebo náznak pohybu. Nic.“

„Samozřejmě, paní Youngová,“ řekl pomalu Newman, „u Buda se objevily příznaky zápalu, takže jsem musel nasadit další léky. V takovém případě se smyslové vnímání snižuje u všech pacientů. Ani bych neočekával, že by Bud mohl při testech nějak reagovat. Proto jsem také doporučil, aby s dalšími počkali.“

„Vidíš, Lily, není to tak zlé,“ snažil se ji povzbudit Pepper.

„A teď, myslím, je čas, abychom si o celé situaci promluvili,“ přešel Newman k nejdůležitějšímu bodu.

„Řeknu vám všechno, co víme, co očekáváme a čeho se obáváme. Můžete se zeptat na cokoli.“

Pepp se k Lily maličko naklonil.

„Budův stav se nám podařilo stabilizovat,“ začal Newman sám.

„Zápal není v tomto případě nic překvapivého, počítali jsme s tou možností a máme vývoj pod kontrolou. Pravděpodobně to zvládneme. Ale, bohužel, jestli se objeví další komplikace, bude to horší. Pokud jsou lidé dlouho v bezvědomí, někdy dochází k embólii, v tepně se vytvoří vmetek, klubíčko sražené krve, a když se dostane k srdci, nedá se už prakticky nijak pomoci.“ Nadechl se a pokračoval:

„Nelze vyloučit ani infekci. S tolika umělými vývody není možné nic zaručit stoprocentně, i když samozřejmě dodržujeme nejpřísnější opatření. A stále ještě je tu hrozba otoku mozku. Uvědomujeme si všechna tato nebezpečí a snažíme se jim předejít.“

Na chvilku se odmlčel, aby mohli jeho slova vstřebat.

„Chtěli byste se na něco zeptat?“

„Jaká je reálná možnost, že k něčemu z toho, o čem jste mluvil, dojde?“

„To se dá bohužel těžko odhadnout. Každý případ je svým způsobem jedinečný. Něco se vám devětadevadesátkrát nepovede a posté se to podaří. I když postupujete pokaždé stejně. Vývoj při poranění mozku je do jisté míry zatím záhadou i pro lékaře. Jsou ale známy statistiky pro určité situace, tam lze stanovit prognózu poměrně přesně. Pokud například pacient přežije prvních dvaasedmdesát hodin, je velká pravděpodobnost, že ho udržíme naživu. V Budově případě už jsme tento limit překročili. Navíc, poslední snímky jeho mozku vypadají dobře. Teď musíme věnovat pozornost jeho komatu. Obecně se uvádí, že pacient, který se probere z bezvědomí do týdne, se většinou nejen uzdraví, ale dokonce zůstane i bez následků.“

„Tak udělejte všechno, aby se probudil,“ neudržela se Lily.

„Paní Youngová, neexistuje bohužel žádný univerzální prostředek, jak probrat pacienta k vědomí. Můžeme na něj mluvit a doufat, že zareaguje, nebo se snažit vyvolat jakoukoli reakci negativními podněty pícháním jehlou, štípáním, lehkým tlakem nebo stiskem. Někdy se dostaví alespoň mimovolný pohyb, záškub, tik. Ale probrat k vědomí se musí pacient sám,“ přiznal Newman.

„Doktore, mluvil jste o týdnu, že? A když nepřijde k sobě? Co se stane, když se po týdnu neprobere? Je to už deset dní.“

„Platí, že čím déle stav bezvědomí trvá, tím menší je možnost, že se nemocný uzdraví úplně.“

„Tak co můžeme dělat?“ zeptal se Pepper.

„Čekat,“ odpověděl vážně Newman. „Jen čekat.“

Pepper si všiml, že se Lily rozechvěla brada, a měl strach, že se žena neovládne a začne plakat. Ona se však napřímila, stiskla rty a slzy přemohla.

„Myslím, že bych vás nyní měl seznámit s doktorkou Curtisovou, která ode dneška převezme vašeho syna do své péče.“

„Proč ho nechcete léčit sám?“ zeptala se vyčítavě Lily.

„Jako neurochirurg jsem udělal, co bylo v mých silách. V další fázi léčby váš syn potřebuje jiného specialistu.“

„Jakého?“ ozval se Pepp. Myšlenka na jakoukoli změnu ho zneklidňovala zrovna tak jako jeho ženu. Na doktora Newmana si už zvykli a důvěřovali mu. Získal si jejich respekt, protože s nimi mluvil otevřeně, a zdálo se, že mu na Budovi opravdu záleží.

„Doktorka Curtisová stanoví další léčebný postup a bude zodpovídat za zdravotní stav vašeho syna i za průběh rehabilitace.“

„Rehabilitace?“ vyhrkla Lily znepokojeně.

„Sama vám určitě všechno vysvětlí podrobněji. Domluvím vám s ní schůzku, ano?“

Zvedl sluchátko a vytočil linku.

„Phyllis. Al Newman. Mám u sebe v kanceláři pana a paní Youngovy. Ano, ano, ten chlapec, na kterého ses dívala u mě nahoře. Mohla bys promluvit s jeho rodiči? Brzy. Kdy by ti to vyhovovalo? Teď? Samozřejmě, to by bylo úplně nejlepší. Dobře, pošlu je za tebou.“

Poznamenal si číslo kanceláře doktorky Curtisové a podal lístek Pepperovi.

„Doktore,“ požádal ho Pepper, „kdyby, kdyby se něco stalo, můžeme přijít za vámi?“

„Ano, samozřejmě, kdykoli. Ostatně, budu s kolegyní Curtisovou v kontaktu.“

V pracovně doktorky Curtisové si Pepper uvědomil, že je to žena, kterou předtím viděli na jednotce intenzivní péče. Je příliš mladá, než aby mohla mít dostatek zkušeností, napadlo ho nejdříve. Doktor Newman na ni spoléhá, když jí předal svého pacienta, určitě se tedy ve své práci vyzná, přesvědčoval se v duchu. Ale stejně bych raději viděl někoho staršího a zkušenějšího. A muže, nejlépe někoho jako je Newman. Uvidíme.

„Paní Youngová, pane Youngu,“ oslovila je lékařka a pokývla směrem k židlím, aby se posadili. Sama se vrátila na své místo za psacím stolem připravená na jejich otázky. Seděla klidně, štíhlá, drobná, necelých sto šedesát centimetrů vysoká. Pepper odhadoval, že může mít něco kolem třiceti, což bylo o čtyři léta méně, než jí ve skutečnosti bylo. Promluvila až příliš sebevědomě, což v Pepperovi znovu vzbudilo pochybnosti o jejích zkušenostech.

„Víte, ráda bych vám hned na začátku řekla tohle: určitě se ve vašem okolí brzy najde někdo, kdo bude vykládat, že jeho známý nebo příbuzný z třetího kolena měl také takové zranění a doktor mu předepsal nějaké zázračné léky, on se ze všeho rychle dostal a nikdo by nehádal, že se vůbec někdy léčil. Radím vám, neposlouchejte takové řeči, většinou je to opravdu jen prázdné tlachání. Skutečnost bývá trochu jiná. Člověk se nevyléčí hned a zázrakem, snad jen ve filmu nebo v televizi. Než je někdo po tak vážné nehodě úplně v pořádku, trvá to dlouho a ke změnám dochází pozvolna. Někdy se léčba táhne celé měsíce a je potřeba mít hodně trpělivosti. Lidé mnohdy zapomínají, že nejde jen o fyzické zdraví, ale že i vědomí pacienta se mění. Člověk si musí věřit, nenechat se odradit počátečním nezdarem a zdlouhavým procesem, to bývá velký problém. Trpělivost,“ zdůraznila, „ta je nejdůležitější. Pro nemocného i pro jeho nejbližší.“

„Byla bych ten nejtrpělivější člověk na světě, jen kdyby otevřel oči, usmál se, kdyby něco řekl,“ promluvila Lily tiše.

„Paní Youngová, trpěliví nemůžeme být až poté, co pacient otevře oči,“ opravila ji jemně doktorka Curtisová.

„Budeme se snažit usnadnit mu, aby se probral z bezvědomí, ale všechno záleží na jeho těle, na jeho schopnosti uzdravovat se.“

„Ale otec nebo matka určitě mohou nějak pomoci,“ naléhala Lily.

„Ano, jistě. Navštěvujte ho. Choďte do nemocnice jako dosud, seďte u jeho lůžka, mluvte na něj. Spolupracujte s námi. Potřebujeme vědět, co má rád a co ne; když nereaguje na jedno, může pomoci něco jiného. Někdy pomůže slovo, někdy hudba, vůně nebo dotek. To musíme vyzkoušet. A ještě jedna věc,“ lékařka se odmlčela, aby její slova mohla náležitě znít. „Jedno byste neměli dělat: neměli byste nás obviňovat z neúspěchů. Tohle není chirurgie, kde lékař vyoperuje vadný orgán, zašije ránu a je po problému. Tady se také nedá předepsat nějaký uklidňující lék nebo mast s hojivým účinkem. Poranění mozku ještě nejsou podrobně a úplně prostudovanou záležitostí, stále můžeme narazit na překážku, s níž se ještě nikdo předtím nesetkal. Mozek je velmi komplikovaný orgán, lékařská věda ještě nezná všechna jeho tajemství. Potřebujeme čas. Věřte nám a spolupracujte s námi. Uděláme všechno, co je v našich silách. Slibuji vám, že se budeme snažit vašeho syna zachránit a obnovit všechny jeho fyzické a psychické funkce, jak jen to bude možné.“

Seděli tiše, ještě jim plně nedocházel význam jejích slov. Zdálo se, že lékařka už řekla všechno, ale po chvilce ještě dodala: „Aha, ještě něco. Celou rehabilitaci a léčbu jsem svěřila do rukou paní Marcii Ethridgeové. Je jedna z nejlepších ve svém oboru. Můžete jí plně důvěřovat a jsem si jistá, že s vámi bude vždycky jednat na rovinu.“

12

Když Phyllis Curtisová tentokrát doopravdy skončila, Pepper k ní pociťoval daleko větší respekt, než měl na počátku jejich setkání.

Uplynulo několik dní, než Buda Younga přemístili opět na pokoj 302. Lily přijela do nemocnice brzy ráno jako obvykle, když se předtím rozloučila s Pepperem, který jel do práce, a když vypravila Gwen do školy. Procházela chodbou na oddělení a zdravila se sestrami, jež za tu dobu už dobře znala. Otevřela dveře Budova pokoje a co nejveseleji ho pozdravila: „Dobré jitro, Bude.“

Nadechla se, aby pokračovala, ale zarazila se, protože si všimla, že v místnosti není se synem sama. Nad Budem se právě skláněla mladá žena černé pletí, kterou už jednou viděla provádět testy. Zvedala Budovu paži a zvolna jí provedla krouživý pohyb. Žena byla hezká, štíhlá a pevná, určitě musela být fyzicky velmi zdatná. Protože se objevila v pokoji nečekaně, Lily si ji teď pozorně prohlížela, jako by chtěla syna ochránit před jakýmkoli cizím vlivem.

„Kdo jste? A co děláte s mým synem?“ zeptala se.

Mladá žena ještě jednou zakroužila Budovou paží a pak ji nechala pomalu klesnout zpět na postel.

„Jsem Marcia Ethridgeová. Doktorka Curtisová vám o mně neřekla?“

„Ano. Zmiňovala se o paní Ethridgeové, ale nečekala jsem,“ zaváhala Lily.

„Černošku?“

Byl to přesný zásah a Lily na okamžik nevěděla, co říci. Začervenala se a pak spěšně vysvětlovala:

„Ne, ne, to jsem nechtěla říci, jen, nečekala jsem někoho tak mladého. Je vám tak třiadvacet, určitě ne víc.“

„Dvacet sedm,“ opravila ji Marcia.

„Vypadáte mnohem mladší,“ což byla pravda. „Takže vy jste terapeutka mého syna,“ vzpamatovala se konečně. „Vy mi ho konečně probudíte, že?“

„Paní Youngová, jako terapeutka vám mohu slíbit jediné: udělám všechno proto, aby váš syn byl opět v pořádku. Než se probere, musím procvičovat jeho svaly a udržovat tělo v co nejlepší kondici, aby bylo schopno fungovat, až přijde čas.“

„Což právě teď děláte,“ pochopila Lily.

„Ano.“ Marcia pokračovala v práci. Odhrnula pokrývku a začala Budovi procvičovat levou nohu. Několikrát ji ohnula v koleně a protáhla svaly stehna a lýtka. Totéž pak provedla s pravou.

„Tohle je jen začátek,“ vysvětlovala Lily při práci.

„Zátěž se musí zvyšovat postupně, prozatím budeme cvičit několikrát denně jednoduché pohyby.“ Předpokládala, že Lily pochopí, ale ta jen přikývla, takže Marcia pokračovala: „Dívejte se na mě. Mohla byste se to naučit, možná to budete potřebovat, až Buda propustí z nemocnice,“ dodala, když viděla, jak se Lily udiveně tváří.

„Až ho propustí. Copak ho propustí, když je v bezvědomí?“

„Někdy se to stane,“ potvrdila Marcia, „nebo když je hodně pacientů, terapeuti nemají na každého tolik času; potom by pomohlo, kdybyste za mě zaskočila. Lidi se dneska stačí mrzačit takovou rychlostí, že nestíháme vyškolit dostatek odborníků na rehabilitaci.“

Marcia Ethridgeová půl hodiny procvičovala Budovy paže i nohy. Prováděla jednoduché pohyby, které by za normálních okolností vykonával sám, aniž by o nich přemýšlel. Lily ji pozorně sledovala a snažila se zapamatovat si všechny cviky i jejich pořadí. Když mladá žena Buda znovu zakryla a ujistila se, že nitrožilní roztok pravidelně odkapává, bylo jasné, že pro dnešní dopoledne cvičení skončilo.

„Tohle je nutné opakovat s pacientem každý den?“ vyptávala se Lily.

„Dvakrát denně. Když sestry nemají čas, i vícekrát. Celkem se cvičí čtyřikrát. Je to velmi důležité, protože nenecháte ochabnout svaly a pohyb zabrání zápalu. Pacienti v komatu, kteří se nemohou hýbat, často dostanou zápal,“ poučila Marcia Lily ochotně.

„To už vím,“ řekla hořce Lily, a protože se domnívala, že je Marcia s prací u konce, dodala: „Děkuji. Za to, že jste se Budovi věnovala, i za vysvětlení. Slibuji, že se to naučím. V kolik se sem vrátíte?“

„Ještě neodcházím,“ usmála se Marcia. Postavila na stolek svůj černý kufřík.

Lily se zvědavě naklonila, aby viděla, co bude Marcia provádět dál. Ta vyndala několik malých lahviček s různobarevnými roztoky a balíček tampónů. Otevřela první lahvičku a místnost okamžitě zalilo ostré aroma česneku. Marcia nechala nasáknout první tampónek a přidržela ho Budovi pod nosem. Střídavě mu ho přikládala těsně k nosním dírkám a znovu oddalovala, aby měl dost času nadechnout se a zareagovat. Nic se nezměnilo. Bud ležel dál nehnutě, neobjevil se ani náznak, že by se snažil vyhnout pronikavému zápachu. Lily se neudržela a poznamenala:

„Myslíte, že opravdu nic necítí? Vždyť je to tak hrozně silné.“ Byla očividně zklamaná i překvapená.

Marcia si pomyslela, že doktor Newman možná Youngovým pořádně nevysvětlil, v jakém stavu jejich syn je. Anebo jim všechno podrobně řekl, ale Lily se s tím nechce smířit a stále doufá, že to není pravda, a čeká na nějaký zázrak. Pokračovala dál s jinými roztoky a přitom se pokoušela Lily připravit na všechno, co by mohlo následovat.

„Víte, paní Youngová, nejdříve musíme s pacientem navázat kontakt. Probudit jeho smysly, ať už zvukem, dotekem, vůní nebo pachy. Zkoušíme všechno, protože nevíme, co bude nejlepší. A doufáme, že něco doopravdy zabere.“

„Doufáme,“ opakovala Lily mechanicky.

„Někdy to přijde úplně samo, i když všechny naše prostředky selžou,“ chtěla ji Marcia povzbudit.

„Jako se to stalo právě teď.“

Marcia zavřela poslední lahvičku, z níž unikal výrazně štiplavý zápach, který je dráždil ke kašli.

„Ano, jako teď. Ale zatím jsem vyzkoušela jenom jeho čich. Ještě máme spoustu dalších možností. Teď mě omluvte,“ podívala se na Lily a odešla z pokoje.

Vrátila se za pár minut se sáčkem ledových kostek a lesklou pánvičkou, ve které měla něco, co Lily zatím nikdy neviděla. Vypadalo to jako zmenšený úzký plátěný plovací kruh, a protože z něj stoupala pára, byl pravděpodobně velmi horký. Marcia jej velmi opatrně uchopila velkou svorkou a položila na ručník vedle sebe. Potom přidala ještě další dva a důkladně kruh obalila. Zvedla Budovu paži a položila ji na ručníky. „Popálíte ho,“ protestovala Lily. „Je velmi citlivý na teplo. Spálíte mu ruku.“

Marcia se nenechala odradit, ale ani teď se jí nepodařilo vyprovokovat u Buda nějakou reakci. Nijak se nepokusil uhnout. Marcia zopakovala totéž s jeho druhou paží, ale bez úspěchu. Začala mu tedy na tělo přikládat led, na nohy, na ruce, dokonce i na třísla, kde je citlivost velmi vysoká, ale nepodařilo se jí vyvolat žádný obranný reflex.

„Nic,“ zašeptala Lily, „vůbec nic necítí.“

Marcia ještě neskončila. Štípla Buda do paže, potom do nohy a nakonec ho píchla tenkou jehlou. Lily až zamrazilo, když ji pozorovala, a bezděky se otřásla, protože za normálních okolností by člověk vnímal takové podráždění jako velmi nepříjemné. Marcia završila své počínám tím, že Budovi silně stiskla ukazovák. Vypadá to spíš jako mučení než léčebná terapie, napadlo Lily, ale zřejmě to tak musí být.

Marcii samozřejmě nemohlo ujít, jak Lily trpí. Ze zkušenosti věděla, že ji buď musí taktně vykázat z pokoje, anebo zapojit do práce. Druhá možnost se jí v praxi osvědčila víckrát; když se členové rodiny podíleli na terapii, nesli všechno lépe. Měli pocit, že jsou užiteční a opravdu byli. I případná zklamání zvládali snáze než ti, kteří se jen dívali.

„Paní Youngová, mohla byste pro mě něco udělat?“

„Samozřejmě. Jestli to zvládnu. Cokoli chcete,“ souhlasila Lily.

„Postavte se sem, ano? Co nejblíž. A hlasitě mu řekněte do ucha: Bude, večeře je hotová.“

„Večeře je hotová?“ ujistila se Lily.

„Bude, večeře je hotová,“ opravila ji Marcia důrazně.

Lily se sehnula, přiložila rty těsně k synovu uchu a řekla: „Bude, večeře je hotová.“

„Hlasitěji,“ poručila Marcia.

„Bude, večeře je hotová!“

„Ještě hlasitěji. Nebojte se.“

„Bude! Večeře je hotová!!!“ To už Lily křičela, jako by syn čekal venku na ulici někde na protějším chodníku. „Doufám jenom, že nepolekám ostatní pacienty.“

„To už bude moje starost,“ uklidňovala ji Marcia a snažila se zakrýt své vlastní rozladění. I když všechno předtím selhalo, tahle věta účinkovala dokonce i u velmi těžkých a zdánlivě beznadějných případů. Postavila se k Budovi sama a hlasitě zatleskala. Přímo u ucha mu tleskla ještě jednou, potom znovu a znovu. Když po šesti pokusech zůstal naprosto netečný, přestala. Ale ještě se nevzdala. Z kufříku vytáhla obyčejný kravský zvonec a několikrát jím zaklinkala. Bohužel ani to nepomohlo. Lily už nějakou dobu sledovala pokusy, aniž by očekávala nějaký jiný výsledek. Odevzdaně pozorovala Marcii, která nemínila přestat v půli cesty. Každý nový neúspěch byl pro ni výzvou k boji, jako by jí nezdar dodával energii, kterou chtěla předat tomu chlapci na lůžku. Znovu zalovila v kufříku a tentokrát vyndala řehtačku. Prudce ji roztočila Budovi nad hlavou, Lily se zdálo, že rachot trvá nesnesitelně dlouho. Tohle musí zabrat. To se přece nedá vydržet, říkala si s dlaněmi na uších, ale ani teď se nezdálo, že by Bud vnímal, co se kolem děje. Nakonec i Marcia musela přiznat dočasnou porážku, ale ne nadlouho, protože se ptala: „Paní Youngová, jaké je Budovo oblíbené jídlo?“

„Jídlo?“ opáčila Lily, trochu zmatená. Jak se někdo v takové situaci může bavit o jídle?

„Něco, co opravdu miluje. Tak, že se mu rozzáří oči, když zjistí, že to bude k obědu.“

„No, je pár jídel, o kterých je přesvědčený, že je umím nejlíp na světě. Nejjednodušší jsou asi čokoládové sušenky, vždycky ho přilákaly dolů do kuchyně, i když měl horu práce.“

„To je ono! Upečte je.“

„Cože?“ nechápala Lily.

„Než sem zítra půjdete, upečte ty sušenky. A přidejte dvojnásobek čokolády, ať voní, a vanilku, hodně, aby byla cítit. A pár jich přineste s sebou.“

„Vy myslíte, že by to mohlo pomoci? Když jste vyzkoušela tolik vůní i pachů,“ pochybovala Lily.

„Paní Youngová, kdybych věděla, že něco zabere, zkusila bych to. Jenže to bohužel nevím. Ale můžeme se spolu pokusit Buda probudit vůní, kterou zná. Musíme vyzkoušet i všechna slova, písničky, které má rád. Cokoli, dokud se nám to nepodaří.“

„Písničky,“ opakovala Lily. Něco ji napadlo. „Mají školní hymnu. A taky, Bud hraje v kapele, tedy, mají rockovou skupinu a dokonce.“

„Rockovou skupinu? Opravdu?“

„Není to nic profesionálního, jen tak si hrají pro sebe a pro ostatní studenty ve škole, prostě pár kluků, kterým se líbí hlasitá hudba,“ vysvětlovala Lily.

„Mám nápad, nemohla byste je přivést? Přišli by?“

„Udělají pro Buda cokoli,“ nedokázala Lily potlačit hrdost.

„Tak je přiveďte. Ať si přinesou všechno, aby mohli hrát, jak jsou zvyklí,“ Marcia znovu překypovala nadšením a nakazila i Lily.

„Seženu je, ale bude to tak den dva trvat.“

„A když si vzpomenete na něco dalšího, co by mohlo vyprovokovat jeho smysly, vezměte to s sebou, paní Youngová, ano?“

„Budu na to myslet,“ slibovala Lily.

„Paní Youngová, ještě, víte, nevykládejte si to špatně, ale je zbytečné, abyste tu trávila celé dny. Když jste tady, promluvte na Buda, můžete s ním chvíli cvičit, ale opravdu mu nijak nepomůže, když tu budete sedět od rána do večera. Jistě máte i doma své povinnosti a potřebuje vás dcera,“ snažila se ji Marcia přesvědčit.

„Ale až se Bud probudí a nikoho neuvidí.,“ namítla Lily.

„Paní Youngová, jestli se Bud probere, slibuji, že vám okamžitě zavolám. Nebojte se.“

Marcia se snažila ohleduplně naznačit, jaká je pravděpodobnost, že se něco takového v blízké budoucnosti skutečně stane. Podívaly se na sebe; byl to ten okamžik, kdy jedna žena chápe druhou a slova jsou zbytečná. Jasně modré oči říkaly: Nepůjde to ani rychle, ani snadno, ale dělám, co můžu a vydržím. Sametově hnědé je ujišťovaly: Chápu. I když to nechci přiznat, rozumím. A vím, že pro své dítě uděláš všechno.

„Já jen,“ řekla Lily tiše, „vrátím se odpoledne.“ Políbila synovu nehybnou tvář.

„Dobře.“ Marcia Ethridgeová se dívala, jak Lily vykročila ke dveřím, zastavila se, otočila a málem si všechno rozmyslela; kývla na ni tedy a Lily vyšla z pokoje.

Marcia znovu obrátila pozornost na pacienta. Teprve teď, když jeho matka odešla, se mohla plně soustředit a přemýšlet o chlapci nehybně ležícím na lůžku. Takový hezký chlapec, mladíček, který se sotva nedávno začal měnit v muže, jaká škoda, povzdechla si. Věděla, jaké jsou reálné vyhlídky. Znala statistiky. Za čtyři léta vlastní praxe, dobu, která se mnohým zdála až příliš krátká, poznala mnoho smutných případů. Pacienti stejně staří, dokonce i mladší než tenhle chlapec leželi celé týdny v bezvědomí bez sebemenších náznaků změny.

Jejich těla fungovala jen díky přístrojům a nakonec i jejich vlastní rodiny žádaly, aby lékaři uměle udržovanou existenci už dále neprodlužovali. Vzpomněla si dokonce, jak se jedna rodina obrátila na soud, aby rozhodl, zda podpůrné přístroje mohou být vypnuty a život pacienta ukončen.

Zvlášť v takových chvílích Marcia přicházela domů vyčerpaná, a když stála v koupelně před zrcadlem, ptávala se sama sebe: Proč to dělám? Proč si radši nenajdu nějakou jinou práci? Možnosti tu jsou, stačí si vybrat. Nemusela by nakonec vůbec pracovat v nemocnici, mohla by pracovat jako školní terapeutka; dostala by vyšší plat a navíc by měla skoro tři měsíce volna. A kdyby si otevřela ordinaci pro lidi s nadváhou, nepotřebovala by k tomu žádné další zkoušky a určitě by se při práci citově nevyčerpávala tolik jako teď; o penězích nemluvě, těch by vydělávala mnohonásobně víc. Naše společnost oceňuje daleko víc luxusní a nepodstatné, alespoň zatím. Jenže pro ni je každý nový případ výzvou. A i když zažila pár neúspěchů, zrovna tak se jí podařilo mnoha lidem pomoci a vrátit je do života; bylo jich dost, aby věděla, že její práce má cenu. Proto zůstane a bude procvičovat svaly tohoto chlapce odpoledne, zítra, pozítří, dokud, nechtěla uvažovat o několika možnostech. Myslela jen na jednu: probrat Buda Younga z bezvědomí a pomoci mu vrátit se zpátky k lidem, které má rád.

13

Marcia se po poledni vrátila do pokoje 302 ke svému pacientovi Willardu Youngovi poté, co se postupně věnovala šesti dalším nemocným. Jednomu z nich bylo šedesát sedm a zotavoval se po mrtvici. Šestadvacetiletý mladík vedle uklouzl při jízdě na motocyklu na namrzlé vozovce, dostal smyk a narazil do sloupu. Další dva muži byli oběťmi autonehody, k níž došlo asi před třemi týdny. Na pátém, pokoji ležela mladá žena, u které došlo během porodu k embolii a následně k částečnému ochrnutí. Nejmladší pacient, čtyřletý chlapec, doplatil na nedbalost rodičů: vypadl z balkónu v pátém patře, protože ochranná mříž se viklala. Zatím se neprobral, stejně jako ti dva muži po autonehodě. Ostatní byli při vědomí a zotavovali se každý svým tempem. Nejhorší měli za sebou, ale ještě velmi dlouho potrvá, než přestanou být odkázaní na pomoc okolí.

Jakmile otevřela dveře, spatřila paní Youngovou, která tiše seděla na svém místě vedle Budovy postele. Na klíně přidržovala sáček čerstvě napečených pronikavě vonících sušenek. Zároveň si uvědomila, že v pokoji panuje jakési napětí. Přesto se přívětivě usmála a pozdravila:

„Dobré odpoledne, paní Youngová.“

„Nepomohlo to,“ uslyšela místo pozdravu.

„Co myslíte?“

„Udělala jsem přesně to, co jste mi poradila: dvojnásobek vanilky, dvakrát víc čokolády. A on je necítí!“

„Jak to víte?“

„Zkoušela jsem to. Podržela jsem mu je přímo pod nosem. Potom jsem jich pár přelámala, aby byla vůně ještě silnější, ale nic! Nic se nestalo.“

„Můžu se také pokusit?“ Marcia věděla, že její šance nejsou valné a výsledek asi nebude lepší, ale přesto se chtěla přesvědčit sama.

Podržela kousek pečiva Budovi u nosu a na chvilku se jí dokonce zdálo, že se maličko zavrtěl, ale bylo to spíše její přání; zůstal nehybný, jen pravidelně dýchal.

„Bohužel máte pravdu.“ Tohle je ale nejlepší příležitost stanovit pravidla.

„Nesmíte si, paní Youngová, myslet, že všechno, co navrhnu jako vhodný způsob je slib, že se to opravdu osvědčí. Je to pouze jedna z možností. Samozřejmě, bych si moc přála, aby zabrala, ale také mohu jen doufat. Jak to vypadá s kapelou?“

„Přijdou už dneska, budou tu ve čtyři, hned jak skončí škola.“

„Výborně,“ pochválila ji Marcia.

Mezitím začala znovu se cvičením. Lily bedlivě hlídala každý pohyb a doufala, že vyvolá nějakou odezvu. Marcia právě tiskla Budovi špičky prstů, střídavě jednu po druhé, když někdo zaklepal a ozvalo se:

„Paní Youngová?“

Lily otevřela a stanula tváří v tvář čtveřici chlapců s kytarami a nezbytnou aparaturou. Všichni měli na sobě otrhané džínsy, z nichž koukala kolena, a jeden si vzadu stáhl vlasy červenou stužkou. Na tričku si Lily letmo přečetla pár nápisů; kdyby byla některé raději přehlédla, mohla si ušetřit rozpaky.

Chlapci vešli potichu, po špičkách. Trochu polekaně se každý podíval na lůžko, kde ležel Bud, ale hned uhnul očima, jako by se dopustil něčeho nedovoleného.

Hlava skupiny, mladík, který hrál na klávesy, se zeptal terapeutky:

„Můžeme si sestavit aparaturu?“

„Samozřejmě,“ odpověděla Marcia, „proto jste tady.“

Zapojili kabely do zásuvek, naladili a chlapec s copánkem se ozval znovu.

„Co máme zahrát?“

„Jaké má Bud oblíbené písničky?“

„No, je pár takových, které může slyšet pořád.“

„Tak je zahrajte. Ale nahlas. Opravdu nahlas,“ přála si Marcia.

„Paní, myslíte to vážně? Přece jenom jsme v nemocnici,“ namítal mluvčí kapely.

„Naprosto vážně. Co nejhlasitěji.“

„Dobře, paní.“ Začali.

Lily je slyšela už několikrát předtím a věděla, co přijde, přesto sebou trhla při prvních zvucích, a měla pocit, že se stěny pokoje musí rozletět. Jen Marcia nevypadala překvapeně a dokonce souhlasně přikývla. Hudba divoce vibrovala a zdálo se nemožné, aby ji někdo neslyšel. Po čtyřech skladbách se skupina na chviličku odmlčela a chlapci se domlouvali na další sestavě; Bud bohužel zůstal naprosto netečný. Blahodárné ticho v místnosti najednou přerušilo ostré zaklepání na dveře. Marcia otevřela a spatřila vážnou tvář doktorky Curtisové.

„Paní Ethridgeová, můžete na okamžik?“

Na chodbě za zavřenými dveřmi se důrazně zeptala:

„Co se to proboha děje? Celé třetí patro mě bombarduje stížnostmi a dotazy. Nepřeháníte to?“

„V rámci léčebného procesu provádím stimulaci sluchových orgánů zvukovými podněty,“ odpověděla Marcia, jako by citovala formulku z učebnice.

„Cením si vaší snahy,“ řekla Phyllis Curtisová úsečně a opět velmi nahlas. Pozorovalo je pár sester i několik návštěvníků, kteří vyšli ze sousedních pokojů. Ztišila hlas a dodala:

„Marcy, pomohlo to nějak?“

„Bohužel, žádný viditelný efekt,“ musela přiznat Marcia.

„Zkuste to ještě jednou, ale potom vás budu muset napomenout pro porušení řádu. Je to ale velice dobrý nápad, držím vám palce, aby to vyšlo.“

Kapela zahrála další kousek a všichni chlapci se přitom upřeně dívali na Buda, jako by ho snad mohli probudit pohledem, když hudba selhala. Ještě dříve, než se ozvalo druhé zaklepání, bylo každému jasné, že neuspěli. Mladíci sklidili aparaturu.

„Je mi to moc líto, paní Youngová, ale když se Bud neprobral ani při té poslední skladbě, nevím,“ vyhrkl hlavní kytarista a vzápětí se začervenal, protože si uvědomil, že přestřelil. Snažil se zachránit situaci, ale moc tomu nepomohl:

„Jak dlouho mu to bude trvat. Ale když nás neslyšel dnes, přijdeme jindy.“

„Díky, hoši. Jsem ráda, že jste přišli. Byli jste skvělí.“

Lily se snažila ze všech sil, aby se necítili provinile, že hudba nezabrala. Měla ale co dělat, aby se ovládla a netřásl se jí hlas.

Když osaměly, Marcia řekla:

„Paní Youngová, musíme se na všechno dívat střízlivě. Byl to další pokus a nepodařil se. Ale zítra začneme znovu.“

„Jak dlouho ještě?“ povzdechla si Lily unaveně.

„Na tohle vám nedokážu odpovědět. Musíme se snažit a být trpěliví.“

Pepper absolvoval několik návštěv skupinové terapie, která mu měla pomoci vymanit se ze závislosti na alkoholu. Zvykl si vídat kolem sebe téměř pokaždé stejné tváře a poslouchat podobné příběhy. Dnes, kdy zahajoval druhý týden svého ozdravného programu, pár pravidelných účastníků chybělo, zato se objevili dva noví členové. Představili se, podělili se s ostatními o své problémy a přiznali, že nejsou schopni zbavit se závislosti sami. Vylíčili, jaké nepříjemné zážitky je přiměly hledat kvalifikovanou radu a pomoc v tomto kruhu. Pepper poslouchal, a když se mu zdálo, že mítink je pravděpodobně u konce, oddechl si, protože vyvázl a nebyl nucen mluvit. V tu chvíli ale vystoupil na pódium Hector.

„Kdo by měl zájem podělit se s námi o své další dojmy a říci, jak pokračuje?“ zeptal se a díval se přímo na Peppera.

Peppera rozladilo, že byl takto nepřímo vyzván, navíc byl přesvědčený, že si Hector chce trochu hojit svůj vlastní pocit provinění, protože Pepper se ho nedovolal, když bylo potřeba, ačkoli ho předtím on sám ujistil, že se může ozvat kdykoli. Vstal a řekl:

„Obávám se, že to teď nepůjde.“

„Nepůjde? Myslíš, Willarde, že když jsi pochybil, tak tě ostatní nevyslechnou? Ještě nikdy se něco takového nestalo. Všichni ostatní dovedou chápat chybu, pokud je přiznání upřímné.“

Několik lidí ve skupině mu dalo za pravdu a připomínali si mezi sebou, jak se i oni někdy ostatním omlouvali za „zradu“ ve slabé chvíli. Pepper se začal hájit, ale cítil se sám sobě protivný.

„Můj případ je jiný než cokoli, s čím jste se setkali předtím,“ ujišťoval je. „Věřte mi, opravdu. Nemohu teď nic vysvětlovat, ani přiznávat vinu.“

„Ale proč ne?“ ptal se jakýsi muž, jehož Pepperovo chování viditelně znepokojovalo.

Žena, která na konci prvního setkání čekala na Peppera na chodbě, se ho zastala:

„Willard má v něčem pravdu. Jeho případ je jiný než všechny předtím.“

Ozval se další člen: „Poslouchejte, já se musel omluvit svému vlastnímu synovi, kterého jsem neviděl šest let. Musel jsem ho najít. Přemlouvat ho, aby mě vyslechl. Nechtěl se mnou ani mluvit, protože jsem se choval hrozně k němu i k jeho matce, když jsem býval opilý. Willardův případ snad nemůže být horší, než co jsem si prožil já.“

„Věřte mi,“ začala znovu Peppera obhajovat ta žena. Ale Pepp sám se nadechl:

„Ať už vás přesvědčím, nebo ne: je jenom jediná věc, kterou můžu udělat. Přiznat si pravdu. Můj syn, jehož bych šel odprosit na kolenou, mě neuslyší. Nemůže mě slyšet. Leží v bezvědomí po nehodě, kterou jsem zavinil, když jsem jel opilý. Nijak nepomůže se mu teď omlouvat. Nemůže mě vyslechnout a nemůže mi odpustit.“

Hector zvažoval Pepperovo vysvětlení a potom pronesl: „Ptám se: co znamená pro člověka víc? Vyzpovídat se nám? Synovi? Přiznat se ke všem chybám? Nebo slyšet slova odpuštění? Já myslím, že konečné rozhodnutí musí učinit Willard sám.“

Odmlčel se. Za pár minut schůzku ukončil, ale Pepper Young cítil, že tohle všechno je teprve začátek.

Během několika následujících dní Pepperovi zněla v uších Hectorova slova. Bylo to nesnesitelné, věty se mu vybavovaly, když seděl v kanceláři, dokonce když mluvil se svými podřízenými a nakonec i při obědě s Beechamem, který si všiml jeho roztěkanosti a několikrát se ujišťoval:

„Peppe, posloucháš mě?“

„Samozřejmě,“ stačil Pepper vždy včas zareagovat, ale vzápětí se mu myšlenky znovu rozběhly jiným směrem.

Nejhůře se cítil večer, kdy měl za sebou obvykle rušný pracovní den většinou pár obchodních jednání nebo zacvičování nových členů oddělení, řešení dalších strategií prodeje, hodnocení a kdy spěchal do nemocnice. Věděl, že vedle Budovy postele najde svou ženu, jak mlčky sedí a upírá oči na nehybný obličej jejich syna; snad se v duchu modlí nebo možná jen čeká. Každodenní návštěvy v nemocnici ji ničily, doslova se mu ztrácela před očima. Pokaždé, když otvíral dveře, čekal, že Lily začne s výčitkami.

Nikdy to však neudělala.

Každý večer se ji snažil přesvědčit, aby sešla dolů do bufetu, chtěl jen, aby se alespoň na chvilku dostala z tísnivé atmosféry toho pokoje, ona však vytrvale odmítala, jen dál seděla a dívala se. Někdy pletla, její ruce se pohybovaly mechanicky, popaměti přetahovala vlnu z jehlice na jehlici a nespustila zrak z Budova lůžka.

Jednoho večera, když jako obvykle navrhl, aby si odpočinula a zašla dolů na jednoduchou večeři, a ona jako vždy odmítla, si náhle uvědomil, že cítí úlevu. Stalo se to poprvé a ten pocit ho zaskočil; později v noci se probudil a znovu o všem přemýšlel. Bojí se zůstat v pokoji s Budem sám? Přítomnost své ženy vždycky bral jako záminku, proč k němu nemůže volně promluvit, měl alespoň důvod, aby odložil své přiznání na pozdější, vhodnější dobu. Nakonec se ale rozhodl, že není možné donekonečna se té povinnosti vyhýbat. Vybavila se mu slova soudce Bruce, jež použil v jiné souvislosti: Nebudete si čas hledat, uděláte si ho. Následujícího dne přijel do nemocnice, políbil syna na chladnou bledou tvář, pak políbil i ženu a zašeptal:

„Lily, prosím, jdi na chvilku dolů do bufetu.“

„Nemám hlad,“ odmítla tiše, ale rozhodně.

„Jen tam jdi,“ naléhal ostřeji. Uvědomil si, že promluvil důrazněji, než chtěl.

„Peppe?“ podívala se na něj tázavě. Pochopila, že její večeře není to podstatné.

„Musím tu chvíli zůstat se svým synem sám,“ přiznal.

„Ne, to ne,“ bránila se, „vím, co chceš udělat.“

„Opravdu?“ Jak by mohla?

„Jistě ti volali přátelé, různí lidé, které znáš jen od pohledu, máme plný záznamník takových telefonátů. Někdo ví, že určitě pomůže tohle, jiný radí tamhleto. Kdejaké triky, jak probudit lidi z bezvědomí. Ale to nesmíš! Zavolám Marcy Ethridgeovou. A jestli budu muset, tak i doktorku Curtisovou. Nedovolím ti, abys experimentoval s vlastním synem.“

„Lily, prosím tě, tohle nemám v úmyslu. Jen tu musím být chvíli s Budem sám.“

Ještě stále nebyla ochotná syna opustit.

„Proč bych tu nemohla zůstat?“ naléhala.

„Já, hm.“ Nevěděl, jak má vlastní ženě vysvětlit, co zamýšlí.

„Musím s Budem mluvit,“ přiznal nakonec.

„Jak s ním můžeš mluvit? Vždyť o to se pokoušíme celou dobu. Já i Marcy, pořád, celé hodiny to zkoušíme. Neslyší nás. Nikoho neuslyší.“

„Lily,“ zašeptal, „patří to k mému léčebnému programu. Musím to udělat, ale je to jen mezi mnou a mým synem, víš? Lily, prosím.“

Lily beze slova zamířila ke dveřím.

Pepper přistoupil k Budovu lůžku. Poprvé zůstal sám v přítomnosti svého syna, který o něm neměl nejmenší ponětí. Díval se, jak chlapec dýchá. Jemně se dotkl jeho tváře a potom ukazovákem lehce sledoval jeho profil. Je hezký. A nejen to, je hodný, přímý. Lidé ho mají rádi. Každý, kdo ho zná. A teď. Těžkopádně hledal v mysli vhodná slova a dlouho se nemohl k ničemu odhodlat. Ještě nikdy v životě žádné doznání nedělal. Jak začít? Co má říkat?

„Bude, to jsem já, táta. Vím, že mě teď neslyšíš, ale mám pocit, že to, co ti řeknu, zůstane uchováno někde v tvém podvědomí. A jednoho dne,“ Pepper se na chvilku odmlčel, váhal, které slovo bude nejvýstižnější, a potom pokračoval. „Až se uzdravíš, a já jsem si jistý, že se uzdravíš, pochopíš, jak hrozně lituji toho, co se stalo.“ Nadechl se, polkl a mluvil dál: „Byla to všechno jenom moje vina. Dal bych nevím co za to, kdybych mohl vrátit ten večer! Udělal bych všechno na světě, aby se to bývalo nestalo. Proč je člověk tak hloupě umíněný, když se napije? Proč si musí dokazovat, že jedině on má pravdu a ostatní nic nechápou? Nebo se snaží zakrýt, že je opilý, když to všichni kolem stejně vědí? Nevím, co bych měl odpovědět, ale pokouším se správné odpovědi najít. Chodím teď pravidelně na terapie, víš, myslím, že mi to pomáhá. Cítím se silnější, odolnější. A nenapil jsem se od, jen jednou. Dvakrát týdně učím, představ si, Bude, na jedné střední škole a pár mladých je doopravdy dobrých. Myslí jim to. A mnozí mě mají za vzor, to je pro mě nejhorší, nezasloužím si to. Muž, který mohl takhle ublížit vlastnímu synovi! Bude, všechno na světě dám za to, abys byl zase v pořádku. Počkám, až se probudíš, dokud nebudeš moci mluvit s maminkou nebo s Gwen. Žiju jenom vírou v tvé uzdravení a čekám, že pak konečně uslyším tvoje: „Odpouštím ti, tati.“ To bude nejvzácnější den mého života, chlapče.“

Aniž si to uvědomil, během řeči uchopil Buda za ruku. Jemně ohříval chlapcovu chladnou dlaň ve své, a když skončil, opatrně ji položil na pokrývku. Odvrátil hlavu, aby si otřel slzy. Ulevilo se mu, když zaslechl, jak se pootevřely dveře a do pokoje nahlédla Lily.

„Peppe?“

„Pojď, Lily, všechno je v pořádku.“

14

Ve dnech, kdy musel Pepper služebně mimo město a věděl, že se jednání může protáhnout, a pak už nestihl zajet do nemocnice, využíval možnosti navštívit Buda brzy ráno. Tak tomu bylo i dnes, kdy měl v plánu promluvit s jedním mladým prodejcem, jemuž se právě příliš nevedlo. Pepper však nejdřív zamířil k obchůdku pana Eisenstadta, klenotníka. Vystoupil z auta s velkým balíkem v náručí zrovna ve chvíli, kdy starý pán vytahoval železnou mříž přede dveřmi svého podniku. Podíval se na příchozího téměř stydlivě a omluvně řekl:

„Když jsem začínal, žádné mříže jsem nepotřeboval, ani bezpečnostní zámky, ale dneska,“ pokrčil rameny. Nečekal, že by Pepper nějak odpověděl. Svět se mění, závěr ať si udělá každý sám. Odemkl a společně vstoupili dovnitř.

„Tak, pane,“ začal stařík profesionálně, „co pro vás mohu dnes tak časně ráno udělat?“

Pepper opatrně vybalil milovaný pohár, nyní tak poškozený a zohýbaný po novoroční nehodě. Nahoře se dokonce kousek odštípl.

„Aha,“ ožil pan Eisenstadt, „byli jsme velmi neopatrní, že?“

„Ano. Dalo by se tak říci,“ připustil Pepp.

„Neudělal to někdo úmyslně, viďte?“ vyzvídal klenotník.

„Podívejte, nejde o to, jak se to stalo. Chtěl bych vědět, jestli se dá spravit. Aby byl zase jako nový.“

„No,“ starý pán uchopil pohár a otáčel jím, aby si ho mohl důkladně prohlédnout ze všech stran.

„Jako nový, to asi půjde těžko. Můžu ho zkusit poslat firmě, která ho vyrobila, tam snad, ale pochybuji, víte, osobně si myslím, že ať udělají cokoli, nikdy už nebude jako předtím.“

„Určitě? Víte to na sto procent?“

„Na sto procent,“ zavrtěl hlavou prodavač, „dopředu není nikdy nic na sto procent. Ale za šestačtyřicet let, co v téhle branži dělám, jsem neviděl, aby něco tak zničeného vypadalo zas jako nové. Jak tohle někdo dokázal… to je mi záhadou.“

„S tím si nelamte hlavu,“ Pepper už začínal ztrácet trpělivost. „Jde o to, jestli to dokážete spravit.“

„Můžeme vyrobit duplikát,“ navrhl pan Eisenstadt. „Zavolám výrobci, dám mu přesný popis a já potom dodělám rytiny. Nikdo nepozná, že není původní.“

„Jak dlouho by to trvalo?“

„Jestli mají podobný na skladě, tak týden nebo dva,“ odpověděl muž. „Jestli ne, možná měsíc. Dokonce i při zvláštní objednávce jsou takové lhůty. Stálo by to…“

„Nemohu čekat měsíc!“ skočil mu do řeči Pepper.

„Promiňte, je mi to velice líto, ale jinak vám nemohu pomoci.“ Obchodník znovu zkoumal zohýbaný pohár. „Jak se jen tohle mohlo stát,“ vrtalo mu stále hlavou.

„Na tom nezáleží, co se stalo!“ odsekl Pepper zuřivě.

„Uklidněte se, pane, nechtěl jsem se vás dotknout,“ omlouval se starý pán mírně. „Jestli vám mohu radit a jestli se nikdo nemá dozvědět, co se stalo, pak si opravdu dejte udělat nový. Sám nepoznáte, že je jiný.“

„Jenže on každý ví, jak jsem ho poškodil,“ přiznal Pepper.

„V takovém případě,“ starý klenotník pokrčením ramen naznačil, že nabídka jeho služeb je u konce.

Pepper Young znovu zabalil nešťastný pohár do přikrývky, v níž ho přinesl, ve dveřích se ještě otočil ke klenotníkovi, poděkoval za snahu a odešel z obchodu.

Měl ještě dost času, aby se zastavil v nemocnici a potom dojel včas do kanceláře, než se vydá za dalšími povinnostmi mimo město. Vešel do Budova pokoje právě v okamžiku, kdy sestra chlapce myla. Překvapilo ji, že Pepper vešel bez okolků dovnitř, ale hned se vzpamatovala.

„Och, pane Youngu, čekala jsem Marcy.“

Domnívala se, že chce slyšet něco nového o synově zdravotním stavu, a pokračovala:

„Je to stále stejné, zatím. Ale základní životní funkce jsou dobré. Má šanci,“ nevěděla, jak dál. „Sama jsem viděla případy, kdy lidé zůstávali v bezvědomí takhle dlouho, dokonce déle, a potom se najednou probrali. A dokud jeho tělo funguje, pořád je naděje. Vždycky je naděje.“

S úlevou si vydechla, když dokončila Budovu ranní hygienu a mohla odejít.

Pepper se rozhlédl po místnosti, pátral po nějakém kousku nábytku. Stačila by skříňka, stolek, něco, kam by mohl postavit pohár, který s sebou přinesl nahoru, stále zabalený v plédu. Pokoj byl ale zařízený velmi spoře: Postel, noční stolek, na němž se kupilo několik lahviček a krabiček s léky, respirátor, nyní nepoužívaný, a dvě židle, na nichž sedávala Lily a on, když přišli na návštěvu. Jiný nábytek v místnosti nebyl a Pepperovi nezbylo než se smířit s myšlenkou, že cennou trofej postaví do rohu u okna. Nebylo to ono. Nakonec tedy zašel dolů do recepce a požádal o malý stoleček. Sestry byly v jednom kole a poslaly ho za vrátným, kterému desetidolar usnadnil hledání, takže za pár minut byl pojízdný stolek nahoře v pokoji 302.

Pepper stavěl stoleček na různá místa v pokoji, chtěl, aby si Bud poháru všiml hned, jak poprvé otevře oči. Zdálo se mu, že nejlepší bude stěna přímo naproti posteli, tam jej není možno přehlédnout.

Pepper pohár přeleštil a postavil jej doprostřed desky stolku. Přešel znovu k Budově lůžku a vyzkoušel ještě jednou, jestli je trofej odevšad dobře vidět. Skvělé, pochválil se v duchu. Tenhle pohár dokáže to, co žádná terapeutka neumí. Dodá Budovi sílu, chlapci jej přece vyhráli s takovou slávou, a ta se nemohla nikam vytratit! Už pouhá přítomnost cenného symbolu Budovi určitě pomůže. S pocitem zadostiučinění se ještě jednou podíval na syna a odešel.

Plán na dnešní den měl jasný: pojede do kanceláře, vyřídí nejnutnější telefonáty a zastaví se pro neúspěšného prodejce. Při obědě proberou nejdůležitější body, zjistí, kde je zakopaný pes, a pak mu ukáže pár osvědčených triků, jak zapůsobit na zákazníky a přesvědčit je, aby podepsali smlouvu a koupili nabízené zboží. V tom byl Pepper uznávaný odborník. A možná by se mohl zastavit v nemocnici i večer, když všechno dobře půjde, pomyslel si spokojeně.

Jak už to někdy v životě bývá, právě úplně poslední telefonát, který Pepper vyřizoval se svým novým prodejcem, aby ho zacvičil „za provozu“, vypadal velmi slibně a po urputném vyjednávání se Pepperovi podařilo přimět prezidenta jisté důležité společnosti k uzavření obchodu. Byl to triumf dovednosti, zkušenosti a vytrvalosti. Nic lepšího se Pepperovi nemohlo podařit. Na začátku váhající kupec, na něhož by si člověk vsadil sotva deset procent, a po dlouhé přehlídce několika různých způsobů, jak ovlivnit potenciálního zákazníka nakonec vítězství. Pro toho mladíka vedle bude Peppovo vítězství vděčným předmětem hovoru a s každým opakováním Pepperova sláva ještě poroste. Jak příjemné.

Na návštěvu v nemocnici bylo pozdě. Když Pepper dorazil domů, Gwen i Lily už spaly. V kuchyni našel lístek se vzkazem, že večeři má v lednici. Nad talířem se podivil, proč se žena nezmínila ani slůvkem o poháru, který ráno u Buda nechal. Zvláštní, říkal si. Musela si jej přece všimnout. Určitě byla unavená. Zítra se jí musí zeptat.

Než usnul, umínil si, že se druhý den vypraví do nemocnice hned ráno, když se u syna nestačil zastavit teď.

Vstal časně, ale dvakrát odpočatý se necítil, protože měl za sebou neklidnou noc. Oholil se, osprchoval a tiše se oblékl, aby nevzbudil Lily. Den ode dne se zdála unavenější; vyčerpávaly ji návštěvy v nemocnici, kde celé dny marně čekala na jediný Budův pohyb, přitom téměř nic nejedla. Výrazně zhubla, kolem očí se jí objevily viditelné vrásky, oči jí zčervenaly častým pláčem. Přitom se snažila, aby Gwen a Pepper příliš netrpěli její nepřítomností: ráno je oba vypravila do práce a do školy, nachystala oběd a pak teprve odcházela za synem. Po návratu se věnovala Gwen, vařila večeři a dělala, co bylo v jejích silách, aby rodina fungovala dál. Nemůže to být stejné. Nikdy už to nebude jako dřív.

Pepper přijel do nemocnice krátce po osmé a šel přímo do synova pokoje. Sestra už Buda umyla a učesala, ležel tiše v čerstvě povlečené posteli.

Musím se domluvit s holičem, aby ho ostříhal, napadlo Peppera. Možná budu potřebovat nějaké spropitné. Vtom si uvědomil, že něco není v pořádku.

Pohár! Budův pohár! Co se proboha stalo s pohárem? Kde je? Včera jsem ho tu přece nechal. Bože, copak už nikomu není nic svaté? Jak to můžou lidi udělat?

Vyřítil se na chodbu a běžel k sesterně, ale málem se srazil s Marcií Ethridgeovou. Zavadil o ni takovou silou, že jí vyrazil z ruky její černý kufřík a jeho obsah se rozlétl po chodbě. Sehnula se a rychle sbírala svoji každodenní výbavu.

„Co se děje, pane Youngu? Kam tolik spěcháte? Změnilo se něco? Bud zareagoval?“ Poslední otázka byla plná naděje.

„Ne, to ne, ale nějaký darebák mu z pokoje ukradl pohár! Chci, abyste ho našli a potrestali!“

„Pane Youngu, ten pohár vám nikdo neukradl,“ začala mu Marcia vysvětlovat, ale on jí skočil do řeči:

„Ano, chápu vás, patříte k nemocnici a musíte chránit její dobrou reputaci, ale já chci, abyste toho darebáka chytili a dostal, co mu patří! A chci, aby se pohár vrátil tam, kam patří, to znamená do Budova pokoje.“

„Pane Youngu,“ promluvila Marcia klidně, „ten pohár opravdu nikdo neukradl. Odnesla jsem jej.“

„Vy? Proč jste to, ksakru, udělala?“ Pepper zvýšil hlas natolik, že ho Marcia zlehka uchopila za loket a přiměla ho vrátit se do Budova pokoje.

„Tak,“ řekla tiše, ale rozhodně, „teď si můžeme promluvit jako rozumní lidé, ne?“

„Neměla jste právo,“ začal rozčileně.

„Pane Youngu,“ oslovila ho znovu stejně klidným a vyrovnaným tónem. „Mám všechna práva, neboť, jak sám víte, zodpovídám za léčení vašeho syna. Řekněte mi: proč jste sem přinesl ten pohár?“

„Chtěl jsem, aby ho měl u sebe. Možná, třeba by Budovi dodal sílu. Protože, protože vím, jak moc si ho cenil. Možná by podvědomě vycítil, že je tady, a třeba by se probudil.“ Odmlčel se a vzdychl:

„Já nevím. Myslel jsem, chtěl jsem, aby to bylo první, co uvidí, až se probere. Zdá se mi, že Lily už je zoufalá. Neříká nic, ale poznám to na ní. Už ztratila naději.“

„Ona? A nejste to náhodou vy, pane Youngu?“

„A kdyby? Není to jedno? Chci ten pohár. A chci, aby byl v Budově pokoji, aby jej viděl hned, jak otevře oči.“

„Ale já nedovolím, aby tu zůstal,“ trvala na svém Marcia.

„Ale proč ne?“

„Zaprvé: nevěřím na amulety, pověry, magii. Na nic podobného. A hlavně proto, že nechci, aby první, co uvidí, jestli otevře oči, byl ten zničený pohár.“

„Řekla jste jestli otevře oči,“ opakoval po ní.

„Ano. Dokud se nepodívá, je to jediné správné slovo. Ale jestli a až je otevře, v žádném případě si nesmí hned připomínat, co bylo dříve a z čeho dnes zůstaly jen poničené trosky, zrovna jako z toho poháru. Myslím, že by mu to nijak neprospělo.“

„Ale on ho vyhrál! Bud byl nejlepší, díky němu zvítězili,“ snažil se ji znovu přesvědčit. Copak to nikdy nepochopí?

„Nebude potřeba mu tohle připomínat,“ zůstala Marcia neoblomná.

„Ten pohár chci mít do večera zpátky v jeho pokoji, jinak budete zatraceně litovat, mladá dámo.“

„Jestli chcete opravdu pomoci, něco vám navrhnu.“ Marcia vypadala, jako by Pepperův výbuch vůbec neslyšela.

„Co?“ zeptal se o poznání klidnějším hlasem.

„Míč. Přineste fotbalový míč.“

„Jenom míč? A to je všechno?“

„Ano, míč.“

„Žádný balón nemůže mít pro Buda větší cenu než jeho pohár. Nesmysl,“ odporoval Pepp.

„V tomto případě ano. A pokud mi chcete vyhrožovat, svoje peklo jsem si už prožila, takže strach mi rozhodně nenaženete.“

Mluvila stále stejně klidně, jako by o nic nešlo, hlas se jí ani jednou nezachvěl, nekřičela, nezvyšovala tón.

„Já zodpovídám za pacienta a já rozhoduji o tom, co mu prospěje.“

Nepatrným gestem ruky dala najevo, že rozhovor považuje za skončený. Potom vstala, vzala kufřík a odešla za svými povinnostmi.

Pepper už byl na odchodu, ale napadlo ho, že by se mohl zastavit v kanceláři Phyllis Curtisové; je přece přímou nadřízenou Marcy Ethridgeové. Konečné slovo tedy může mít ona. Snažil se lékařce vysvětlit, co se stalo, a přesvědčit ji, že se Marcia mýlí. S lidmi musel ve své obchodní praxi vyjednávat denně, nikdy mu nedělalo velké problémy využít situaci ve svůj prospěch a získat všechno, oč usiloval, anebo alespoň větší část. Teď narazil na přímý odpor u Marcy, což ho rozladilo, a ukázalo se, že ani doktorka Curtisová pro něj nemá pochopení. Stručně mu oznámila:

„Pane Youngu, mám-li volit mezi názorem rodiče, který se zoufale strachuje o život vlastního dítěte, a objektivním stanoviskem školené terapeutky, která se s podobnými případy setkává téměř denně, nezlobte se, ale spoléhám na její zkušenosti.“

„Kruci, komu ublíží jeden pohár?“ neovládl se Pepper.

„Pokud je terapeutka Ethridgeová přesvědčena, že by mohl mít nepříznivý vliv na pacienta, má pro své jednání jistě rozumný důvod a já jí plně důvěřuji. A teď mě prosím omluvte.“

Phyllis Curtisová se dívala za Pepperem, jak odchází, a v duchu ho litovala. Určitě ho pronásledují výčitky, nehodu přece zavinil on a bojuje sám se sebou. Synovi nemůže nijak pomoci, a tak se nesmyslně upnul na trofej; jako by ten pohár mohl nějakou magickou silou jeho syna uzdravit. Zašel už příliš daleko, než aby byl schopen uvažovat rozumně. Věděla, jak osobní tragédie mohou lidi změnit, chladní profesionálové se modlí, Bože, jen ten malý zázrak. S povzdechem se vrátila ke své práci.

Pro většinu lidí by v této chvíli nejspíš záležitost skončila, nikoli ovšem pro Willarda Younga. Ne, nenechá se tak lehce odradit. Zná v nemocnici inteligentního člověka, který byl dosud ochoten naslouchat i spolupracovat. A je to vlivný muž: pochopí a zasáhne.

Pepperovi netrvalo příliš dlouho vyhledat doktora Newmana. Tolik už Budovi pomohl, určitě ho teď nenechá na holičkách!

„Doktore, vím, že nemáte času nazbyt,“ oslovil Newmana, „nechci vás dlouho zdržovat, ale mám problém: vypadá to, že jdu hlavou proti zdi. Přesněji proti dvěma nejumíněnějším ženám, s nimiž naneštěstí musím jednat.“

„Prosím?“ zvedl obočí neurochirurg. V duchu se už připravil na stížnosti, které nejspíš uslyší. Rodiny pacientů vždycky očekávaly zázraky, i když je předem varoval před tvrdou realitou. Pepper mu krátce popsal, jakým nepříjemnostem musel čelit. Newman pokyvoval hlavou, zdálo se, že Peppera naprosto chápe.

„Víte, doktore, ta paní Ethridgeová, nemyslete si, že mám něco proti ženám v lékařství nebo v podnikání, to rozhodně ne, v mém vlastním oddělení pracují dvě na vedoucích místech a patří k nejlepším v oboru, ale paní Ethridgeová zatím s mým synem nedosáhla žádného pokroku. Bud vypadá pořád stejně od té doby, co jste ho převezli na rehabilitační oddělení. Vůbec nic se nezměnilo. Nereaguje. Trvá to celé čtyři týdny, už by přece dávno neměl být v bezvědomí. Jeho stav se vůbec nelepší!“

„Nemáte tak docela pravdu, pane Youngu,“ řekl mírně Newman. „Váš syn je na tom fyzicky mnohem lépe. Svalový tonus je v pořádku, podařilo se zabránit ochabnutí svalstva a neopakoval se zápal plic. To je úspěch, věřte mi.“

„Ale ještě pořád neotevřel oči! Nereaguje na nic, na světlo, na hlasy, nehýbá se, neodpovídá. Určitě to není úplně správný postup. Víte, nejsem z těch, kteří si stále jen stěžují, a nejsem slepě zatvrzelý, ale…“

Newman měl za sebou desítky rozhovorů, které začínaly podobně. Lidé přísahali, že jsou ochotni vyslechnout, zvážit a přijmout jiný názor, je-li podepřen pádnými argumenty, ale později zaslepeně hájili své vlastní stanovisko a odmítali připustit jakoukoli diskusi.

„Chápu, pane Youngu.“ Lékař byl připraven vyslechnout další lamentace.

„Víte,“ zaváhal Pepper, „myslel jsem, je to jen takový nápad, ale možná by mohla pokračovat nějaká starší terapeutka.“

„Možná bílá terapeutka?“ nadhodil Newman.

„Nezáleží na tom, jestli je bílá nebo černá, ale snad by to měl být někdo méně spontánní, jestli mi rozumíte. Já vím, lidé musejí dostat příležitost, nejsem proti tomu, ale nepřeji si, aby se někdo učil na mém synovi. Chci, aby jeho terapeut byl zkušený. Chci člověka s delší praxí. Bud nepotřebuje nějaké experimentální techniky; musí se uzdravit a nevadí, že použijete klasický, ověřený a osvědčený způsob.“

„Aha.“

„Věřte mi, není to otázka barvy pleti nebo náboženství. Víte, moc se mi ulevilo, když jste se začal o Buda starat vy. Vždycky říkám, že židovský doktor je nejlepší na světě. Náš rodinný lékař je doktor Solomon neznáte ho náhodou?“

„Ano, vím, o koho jde.“

„No tak vidíte, nemám předsudky.“

Newman se pobaveně usmál. Pepper se neudržel a zeptal se: „Pane Newmane?“

„Pane Youngu, je tu taková maličkost.“

„Maličkost? Co máte na mysli?“ nechápal Pepp.

„Nevyvodil jste zcela přesné závěry,“ Newman se na okamžik odmlčel, aby jeho následující slova zněla dostatečně diplomaticky. „Doktor Solomon a já se nemodlíme ve stejné svatyni. Nevyznáváme stejnou víru.“

„Chcete říct, míníte tím,“ Pepper se zakoktal, „přece Newman, všichni Newmanové, které jsem znal.“ zrudl a ztichl.

„Když jste byl na střední škole, pane Youngu, neslyšel jste nikdy o Newmanově společnosti? Nepatřili k ní někteří vaši přátelé?“

„Ale ano, jenže to všechno, panebože, vy patříte k těm Newmanům? Vy, vy.“

„Ano, správně. Patřím k těm Newmanům, jak říkáte. Jsem katolík.“

Pepper by se byl nejraději propadl. V tu chvíli si přál být kdekoli na světě, jen ne v jedné místnosti s doktorem Newmanem.

„No, takže tolik k předsudkům, že. Ale vraťme se k našemu původnímu tématu. Uvědomujete si, co musí člověk zvládnout, aby mohl pracovat v naší nemocnici na rehabilitačním oddělení? Čtyři léta na fakultě a pak další dva roky specializace, než dostane diplom. Rok praxe na klinice pod dohledem zkušeného lékaře. A přísná písemná zkouška. Teprve po tom všem získá oprávnění uznávané Ministerstvem zdravotnictví. A Marcy nejen složila zkoušky na výbornou, ale po celou dobu studovala s vyznamenáním. Můžeme mluvit o štěstí, že ji máme. Jsem si jist, že si nás vybrala proto, že máme zavedený program denní péče o děti zaměstnaných matek. Mnohé nemocnice ho zavedly aby se sestry a lékařky mohly starat o jiné, někdo musí pohlídat jejich vlastní děti. A protože Marcy má šestiletého syna a jeho otec…“ Newman zahlédl výraz na Pepperově tváři a rychle dodal: „Není to tak, jak si asi myslíte. Marcia byla vdaná, ale ne dlouho. Nikdy jsem nepátral po podrobnostech. Od rozvodu je sama a syna nade všechno miluje. Naštěstí pro nás a pro Buda se jí můžeme o syna postarat.“ Lékař ještě neskončil. „Já osobně jsem požádal doktorku Curtisovou, aby případ vašeho syna přidělila Marcy. Jestli je někdo, kdo ho může přivést k vědomí, pak jedině Marcy. Nezapomínejte ovšem, že stoprocentní jistota neexistuje. Nikdy a nikde. Buď se to podaří, nebo ne. Ale s Marcy má váš syn nejreálnější šanci.“

Pepper se naposledy pokusil obhájit svůj nápad: „Komu by vadil stříbrný pohár v pokoji?“

„Pane Youngu, je to rozhodnutí terapeutky a já je respektuji,“ zakončil lékař rozhovor, při kterém ani jednomu z nich nebylo příliš lehko.

15

Uplynulo pět týdnů a pět dní od chvíle, kdy Buda přivezli do nemocnice. Život Youngových se ustálil v nových kolejích; nebyl příliš veselý.

Pepper vstával velmi brzy, aby se mohl u Buda zastavit ještě před tím, než odjede do kanceláře. Lily vypravila Gwen do školy: ujistila se, že dcera má úkoly, učebnice a sešity v pořádku, připravila jí čisté šaty, svačinu a věci na odpoledne, kdy Gwen bude u kamarádky nebo půjde do nějakého kroužku. Jakmile se za dcerou zavřely dveře, pustila se do nejnutnějších domácích prací. Vykonávala je teď mechanicky a pouze z nutnosti, aby udržela dům v čistotě, necítila žádnou radost ani zadostiučinění jako dřív. Podobala se naprogramovanému stroji. Hned potom uvařila nějaké jednoduché jídlo, které si budou moci Pepper i Gwen ohřát, až se vrátí domů. I vaření pro ni přestalo být zábavou; před časem se vždycky těšila, jak se všichni sesednou u stolu a nad vonícím obědem či večeří proberou nejdůležitější události dne: otec, matka, děti.

Od toho neštěstí přicházel každý domů v jinou hodinu, pohoda společných chvil se vytratila. Lily trávila většinu času u Budova lůžka, Pepper pobýval v kanceláři déle, než míval ve zvyku, aby vynahradil své občasné pozdní příjezdy, kdy se ráno zdržel v nemocnici a potom uvízl v dopravní zácpě. Večery vyplňoval svým léčebným programem a Gwen pobývala u kamarádek, jejichž matky ji stále tajně litovaly a cítily jako svou povinnost utěšit „chudáka Gwen“. Jednou ten termín náhodou zaslechla a její nadšení pro návštěvy u přítelkyň opadlo. Uzavřela se do sebe a nazvala to soběstačností. Za nic na světě nechtěla, aby ji lidé kolem litovali. Matce se nikdy nesvěřila a Lily byla příliš unavená a zaujatá vlastními starostmi, než aby si sama všimla.

V okolí se našlo několik lidí, kteří jí chtěli ulehčit: její vlastní matka, Pepperova máti, teta Harriet, přítelkyně, známé. Koncem třetího týdne Budova pobytu v nemocnici začínaly volat: „Lily, miláčku, jestli potřebuješ.“ nebo: „Lil, měla by sis chvilku oddechnout. Zítra půjdu do nemocnice místo tebe, chceš?“ A: „Lily, když se budeš takhle ničit, nikomu tím neprospěješ ani sobě, ani Budovi. Měj rozum, holčičko.“ Lily všem pokaždé poděkovala za laskavost, ale vytrvale odmítala. Nepochybovala ani na okamžik, že svou pomoc nabízejí upřímně, ale byla přesvědčena, že se o Buda Younga umí nejlépe postarat jen jediná osoba na světě: Lily Youngová.

„Určitě ví, že jsem u něho, cítím to,“ vysvětlovala vždycky.

Marcy Ethridgeová vstoupila se svým kufříkem do pokoje 302. Přicházela dvakrát denně a den co den procvičovala Budovy paže i nohy, důkladně, ale s citem mu masírovala svaly, aby neochably. Pokaždé se snažila vyvolat nějakou odpověď na různé podněty, avšak bez úspěchu. Lily sledovala její marnou snahu a naděje ji pomalu opouštěla, zato v ní sílil pocit strachu. Seděla mlčky a pozorovala Marcii, která také pracovala beze slova. Obě prožívaly silné zklamání. Muselo jim stačit, že Bud žije a dýchá, i když zatím nepřijímá potravu a živiny mu do těla proudí plastovou hadičkou v podobě průzračného roztoku. Jedinou útěchou jim mohlo být, že se jeho stav nezhoršil.

Marcy i primářka Curtisová se obávaly, že pokud pacient zůstane v bezvědomí příliš dlouho, hrozí nebezpečí, že se už nikdy neprobere, anebo může mít trvalé následky, například poruchy řeči nebo paměti. Budův stav byl projednáván každý týden na poradě, vždy ovšem se stejnými závěry: pokračovat v dosavadní terapii, udržovat svalový tonus, zabránit opakovanému zápalu plic a zvýšit intenzitu podnětů.

V tomto posledním bodě Marcia pravidelně namítala, že podněty jsou již dostatečně silné. I když to nikdo nevyslovil nahlas, všichni jasně cítili: A CO JINÉHO MŮŽEME DĚLAT?

Marcy tedy přicházela znovu a znovu každé ráno a optimistickým „Dobré jitro, paní Youngová!“ se snažila Lily povzbudit. Všechny úkony prováděla zručně s profesionální přesností. Nevyhýbala se rozhovoru, ale sama konverzaci nepodněcovala; těch několik anekdot a veselých příběhů o zdánlivě beznadějných případech, které končily úplným uzdravením pacientů, už dávno vyčerpala.

Staniční sestra jí navrhla, že se mohou domluvit s paní Youngovou na pravidelných návštěvních hodinách, aby měla Marcy při práci klid, ale terapeutka odmítla: „Mně její přítomnost nevadí; ona by trpěla daleko víc, kdyby nemohla přijít, kdykoli se jí zasteskne. Ať sem chodí, klidně ji nechte tady sedět.“

„Jak myslíte,“ zavrtěla hlavou sestra, „já bych na to asi neměla nervy, kdyby mi někdo pořád koukal pod ruku.“

Šestého dne téhož pátého týdne Marcy opět otevřela dveře Budova pokoje a už, už chtěla pozdravit paní Youngovou, jak měla ve zvyku, ale zarazila se. Opatrně přivřela dveře, aby nezaskřípaly. Před sebou totiž spatřila dojemný obraz:

Lily klečela na kolenou vedle Budovy postele, oči zavřené, po tvářích jí stékaly slzy. Tichým hlasem se modlila:

„Dobrý Bože, on je tak milý, tak hodný a chytrý, nikdy neudělal nic zlého. Tohle si nezaslouží. Prosím tě, Bože. Kvůli němu i kvůli jeho otci, prosím, zachraň ho. Jenom ty to dokážeš, nikdo jiný mu pomoci nemůžeme.“

Marcy vyklouzla na chodbu, dveře zavřela tichounce bez zaklapnutí, pár minut počkala a potom znovu otevřela, tentokrát se svým obvyklým energickým: „Dobré ráno, paní Youngová!“ a hrnula se do pokoje.

Lily si sotva stačila otřít slzy, ale snažila se dodržet nepsaná pravidla a co nejveseleji odpověděla: „Marcy, dobré ráno.“

Marcia se hned pustila do práce. Kroužila Budovi pažemi, protahovala je, procvičila mu nohy, nasadila masáž a všechno zopakovala. Rozhýbala mu prsty jeden po druhém, ohýbala lokty i kolena. Občas pronesla: „Ták, takhle je to správné. Výborně. Ano, teď je to v pořádku. Vynikající. A ještě jednou. Šikovný!“

Lily opět stála v nohou postele a neúnavně sledovala každičký Marcyin pohyb a synův obličej. Zdálo se, že její vlastní tvář je téměř průsvitná a s každým neúspěchem se stává bledší a bledší.

Marcy prozatím skončila se cvičením.

„Žádná změna, bohužel,“ otočila se k Lily.

Otevřela svůj černý kufřík a následovalo obvyklé neurologické vyšetření. Svítila Budovi do očí a sledovala jeho zornice, tiskla mu špičky prstů na rukou, vpichovala jehly do paží i nohou. Přitom začala nahlas přemítat, jako by úplně zapomněla, že v pokoji není sama.

„Kéž by tu byl on,“ zašeptala a vzdychla, „se vším si uměl poradit, vždycky věděl, co dělat.“

„Ale kdo?“ vyrušila ji Lily.

Marcy vypadala, jako by si Lily všimla až teď.

„To nic, to by vás asi nezajímalo. Jeden starý muž, otec mého děda. Kromě několika věřících ho nikdo neznal, pro většinu světa mnoho neznamenal, jen…“

„Byl kněz?“

„Kazatel. Na kněze musíte studovat. On neměl školy. Četl Bibli, znal ji nazpaměť, určitě slovo od slova, celý Starý i Nový zákon, a věřil. Promlouval k lidem, cítil to jako své poslání. Ten uměl kázat!“

Marcy na chvilku přestala protahovat Budovy paže a obrátila se na Lily.

„Když mluvil o Noemově arše a o potopě, šplouchala vám voda kolem lýtek. A když kázal o jámě lvové, cítila jste horký dech šelem přímo za krkem. Jednou, nemohlo mi být víc než pět šest let, dlouho před tím, než mě napadlo studovat. Bylo to na Květnou neděli, dědeček vyprávěl o utrpení Krista, o tom, jak nemohl unést kříž. Všechno se zdálo tak opravdové, tak živé, že tři muži vyskočili ze svých míst a běželi k oltáři, aby Kristu pomohli.“

Marcy se odmlčela a vrátila se zpět ke své práci. Ještě dodala: „Lidé vždycky chtěli, aby se s nimi modlil, věřili, že ho Bůh doopravdy vyslyší. Žádali ho o pomoc při všem, na co nestačili sami, a on jim pokaždé říkal: „Udělám, co bude v mých silách.“ Jenom když chtěl někdo jednat proti přírodě, odpovídal: „Synu“ víte, lidem mohlo být padesát nebo i víc, a on všem říkal synu nebo dcero. „Synu, není správné žádat Boha, aby zasahoval proti přírodě. To nemohu chtít, protože ani Bůh není tak mocný. I v Bibli je psáno, že Bůh mohl zdržet slunce na obloze, aby Izraelité vyhráli bitvu, ale příroda potom slunci poručila, aby zapadlo. Nebylo by správné, synu, žádat Boha o něco, co nemůže splnit, bylo by nespravedlivé o něco takového prosit. A nebylo by to dobré ani pro tebe když tě nevyslyší, ztratíš všechnu svou víru. Nechtěj nesplnitelné a spoléhej na přírodu, pak se smiř s tím, co dokáže. Tohle říkal,“ skončila Marcy se vzpomínáním i s prací a sbalila svůj černý kufřík.

„Vy jste mě slyšela, Marcy, že ano?“ promluvila tiše Lily.

„Ano, paní Youngová. A slyšela jsem už tolik matek, manželek a dcer, modlitby k Bohu nepomohou. Bud to musí dokázat sám. A my se mu snažíme pomoci. Ale jestli neuspějeme, nemůžeme vinit Boha.“

„Marcy, prosím vás, řekněte mi upřímně: už je to pět týdnů. Jakou má naději?“

„To by vám spíš měla říci doktorka Curtisová.“

„Ne, já chci vědět, co si myslíte vy. Vy to víte nejlépe, určitě. Co si myslíte?“ naléhala Lily.

„Paní Youngová, nedokážu vám vysvětlit, proč a jak se to stane, ale zdá se mi, mám pocit, možná je to nějaký profesionální instinkt, ale myslím, že se váš syn z toho dostane, že se nakonec probere.“

„Myslíte to vážně? Opravdu tomu věříte?“

„Ano. Jen musíme najít nějaký vhodný způsob, jak ho probudit.“

Zvedla kufřík a zamířila ke dveřím.

„Marcy,“ zastavila ji ještě Lily, „mohla bych vás o něco požádat?“

„Jestli to bude v mých silách.,“ usmála se Marcia.

„Chtěla bych, prosím, říkejte mi Lily.“

„Jestli opravdu chcete.“

„Ano.“

„Dobře, Lily.“

„Víte, Marcy, to, co jste povídala o svém dědečkovi“

„Ano?“

„… skutečně byl tak výborný kazatel?“

„Ano, opravdu. Míval nejlepší a nejpůsobivější kázání, co jsem kdy slyšela. Dodnes si pamatuji, co mi říkal.“

„Nedivím se, že jste taková, jaká jste,“ vydechla Lily.

16

Nové ráno, Marcia otevřela dveře pokoje, na jazyku obvyklé „Dobré ráno, Lily,“ ale ta v místnosti nebyla. Během sedmačtyřiceti dnů Budova bezvědomí se to nestalo mnohokrát. Trochu se zpozdila, pomyslela si Marcy, jen doufám, že se nestalo nic vážného. Možná je jenom utahaná, chodí sem každý den, od rána do večera jen čeká, dívá se a doufá, a zatím to všechno bylo marné.

Zahájila pravidelná cvičení a neušlo jí, že je Bud toho rána ve velmi dobré kondici. Svalový tonus výborný, dýchal o poznání lehčeji, ani na chvíli nepotřeboval podpůrný respirátor. Nebýt „kapačky“, byl naprosto soběstačný. Respirátor odpočíval v rohu pokoje pro případ nenadálé změny. Ještě kdyby se tak pohnul, pomyslela si Marcy v duchu, čas ubíhá, a jestli se neprobere do šedesáti dnů, nebude mít velkou šanci, že zůstane bez následků.

Zvedla míč, který pan Young před několika dny skutečně přinesl. Chytila Buda za ruku a obemkla mu prsty kolem míče. Tiskla jeho dlaň pevně k hladkému koženému povrchu balónu. Jakmile ale povolila stisk, ruka vyklouzla a bezvládně se svezla zpátky na postel.

Marcia odložila míč a pokračovala: zornice a špičky prstů, vpichy. Zůstal bez hnutí, žádná reakce se nedostavila. Zbývala čichová zkouška. Přiložila mu pod nos smotek vaty navlhčený v pronikavě čpícím roztoku. Ani teď ale neuspěla, na chlapcově tváři se nepohnul ani sval. Začala tedy balit věci. Možná zklamání z dalšího nezdaru, snad naděje, že třeba naposledy. Náhlý impulz ji přiměl štípnout Buda do tváře.

Ještě jednou. Ucukl.

Byl to rychlý pohyb, spíš jenom záchvěv, slabý záškub, ale byl to pohyb! Pohnul se! Sám se pohnul! Ne z vlastní vůle, bránil se, snažil se vyhnout nepříjemnému pocitu, ale přesto se hýbal!

Marcy se sehnula a upřeně sledovala Budův obličej. Nezdálo se jí jenom něco? Znovu lehce stiskla jeho tvář a on znovu ucukl. Ještě jednou. Zase zkusil uhnout. Nemýlila se tedy. A nebyla to jen náhoda. Opravdu se sám pohnul. Konečně! Věděla jsem, že to musí přijít.

Ještě zopakovala cvik s míčem, ale Budova ruka zůstala bezvládná. Samozřejmě, krotila svou radost, nečekej hned zázraky. Tenhle boj ještě chvilku potrvá. Půjde to pomalu, krok za krokem, nemůžeš mít všechno hned. Přesto ji ale ovládl tak silný pocit vítězství, že okamžitě spěchala za doktorkou Curtisovou, aby se s ní podělila o svou radost. Společně se vrátily na pokoj 302. Doktorka Curtisová se chtěla přesvědčit sama, možná je Marcy přehnaně optimistická. V místnosti už seděla i Lily.

„Je mi líto, že jsem nepřišla dříve,“ začala omluvně, „ale sama jsem musela k lékaři. Včera, zrovna jsem večeřela, víte, je to teď pořád stejné, celých pět týdnů. Lidé volají, ptají se, co je s Budem, a já musím pokaždé říkat ‚nic nového, je to stejné, ještě se neprobudil…‘ znovu a znovu, pořád dokola.

Víte, jsem ráda, že mají zájem a že mi chtějí pomoci, ale někdy je toho na mě moc. No a včera, Gwen byla u nějaké kamarádky, Pepper měl svou schůzku a já běhala od stolu k telefonu. Marcy, neříkejte to nikomu, hlavně ne mému manželovi, ale udělalo se mi zle, omdlela jsem. Nevím, jak dlouho to trvalo, ale najednou jsem se probudila v kuchyni na podlaze. Tak jsem ráno šla k našemu doktoru Solomonovi.“

„Nízký tlak, rychle jste zhubla, váš organismus je celkově oslabený,“ odhadovala diagnózu Marcy.

„Ano, máte pravdu, to mi říkal. Předepsal mi nějaké vitamíny, mám pravidelně jíst a pořádně spát. Dal mi nějaké prášky na spaní, vysvětlovala jsem mu, že žádné nechci, musím to zvládnout sama, ale přesvědčoval mě, že je to jen na čas, než se dám trochu dohromady. Prý mi to neublíží a spánek mi prospěje.“

„Lily, možná mám něco lepšího než léky,“ usmála se Marcia.

„Ano? Cvičení, že? Doktor Solomon mi je taky doporučoval.“

„Ne, cvičení zrovna ne. Ale musíte mi slíbit, že budete rozumná a že to zatím nikomu neřeknete. Slibujete?“

„Ano, slibuji,“ přikývla Lily.

Marcy přistoupila k Budovi a štípla ho do pravé tváře. I teď ucukl jako poprvé.

Lily se jen tiše dívala. Zrychlil se dech a teprve za chvíli se konečně zmohla na pár slov:

„Udělejte to ještě jednou, prosím.“

Bud znovu zareagoval. Doktorka Curtisová ulehčeně vydechla. Konečně! Kolik dní čekaly na něco takového.

„Bože,“ zašeptala Lily a rozplakala se. Mezi vzlyky se pokoušela mluvit: „Pepp,“ vyhrkla Lily, „musím zavolat Pepperovi.“

„Ještě ne, je příliš brzy,“ uklidňovala ji Marcy.

Zvedla Budovu pravou paži a masírovala ji. Rozcvičila mu prsty na ruce, jeden po druhém je ohýbala a napřimovala. Potom vzala míč a přitiskla na něj Budovu dlaň. Když povolila stisk, Budova dlaň se svezla dolů, paže zůstávala bez vlády.

„Musíme ještě počkat, Lily, až se pohne sám. Zatím jen reaguje na negativní podnět ve snaze vyhnout se bolesti. Až se bude hýbat sám z vlastní vůle, potom máme vyhráno.“

Marcia odešla za pacienty, doktorka Curtisová se vrátila do své kanceláře a Lily s Budem osaměla.

Zkusila cvik s míčem, jaký před chvilkou viděla provádět Marcy, ale ani ona nedokázala přimět synovy bezvládné prsty sevřít balón tak pevně jako před nehodou. Házel přece tak daleko a nikoho by tehdy nenapadlo, že je něco výjimečného na držení míče. Každé malé dítě to umí. Nepodařilo se jí vrátit jeho prstům sílu a vůli. Přesto se utěšovala: Dnes to bylo mnohem lepší než včera a zítra to půjde líp než dnes. Určitě. Vím to.

Kdykoli musel Pepper Young projednávat obchodní záležitosti v jiném městě, vždycky si dal před odjezdem práci a vyhledal nejlepší tamní nemocnici, aby si sjednal schůzku s primářem neurochirurgie, a jakmile skončil své obchodní jednání, spěchal za ním.

Vyložil mu, v jakém stavu se Bud nyní nachází, když to bylo potřeba, přiznal dokonce i příčinu. Podrobně popsal, jaký léčebný postup zvolili v nemocnici, v níž je chlapec ošetřován, a potom se vždycky ptal:

„Doktore, není možné, aby na něco zapomněli? Nebo vynechali? Existuje jiný postup? Udělali opravdu všechno, co mohli?“

Pokaždé se mu dostalo stejných odpovědí. Ne, lékaři nic nepřehlédli, zvolený postup je správný a za daných okolností jedině možný.

Dnes Peppera navíc tížila i jiná věc: ráno mu volal doktor Solomon.

„Pane Youngu, snažte se přesvědčit manželku, aby netrávila tolik času v nemocnici. A dohlédněte na to, aby se pořádně vyspala a najedla, měla by jíst s chutí, pokuste se o to. A jeden dva drinky jí občas neuškodí. Dokážete to zařídit?“

Pepp spěchal do Budova pokoje, ale Lily tam nezastihl. Vyběhl na chodbu a vyptával se sester. Jedna z nich se pamatovala, že se Lily zmiňovala o večeři, nejspíš tedy odjela domů.

Hned jí telefonoval.

„Lily, jsi v pořádku?“

„Ano, je mi báječně, Peppe. Napadlo mě, že by ti přišlo vhod pořádné jídlo, až se vrátíš. Odkud voláš?“

„Z nemocnice, samozřejmě.“

Lily si vybavila Marcy, ale neudržela se, aby mu neřekla:

„Peppe, běž k Budovi.“

„Jsem tady, volám z jeho pokoje.“

„Natáhni ruku a štípni ho do tváře,“ naváděla ho.

„Proč?“

„Štípni ho. Uvidíš sám.“

Pepper Young natáhl ruku k synově strnulé tváři a zlehounka ji stiskl. Nic se nedělo.

„Peppe?“ zeptala se netrpělivě s nadějí v hlase.

Zmátla ho, nevěděl, co má odpovědět, a nechápal, co od něj očekává.

„Peppe?“ naléhala znovu.

„Nic nevidím, Lily. Nic se nestalo.“

„Zkus to znovu, Peppe. Musíš to vidět.“

Pepper zopakoval lehké štípnutí, ale znovu bez odezvy.

„Lil, nic. Co se má stát?“

„Děláš to špatně. Štípni ho pořádně. Ještě jednou.“ Hlas jí znejistěl a přepadla ji obava, že Bud znovu upadl do hlubokého bezvědomí. Všechno, co odpoledně viděla, byla jenom náhoda. Už se nikdy neprobudí.

„Lily, Lil, no tak,“ konejšil ji. Zhroutí se? Před očima mu vyrostl doktor Solomon. Je to skutečně tak vážné?

„Peppe! Zkus to znovu. Pořádně ho štípni!“

Poslechl. Nic neočekával, jen udělal, co si žena přála, jako by ho mohla vidět. Štípl Buda, tentokrát mnohem silněji než dvakrát předtím.

Bud ucukl.

„Lily! Lily, viděl jsem to! Pohnul se! Opravdu se hýbá!“

„To je teprve začátek, Peppe. Marcia mě upozorňovala, abych nechtěla všechno hned. Musíme být trpěliví. Ale dokáže to, uvidíš!“

„Ano, miláčku. Ale tohle je důvod k oslavě, co říkáš? Hned jsem doma. Uděláme si skvělou večeři, otevřeme portské. Ne. Víš co? Přijedu hned domů a vezmu svou lásku na večeři do nejlepší restaurace ve městě. Co?“

„Pokud je to pozvání pro mě,“ vydechla ulehčeně, „přijímám.“

„Už jedu, Lily.“

Zavěsil a chvíli pozoroval synovu nyní opět nehybnou tvář. Natáhl se pro míč v nohách postele a přiložil na něj Budovu dlaň. Než mohl provést cokoli dalšího, otevřely se dveře a vešla sestra. Pepper se maličko zastyděl, připadal si hloupě, jak tam stál s míčem nad postelí.

„Já, já už odcházím,“ vyhrkl.

Políbil syna na tvář a vyšel z pokoje.

17

Když Marcia otevřela dveře pokoje 302, Lily už stála vedle postele.

„Dobré ráno, Marcy. Dneska je opravdu velmi dobré. Něco vám ukážu. Pojďte sem.“

„Dobré jitro, Lily.“ Marcy přistoupila k posteli.

„Podívejte,“ řekla Lily pyšně. Budova pravička pevně stiskla podávaný míč.

Lily pohlédla na Marcy, aby se sama přesvědčila. Opravdu. Když se mu pokusila balón vzít, cítila, že stisk je pevnější. Konečně. Dvaapadesát dní, vydechla. Naklonila se a promluvila chlapci přímo do ucha:

„Bude. Slyšíš mě, Bude? Bude!“ Nezdálo se, že rozumí. Zkusila to ještě jednou.

„Bude! Mluvím s tebou, Willarde Youngu. Jestli mě slyšíš, otevři oči. O-te-vři o-či!“ zopakovala důrazně.

Pečlivě vyslovovala každou slabiku s přehnanou artikulací, ale ani na tohle Bud nezareagoval. Jeho oči zůstaly zavřené, ale Marcy si všimla, že svaly ruky, která svírala míč, se napjaly. Přece jen nějaká odpověď. Povzbudilo ji to. Vybídla Lily, aby promluvila sama; možná, že známý hlas bude působivější.

„Bude,“ začala tiše Lily.

„Silněji,“ nabádala ji Marcia.

„Bude, to jsem já, maminka. Jsem tady vedle, u tebe. Od začátku jsem s tebou. Jestli mě slyšíš, promluv. Mluv se mnou, řekni mi něco,“ naléhala. „Prosím, Bude, promluv.“

Nedostala žádnou odpověď. Marcy mezitím vytáhla z černého kufříku velký kravský zvonec. Teď jím divoce zamávala Budovi nad hlavou. Lily připadalo, že ostrý zvuk musí být slyšet až na ulici. Stěny pokoje ho určitě nemohly zadržet. Bud se maličko zavrtěl. Marcy okamžitě přestala mávat zvoncem a zavelela: „Bude Youngu, otevři oči! Jestli mě slyšíš, otevři oči.“

Víčka se mu zachvěla, ale zůstala semknutá.

„Otevři oči. Teď! Bude, otevři oči!“

Zamžikal a víčka se na chvilku oddálila. Téměř vzápětí ale klesla zpět. Lily chtěla něco říci, ale Marcy jí gestem naznačila, aby vydržela zticha. Čekaly. Za pár, vteřin, které se Lily zdály nesnesitelné, Bud otevřel oči znovu a tentokrát byl interval o něco delší. Lily se chvěla, jen tak, tak zadržovala slzy a šeptala:

„Otevřel oči. Otevřel oči. Bude v pořádku. Zavolám, musím hned zavolat manželovi.“

Marcii napadlo, že to může počkat, neměly by se ukvapovat, Lily je tak nadšená a zdá se jí, že je Bud už úplně vyléčený. Ať si Youngovi nedělají marné naděje. Pak se okřikla. Je to první větší úspěch po dvaapadesáti dnech. Dopřej jí tu radost. Nejedla a nespala, pořád čekala na tuhle chvíli, tak jí to nezkaz. Zaslouží si to.

Lily už držela sluchátko a mluvila s Sheilou, Pepperovou sekretářkou.

„Ať je kdekoli, ano, s panem Beechamem? Nevadí, dejte mi ho k telefonu. Ano, chápu, ale tohle je velice důležité. Ano!“

Za okamžik se na druhém konci drátu ozval udýchaný a vylekaný Pepper.

„Lily? Co se děje? Snad. Bud,“ nedokázal dokončit větu. Bál se, že došlo k nejhoršímu, ale snažil se ovládat hlas.

„Ano, Peppe, ano,“ vyhrkla spěšně Lily.

„Kdy?“

„Před chvilkou, Peppe, byl to ten nejúžasnější pohled,“ pokračovala překotně Lily, „dokázal to!“

„Lily, o čem to proboha mluvíš?“

„Otevřel oči, Peppe, Bud otevřel oči!“

„Díky Bohu,“ vydechl Pepper ulehčeně. „Lil, přijedu okamžitě, jakmile to tady vyřídím.“

V pokoji už stála doktorka Curtisová. S Marcy střídavě dávaly Budovi různé pokyny a sledovaly jeho reakce. Marcy se nad ním naklonila:

„Bude, zvedni ruku,“ pronesla důrazně.

Prsty jeho ruky se jeden po druhém pohnuly, jakoby váhavě, ale zápěstí zůstalo ležet na posteli. Nakonec se mu podařilo pomalu zdvihnout tři prsty, ale ovládnout celou paži nedokázal. Lilyino počáteční nadšení postupně opadávalo. Pohlédla tázavě na Marcy a potom i na doktorku Curtisovou v očekávání nějakého vysvětlení, či spíše ujištění, že všechno je v pořádku a to celé předtím nebyl sen, jenže ony se soustředily jen na pacienta. Marcy postupně střídala pohyby, a když Bud nereagoval, opakovala je a nakonec mu pomáhala jednotlivé úkony provádět.

„Bude polož si ruce na hrudník.“

Nezdálo se, že by ji vnímal.

Marcia zopakovala pokyn ještě jednou: pomalu, jasně, zřetelně. Pohnul pravou rukou, mírně ji zvedl a vypadalo to, že rozumí, ale nemá sílu, aby pohyb dokončil. Marcy i doktorku Curtisovou povzbudil už sám fakt, že chlapec zřejmě pochopil. Marcia pokračovala:

„Bude, teď kývni hlavou, jako bys říkal ano.“ Sama přitom několikrát názorně přikývla.

Trvalo pár sekund, než Bud dvakrát pohnul hlavou tak lehce, že to bylo jen stěží postřehnutelné.

„Dobře, Bude, velmi dobře. A teď zavrť hlavou. Říkáš ne. Ne, ne, ne.“

Pomalu se zjevnou námahou nepatrně pootočil hlavu doprava. Marcy se tázavě podívala na doktorku Curtisovou. Má už přestat, aby si pacient odpočinul?

„Ještě to můžeme zkusit,“ pobídla ji Curtisová.

„Bude, otevři pusu.“

Po chvilce zopakovala Marcy pokyn a vzápětí sama otevřela ústa. Viděla, jak se Budovi chvěje brada, ale nepodařilo se mu pohnout čelistí. Obě ženy v bílém si vyměnily pohledy.

Situace pro ně nebyla nijak překvapivá. Zato Lily stála vedle postele jako opařená. Nemohla se vzpamatovat.

„Co to znamená? Nedokáže udělat tak jednoduchou věc, otevřít pusu?“ nechápala.

„Paní Youngová, je velmi unavený,“ vysvětlovala primářka Curtisová. „Když se kdokoli probere z bezvědomí, unaví se velice rychle. Nemůžeme ho srovnávat se zdravými lidmi, nesmíme spěchat. Marcy,“ obrátila se k terapeutce, „zkuste to později, teď ho nechte odpočinout.“

„Samozřejmě, paní doktorko,“ přikývla Marcy.

„Paní Youngová, nebuďte zklamaná. Váš syn dnes udělal obrovský krok kupředu, opravdu. Celá léčba je dlouhodobý proces. Věřte mi, s jeho dnešním výkonem můžete být spokojená.“

Doktorka Curtisová odešla a Marcy ji za chvilku následovala.

„Budu tu ve dvě, Lily,“ otočila se ve dveřích s úsměvem.

Lily se posadila u synovy postele. Zdálo se jí, že Bud usnul. Vycítila rozdíl mezi spánkem a bezvědomím, i když na pohled vypadal její syn naprosto stejně jako před týdnem.

Stále ještě se nemohla vyrovnat se skutečností, že její chlapec nezvládl tak jednoduché pohyby jako otevřít ústa či zvednout ruku, ale v uších jí doposud zněla slova Phyllis Curtisové:

„Váš syn dnes udělal obrovský krok kupředu.“ Toho se musí držet.

Asi za hodinu se dveře pokoje 302 zprudka otevřely a Pepper hlaholil: „Tak kdepak je můj syn?“

„Pššš,“ tišila ho žena.

Okamžitě zmlkl a polekaně zašeptal: „Stalo se něco? Je znovu v bezvědomí?“

„Ne, ne, jenom spí, je unavený.“

„Unavený?“ opakoval nechápavě Pepp. „Z toho, že otevřel oči?“ Na něco podobného rozhodně nebyl připraven.

„Otevřel oči a potom reagoval na pár povelů, které mu doktorka dávala. Ale dost pomalu. Zatím,“ dodala spěšně.

„Chci to vidět,“ prohlásil Pepper.

„Peppe, říkaly, že je unavený a musí si chvíli odpočinout. Marcy se vrátí ve dvě hodiny, pak všechno uvidíš. Nech ho spát,“ snažila se mu Lily jeho úmysl rozmluvit.

„Podívej, Lil, znám svého syna. Má víc energie než kdokoli jiný. Nebude to pro něj žádná námaha, když ještě jednou otevře oči, aby ho táta viděl.“ Pepp se sehnul nad postelí.

„Dívej se,“ obrátil se na Lily a potom už věnoval veškerou pozornost Budovi. Natáhl se blíž a oslovil syna:

„Bude, to jsem já. Slyšíš, chlapče? Probuď se a podívej se na tátu.“

Zmlkl a čekal. Byl si jistý, že ho Bud slyšel. Chlapec opravdu pomaloučku pootočil hlavu směrem, odkud přicházel hlas. Pepp se vítězně ohlédl na Lily. Podívej, říkal jeho pohled. Viděl jsem to. Zářil pýchou.

„A teď, synku, otevři oči. Dokážeš to. Ty zvládneš úplně všechno!“

Chvíli se nedělo nic, Pepperovi ta doba připadala jako celá věčnost. Potom se konečně Budova víčka zachvěla, chlapec zamžikal a skutečně oči otevřel.

„Lily, Lil, to je nádhera! Ahoj, synu!“

Bud znovu zavřel oči. Pepper, mírně zaskočený tak slabou odezvou, se nenechal odradit a pokračoval. Zvedl míč a podržel ho Budovi přímo před obličejem.

„Synu, vezmi si ten balón. Chyť ho. Pevně ho stiskni a drž. Jako by ses chystal k tomu parádnímu odhozu. Pětapadesát yardů, vzpomínáš? Hop! Chytej!“

Bud ztěžka pomalu pohnul rukou směrem k míči. Pepp naštěstí balón neodhodil, i když se Lily v první chvíli obávala, že je něčeho takového schopen. Uchopil Budovu paži, obemkl synovy prsty kolem míče. Tentokrát neklesly bezvládně zpět jako poprvé, ale opravdu balón udržely, ačkoli stisk ještě nijak pevný nebyl.

„Vidíš?“ obrátil se Pepper znovu k manželce. „Potřebuje jenom trochu pomoci. Ale dokáže to. Dokáže.“

„Peppe, prosím, nepřeháněj to. Už ho nech, ať si odpočine. Říkaly, aby se moc neunavil, Marcy i doktorka Curtisová.“

„Říkaly! Nikdo nezná mého syna líp než já sám. Že mám pravdu, synku? Podívej se mi do očí, jak ses vždycky dřív díval. A usměj se, hochu. Ty se nedáš. Všem jim ukážeš! Představ si, Bude, volal mi Turk Hingle, však víš, trenér lowy. Doslechl se o té nehodě, staral se, jak ti je. Vědí o tobě, synu. Musíš se jenom včas odsud dostat a znova začít trénovat, tohle všechno bude jenom jako zlý sen.“

Pepper se rozohnil, ale Bud ležel po celou dobu se zavřenýma očima a zdálo se, že otcovu nadšenou řeč vůbec nevnímá. Slova pro něj neměla žádný smysl.

„A ještě něco, synu,“ nenechal se odradit Pepper, „slyšíš? Posloucháš mě? Bude! Chlapče!“ naléhal dál. „Tak se podívej.“

Unaveně, s očividným vypětím Bud poslechl, ale brzy mu víčka znovu klesla.

„No tak, synku,“ vemlouval se vytrvale Pepper, „otec s tebou mluví. Jen se podívej. Jenom jednou.“

Lily to už nemohla dál poslouchat a snažila se manžela zastavit.

„Peppe, přestaň na chvíli, vidíš, že je vyčerpaný.“

„Lily, necháš mě dokončit větu? Prosím?“ napomenul ji. Znovu promluvil k Budovi:

„Chlapče, no tak, podívej se přece na tátu. Slyšíš mě? Ukaž, že mě slyšíš.“

Bud se pomalu, pomaloučku zkusil otočit za hlasem. Jak se nad ním Pepper skláněl, jejich obličeje se téměř dotýkaly.

„Bude, podívej se na mě, otevři oči. Bude.“

Bud Young otevřel oči. Pohlédl na muže, který se nad ním shýbal a neustále mluvil, ale nepoznal ho. Upíral na něj jen prázdný pohled.

To Pepperem otřáslo. Zíral vyděšeně na manželku, pak znovu pohlédl na syna.

„Nepoznává mě,“ zašeptal užasle. „Proboha! Jsem jeho otec a on mě nepoznává.“ Otočil se na ženu. „Sežeň doktorku. A Marcy. Zavolej je hned sem. Musí něco udělat.“

Nevydržel ale čekat a sám vyběhl ze dveří. Křičel ze všech sil: „Doktorko Curtisová! Marcy Ethridgeová! Pojďte ihned sem!“

18

Phyllis Curtisová i Marcy se rozběhly k Budovu pokoji hned v okamžiku, kdy zaslechly Pepperův první výkřik.

„Pane Youngu, ztište se. Pojďte se mnou, promluvíme si,“ pokynula doktorka Curtisová směrem ke své kanceláři. Vešli dovnitř. Pepper si ani nechtěl sednout, tak byl rozčilený. Natáhl se přes stůl proti Curtisové a okamžitě začal s obviňováním:

„Někde se stala chyba. Něco se pokazilo. Nedávám vinu přímo vám, ale…“ Slova mu na chvilku odumřela na rtech. Samozřejmě, že nám dává plnou vinu. Komu jinému? Hořce si pomyslela primářka. Mně i Marcy, pochopitelně.

„Vím, že obviňováním nebo narážkami se nic nevyřeší, ale můj syn mě nepoznal! To není v pořádku, že, když chlapec nepozná vlastního otce. Dívá se mi přímo do očí, ale nezná mě. Udělejte něco!“

Phyllis Curtisová se obrátila na Marcy.

„Marcy, Bud Young je váš pacient, vysvětlete to.“

„Samozřejmě. Pane Youngu, jestli je tu někdo vinen, jsem to opravdu já, ale myslím trochu jinak, než se domníváte. Ne proto, že vás Bud nepoznal, ale proto, že jsem vás na něco podobného měla už dávno připravit. Nezaskočilo by vás to tolik. Ano, přiznávám, že za tohle skutečně můžu já.“

Do kanceláře vstoupila Lily Youngová.

„Pane Youngu,“ pokračovala dál Marcia, „měla jsem s vámi o všem promluvit hned, ale chtěla jsem vás ušetřit trápení alespoň do prvního okamžiku, než se Bud probudí. I tak jste měli svých starostí dost, tak proč ještě přidávat další? Ale možná to byla chyba. Co vám teď řeknu, bude nejspíš dost kruté. Víte, zpočátku jsme mohli jenom doufat, že Bud přežije, ale jistě to nevěděl nikdo. Dělali jsme všechno, co bylo v našich silách, abychom vašeho syna zachránili. Tehdy jsem se rozhodla, že na další problémy je času dost. No, zdá se, že je nejvyšší čas vám vysvětlit, co bude následovat.“

Pepper stiskl Lily ruku. Chtěl jí být oporou, ale ve skutečnosti to byl on sám, kdo potřeboval cítit někoho blízkého vedle sebe.

„Lily, pane Youngu, jestli jste doufali, že až Bud otevře oči, všechno bude jako dřív, znovu se hned probudí ten veselý, bystrý chlapec, sportovec, vynikající student, je mi velice líto, ale v takovém případě jste se nechali unést iluzemi, bohužel.“

„Ale vždyť celé to vaše úsilí, hudba, sušenky, voňavé lahvičky, světla, jehly, chtěla jste ho probudit, ne?“ přerušil její řeč Pepper.

„Ano, ale snažím se vám vysvětlit, že je to jen první krůček. Ten nejdůležitější, ano, ale teprve teď můžeme zahájit léčbu. Potrvá to týdny, možná měsíce nebo dokonce roky, než se Bud uzdraví a bude se moci vrátit.“

„Vrátit?“ nechápala Lily. „Jak vrátit?“

Marcy pohlédla na doktorku Curtisovou.

„Myslím, že by to bylo snazší v Budově pokoji.“

„Samozřejmě,“ souhlasila lékařka. Youngovým řekla:

„Jestli budete mít ještě nějaké dotazy, až Marcia skončí, zastavte se kdykoli v mé kanceláři.“

Marcy nechala Lily s Pepperem vstoupit do pokoje 302 a zavřela za sebou dveře, aby měli klid. Bud ležel na zádech, oči zavřené přesně tak, jako ve chvíli, když od něj odešli. Marcia přistoupila k lůžku, aby mohla oběma Youngovým vysvětlit, jak náročné dny a týdny je čekají.

„Bude, zvedni ruku,“ vyzvala chlapce.

Pohnul pravou paží, ale s tak velkou námahou, že mu Lily už, už měla chuť pomoci, aby se tolik netrápil. Za chvilku mu ruka opět klesla zpátky.

„Bude, sáhni si na nos,“ zavelela Marcy dál. Opět museli počkat, než chlapec pomalu a nejistě ukázal rukou směrem k nosu.

„Teď, Bude, ukaž na strop.“

Nejdříve vůbec nereagoval. Když se čekání protahovalo a paní Youngové se začala zmocňovat beznaděj, Marcia zopakovala pokyn ještě jednou.

„Na strop, Bude, ukaž na strop,“ řekla důrazně. A za okamžik: „Bude, otevři pusu. Jen trochu.“ Budovy rty se chvěly, ale nedokázal ústa otevřít. Bylo znát, jak se úporně snaží, ale marně.

S každým nepodařeným pokusem byla Lily bledší a bledší. Pepper dostal strach, že se neovládne, a přisedl k ní blíž. Beze slova sevřel její ruku ve svých dlaních.

„Bude,“ ozvala se opět Marcy, „jestli mě slyšíš, otevři oči.“ Pomalu poslechl a jeho prázdný pohled se svezl z jednoho na druhého. Ani na okamžik nezahlédli sebemenší náznak poznání.

„Bude, to jsem já, tvůj otec, podívej se na mě. Jestli mě poznáváš a nemůžeš zatím mluvit, jenom mrkni. Bude! To jsem já, táta. Mrkni, jenom jednou, ano?“

Nic se nestalo.

Pepper se otočil na Marcy. To je to, o čem jsem mluvil. Udělejte něco! Výmluvné gesto i beze slov.

„Bude,“ začala znovu Marcy, „Bude, otevři pusu.“

Jen další zklamání. Marcy mu tedy sama rozevřela ústa a potom nařídila: „Vyplázni jazyk, Bude.“

Zdálo se, že porozuměl a snaží se úkol splnit, ale bez úspěchu.

„Myslíte,“ Pepper zaváhal, „chcete říci, že nedokáže vystrčit jazyk? Nemůže?“

„Pane Youngu, i když vám to připadá nepochopitelné, bude se muset znovu naučit používat svaly. Musí postupně znovu zvládnout všechno, co se nám zdá samozřejmé a normální. Každý běžný pohyb, o kterém neuvažujete.“

„Ale něco tak jednoduchého,“ vrtěl hlavou Pepper. „Každé děcko to dovede.“

Marcy poodstoupila od Budova lůžka a kývla na Youngovy, aby ji následovali. V rohu pokoje pak vysvětlovala:

„Budova odolnost a schopnost vnímat je ještě dost omezená. Nechci ho teď dál zbytečně zatěžovat. Pane Youngu, k našemu problému: co se zdá na pohled jednoduché, jako třeba vypláznout jazyk, vyžaduje ve skutečnosti souhru mnoha svalů. Než bude opět schopen mluvit, musí se plně obnovit koordinace obličejového svalstva i nervů.“

„Můj Bože,“ vzdychla Lily.

„A totéž platí pro všechny další úkony, které člověk považuje za samozřejmé. Bud má teď jiné potřeby, i jeho pocity jsou jiné než dřív. Předtím se choval přátelsky, byl vstřícný a milý. Může se ale stát, že se začne projevovat jinak, někdy bude podrážděný nebo dokonce vzteklý. Možná zpočátku zcela určitě bude mít problémy s učením. Stává se, že lidé nejsou schopni číst anebo chápat význam slov. A když porozumí, lehce zapomenou. Někdy si nepamatují, co jste jim řekli před deseti minutami. Buďte připraveni, že Bud se nejdřív musí naučit sedět, vstát, chodit, potom od začátku číst, psát.“ Viděla zoufalý výraz na tváři obou rodičů.

„Vždycky byl takový chytrý, tak rychle se učil. Všechno mu šlo do hlavy samo,“ bránil se Pepper uvěřit obrazu, který jim předkládala Marcy.

„Pane Youngu, pokouším se vám jen vysvětlit, že po takových úrazech, jaký měl váš syn, učíme vlastně všechny poškozené části těla, jak mají fungovat. A když je vycvičíme, musíme je přimět spolupracovat; do jisté míry je to, jako bychom stvořili nového člověka, a snažíme se, aby byl tak zdravý a soběstačný, jak jen to jde.“

„Ale je to reálné,“ zdůraznil Pepper. Marcyina odpověď nebyla přesně to, co očekával.

„Teprve čas ukáže, jak budeme úspěšní v Budově případě. Pravidelně musíme sledovat jeho reakce a pokračovat ve cvičení. Má jednu velkou výhodu: je mladý. Mladý mozek snáší změny snáze a rychleji se zotavuje. To je naše plus.“

„Marcy,“ zeptala se Lily, „je tu ještě něco, co jste nám s doktorkou Curtisovou zatajily?“

„Lily, my před vámi nic netajíme. Jenom jsme vás nechtěly zatěžovat dalšími informacemi do té doby, než bude stoprocentně jisté, že má smysl vás s nimi seznámit. Nechtěla jsem, abyste si dělali starosti dopředu a možná zbytečně.“

„A teď je musíme znát,“ hlesla Lily.

„Ano, a to je dobře!“ přesvědčovala ji Marcy. „Znamená to, že jsme dál. Bud udělal velký pokrok od chvíle, kdy jsem ho viděla poprvé. Je připravený na tvrdou práci, která nás čeká.“

Pepper mlčky upíral oči na syna, jenž ležel bez hnutí na nemocničním lůžku, z nosu vyvedenou plastovou hadičku a dvě další připevněné k předloktí pro přívod intravenózního roztoku. Pak se znovu otočil k Marcii.

„Může být vůbec ještě někdy takový jako dřív?“

„Milý, usměvavý, úspěšný?“ vyslovila Marcy za něj.

„Doktorka Curtisová chce, abych s vámi mluvila naprosto otevřeně. Ani bych jinak nemohla. Tedy: Nevím, pane Youngu. Nikdo z nás to neví.“

„Ale viděla jste přece takové případy už mnohokrát předtím. A vyléčila jste ty lidi, ne?“

„Ano. Ale měla jsem i takové, kterým jsem pomoci nemohla,“ odpověděla Marcy přímo.

„Můžeme být nějak užiteční my?“ ptala se Lily.

„Spolupracujte. Pokuste se potlačit své obavy a radujte se z každého úspěchu. Snažte se, aby vám v očích neviděl zklamání, když se mu něco nepodaří. To ostatní nechte na nás, na Budovi a na mně.“ Marcy se povzbudivě usmála a nadechla se:

„Tak, jestli se už nechcete na nic zeptat, můžeme přikročit k našemu nejdůležitějšímu úkolu.“

„A to je?“

„Naučit Buda, jak má reagovat na pokyny, jak má mluvit a jak se najíst.“

Pepper to znovu nevydržel:

„Učit ho, jak má jíst?“ ujišťoval se, jestli se nepřeslechl.

„Ano. Tak zdánlivě jednoduchou, a přitom ve skutečnosti tak složitou činnost. Všechno se musí naučit od začátku: jíst, žvýkat, polykat, mluvit. To, co vy i já provádíme denně bez přemýšlení, bude pro vašeho syna velmi obtížný úkol, i pokud se dokáže plně soustředit. Nezapomeňte, že jeho schopnosti jsou zatím velmi omezené.“

„Ale s něčím bychom mu snad mohli nějak pomoci,“ naléhala Lily.

„Přineste pár věcí, které váš syn používal a které dobře zná. Fotografie, máte nějaké fotografie, kde jste spolu? Nějaké rodinné snímky, kamarády ze školy.“

„Jeho přátele z fotbalu. Lily hodně fotografovala, když na podzim vyhráli,“ pospíšil si Pepper.

„Třeba,“ souhlasila Marcy. „Cokoli, co mu pomůže se rozpomenout a popožene mozek k činnosti.“

„A jeho pohár?“ navrhl Pepp. „Možná je to dobrá příležitost, aby…“ Marcy zavrtěla hlavou.

„Ne?“ zeptal se zbytečně.

„Ten pohár ne,“ odmítla rozhodně.

„Přinesu jeho fotografii s Marylyn,“ vzpomněla si Lily.

„Kdo je Marylyn?“ zajímalo Marcii.

„Budova dívka. Minulý rok s ní chodil.“

„Výborně. To by mohlo zabrat. A napište na každý snímek, o koho jde,“ přála si Marcy dál.

„Ale proč? Vždyť jsou to přátelé,“ namítla Lily.

„S největší pravděpodobností nikoho nepozná.“

„To nebude znát ani svou dívku?“ ozval se pochybovačně Pepper.

„Vás také nepoznal, nebo ano?“ opáčila Marcia.

„Hmm, máte pravdu,“ připustil neochotně.

„Řeknete mi potom, kdo je kdo, abych o nich s Budem mohla mluvit. I to potrvá dost dlouho,“ dodala.

Oba Youngovi neradostně přikývli. Teprve teď jim začal docházet skutečný význam Marcyiných slov. Při pohledu na jejich ustaraný výraz se Marcy snažila, aby její hlas zněl optimisticky; musí je trochu povzbudit.

„Samozřejmě, jestli máte nějaké nahrávky s vašimi hlasy, také by mohly pomoci. A přineste mu rádio, zvuková stimulace je prospěšná. Teď na něj všichni na oddělení mluvíme, sestry, dokonce i uklízečka a pomocný personál, pokud je někdo z nich v pokoji. Zvuky vnímá, a to ho udržuje v pohotovosti.“

Lily se zdála stále zachmuřenější. Nebylo těžké uhodnout, jaké myšlenky se jí honí hlavou, přesto si ale netroufala vyslovit otázku nahlas. Marcy promluvila sama:

„Jak dlouho to bude trvat? A jak to dopadne? To zatím nikdo nedokáže říci. Ještě je příliš brzy na přesné závěry. Ale můžete se spolehnout, že všichni na tomto oddělení udělají pro Buda maximum.“

Pepper Young stál tiše vedle postele s hlavou plnou výčitek. Nic z toho se nemuselo stát, kdybych, kdybych tenkrát. Jenže už to nemůžu vrátit. Je to minulost. Důležitější je dnešní den. Večer mám pravidelnou schůzku, dodržuji svůj léčebný program. To je přítomnost a na té záleží. Učím na střední škole a ti mladí mi věří. I to je přítomnost. Můj syn, kterému nemůžu pomoci, tu leží přede mnou; na něm mi záleží ze všeho nejvíc. On je moje současnost i budoucnost.

Youngovi odešli. Marcia zůstala s Budem v pokoji sama. Zamyšleně ho pozorovala: ležel na posteli bez hnutí, oči zavřené. Chudák chlapec, pomyslela si. Je tu skoro šedesát dní a po celý ten čas ho zatím obklopuje jenom tma. Neví, kde je, jak se sem dostal, netuší, co se děje kolem. Nedokáže používat své vlastní nohy a ruce. Bože, jak se asi bude cítit inteligentní mladý kluk, až se probere a zjistí, že je naprosto bezmocný?

Nebuď lítostivá, okřikla se. Jemu tím nepomůžeš a sobě všechno zbytečně komplikuješ! Nejsi tu za plačku. Je čas začít vracet Willarda Younga mladšího zpátky do života. A to bude pěkně tvrdá práce pro tebe i pro něj.

Odběhla do kuchyně a vrátila se s miskou ledových kostek. Už ode dveří komentovala každý svůj pohyb.

„Tak, Bude, teď něco vyzkoušíme. Nebolí to a bude se ti to líbit, uvidíš. Tak, otevři pusu.“

Na chvilku se zastavila, ale ani neočekávala, že by Bud zareagoval sám. Natáhla ruku, jemně mu otevřela ústa a vložila na jazyk první kousek ledu.

„Teď to bude chvilinku chladit, ale vydrž, Bude. Led se rozpustí a potom v krku ucítíš příjemný ledový pramínek, mmm, ještě chvíli.“

Pozorně sledovala Budovu tvář; z koutku ochablých úst mu pomalu vytékala nitka vody. Osušila mu bradu.

„To nás neodradí, Bude, že ne? Zkusíme to znovu.“

Odložila misku s ledem a navlékla si tenké gumové rukavice. Otevřela mu ústa a začala mu prsty třít rty. Potom zkoušela prohmatat jazyk a tváře. Pracovala pomalu, opatrně a po celou dobu polohlasně mluvila.

„Ničeho se neboj, svaly procvičíme a zas budeš žvýkat a polykat jako dřív.“ Tím posledním si zatím nemohla být jistá ani ona, ani kdokoli jiný. Jenže Marcy při práci vždycky musela věřit, že se její pacient uzdraví. Pokaždé si připomínala své úspěšné případy; člověk se jenom nesmí vzdát. A pokud jde o polykání několika ledových kapek, to může počkat do zítřka.

19

Bud Young byl teď už stále při vědomí, rozuměl většině pokynů, které mu Marcy dávala, a jeho tělo mohlo fungovat. Látková přeměna byla v pořádku, krevní tlak dobrý a svaly pohyblivé. Chyběla jen souhra.

Marcy jeho stav povzbudil natolik, že se s novou energií vrhla do další práce. Musí mu pomoci rozvíjet se po fyzické stránce, procvičovat a posilovat všechny svaly. Přitom je třeba obnovit základní dovednosti, aby se Bud dokázal obléknout a postarat o osobní hygienu. Chtěla také začít s nácvikem psaní. Především ale mladík musí zvládnout dvě důležité činnosti, které většina lidí považuje za zcela samozřejmé: najíst se a mluvit.

Dva dny poté, co se Bud plně probral k vědomí, se Marcy rozhodla, že se pokusí přimět ho vstát. Nebyla si ale jista výsledkem, a proto nedovolila Lily zůstat v pokoji. Od doktorky Curtisové si vyžádala dvě pomocné ošetřovatelky. Jakmile se objevily v pokoji, oznámila svému pacientovi: „Bude, je čas vstát a postavit se na vlastní nohy.“

Zřetelně pak popisovala každý pohyb, který měl následovat, což plnilo dvojí účel: jednak Bud předem věděl, co ho čeká, a mohl jí plně důvěřovat, zároveň i pouhé vnímání lidského hlasu příznivě stimulovalo jeho mozek a nutilo ho zpracovávat nové podněty.

„Tak,“ pokračovala Marcy, „teď tě obrátím na bok.“

Každý úkon hlasitě komentovala.

„Pomalu, nemusíš se ničeho bát. Ano, dám pozor. Pomalu, pomaloučku, otáčíme se.“

Opatrně ho obrátila na pravý bok, aby ležel na okraji lůžka. „Tak, a je to. Ani nám to nedalo tolik práce, co? A teď dáme nohy dolů. Takhle, to je ono. A hned tě přitom podepřeme, výborně. No vidíš, a už sedíme.“

Obě ošetřovatelky stály připraveny Buda zachytit, kdyby se neudržel a měl spadnout zpátky, ale Marcy mu zboku zapřela nohy, takže seděl zpříma.

Teď to nejtěžší, pomyslela si, jak se postaví na nohy a krevní tlak okamžitě klesne. Uvidíme. Hlavně opatrně.

Kývla na sestřičky. Sama uchopila Buda v podpaží, zvedla ho z postele a postavila na nohy. Ošetřovatelky ho okamžitě podepřely, každá z jedné strany. Po tolika týdnech bez pohybu to ale pro Buda byla příliš náhlá změna. Zavrávoral a bezvládně klesl sestrám do náruče. Jeho tělo se nedokázalo vyrovnat s neočekávaným výkyvem krevního tlaku.

Přesto tento první pokus nebyl marný. Přinejmenším sníží hrozbu nového zápalu plic, tak nebezpečného pro všechny pacienty upoutané delší dobu na lůžko. A postupně, až se krevní tlak vrátí na normální hodnoty, přestane být změna polohy pro tělo šokem. Cvičení budou pravidelně opakovat a výsledky se musejí dostavit. Teď už bylo naprosto vyloučeno, že by Marcy mohla s rehabilitací přestat.

Uplynuly další dva dny. Budovy reakce na podněty se zlepšily. Nedokázal sice ještě sám mluvit nebo přijímat potravu, ale rozuměl a pohyby se zdály jistější. Marcy se ho dvakrát denně pokusila stavět na nohy, ale pokaždé ho přemohla závrať, takže ho musela položit.

„Tolik týdnů jenom ležel, to se nedá naráz přeskočit,“ namítla jedna ze sester.

„Já vím, já vím, ale chtěla jsem to zkusit co nejdřív. Pacienti v tomhle věku se snaží být nezávislí, hodně pomáhá, když se dokážou sami pohybovat. No, zatím se tomu nevyhneme.“

Když o den později přišla Lily na svou pravidelnou ranní návštěvu, Buda v pokoji nenašla. Od sester se dozvěděla, že ho převezli na rehabilitační oddělení. Ani neuvažovala o nějakém povolení a hned se tam vydala; na cestu se ptát nemusela, stačilo sledovat šipky na stěnách chodby. Nahlédla do jednoho sálu okénkem ve dveřích právě ve chvíli, kdy Buda přenášeli z vozíku a pokládali na stůl. Byl o něco větší než běžná lehátka v ordinaci, s tuhým polstrováním a koženým bílým potahem. Navíc měl na boku tři bílé popruhy. Z jedné strany končil stůl kovovým schůdkem asi třicet centimetrů širokým a necelého půl metru vysokým. Popruhů si všimla až ve chvíli, kdy Marcy dva z nich pevně přitáhla Budovi kolem boků a další pár přes hrudník. Třetím upevnila kolena a ujistila se, že je řádně připoután, s chodidly na kovovém stupínku. Potom přešla k ovládacímu panelu a zmáčkla tlačítko. Stůl se začal velmi pomalu naklánět. Zastavila ho v okamžiku, kdy byl sklon vzhledem k původní vodorovné poloze deset stupňů. Připevnila Budovi na paži gumovou manžetu a na stupnici zkontrolovala hodnotu krevního tlaku. Teprve teď zahlédla za sklem Lilyin obličej. Usmála se, kývla na ni, aby vešla, a začala vysvětlovat:

„Tady si Bud zvykne na nové polohy. Naučíme ho sedět a stát,“ šeptala.

Znovu zkontrolovala Budův tlak, a protože byla spokojena, zdvihla čelo stolu o dalších deset stupňů. Sledovala chlapce, jak bude reagovat. Ozvalo se nespokojené zamručení.

„Dejte ho dolů,“ přála si Lily okamžitě.

„Ještě ne,“ zašeptala Marcy. „Většina pacientů reaguje stejně, takže se řídím jejich tlakem a ne jejich projevy.“

Stále kontrolovala hodnoty na stupnici. Bud protestoval svým způsobem: nedokázal mluvit, ale vzteklé brumlání bylo dostatečně výmluvné. Přesto Marcy zvýšila úhel o dalších deset stupňů. Tentokrát mu tlak výrazně poklesl, takže se vrátila ke dvaceti, a i když se Bud mračil a vrčel, nechala ho v této poloze téměř půl hodiny. Potom stůl pomalu sklopila. Chlapec se dál díval nazlobeně. Naklonila se nad ním a řekla vesele:

„Klidně pokračuj a vztekej se, Bude Youngu. Tohle je teprve začátek. Než spolu skončíme, budeš mít párkrát chuť mě zabít. Když se to tak vezme,“ pokračovala lehkým tónem, „možná je to ten nejlepší začátek. Musíš být natolik silný, abych ti nemohla poroučet. Tak to zkus, jen to zkus!“

Spolu se sanitářem pak Buda přenesli zpátky na vozík a vrátili se na pokoj 302.

Hned odpoledne Marcy cvičení zopakovala. Už když Buda překládali na vozík, viděla, že se mu to nelíbí. Protestoval, snažil se odvrátit obličej. Pro ni ovšem všechny tyto projevy znamenaly změnu k lepšímu: pacient vnímá, uvědomuje si, co se děje kolem, a svým způsobem reaguje.

Nejdříve nechala Buda na lůžku se sklonem deseti stupňů. Ani po dvaceti minutách v této poloze se hodnota jeho krevního tlaku nezměnila, což vypadalo velmi optimisticky. Dovolila si tedy úhel zvýšit o další desítku. Po pěti minutách Budovo protestování zesílilo a tlak mu rychle klesl. Čelo se mu orosilo krupičkami a potom začal najednou zvracet. Marcy sklopila stůl do původní vodorovné polohy. Budova reakce ji nijak nepřekvapila, dostavovala se u většiny pacientů, ale také ji nijak nerozveselila. Stále si přála, aby tento mladík měl to nejhorší co nejdříve za sebou.

Nejde to tak rychle, jak jsem doufala, přiznala si, ale když budu moc měkká, nikam se nedostaneme. Jeden neúspěch ale neznamená úplnou prohru. A zítra je taky den.

20

Nazítří ráno vešla Marcy do Budova pokoje a zjistila, že ji tentokrát předešel pan Young. Když otevřela dveře, právě rovnal malou nástěnku, kterou zavěsil na stěně naproti Budovu lůžku tak, aby ji chlapec z postele bez problémů viděl.

„Používáme je ve firmě,“ vysvětloval, „většinou k průběžnému hodnocení prodejců.“

Barevnými špendlíky připevňoval fotografie z rodinného alba. Pod každým snímkem byl žlutý štítek se jmény.

„Je tu celá naše rodina a pár dobrých přátel. Tady jsme u novoroční večeře, jezdíme pokaždé k mé matce, je to tradice, všichni se u ní každý rok sejdeme. Letos jsme vlastně taky,“ zarazil se. „To je jedno, na tom nezáleží.“ Přišpendlil poslední foto a poodstoupil, aby posoudil své dílo. Výsledný efekt ho očividně uspokojil.

„Jak to vypadá?“ zeptal se Marcy.

„Je to dobré,“ přikývla.

„Mmm, málem jsem zapomněl. Mám tu ještě něco.“

Zalovil v igelitové tašce na stolku a vytáhl červený dres fotbalového týmu. Na zádech zářila velká bílá jedenáctka a nad ní menšími písmeny stálo YOUNG.

„Bude rád, až to uvidí, určitě si na tohle vzpomene nejdřív,“ zářil Pepper. Zapátral pohledem po místnosti, které místo bude nejvhodnější pro tak cenný kus, ale Marcy natáhla ruku: „Dovolíte? Tohle si vezmu k sobě.“

„Ale,“ namítl Pepper.

„Až bude ten pravý čas, ukážeme mu to. Zatím je moc brzy.“

Vzala dres, složila ho a vrátila do tašky. Pepper měl v prvním okamžiku chuť protestovat, ale z Marcyina výrazu odhadl, že se s ním nemíní dohadovat. Pamětliv neúspěchu s pohárem, zůstal zticha.

„No, myslím, že raději půjdu,“ ustoupil. Užuž vycházel z pokoje, když si vzpomněl: „Rádio, zítra ho přinesu,“ slíbil.

„Výborně,“ usmála se Marcy.

Počkala, dokud se za Pepperem nezavřely dveře. Pak se obrátila k pacientovi.

„Dobré ráno, Bude,“ pozdravila ho hlasitě.

Pomalu otevřel oči. Měla dojem, že ji poznal.

„Dneska máme před sebou velký den: připravíme se na mluvení.“

Z jeho pohledu bylo jasné, že nechápe význam těch slov.

„Tak, Bude, nejdříve otevři pusu. Slyšíš mě? O-te-vři pu-su.“

Nic. Jeho tvář zůstala nehybná a ani v očích se mu neobjevil žádný náznak, že by byl porozuměl.

Otevřela svůj kufřík, vyndala několik špachtlí a svorek, kterými se upevňuje jazyk v žádané poloze, a sklonila se nad ním. Pokusil se ji odehnat, ale jeho chabá ruka ji samozřejmě nemohla zadržet. Opatrně mu pootevřela ústa a položila mu na jazyk tenkou dřevěnou špachtličku, aby ho vyprovokovala k nějaké reakci. Při prvním doteku Bud okamžitě instinktivně stiskl čelisti, takže polovina dřívka jí zůstala v ruce a druhá vězela v jeho puse.

„Bude! Otevři ústa! Honem otevři pusu. Chci to nazpátek!“

Ani se nepohnul. Ne že by byl natolik umíněný, spíše nemohl. Rychle si tedy navlékla tenké chirurgické rukavice a silou mu oddálila čelisti. Vyndala zbytek překousnuté špachtle a prohlédla mu pusu. Když se ujistila, že uvnitř žádná tříska nezůstala, podržela mu dolní čelist, takže měl ústa otevřená, a zavelela:

„Bude, vyplázni jazyk.“ Nic se nedělo.

„Bude! Vystrč jazyk. Chci se podívat na tvůj jazyk, slyšíš mě?“ Opět nezareagoval. Vyndala proto kousek gázy, ovinula ji chlapci kolem jazyka a povytáhla jej z jeho úst.

„Tohle máš, Bude, udělat, když říkám vypláznout jazyk, ano?“ Potom uvolnila stisk a sledovala, jak mu jazyk ihned zapadl zpátky.

„Bude, otevři pusu,“ pokračovala neúnavně. Když setrval v klidu, zopakovala pokyn znovu, jasně a důrazně. „Bude! Otevři pusu!“

Tentokrát se objevil náznak jakési spolupráce. I když ústa zůstala zavřená, viditelně pohnul bradou.

„Vyplázni jazyk!“ nařídila.

Jeho rty se sotva zachvěly, ale potom se mu s očividnou námahou podařilo maličko oddálit dolní čelist.

„Výborně!“ pochválila ho. „Skvěle! Už nám to jde. Tak, jen to zkus ještě jednou. Vyplázni jazyk.“

Na očích mu viděla, že rozumí, co se od něj žádá, ale nedokázal otevřít ústa natolik, aby se do otvoru vešla špička jazyka. Pomohla mu a znovu zopakovala pokyn:

„Vyplázni jazyk, Bude.“

Viděla, jak se jeho jazyk pohnul, ale to bylo všechno. Víc nezvládl. Zatím se musela spokojit s vědomím, že porozuměl jejímu pokynu a snažil se ze všech sil.

Levačkou mu držela ústa otevřená a palcem a ukazovákem pravé sáhla dovnitř. Uchopila jazyk a hýbala jím doleva a doprava, masírovala mu vnitřek úst. Když skončila s ústy, sundala rukavice a začala s obvyklou sérií cviků pro paže a nohy, promasírovala mu ramena i záda. Těšilo ji, že se jí daří udržovat jeho tělo v dobré kondici. Nakonec ho uchopila za ruku a řekla:

„Teď mi stiskni ruku, Bude.“ Cítila jeho dotek, ale stisk to zdaleka nebyl.

„A teď se otoč doprava. Doprava.“ V očích měl prázdný výraz. „Bude, otoč hlavu doprava,“ zopakovala pomalu. Nic.

„Bude, teď otoč hlavu doleva.“

Nepatrně pohnul hlavou a zdálo se, že ho těch pár milimetrů stojí nesmírnou námahu. Ale nakonec se mu podařilo pootočit se žádaným směrem.

Povzdechla si. Byla ráda, že s ní není Lily. Věděla, že to, co sama považuje za daných podmínek za úspěch, by oba Youngovy hluboce zklamalo.

Balila kufřík, a přitom k Budovi promlouvala:

„Bude, něco tu máš.“ Počkala, než otevřel oči. Pak ukázala na protější stěnu, kde visela korková nástěnka s fotografiemi. „Tatínek ti to přinesl dnes ráno.“

Chvíli se díval a potom znovu zavřel oči. Ještě se nedokázal soustředit a ani víčka neudržel příliš dlouho.

Marcy vzala kufřík a zamířila ke dveřím.

„Po obědě jsem tu zas,“ zavolala zvesela. Sáhla na kliku, když vtom zaslechla z Budova lůžka zvuk. Žádné konkrétní slovo, jen zabručení. Vmžiku stála u něj.

„Bude, řekni to ještě jednou. Ještě jednou ten zvuk.“

Nedokázal to. Byla trochu zklamaná, ale věděla, že je to běžné. I toto se bude mnohokrát opakovat. Když budou mít štěstí, nakonec přijdou i slova.

Zítra to bude lepší, zítra to zvládneš, opakovala si pro sebe už možná posté. Proboha, copak jsem jeho matka? Zítra prostě budeme pokračovat se stimulací jazyka a svalstva dutiny ústní, jak mám napsáno ve svém plánu. Nesmím se na něj citově vázat. Je to můj pacient, jeden z mnoha.

Odpoledne našla Marcy v pokoji Lily; stála před rodinnými snímky a ukazovala Budovi jeden po druhém.

„Bude, podívej, tady je babička. Pamatuješ? Jsme tady u ní na večeři, loni na Nový rok. Vidíš? Strýček Bill, teta Tess vzpomínáš, jak vždycky…“

V tom okamžiku Marcy vstoupila do pokoje a Lily hned přestala mluvit. Smutně pohlédla na Marcy a jen zavrtěla hlavou. Ne, Bud nikoho nepoznává.

„Jak dlouho to zkoušíte?“ ptala se Marcia.

„Asi, asi půl hodiny. Ale je to marné,“ přiznala Lily.

„Lily, prosím vás, pro příště: půl hodiny je na něj moc. Stačí pár minut. Bud se zatím lehce unaví. A nějaký čas to ještě potrvá.“

Lily přikývla. „Promiňte, nevěděla jsem.“

Ačkoli by Marcia raději pracovala s odpočatým pacientem, nechtěla celé cvičení vynechat. Navlékla nové rukavice, otevřela Budovi ústa a promasírovala mu vnitřní stranu tváří i jazyk jako dopoledne. Zdálo se jí, že tentokrát nejsou svaly tak úplně ztuhlé jako před několika hodinami. Třela mu dásně a potom zkusila obvyklé:

„Vyplázni jazyk, Bude.“

Potřeboval vteřinku, aby se zorientoval a pochopil, co se od něj očekává. Za chvilku pootevřel ústa.

„Výborně,“ chválila ho Marcy.

„A teď mi ukaž jazyk. Vyplázni jazyk.“ Když nereagoval, sama názorně vystrčila svůj. „Takhle, Bude. To znamená vyplázni jazyk. A teď ty.“

Zdálo se, že tentokrát porozuměl a lopotně prostrčil špičku jazyka mezi zuby.

„Pěkně. Teď zkus jazykem pohnout ze strany na stranu. Doprava doleva. Pohni jazykem. Vpravo, vlevo. Zkus to!“

Upřeně na ni zíral a bylo těžké uhodnout, jestli porozuměl a snaží se zmobilizovat všechny síly, aby úkon provedl, anebo vůbec nepochopil, co má udělat. Nakonec se mu podařilo zahýbat špičkou jazyka, jak si Marcy přála. Pomalu vpravo, pomaloučku doleva.

„Tak, Bude, a teď ještě jednou. Doprava a doleva. Znovu, ano?“

Pohyb byl o maličko zřetelnější.

„Skvělé.“

A je čas vyzkoušet polykání, pomyslila si Marcy.

Přinesla z kuchyňky balíček ledových kostek. Nařídila mu, aby otevřel ústa, což se mu podařilo hned. Vsunula mu dovnitř kousek ledu a sledovala jeho krk, jestli uvidí alespoň náznak polykání. Místo toho se ozval zvuk, jako když člověk kloktá, a tenký pramínek vytekl koutkem úst. Do polykání měli ještě daleko.

Marcy zkusila jinou techniku. Vzala pohárek s trochou ledové vody a vlila pár kapek Budovi do úst. Tentokrát kloktavé zvuky přetrhl záchvat kašle.

Nemohla pochybovat: neovládá svaly natolik, aby mohl polknout i malé sousto bez nebezpečí, že se místo do jícnu dostane do dýchací trubice.

Zbývala ještě jedna možnost, aby si mohla být naprosto jistá. Zavolala na radiologii. Naštěstí ještě nebylo pozdě a dole neměli žádný urgentní případ. Se sanitářem převezli Buda do přízemí. Spolu s technikem, který obsluhoval rentgen, ho zpříma posadili do křesla a laborant mu vpravil do úst trochu řídké barytové kaše. Marcy sledovala na obrazovce, jak se s dávkou vypořádá. Sousto nevyvolalo žádnou reakci. Jeho jazyk nedokázal hmotu posunout dál a ani hrtanová záklopka neplnila svou funkci dokonale, neoddělovala tracheu úplně od jícnu, takže hrozilo nebezpečí vdechnutí potravy. Čeká nás spousta práce.

Vrátili se nahoru do pokoje. Nejdříve tedy jazyk. Marcy musí naučit Budův jazyk posunout v ústech sousto tak, aby se dalo polknout. Běžný, ale velmi důležitý reflex. Přinesla misku pomerančové šťávy a půl tuctu proužků gázy. Zapřela Buda, aby seděl zpříma, a namočila první kousek gázy do šťávy.

„Otevři pusu.“

Pomalu poslechl. Položila mu oranžový ústřižek na jazyk. Špičkami prstů jeden růžek přidržovala a řekla:

„Bude, vezmi si to. Vsunuj ten kousek jazykem dál dovnitř. Neboj se, držím druhý konec, jenom to posuň. Dozadu, neboj se, dál, tak, ano, to je ono, ještě kousek. Dobře. Moc dobře jsi to zvládl. Teď si chvilku odpočineme.“

Opakovala cvik ještě třikrát. Viděla, že se mu to nelíbí, protestoval pohledem, ale zároveň byl každý jeho nový pokus o maličko lepší než předcházející. Se soustem na jazyku se tedy brzy dokážeme vypořádat. Ačkoli to pacient sám neocenil, Marcy měla radost. Pochopitelně, za dnešek všechno nezvládnou, ale naštěstí postačí pravidelné cvičení. Zbytek odpoledne se Marcy rozhodla věnovat problémům s polykáním. To bude o něco těžší, protože potřebuje, aby pacient spolupracoval ve větší míře než doposud. Krční svaly se musejí aktivně podílet na polykání. Voda nebo džus jsou pro tento účel nevhodné, jsou příliš řídké. Marcy zahustila pomerančovou šťávu škrobem; snad se podaří oživit polykací reflexy a přinutit svalstvo k činnosti Obrátila se k Budovi: „Bude, poslouchej. Tentokrát chci, abys zadržel dech. Rozumíš mi? Zadržet dech, takhle.“

Nadechla se a poklepala si na břicho. Chvíli čekala a potom teprve následoval výdech.

„Tak do toho. Zadrž dech!“

Udělal přesně to, co si přála.

„A teď si stiskni krční svaly. Sevři si krk, takhle.“

Předvedla názorně, co má udělat, stiskla si pevně svůj štíhlý krk.

Snažil se napodobit, co před chvilkou viděl, ale s nevalným výsledkem. Pobídla ho znovu:

„Zkus to znovu a pořádně. Neboj se.“

Druhý pokus byl o něco málo zdařilejší, ale stále ještě ne natolik dobrý, aby mohla pokračovat.

„Ještě jednou. A pořádně stiskni.“

Tentokrát byla spokojena.

„Zkusíme to teď s kapkou džusu.“

Dala mu malý doušek. Ze všech sil si tiskl hrdlo, čímž umožnil své epiglotis hrtanové příklopce, aby náležitě zareagovala. Opakovali pokus ještě několikrát. Když byla Marcy spokojena, opět spěchali dolů na radiologii. Obrazovka jí jen potvrdila, že cvičení Budovi pomohlo. Jazyk sice ještě nefungoval úplně dokonale, ale příklopka účinně uzavírala ústí dýchací trubice, a směrovala tak polykané sousto do jícnu.

„Máme čas?“ zeptala se Marcia laboranta.

„Půl hodiny.“

Sáhla do kapsy a vytáhla dvě kakaové sušenky. Jednu potřela baryovou kaší a kousek vsunula Budovi do úst.

„Požvýkej to, Bude.“

Snažil se žvýkat, párkrát pohnul jazykem a podařilo se mu dostat měkkou kaši do krku. Stiskl si krční svaly, příklopka uzavřela přívod dýchací trubice. Směs barya a rozmělněného pečiva prošla do jícnu. Poprvé po mnoha týdnech se mu podařilo polknout kousek jídla.

Marcy sledovala na obrazovce, jak sousto prochází jícnem. Pak kousek po kousku podávala Budovi celou sušenku, dokud si nebyla jistá, že chlapec polyká bez problémů. Podařilo se! Když si dokáže poradit s tuhou potravou, mohou odpojit trubici s umělou výživou. Určitě se bude cítit líp.

S úsměvem vydechla, zas jedna překážka za námi!

21

Uplynulo dalších šest dní. Práce Marcy, to znamenalo dvanáct cvičení s Budem Youngem. Byl v dobré fyzické kondici, ale jeho schopnost komunikovat se zatím o mnoho nezlepšila. Dnes si Marcy přinesla pár věcí, které člověk denně běžně používá. Brala jednu za druhou a zkoušela, zda se Bud na některý název rozpomene. Teď měla v jedné ruce plnicí pero a v druhé kapesní svítilnu.

„Bude, ukaž, kde je pero? Pero, Bude. Které to je?“

Trpělivě čekala na odpověď. Zvedl ruku; nebylo to pro něj zrovna lehké, viděla, jak se chvěje.

„Pero, Bude. Ukaž, ve které ruce mám pero.“ Roztřeseným ukazovákem jakžtakž namířil směrem k její pravičce, ve které opravdu držela plnicí pero.

„Výborně!“ Včera nepoznal ani jednu věc. Vyměnila pero za sklenku a v levé ruce teď měla poznámkový blok.

„Ukaž na sklenku, Bude,“ vybídla ho. Tentokrát se ani nepohnul.

„Sklenice, Bude,“ připomněla mu znovu.

Váhal. Marcy už mlčela a nechala ho, aby si uspořádal myšlenky. Po chvíli přece jen ukázal správným směrem.

„Bravo!“ Marcy se povzbudivě usmála. Na chvilku se zamyslela.

Včera odpoledne se Marcy zastavila ve škole, kde se Bud předtím učil, a prohlédla si jeho osobní list. Ředitel zpočátku odmítl, ale když mu vysvětlila situaci, svolil. Zajímalo ji, jaký byl Bud student, a nedočkavě se probírala papíry. Všichni o něm mluvili zatím jen v superlativech. Co od něj může opravdu očekávat? Nejsou její nároky příliš vysoké? Je schopen její způsob rehabilitace zvládnout?

Úřední listy jen potvrdily, co už několikrát slyšela: přestože většinu volného času Bud vyplňoval sportem, jeho studijní výsledky byly velmi dobré, většinou se jeho známky pohybovaly v rozsahu jedniček a dvojek, horší hodnocení nenašla. Bude se mi s ním dobře pracovat, pomyslela si. Obávala se jen jedné věci: otec, matka a nejspíš i široký okruh přátel bude od mladého Younga čekat nemožné. Všichni ho totiž znali jako bystrého inteligentního studenta a nadějného sportovce a většina z nich si představuje, že se takový mezi ně znovu vrátí. Jistě očekávají příliš mnoho.

Jaká ironie, napadlo Marcy. Kdyby dříve nebyl tak výborný ve studiu a kdyby se mu alespoň něco nedařilo, leccos by bylo mnohem snazší. I když připustím tu nejoptimističtější variantu, tohle už nikdy nedokáže.

Zatím se nedovede sám ani najíst a běžná řeč je také za hranicemi jeho možností.

Marcy se vrátila zpět do reality. Ukázala Budovi několik dalších věcí, ale většinu z nich se mu už nepodařilo určit. Začala tedy s masáží jazyka a tváří. Po chvíli mu vložila do úst dřevěnou špachtli a opatrně mu pohybovala jazykem ze strany na stranu, dokud neucítila mírný protitlak. Potom se posadila přímo proti němu, aby mohl sledovat i pohyby jejích rtů a jazyka, a s přehnaným důrazem na každé slabice zřetelně vyslovovala:

„Bud. Jmenuješ se BUD. Můžeš to říci? BUD.“

Nepředpokládala, že by dokázal své jméno zopakovat ihned. Ale byla zvědavá, jestli to dokáže po několikerém procvičování. Viděla, že lehce pohnul rty. Neoddálily se, ale přece jen se viditelně zachvěly. Ve tváři se mu odráželo úsilí, které musel vyvinout. Pobídla ho znovu:

„BUD. Zkus to, Bude, no: BUD.“

Snažil se ze všech sil, ale nedostal se dál než k roztřesenému vzdechu. Nakonec už byl tak unavený, že museli další pokusy odložit na pozdější dobu.

Odpoledne, anebo zítra, říkala si Marcy, když s Budem prováděla obvyklé cviky na protažení a posílení svalů. Bud byl díky pravidelnému cvičení v opravdu dobré fyzické kondici, takže přikročila k novému prvku.

Na každé předloktí mu připevnila malé činky. Za normálních okolností byla jejich hmotnost zanedbatelná, ale teď plně vyhovovaly Marcyinu plánu. Pro začátek postačí, postupně je nahradí těžšími. Sama nejdříve Budovi předvedla, co má udělat. Několikrát mu střídavě zvedla a položila nejdříve jednu a pak i druhou ruku zatíženou závažím. Chvilku ho nechala vydechnout a potom ho vyzvala:

„Je řada na tobě. Teď sám. Zvedni ruku. Raz dva nahoru, zvedej!“

Díval se na své paže, jako by mu nepatřily. Potom stočil pohled k Marcy; na očích mu viděla, že si nevěří. Pobídla ho znovu:

„Bude, jen do toho. Dokážeš to, já vím, že ano. Zvedni tu činku. Zkus to kvůli mně. Teď!“

Díval se jí upřeně do očí. Povzbuzovaly ho a provokovaly zároveň. Všechnu sílu soustředil do levé paže a pokusil se ji zdvihnout; podařilo se mu zdolat asi dva centimetry, ale víc nedokázal.

„Výborně! Skvěle!“ jásala Marcy. „A ještě pravou. Zkus totéž pravou. Jen do toho!“

I když napínal všechny síly, pravičku neovládl. Čím více se snažil, tím beznadějněji vypadal. Musel být zklamaný a vzteklý. Vrtěl sebou ve snaze vyprostit ruku z nenáviděného sevření, a to se mu nakonec podařilo. Ruka se vysmekla a málem uhodil Marcy, kdyby byla pohotově neuhnula o krok zpět.

Dobře, dobře, kamaráde, není to přesně to, co jsem si představovala, ale ani tak to není marné. A nechceš se vzdát, to je dobré znamení. Myslím, že nám to docela pomůže.

„Nebylo to špatné, Bude. Brzy si zasloužíš odměnu, jsi můj vzorný žák,“ usmála se na něj přátelsky a doufala, že porozuměl slovům a pochopil, že ho chce opravdu pochválit.

Osvobodila Budovu druhou ruku, sbalila svůj nepostradatelný kufřík a rozloučila se s ním:

„Zatím, Bude!“

A pomaleji a zřetelně, aby jasně viděl každý pohyb rtů, vykroužila znovu:

„Ahoj, Bude,“ a lehce vyklouzla ze dveří pokoje.

Bud Young ležel na posteli a zíral na korkovou nástěnku na protější stěně. Fotografie mu nic neříkaly, dokonce nepoznal ani sebe sama. Nevydržel se dlouho soustředit, po chvilce se unavil. Zavřel oči. Na několik minut upadl do neklidného spánku. Když se probudil, zkusil pohnout rty. Aniž věděl proč, měl pocit, že musí udělat nějaký pohyb a ten pohyb se týká jeho rtů. Přejel je špičkou jazyka. Potom jimi znovu pohnul. Nadechl se a s výdechem se zároveň snažil vytvarovat rty tak, jak to viděl u Marcy BUD. Ozval se zvuk. Zdaleka ne zřetelné slovo, ale když zaznělo do ticha pokoje, připadalo mu příjemné.

Lily Youngová stále chodila do nemocnice každý den, ale omezila své návštěvy u syna na dobu, kdy s ním Marcy necvičila. Doktorka Curtisová jí velice taktně vysvětlila, že v mnoha případech je pro pacienta prospěšnější, když zůstává jen se svým terapeutem. Přítomnost blízkých často vyvolává u pacienta stres a ten zpomaluje léčebný proces. Ano, samozřejmě, rodina mívá ty nejlepší úmysly, ale právě před ní se nemocní mnohdy začínají stydět anebo dostanou strach z možného selhání.

Když tedy Marcy odpoledne vstoupila do pokoje 302, byl Bud sám. Už ode dveří spustila vesele:

„Měl jsi tu maminku? Povídala něco zajímavého? Hmm, nejspíš ne, jinak bys mi to jistě řekl.“

Rozložila na stolku kufřík. Vybalovala věci a najednou to zaslechla.

„Uuud.“

Okamžitě se k němu otočila. „B úd B úd Bud,“ předvedla názorně.

Rty se mu chvěly a zdálo se jí, že tentokrát to není nekontrolovaný pohyb. Zkusil jméno vyslovit znovu:

„Uh,“ vyšlo z toho.

„Bud,“ předvedla ukázkově Marcy.

„Uuuhd.“ odpověděl.

„B B Bud.“

„B uud.“ A bylo to venku.

„Bude, ty jsi senzační kluk! Mám z tebe takovou radost!“ Políbila ho na tvář a potom zlehka štípla do brady.

„A teď ale znovu do práce,“ zavelela s novou energií. „Máme tu pár známých, už čekají.“

Vzala z nástěnky Budovu fotografii, na níž byl společně s Marylyn, stáli u nákupního centra. Nepoznal ani ji, ani sebe. Marcy vyslovovala pomalu jména, která si přečetla na štítku, ale než se dostala k poslednímu, klesla mu víčka a únavou usnul.

Moje chyba. Byla jsem tak nadšená, když promluvil, že jsem se dopustila úplně školácké chyby, kterou vytýkám všem ostatním. Chtěla jsem toho po něm moc najednou. Unavil se a odpadl, pochopitelně. Ale stejně to byl dobrý den, moc dobrý!

Než odešla z pokoje, pustila rádio, aby měl alespoň nějakou společnost, až se probudí.

22

Další čtyři dny, dalších osm návštěv energické terapeutky Marcy Ethridgeové. Za tu dobu se u Buda vystřídalo několik různých období. Někdy plnil vcelku lehce všechny zadané úkoly, dařilo se mu a bez obtíží chápal, jindy vzdoroval a v rámci svých možností dával najevo nespokojenost. Nenáviděl pohyblivý stůl na rehabilitačním oddělení, tím si byla Marcy stoprocentně jistá. Přesto zůstal pravidelnou součástí léčebného programu, zrovna tak jako protahování a posilování svalů.

Každé ráno a odpoledne Marcy znovu přinesla malé činky a pobízela Buda, aby procvičoval paže. Teď už si uvědomoval, že zátěž, kterou má překonat, není nijak velká, a zaskočilo ho, že se s tak malými činkami nedokáže vypořádat.

Když se mu poprvé podařilo zdvihnout pravou ruku, tu, která ještě před několika týdny poslala míč přes celé fotbalové hřiště, bylo to na dva tři centimetry. Nechápavě si tehdy prohlížel vlastní pravičku, jako by ji viděl poprvé v životě. Občas byl zoufalý, anebo ho přepadla zlost. Čím více se ale v takové chvíli snažil, tím byl výsledek horší. Když se unavil a bezmocně oddychoval, Marcy se ho snažila přesvědčit: „Nemůžeš chtít všechno naráz, všechno chce svůj čas. Co bych potom dělala já?“ smála se.

Nevysvětlovala mu pochopitelně, že cvičení s lehkými činkami je jen úvodní fáze rozsáhlého léčebného programu. Proč by ho měla něčím takovým zatěžovat? Potýkal se s každodenními problémy: činky, fotografie, slova. Zatím nebylo třeba, aby uvažoval nad smyslem svého konání.

Za několik dnů se Marcy rozhodla k dalšímu kroku: je čas obnovit koordinované pohyby ruky. Jednou odpoledne, když před sebou měli tácek s několika předměty, ho požádala: „Bude, ukaž mi sklenici. Sklenici. Ukaž prstem na sklenici.“

Představovala si, co se pravděpodobně odehrává v jeho mysli. Za prvé: snaha porozumět, co Marcy žádá.

Druhý krok: určit předmět.

A nakonec pozvednout ruku a ukázat směrem k věci, kterou vybral.

Povedlo se mu to. A zrovna tak bez váhání označil všechno ostatní, co měla připraveno: spínací špendlík, gumičku do vlasů, svorku a lžičku.

Zbývalo jen plnicí pero bez uzávěru.

„Bude, ukaž plnicí pero.“

Nepamatoval si, že pero bylo poslední věc, kterou ještě nepojmenoval. Znovu pracně vzpomínal, co slovo pero znamená, a teprve potom ukázal na správný předmět na podnose.

„Výborně, Bude! A teď,“ pokračovala Marcy vzápětí, „vezmi je. Vezmi to pero.“

Mrkl na podnos, pak vzhlédl k Marcy a znovu se podíval na pero. Natáhl ruku. Marcy přisunula podnos maličko blíž, aby na ně dosáhl. Dotkl se ukazovákem okraje podnosu.

„Vezmi si to pero. Jen si je vezmi,“ pobízela ho.

Dotkl se plničky a pokusil se pero sevřít ukazovákem a palcem. Podařilo se mu je uchopit, ale stisk byl příliš chabý. Vyklouzlo mu zpátky na podnos.

Díval se užasle a nevěřícně na svou vlastní ruku. Překvapení brzy vystřídal vztek. Znovu pozvedl ukazovák, ale pak si to rozmyslel a stáhl ruku zpátky. Marcy se na něj po očku podívala a pochopila, že má strach z dalšího neúspěchu.

Pokus ho téměř vyčerpal, na čele se mu objevily krupičky potu.

Aby ho Marcy trochu povzbudila, sáhla do kapsy pláště a vytáhla jiné pero, obyčejné červené, z umělé hmoty, kolem něhož ale předtím omotala proužek červené gázy. Položila si ho na dlaň a vybídla Buda znovu:

„Vezmi si tohle, Bude.“

Prohlédl si její dlaň, pak se jí podíval do očí, povzbuzovala ho pohledem.

„Tak, Bude, do toho. Vezmi to pero.“

Nejistě natáhl ruku, která ho před chvilkou zradila, ukazovákem přejel drsný povrch. Pak přidal palec a už držel pero tak pevně, jak jen dokázal. Pomalu je vítězně zvedl z Marcyiny dlaně.

Celý se rozzářil a na tváři se mu dokonce objevil náznak úsměvu, jenže vtom jeho ochablá ruka znovu vypověděla službu. Pero mu zase vypadlo, ale Marcy ho nenechala trápit.

„Bezvadně jsi to zvládl, Bude! Dokázals to! Jsem moc ráda. Jsem na tebe opravdu pyšná! Uvidíš zítra. Určitě tě to bude bavit,“ slibovala.

Nemohla s jistotou říci, jestli se jí podařilo zahnat rozčarování z prvního neúspěchu. Ať je to jakkoli, dneškem zahájili novou etapu léčby.

Celá řada pacientů, kterým Marcy pomáhala při návratu do každodenního života, se potýkala „pouze“ s problémy somatického charakteru. U lidí s vnitřním poraněním hlavy se přidávaly další komplikace, neboť schopnost myšlení byla mnohdy v počátečním stadiu utlumena na minimum.

Buda Younga musí nejdříve naučit používat ruce, hlavně pravou; znovu jako kdysi v první třídě spolu začnou psát… Přemýšlela, jak to nejlépe udělat, aby se Budovi tato část terapie líbila. Napadlo ji, že by psaní mohlo být protipólem procedury na rehabilitačním stole, kterou Bud vytrvale nesnášel. Kdykoli se v pokoji objevil vozík, začal se Bud mračit a tvář se mu stáhla vzteklou grimasou. Ačkoli by na sebe vlastně mohl být pyšný, protože vydržel v téměř svislé poloze poměrně dlouho, nenáviděl každý okamžik strávený na rehabilitačním oddělení.

Možná se mu ale nebude zamlouvat ani nová součást terapie, při níž má zkoordinovat pohyby rukou.

Jak už se za posledních pár dnů stalo pravidlem, do pokoje vstoupil i dnes sanitář s vozíkem, aby pomohl Buda převézt na rehabilitační oddělení.

Následovalo několik minut v téměř vertikální poloze; zpočátku se mu maličko motala hlava, ale obratem se vzpamatoval a nevolnost ustoupila. Bručel a naříkal spíše z principu, než z nutnosti.

Teď je čas dopřát mu něco příjemnějšího, rozhodla se Marcy. Přinesla podnos, jaký bývá u vysoké dětské židličky, a připevnila ho k polohovacímu lehátku ve výši Budova pasu. Nedůvěřivě sledoval každý její pohyb. Vzhlédla a usmála se na něj.

„Klidně se mrač, zaškleb se a můžeš mi i vynadat, jestli chceš. Zahrajeme si takovou hru. Hrál jsi někdy kostky, když jsi byl kluk?“

Z kelímku vysypala několik barevných kostek různé velikosti. Postavila kelímek na podnos a řekla Budovi:

„Tak, podíváme se, kolik se nám jich podaří dát zpátky.“ Pohledem by ji byl zabil, a přitom vztekle mumlal něco nesrozumitelného.

„Co jsem? Čarodějnice? No, možná. To tě ovšem ani v nejmenším nezbavuje povinnosti posbírat ty kostky a dát je všechny zpátky do kelímku.“

Znovu ji zpražil pohledem a vzdorovitě čekal. Řekla lehkým tónem:

„Pro mě za mě, jak chceš,“ usmála se, „ale nechám tě tady, dokud to nesebereš, i kdyby to mělo trvat celý den.“

Zavolala na ošetřovatelku, která jí na sále pomáhala.

„Tess,“ požádala ji, „zůstaňte prosím s mým pacientem a dejte mi vědět, až bude hotový. Mám ještě spoustu jiné práce a nemůžu tady čekat celé odpoledne.“

Pak se otočila a rázným krokem vyšla ze sálu. Hned za dveřmi se ale zastavila a okénkem ve dveřích sledovala, co se bude dít.

I když neslyšela hlasy, mohla si Marcy lehce domyslet, že Bud zřejmě naříká a pokouší se přimět ošetřovatelku, aby sklopila stůl do vodorovné polohy. Ta rozhodně zavrtěla hlavou. Budovi nezbývalo nic jiného, než se pustit do práce.

Pomalu zvedl pravičku a opřel dlaň o podnos. Zkusil si protáhnout prsty. Ruka zdaleka nebyla pevná a jistá, ale částečně ji přece jen ovládal. Pokusil se uchopit první kostku, vysmekla se mu však a odkutálela se k okraji podnosu. Sáhl tedy nejistými prsty po jiné, která byla blíž. Podařilo se mu ji sevřít mezi palec a ukazovák, ale jen na okamžik; vzápětí mu vypadla. Díval se na vlastní ruku, která ho zradila. Potom odvrátil pohled od podnosu i těch pitomých mrňavých předmětů, jež ho donutily přiznat porážku. Tuto hru už nechce ani vidět!

Marcy nebyla nijak překvapena. Podobný zdánlivě beznadějný začátek viděla tolikrát předtím! Čekala.

Za chvilku se Bud ke kostkám vrátil. Zamračil se na ně, pak se zašklebil a nakonec se znovu pokusil jednu z nich chytit. Tentokrát byl úspěšnější: dokázal ji udržet mezi palcem a ukazovákem a pomalu ji vlekl ke kelímku. Pozvedl dlaň, a když už už mířil nad pohárek, kostka mu vyklouzla a zakutálela se do rohu tácu. Kupodivu se ale nevztekal. Zdálo se, že se rozhodl druhé kolo vyhrát. Ruka vyrazila za další kostkou. Pomalu ji obemkl neohrabanými prsty, stiskl, jak jen to šlo, a opatrně ji zvedl nad kelímek – klop! Dopadla na dno pohárku. Obličej se mu okamžitě rozjasnil a v očích zazářil triumfální výraz.

Marcy se v té chvíli vrátila do sálu. Předstírala překvapení, když si „všimla“ kostky na dně kelímku.

„Ale ale, copak to tu máme? A já už tě odepsala jako beznadějný případ! A ty mě zatím chceš jenom přechytračit: přede mnou si hraješ na nemocného a za mými zády se činíš. Anebo tam tu kostku dala Tessa?“ podezřívala ho naoko.

Hned se bránil: „J, já, já. Ne, ne. Ne ona.“

„No, tak mi to taky ukaž,“ vybídla ho, „zůstanu tady a podívám se.“

Vzdorovitě se na ni podíval. Úspěch mu dodával sebevědomí. Rozechvělou rukou sáhl po jiné kostce, uchopil ji a i teď se mu podařilo dopravit ji do kelímku. Vítězně pohlédl na Marcy a natáhl se pro novou barevnou krychličku. Zase výhra!

Při třetím pokusu se ale projevila únava z předcházejících a tentokrát mu kostka vypadla z ruky příliš brzy. Zvadl.

„Dvě ze tří,“ komentovala skóre Marcy, „musíš uznat, že to není tak hrozné, co?“

Nasadila přehnaně přísný výraz a pronesla učitelským tónem: „Mladíku, potřebujete praxi. Chybí vám průprava.“ Usmála se na něj a dodala: „A proto si kostičky vezmeme s sebou na pokoj, abychom mohli trénovat pravidelně.“

I tohle cvičení, s jehož počátečním výsledkem byla Marcy docela spokojena, představovalo jen další krůček k namáhavější práci. Až zvládne kostky, čekají ho knoflíky a kuličky. A psaní.

Výsledky s uchopováním drobných předmětů se Marcy brzy zdály natolik povzbudivé, že se rozhodla přistoupit k nácviku s perem. Když měla Buda na lehátku na rehabilitačním oddělení, přinesla je s sebou místo tácku s knoflíky. Bylo to ono cvičné červené pero omotané gázou, aby se dalo lépe držet. Pod paží měla Marcy složku s obyčejnými kancelářskými papíry. Nedůvěřivě si je měřil. Pak se upřeně zadíval na Marcy. Copak chceš teď?

„Bude, vezmi si to pero.“

Chvilku počkala, aby mohl provést, co po něm žádá.

„No tak, vezmi si to pero. No dobře, tak ho tam nech a můžeme tu být třeba do večera. Když myslíš.“

„T-ty po-tvoro,“ podařilo se mu s ohromným úsilím. Hnal ho vztek. Slova jí zněla jako hudba: chápe a mluví. Nedala na sobě ovšem nic znát.

„Zvedni to pero. Nebo ti předvedu, jaká jsem doopravdy potvora!“

Bud nezapomněl, že Marcy své hrozby plní, a tak se rozhodl pro nenáviděné pero sáhnout. Neměl na ně zrovna příjemnou vzpomínku, ale tentokrát se mu všechno zdálo mnohem jednodušší.

Jakmile je zachytil mezi palcem a ukazovákem, Marcy mu pomohla sevření upravit, aby se mu snáze psalo. Přisunula složku s papíry, takže se hrot pera dotýkal bílé plochy.

„Nakresli něco, Bude, třeba jen čáru nebo kroužek. Co tě napadne,“ vybízela ho.

Nepochopil, co od něj chce. Sáhla tedy po papíru a názorně předvedla, co znamená nakreslit. Zpod ruky jí vyběhly vlnovky, široké linky a kruh. Názorně držela pero v ruce tak, aby si zapamatoval polohu prstů. Chvíli ho nechala a potom řekla:

„Teď ty.“

Jeho oči říkaly zač mě máš, vždyť tohle je pro malé děti. Když se ji ale snažil napodobit, zjistil, že se přecenil. Zkusil kreslit ještě jednou, pak znovu a znovu a nakonec pustil pero na zem.

Toužil být sám. Připadal si neohrabaný, neúspěšný a unavený. Snažil se odvrátit obličej, aby neviděla slzy v jeho očích. Chápala ho. I ona cítila zklamání. Dotkla se lehce jeho tváře a zašeptala mu do ucha:

„Bude Youngu, slibuju ti, že budeš zase psát. Slova i věty, tak jako dřív. Dokážeš to.“

23

Přešlo mnoho dní, během nichž se Bud viditelně zlepšil, ale jeho pokroky mohli plně docenit jen ti, kteří ho sledovali denně. Kdokoli z nezasvěcených by namítal, že všechno trvá příliš dlouho. Zatím se ještě stále nedokázal sám najíst, ani upraveným příborem.

Lily se tedy domluvila s Marcií, své návštěvy načasovala na dobu oběda a začala synovi pomáhat. Krájela mu jídlo na malé kousky a sledovala, zda sousta opravdu žvýká. Na polévku, alespoň pro začátek, přinesla hrníček s náustkem, z něhož pijí malé děti. Když se najedl, snažila se ho na chvíli přimět ke kreslení. Obvykle se velmi rychle unavil a musel odpočívat. Lily také důsledně dbala na to, aby se během oběda neobjevil v pokoji Pepper. V hloubi duše věděla, že by ho hluboce ranilo, kdyby viděl svého šestnáctiletého syna napůl marně zápolit nad talířem. Chtěla, aby se těšil z Budových drobných úspěchů.

Během jídla Lily na syna stále mluvila; vyprávěla o známých, popisovala, co se doma děje, připomínala mu příbuzné i jeho přátele, aby pomohla oživit vzpomínky, které, jak doufala, musely zůstat uložené někde v jeho podvědomí.

Teď ho právě pomalu krmila nastrouhaným jablkem a říkala: „Vidíš, tady babiččin starý buick. Celý zapadl do závěje. A tatínek se snažil ten starý krám alespoň trochu rozhoupat a posunout na cestu, kde jsme odhrabali sníh. Takovou rozcvičku si dával, no, měl jsi ho vidět.“

Bud zavřel oči. Opatrně se nad ním sklonila, aby zjistila, jestli znovu usnul. Tak lehce se teď unaví.

Najednou začal zničehonic mumlat. Nerozuměla, co říká. V prvním okamžiku ji zachvátila radost mluví, sám mluví! Za chvilku ale ztuhla, když si uvědomila, co říká. Byla to vlastně jediná dlouhá věta bez jakéhokoli členění.

„Oknonakopcipodejtadymarylynobačokoládusedejnebudemělarukadolůbylapotomsedlposlední.“

Lily užasle zírala na syna, který teď ležel s očima doširoka otevřenýma a skelným pohledem mířil kamsi do prázdna. „Kabátrukamojebotabalónkoláčedvatřipět.“

Když byl malý, měl vždycky šílenou chuť na horké koláčky, nikdy mu nestačil jeden, sotva ho nakousl, hned si brával jiný, vzpomínala.

Panebože, zůstane jako šestiletý? Z toho pomyšlení ji obešla hrůza. Vyběhla ze dveří a už přes chodbu volala:

„Marcy! Marcy Ethridgeová!! Prosím, prosím, pojďte sem!“

Marcia se okamžitě objevila na konci chodby a spěchala Lily vstříc.

„No tak, Lily, uklidněte se, co se stalo?“

Poslechla si lavinu slov, která se mu řinula z úst.

„Krémypárekhvízdápárekptákabundabaseballproti.“

„O baseballu se nezmínil od devíti, tehdy začal s fotbalem a nic jiného ho od té doby nezajímalo.

A předtím mluvil o koláčcích, jako by mu bylo šest. Marcy, Marcy, nikdo mi neřekl, že bude myslet jako šestiletý,“ vzhlédla zoufale.

„Musí s tím přestat. Může mu někdo pomoct?“

„Nic s tím neuděláme, Lily, ale není proč se bát,“ uklidňovala ji Marcy svým příjemným laskavým hlasem.

„Tohle je úplně přirozená reakce. I když slova chvílemi zdánlivě nedávají smysl, postupně se všechno zlepší. Není možné čekat hned věty, napřed se potřebuje rozpovídat. Brzy začne vyslovovat lépe. A nebojte se, sleduje a myslí. Dokonce mi řekl potvoro, když se mu nelíbilo cvičení,“ usmála se. „Jen moc spěchá.“

„Polyká slova, neotvírá pořádně pusu, je jako malý,“ namítla Lily.

„To ještě nějaký čas potrvá. Musíme mu pomáhat. Nenechte se odradit, tohle je docela normální. Ukážeme mu, co má dělat dál. Opravdu si s tím nedělejte hlavu.“

Lily přikývla, ale Marcy cítila, že ji úplně nepřesvědčila.

„Co mám dělat?“ ptala se.

„Přesně to, co jste dělala doteď. Až přestane, nakrmte ho a pořád na něj mluvte. Povídejte mu o známých věcech a jmenujte lidi, které dobře znal.“

Když Lily s Budem osaměla, poslouchala dál jeho drmolení. Už se jí nezdálo tak nesmyslné a částečně se uklidnila. Přesto v duchu děkovala Bohu, že u toho není Pepper netroufala si hádat, jak by se zachoval.

Bud se konečně unavil, a tak ho Lily mohla nakrmit. Po lžičkách mu do úst trpělivě vpravila zbytek jablkového pyré a chvíli nato začala s procvičováním jeho svalů na nohou a na rukou přesně podle Marcyiných instrukcí.

Později se snažila obrátit jeho pozornost k nástěnce s fotografiemi. Po očku ho pozorovala, jestli se dívá na snímky, a čekala, až zahlédne záblesk poznání. Na chviličku se jí zazdálo, že ho konečně spatřila. To když vybrala snímek s Marylyn. Zřetelně vyslovila:

„Má-ry-lýn. Marylyn.“ a čekala, až jméno zopakuje. Neřekl nic. Pohled byl však dostatečně výmluvný. Musel ji poznat. Určitě ji poznal. Vím to.

Táhlo na čtvrtou. Marcy se vracela s Budem zpátky do pokoje 302. Měli za sebou pravidelnou proceduru na pohyblivém lehátku na rehabilitaci.

Zpočátku byla rozhodnuta, že přikročí k další fázi cvičení, ale hodnota jeho krevního tlaku mírně poklesla, takže od svého záměru prozatím upustila. Potěšilo ji, že se výrazně zlepšila koordinace pohybů a ovládání rukou. Dokázal už uchopit drobnější předměty a brzy se bude jistě moci najíst sám; potom mu konečně odpojí plastikovou hadičku s výživou, která stejně slouží jen jako pojistka. Budovo dnešní řečnění ji donutilo změnit pravidelnou každodenní rutinu. Přemýšlela, jaký postup bude nejlepší pro zbytek dne.

Po fyzické stránce, z hlediska výkonu svalů nezbytných k mluvení, se nedal popřít pokrok. Musí mu ovšem nějak pomoci, aby se naučil pořádně vyslovovat.

Přinesla si malou tabuli, s jakou si holčičky hrávají „na školu“, a opřela ji o pelest v nohách jeho postele. Měla na ní předepsanou celou abecedu s výrazně vystupujícími velkými písmeny.

„Posaď se, Bude, to už zvládneš sám. Tak, nebuď lenoch! Hop! Nahoru!“

Sedla si k němu.

„Díval ses dneska na televizi?“

Neodpověděl.

„Bude, pustila jsem ti televizi, než jsem odešla,“ připomínala. Dopřála mu pár vteřin, aby pochopil význam.

„Viděls něco zajímavého? Nechala jsem ti tam běžet filmy.“

„Vidělblbostinefilmyhloupostne.“

Nebyla si jista, jestli je už vhodná doba, ale rozhodla se něco vyzkoušet.

„Dobře. Víš co, nechejme toho a na chvilku si pojď zahrát.“ Pomalu vysvětlovala: „Vidíš tu tabuli? Řekni mi ještě jednou pomalu, cos viděl. Vyber písmeno na konci slova. A každé poslední písmenko vždycky zopakuj. Rozumíš?“

„Mmmm,“ zabručel.

„Tak pozor začínáme. Co si myslíš o tom filmu, na který ses díval?“

„Vidělblbostifilmy.“

„Počkej, nespěchej tolik. Pamatuj na pravidla. Poslední písmeno každého slova.“

Zmlkl, nadechl se a přemýšlel. Vzpomněl si na první slovo a podíval se na tabuli.

„Viděl.“ Poslední je ukázal na L na tabuli před sebou.

„Výborně! Úplně přesně! Dál, dál!“

„Blbostifilmyhlou.“

„Bude, Bude, poslední písmeno,“ krotila ho.

Uvažoval nad slovem a potom znovu zamířil pohledem k tabulce.

„Blbosti.“ Ukázal na T.

„Ne, ne, řekni to ještě,“ napomínala ho, „T tam není. Co je na konci?“

Váhal. Prohlížel si tabuli před sebou a nakonec ukázal na I.

„Bingo!“

Když se dostali s jeho zdrcující kritikou na konec, vyslovoval už pomaleji a celá řeč zněla daleko přijatelněji. Marcy samozřejmě nemohla počítat s tím, že jedním pokusem naráz překonal všechna úskalí souvislé mluvy, ale napoprvé to nebylo špatné. Ode dneška budou pravidelně cvičit, aby nezapomněl. Právě skládala tabuli, když se otevřely dveře a vešla Lily. Kupodivu dnes nebyla sama, doprovázelo ji asi patnáctileté děvče, v němž Marcy okamžitě poznala Marylyn, dívku z fotografie.

Ale ne! zděsila se.

Rychle odvedla mladou dámu z Budova zorného úhlu, ale naneštěstí ne tak rychle, aby ji nezahlédl. Bylo teď nad slunce jasné, že si vzpomněl.

Prudce se otočil a ze všech sil vykřikl, bylo to spíš zavytí, zoufalé a vzteklé zároveň. Lily zůstala jako opařená a Marcy ihned vyvedla ji i její společnici z pokoje na chodbu.

„Běžte, běžte, teď musíte jít pryč.“

„Promiňte, nevěděla jsem. Myslela jsem si,“ omlouvala se zmateně Lily.

„Běžte, prosím,“ opakovala Marcy rozhodným hlasem a doslova je vystrkala ze dveří.

Pak se okamžitě vrátila k pacientovi. Ještě stále byl rozzuřený a něco nesrozumitelně drmolil. Chtěla ho uklidnit, ale nečekaně se rozmáchl a prudkým pohybem ji zasáhl do tváře. Na moment ji to vyvedlo z míry, vzápětí se však vzpamatovala, sevřela mu pevně obě ruce a čekala, dokud se trochu neutišil. Potom uvolnila stisk a nechala ho sklouznout na polštář. Posadila se naproti němu; oba na sebe mlčky hleděli, udýchaní a zrudlí námahou.

Marcy ucítila, jak jí po tváři stéká tenounký teplý pramínek. Než se ho stačila dotknout, Bud natáhl ruku a nejistým ukazovákem jí kapičky krve setřel. Chvíli si prohlížel prst a potom mnul ukazovák a palec, až krev docela zmizela. Vzhlédl k ní, pak sklopil zrak. Ačkoli neřekl nic, jeho pohled jasně prozrazoval, jak moc se stydí.

To je úžasné, zajásala v duchu. Vždyť on pochopil, že jí ublížil, a omlouvá se.

Když se Bud uklidnil, Marcia vyhledala v čekárně na konci chodby Lily a Marylyn. Dívka utěšovala uslzenou paní Youngovou. Ta se hned rozběhla k Marcy.

„Je v pořádku? Co se mu stalo? Neublížil si?“

„Bude to dobré, jen si musí odpočinout.“

Lily si všimla stopy krve nad Marcyiným okem.

„Bud vás poranil?“

„Tím se netrapte, Lily. Řekněte mi ale prosím vás, proč jste přivedla tu mladou dámu? Nic proti ní, je to jistě milá dívka, ale váš syn ještě není na takové setkání připravený.“

„Dnes ráno,“ začala Lily vysvětlovat, „když jsem Budovi ukazovala znovu ty fotografie, zdálo se mi, ne, vím to najisto, poznal Marylyn. Myslím, že chtěl dokonce i vyslovit její jméno. Tak mě napadlo vzít ji s sebou. Třeba si Bud snáze vzpomene, když na něj promluví, říkala jsem si.“

„Lily, Bud je velmi mladý. V jeho věku jsou pacienti mnohem citlivější, mnohem kritičtější k vlastní osobě. Daleko intenzivněji se zaobírají svými problémy a trápí je jakékoli nedostatky. Někdy si spoustu věcí prostě namlouvají. Hlavně ale nechtějí, aby je jejich vrstevníci viděli v nesnázích. Starší, zkušenější lidé se snáze vyrovnávají s možností, že už nikdy nebudou úplně zdraví. Neříkám, že docela bez obtíží, ale většinou je to pro ně méně bolestné. Mladí si takovou myšlenku odmítají připustit.“

„Chcete říct, že Bud ví, nebo si myslí, že se už nikdy neuzdraví?“

„Odmítá tuhle vizi. I když,“ pokračovala po kratičké odmlce, „je to velmi pravděpodobné.“

„Chudák Bud,“ zašeptala Lily.

„Ano. Chudák.“

„Prosím vás, Marcy, neříkejte nic jeho otci,“ prosila Lily.

„Lily, jestli jeho otec nedokáže přijmout pravdu, pak tedy, chudák otec. No, zůstaneme potom na všechno samy vy a já.“

24

Marcy se po pravidelném cvičení s Budem vrátila ze sálu na rehabilitaci. Usadila chlapce do křesla, připevnila před něj tabulku a do ruky mu vložila plnicí pero. Pozorovala, jak zkouší psát „e“, a když se jí zdálo, že tvar písmenka je přijatelný, přešli k nácviku „o“. První výtvory měly k dokonalosti velmi daleko, byly to jen dvě šikmé tenké čárky, mezi nimiž se nedala rozeznat mezera.

„Víc dokulata, Bude, ať jsou tlustší, podívej, takhle,“ předvedla Marcy sama. Svými štíhlými prsty pak obemknula jeho ruku a naváděla ji, dokud nevykroužila vzorné „o“.

„To je ono,“ pochvalovala si. „Taky to umíš. Zkus to sám.“

Bud chvíli pozorně studoval písmenko a potom je pomalu vytvaroval lépe.

„Hezké. A teď pokračuj,“ pobídla ho. „Přes celou stránku, piš pořád dál. Jen do toho.“

Pozvolna se dostal do tempa a „o“ vyskakovala na stránce jedno za druhým. Najednou se otevřely dveře pokoje.

„Mohu dál? Neruším?“

„Ne, ne, jdete právě včas, Lily. Zrovna před chvilkou jsme začali s psaním. Bude, máš tady maminku.“

Ani nevzhlédl, jak se soustředil na psaní a chtěl dokončit stránku. Zdálo se, že v nové činnosti našel zalíbení. Lily zaváhala a pak se zeptala:

„Jak se vám dneska dařilo?“

„Lépe než včera, Lily,“ usmála se Marcia mile.

Lily se nadechla; nechtěla, aby ji Marcy špatně pochopila a považovala její vyptávání za kritiku léčebného postupu. Začala vysvětlovat:

„Já chápu, rozumím, ale manžel, víte, má toho teď tolik. Učí pár hodin na střední škole v South Side, samozřejmě pracuje, jezdí na služební cesty, k tomu ještě jeho vlastní odvykací kůra. Někdy se vrací pozdě večer, jindy mi jenom telefonuje, když je mimo město. Vyptává se, co je se synem, jestli dokázal něco nového. Nemůžu mu pořád říkat ‚je to lepší‘, nezlobte se. Vždycky ho zajímá, jestli se Bud už sám najedl nebo se umí posadit a kdy začne konečně chodit. Marcy, rozumíte mi?“

„Lily, váš muž opravdu není první netrpělivý rodič, s nímž mám co do činění. Brzy jsem zjistila, že otcové jsou pokaždé náročnější a přísnější na syny než na dcery. Zdá se jim, že selhali oni sami, když se jejich synům nepodařilo na sto procent všechno, co od nich očekávali.“

„To máte úplnou pravdu,“ vzdychla Lily. „Manžel mi dneska zavolá, pokaždé volá ze služební cesty. Co mu tedy mám říct?“

„Pravdu,“ odpověděla Marcy stručně.

„Bud už lépe ovládá ruce, sleduje a chápe, začínáme psát, jak jste viděla. Vydrží dosti dlouho v téměř svislé poloze na lehátku; sám ještě stát nedokáže, ale změnu tlaku snáší velmi dobře, to je důležité. Myslím, že brzy začneme s nácvikem opravdové chůze.“

„Za jak dlouho začne chodit?“ skočila jí Lily do řeči. „To bude Pepperova první otázka. Už ho slyším: kdy mi postavíte syna na nohy?“

„Lily, nemůžeme teď ještě vašemu manželovi nic slíbit. Budeme cvičit a uvidíme. Skutečně vám víc nemohu zaručit.“

„Ale až se zeptá.“

„Řeknete mu to, co já vám. Bud se lepší. Domnívám se, že brzy zahájíme nácvik kroků s oporou. Teprve potom můžeme dělat nějaké závěry a rozhodnout se pro další nejvhodnější postup. Ale zatím je brzy.“

Marcy odešla a Lily obrátila pozornost k Budovi. Jako obvykle na něj mluvila, připomínala mu známá místa, jmenovala přátele i příbuzné. Čas od času ho pobízela k psaní. Položila před něj čistý list.

„Miláčku, zkusíme „u“. Takhle,“ předváděla jako prvňáčkovi. Sledoval její ruku a potom upřel zrak na řádek úhledných písmenek, která vykouzlila.

Lily nepřestávala mluvit, „a neuhádneš, kdo mi dneska volal. Víš kdo? Pan Venable.“

Sledovala poočku, jestli jméno vzbudí pozornost, ale v jeho očích nezaznamenala ani náznak zvědavosti či pochopení. Nedala se odradit.

„Pan VENABLE ze školy,“ snažila se. „Víš, nejdříve jsem se lekla, že se Gwen zhoršila. V jejím věku se to lehce stává. Jak se má učesat je pro ni důležitější než úkol z angličtiny nebo test z aritmetiky. Ale nebylo to kvůli Gwenny, dokonce ji i pochválil. Volal kvůli tobě. Ptal se, jak se ti daří. Připadalo mi, že mluví nekonečně dlouho, pořád tě chválil, jaký jsi student. Poslouchej, tohle řekl: Vždycky jsem rád četl Budovy slohové práce. Pokaždé jsem v nich našel něco vtipného a zajímavého. Takhle přesně to povídal. Doufá, že se na podzim vrátíš zas do školy.“

Po celou dobu se Bud věnoval psaní a nezdálo se, že by vnímal význam matčiných slov. Lily se ale tentokrát nevyděsila. Měla na paměti Marcyino varování a na podobnou situaci byla připravena. Bud dopsal poslední řádek. Už už se chystala vyměnit papíry, když zničehonic začal přes úhledná „u“ divoce kreslit všechny možné tvary, neforemné křivky, zubaté kruhy, prohnuté linky a symboly připomínající blesky. Nechápala, co se děje, pomyslela si, že Buda psaní nejspíše už přestalo bavit a chce se odreagovat. Nepřikládala kresbám příliš velký význam. V duchu si opakovala, co řekne do telefonu, až Pepp večer zavolá.

Ozval se po večeři.

„Co jeho paměť, Lil?“ zajímal se ze všeho nejdříve. „Je to lepší?“

„Víš,“ snažila se Lily mluvit optimistickým tónem, „teď je celý nadšený psaním. Jako malý kluk, když dostane novou hračku. Pořád píše.“

„Lily,“ naléhal Pepper, „co jeho paměť?“

Musela popravdě přiznat: „Není to ještě takové, jak by mělo. Ale Marcy říká, že to vždycky trvá tak dlouho. Všechno chce svůj čas.“

„Čas,“ opakoval nespokojeně. „Lily, já ji nekritizuji, ale neměla by být přece jen náročnější? Mně je Buda taky líto, samozřejmě, ale on nepotřebuje lítost.“

„Peppe? Oč jde?“ zpozorněla.

„Znám Buda mnohem líp než Marcy. Nepotřebuje chůvu. Musí mít pocit, že o něco skutečně jde, potřebuje soutěžit, bojovat, překonávat překážky. Usilovat o nějaký cíl. Jinak, obávám se,“ zarazil se a zmlkl.

„Peppe?“

„Lil, ve válce, v každé bitvě se najdou chlapi, kteří klidně proleží celý čas na marodce, když se naskytne příležitost, a nechají za sebe válčit ostatní. Bud takový není, to vím, ale mohl by, jestli pozná, že se nemusí snažit. Potřebuje stimul, aby začal bojovat. Miláčku, Lil, zítra jsem zpátky. Už mám plán. Myslím, že Budovi dokážu pomoct.“

Nazítří s sebou Pepper přinesl do nemocnice velkou igelitovou tašku, v níž se rýsoval objemný předmět. Rychle rázoval po nemocniční chodbě a ustaraná Lily se pokoušela držet s ním krok.

„Peppe, neměl bys nejdřív promluvit s doktorkou Curtisovou?“

„Doktorka Curtisová a ta, ta Ethridgeová už Buda léčí hezkých pár týdnů. A jak to vypadá? Co dokázaly? Nic. Vůbec nic! Můj syn dnes neví, cos mu řekla včera. Nezvládne nejjednodušší věci. Ani mě nepoznal!“

„Nemáš pravdu,“ špitla Lily.

„Proč si tak bystrý kluk jako Bud nic nepamatuje? Nepřipadá ti to divné?“

„Peppe, měl bys,“ namítla znovu, ale manžel ji nenechal domluvit.

„Bůhví, že jsem dal na Newmana a nechal se i od Curtisové přesvědčit, aby si ta Ethridgeová dělala, co chce. Ale k čemu to vede? Nevidím žádný výsledek.“

„Peppe, něco už přece jen dokázala. Počkej ještě, dej jí šanci.“

„Lily, prosím nepleť se do toho.“

Stáli přede dveřmi Budova pokoje.

„Víš, chtěl jsem tě vlastně požádat, abys zůstala venku. Bude to tak lepší.“

Pohlédl na manželku. Znala ten pohled: nikdo a nic ho teď nezastaví.

Tiše otevřel a přistoupil k posteli. Bud ležel se zavřenýma očima, spal, nebo jen odpočíval. Pepp ho oslovil:

„Ahoj, synu.“

Bud se zavrtěl a otevřel oči. Pepper si nebyl jist, zda ho poznal.

„Něco jsem ti přinesl, synu. Něco, co ti určitě pomůže.“

Odložil tašku a přitáhl si židli blíž k posteli.

„Bude, kamaráde,“ začal, „pamatuješ se na zápas? Bylo to důležité utkání. Chybělo nám pět bodů, vzpomínáš si? Měli jsme čtyřicet sedm vteřin. No?“

Synovy oči mu odpověděly zmateným pohledem. Pepper se nenechal odradit.

„Nastoupils do hry. Čas utíkal, zbývalo šest sekund, když jsi stál na devětačtyřiceti yardech. A sám. Všichni na tribuně si byli jisti, že jsme ligový pohár ztratili. Ale ty ne. Potom jsi hodil. Jedenapadesát yardů! A podařil se ti touchdown! Vítězství! Vyhráli jsme šampionát! Vzpomínáš si, Bude?“

Úpěnlivě pátral v synově pohledu po známce radosti, jen záblesk porozumění, prosil v duchu, ale nic nespatřil.

„Podívej, Bude, tohle jsem přinesl. Co?“

Z tašky vytáhl předmět obalený několika vrstvami papíru. Opatrně, aby Bud dobře viděl, odkládal postupně jednu po druhé, až nakonec v rukou svíral poškozený stříbrný pohár, cenu pro nejlepšího hráče prestižního podzimního turnaje. Podržel trofej Budovi přímo před očima a přitom pronesl řeč, která se téměř shodovala s projevem při večeři na oslavu úspěchu vítězného týmu.

„A nyní,“ oznámil vznešeně, jako by nestál v nemocničním pokoji, ale na pódiu v nabitém sále, „vyvrcholení večera. Cena pro nejlepšího hráče turnaje, který svým hodem rozhodl o vítězství týmu. Pohár náleží mladému muži, jenž je příkladem na hřišti i ve školní lavici. Mám tu čest předat tento pohár Willardu Budu Youngovi!“

Pepp se teatrálně uklonil. Stále pohár pevně objímal oběma rukama. Když syn nijak nezareagoval, ozval se:

„Bude? Bude, tohle si přece musíš pamatovat!“

Chlapci se zrychlil tep. Roztřásl se po celém těle. Hrudník mu pulsoval mělkými křečovitými vdechy. Byl velmi rozrušený a najednou zakřičel. V hlase se odrážel vztek, zoufalství i vzdor.

„Bude, synu, no tak, počkej, klidně, klidně. Bude, jsem u tebe,“ promlouval konejšivě k synovi.

Ten však začal zuřivě mačkat prostěradlo pod sebou a snažil se je roztrhnout. Pepper ho chtěl zachytit, ale jestli byl jeho syn doposud slabý, teď v záchvatu mával dokola pažemi s neuvěřitelnou silou.

Lily vyděšená křikem přiběhla do pokoje a zastihla Peppera, jak zápolí se synem a přitom stále tiskne k hrudi promáčknutý pohár. Vmžiku se otočila a utíkala na sesternu pro pomoc. Jedna ze sester přivolala dva sanitáře, kteří vyzbrojeni svěrací kazajkou nakonec Buda spoutali a znehybnili na lůžku. To se už objevila i doktorka Curtisová. Pohár sotva zaznamenala. Zkušeným pohledem zhodnotila situaci a ihned se rozhodla zavolat Marcy. Přijela téměř obratem, jen co svěřila vlastního syna ochotné sousedce.

Po Marcyině příchodu se pacient viditelně zklidnil. Naklonila se nad ním a lehce ho pohladila po tváři. Podala mu sedativum a Bud za chvilku usnul. Obrátila se ke Curtisové.

„Nezlobte se, ale já končím. Nemohu dál pokračovat, jestliže mi pacientova vlastní rodina hází klacky pod nohy.“

„Marcy, nemůžete odejít. Ten chlapec vám důvěřuje. Získala jste si ho, dobře spolu vycházíte. Všichni to víme. Zvažte prosím své rozhodnutí ještě jednou.“

„Podívejte,“ promluvila Marcia vážně do ticha, jež se rozhostilo kolem.

„To, čeho jsme po tolika týdnech pracně dosáhli, je pryč. Téměř všechno zničeno během jediné noci. Ať pokračuje nějaký jiný terapeut, kterému bude rodina důvěřovat. Třeba se mu povede líp.“

Otočila se ke dveřím.

„Marcy,“ pokusila se ještě Curtisová.

Marcia se zastavila, ohlédla se a ukázala na pohár.

„Poslední rada, kterou vám dám: chcete-li Budovi prospět, tohle někam odneste.“

Aniž počkala, jak se zachovají, odešla.

25

Curtisová seděla za stolem, před sebou stoh spisů, v ruce telefonní sluchátko. Nepřetržitě s někým hovořila a přitom nahlížela do pravidelných hlášení svých terapeutických pracovníků, což nebyla nijak výjimečná situace.

Se stoupající oblibou jízdy na skateboardu, kolečkových bruslích a trialových kolech přibývalo úrazů a na rehabilitačním oddělení měli neustále plno. Riskantní styly, zrovna tak jako nedbalost a bezohlednost na silnicích, vedly v mnoha případech k závažným poraněním, takže tým terapeutů pracoval s maximálním nasazením. Své poznámky o průběhu léčby jednotlivých pacientů odevzdávali všichni pravidelně koncem týdne. Byly sledovány zejména vyjadřovací a vizuální rozlišovací schopnosti, reakce na zvuky, koordinace pohybů a celá řada dalších faktorů.

Curtisová právě oponovala někomu na druhém konci drátu: „Nemůžeme stanovit léčebný program pouze na základě rentgenových snímků. Musíme tu dívku prohlédnout. Ano, tady. Samozřejmě, o to se postarám. Až pacientku přivezete, bude mít přichystaný pokoj. Dobře. V pondělí ráno? Ano, prohlédneme ji, ano.“

Curtisová zavěsila. Přešla ke kartotéce a vytáhla složku se jmenovkou YOUNG, Willard. Nalistovala potřebný zápis a porovnávala jej s novými údaji. Četla: Pacient se snaží komunikovat, gestikuluje, mluví zatím ne zcela plynule. Je schopen abstraktního myšlení, dokáže pojmenovat běžně užívané předměty. Paměťová složka na nižší úrovni, st. II.

Pokračovala dál. Prošla pečlivě všechny poznámky od Budova probuzení až k nácviku psaní. Poté se vrátila ke složce se záznamy, jež vykazovala terapeutka Stella Hanrordová. Nebylo pochyb. Úroveň komunikace i vnímání výrazně klesla.

Odpoledne krátce před koncem pracovní doby si doktorka Curtisová zavolala Budovu novou terapeutku.

„Stello, co se děje s mladým Youngem? Zdálo se mi, že si vede docela dobře, ale v poslední době, jak to vypadá, jde rapidně dolů. Co se děje?“

„Nechápu proč. Odmítá se mnou prostě spolupracovat. Popravdě řečeno, musím přiznat, že jsem v koncích. Tohle se mi ještě nikdy nestalo.“

„Jak reaguje na návštěvy rodičů? Zhoršuje se jeho stav, když za ním přijdou? Všimla jste si něčeho nápadného? Podráždění, vztek, příznaky záchvatu. Hlavně otec. Jak Bud snáší jeho přítomnost?“

„Ne, ne, nic zvláštního, myslím, že návštěvy mu nevadí, spíše naopak. Ale ke mně se bohužel chová stále stejně. Jestli nebudete nic namítat, chci vám navrhnout, abyste mi tenhle případ vzala. Nijak Budovi nepomáhám. A mám-li mluvit upřímně, on mému sebevědomí také moc nepřidává.“

„Ano, záznamy to jasně potvrzují, opravdu jste s ním nedosáhla žádného zlepšení. Ale není to vaše vina. Počkejte den dva, Stello, všechno promyslím a zkusím najít nějaké rozumné řešení.“

Doktorka Curtisová večer neodešla domů v obvyklou hodinu, ale čekala na Peppera Younga. Oslovila ho na chodbě právě ve chvíli, kdy se chystal vstoupit do synova pokoje.

„Pane Youngu, myslím, že bychom si měli promluvit.“

„Ano, sám jsem za vámi chtěl zajít. Co se děje s Budem? Proč ještě nechodí?“

„Pojďte ke mně do kanceláře.“

„Dříve než pozdravím syna?“

„Ano, dříve než pozdravíte syna,“ řekla důrazně. Z Budova pokoje nejistě vyhlédla Lily, která vyslechla jejich konverzaci a zneklidněla.

„Můžete jít také, paní Youngová,“ oslovila ji Curtisová.

V kanceláři pokynula Youngovým, aby se usadili, a rozložila před nimi na stole záznamy z Budovy složky.

„Pane Youngu, máte před sebou všechny údaje o svém synovi od chvíle, kdy jsme ho přijali na oddělení. Celý průběh léčby: koma, první reakce, postupné zlepšování stavu. Nebudeme spolu rozebírat celý spis, jen si přečtěte tyhle dva odstavce. Závěr si jistě uděláte sám.“

Pepper a Lily pozorně prošli předložené zápisy. Po chvíli se Curtisová ozvala znovu.

„Je naprosto zřejmé, že Budův stav se nezlepšil, spíše naopak. Koordinace pohybů rukou, vnímání, porozumění to všechno se výrazně zhoršilo za posledních pár dnů, přestože je v péči zkušené, plně kvalifikované terapeutky.“

Lily po očku sledovala Peppera, jak se mu třesou ruce. Jistě by se rád napil, ale to je samozřejmě vyloučeno. Musí se s překážkami vyrovnat sám. Ovládne se?

„O čem se nás pokoušíte přesvědčit? Že, že Bud dosáhl maxima svých schopností? Že se všechno může už jenom zhoršit? Tvrdíte, že, že,“ nedokázal rychle najít vhodná slova.

„Nic netvrdím, ale snažím se vás připravit i na eventualitu, že dalšího pokroku třeba nemusíme dosáhnout.“

Lily hlasitě vzdychla.

„Je to, stává se to v takových případech často?“ otázal se Pepper. „Totiž, že se zotaví, a potom najednou konec?“

„Snažíme se regresi zabránit, ale občas se to nepodaří. Domnívám se ovšem, že problém je jinde. Znovu jsem podrobně prošla všechny záznamy. Stav vašeho syna se lepšil. Pomalu, ale plynule. A potom se náhle postup zastavil a po nějaké době se situace zhoršila. Proč? Co zapříčinilo zvrat v léčebném procesu? Jaká změna?“

Curtisová se nadechla.

„Jen jediná, pane Youngu.“ Na chvíli se významně odmlčela, dívala se mu do očí a čekala. Odkašlal si a neochotně připustil: „Slečna Ethridgeová odešla.“

„Ano. Přesně tak. Jistě chápete souvislosti a určitě víte, že mezi pacientem a lékařem se vytvářejí úzké vztahy, které jsou rozhodující pro průběh léčby. Každá překážka, i zdánlivě zanedbatelná z hlediska vnějšího pozorovatele, může velmi negativně ovlivnit celý ozdravný proces. A někdy bohužel způsobí nenapravitelné škody.“

„Myslíte, že Bud, že se upnul na Marcy? Jestli věříte, že příčina tkví v jejím odchodu, pak tedy máte můj souhlas, abyste ji povolala zpět.“

„Nikdy jsem ji neodvolala,“ podotkla Curtisová. „Marcia odešla, byl jste přece u toho. Rozhodla se přestat s léčením. Víte, pane Youngu, pouze jediná osoba může Marcy požádat, aby se vrátila. Ten, kdo ji donutil odejít.“

Lily znala svého muže velmi dobře, věděla, jak dovede být umíněný, a tak raději celou cestu z nemocnice mlčela.

Doma je očekávala Gwen. Sotva je zahlédla, běžela otevřít a hned se ptala:

„Jak se má Bud? Mluví? Možná bych se na něj zase mohla jít podívat, už nebudu brečet, slibuju. Smím?“

Lily krotila její nadšení. „Miláčku, možná později, ano?“

„A proč?“ zarazila se Gwen.

„Je přece v pořádku, ne? Tedy, nestalo se nic zlého?“ podívala se pátravě na matku.

„Ne, Gwen, nic se neděje, neměj strach,“ uklidňovala ji Lily. „Ale ty teď šupej do pokoje, dopiš úkoly a potom rychle do postele.“

Dcera je oba políbila a vyběhla nahoru. Na schodech se na chvilku zastavila a ohlédla:

„Opravdu Budovi nic není?“

„Je mu dobře, drahoušku, s ohledem na situaci, samozřejmě. Všechno probíhá podle předpokladů,“ dodala tu otřepanou prázdnou větu, kterou v hloubi duše tak nenáviděla.

Gwen se už na nic neptala a uklidila se do svého pokoje.

„Peppe, večeřels něco?“ Když neodpověděl, pokračovala: „Odpoledne jsem uvařila trochu zeleninové polévky. Mohla bych ji ohřát.“

Uvolňoval si uzel na kravatě a rozepínal košili, po rozhovoru s doktorkou Curtisovou měl celou dobu dojem, že se zadusí. Přikývl. Než se převlékl, bylo prostřeno. Posadil se k talíři, zvedl lžíci, ponořil ji do horké polévky, několikrát zamíchal, potom jí mrštil zpátky na stůl a vyjel na Lily:

„Dobře, dobře! Vím, co chceš říct!“ vybuchl.

„Půjdu za ní, zítra za ní zajdu. A už to nebudeme rozebírat!“

Nazítří se Pepper opravdu vypravil do nemocnice. Načasoval svou návštěvu téměř na konec Marcyiny pracovní doby a zastihl ji v malé kanceláři právě v okamžiku, kdy dopisovala pravidelná denní hlášení. Lehce zaklepal. Vzhlédla a ve světle stolní lampy chvíli trvalo, než rozeznala jeho obličej.

„Pane Youngu? Co si přejete?“

„Mohl bych, máte pár minut? Rád bych si s vámi promluvil.“

„Pojďte dál,“ vybídla ho chladně, nemínila však vést celý rozhovor nepříjemným komisním tónem.

„Marcy, paní Ethridgeová, nevím, jestli se ještě zajímáte o Budův případ, ale,“ zmlkl.

„Já, občas se zeptám. Člověku nikdy není jedno, co se děje s jeho bývalým pacientem. A pokud je to někdo s Budovými schopnostmi, pak obzvlášť ne.“

„Takže víte, že se jeho stav nelepší. Vlastně, vlastně je na tom hůř.“

„Slyšela jsem.“

„Doktorka Curtisová si myslí, že by Budovi pomohlo, kdybyste s ním znovu začala pracovat.“

„A co si myslíte vy, pane Youngu?“

„Nikdy jsem si neuvědomil, nepřemýšlel jsem o tom, nenapadlo mě, že mezi nemocným a terapeutem se může vytvořit tak silný vztah,“ přiznal Pepper.

„Ano, a někdy velmi silný,“ přikývla Marcia. „Pocit, že se na někoho můžete spolehnout, vzájemná důvěra, všechno vyžaduje čas, jedině pak jsou taková pouta pevná, a to je základ naší práce. Víte, pane Youngu, pacient mi musí věřit, protože vždycky přijdou chvíle, kdy ho budu nutit k nepříjemným věcem. Možná se poleká, anebo se začne zlobit a vzdorovat; potom ho musím přesvědčit, aby je chtěl vykonat. Slovem, příkladem, jakkoli ho přimět překonat překážku.“

„Bud rád soutěží,“ vyhrkl rychle Pepper, „stačí říci ‚je to dlouhé a s bramborovou medailí a užasnete, co dokáže!“

„Pane Youngu, je potřeba, aby váš syn věřil svému terapeutovi právě proto, že ho čekají situace, kdy nedokáže.“

„O čem to mluvíte?“ Pepper si bezděky sáhl na uzel kravaty a začal mít najednou stejný pocit jako včera při rozhovoru s Curtisovou.

„Pane Youngu, nikdo z nás teď není schopen přesně vymezit hranice Budových možností po skončení rehabilitace, ale vy musíte počítat s tím, že budou omezené. Zapomeňte na minulost.“

„Omezené,“ opakoval nepřítomně, „do jaké míry? Jak hodně?“

„Už jsem vám řekla, že tohle nevíme.“

Naklonila se k němu přes stůl a rysy v jejím tmavém obličeji se zdály ještě pevnější.

„Nechtěla jsem o tom s vámi zatím mluvit, ale sám jste začal, takže nemám na vybranou.“

„Všechno mi řekněte, nechejme ohledy stranou. Mou ženu šetřete, ale já chci slyšet celou pravdu. Jaká je vaše nejhorší vize?“

„Víte, teď nemluvím o Budovi,“ pronesla bez zaváhání a upřeně mu hleděla do očí, „tohle se týká vás.“

„Mě? Se mnou můžete otevřeně mluvit kdykoli.“

„Dobře. Mluvme tedy přímo, pane Youngu. Terapeut obvykle nezjišťuje příčiny zranění svého pacienta, pouze ve výjimečných případech, kdy je to nezbytně nutné pro zdárný průběh léčení. Obvykle nehraje roli, jestli spadl odněkud ze střechy, anebo ho shodil kůň, narazil na motorce do sloupu nebo nezvládl jízdu na skateboardu. Rozhodující je doba, po kterou byl v bezvědomí, odolnost organismu, rentgenový snímek, měřitelné hodnoty testů, výsledky pozorování. Takže: případ vašeho syna pro mě zpočátku představoval běžnou autonehodu, jednu z mnoha, a nepátrala jsem po podrobnostech. Protože však každý zdůrazňoval Budovy sportovní úspěchy, šla jsem dál a dozvěděla se o vaší nehodě další podrobnosti a možná i víc, než jsem chtěla.“

„Zavinil jsem to já,“ přiznal Pepper rovnou, „důvod jistě znáte. Ale už v tomto směru podnikám nějaké kroky.“

„Dobrá,“ kývla, „jenže můj problém to neřeší.“

„Váš problém?“ opáčil.

„Ano, pane Youngu. Příčinou současného zhoršeného stavu mého pacienta je váš oprávněný pocit viny z toho, co se na Nový rok stalo.“

„Nerozumím vám,“ zamračil se vztekle. „Jak to mám chápat? Co to říkáte?“

„Mám na mysli ten velmi nevhodný nápad s pohárem. Stále se snažíte léčbu uspěchat, ale to prostě není možné. Ať jste si toho sám vědom, nebo ne, máte pocit, že čím dříve se vám vrátí ten starý úspěšný Bud, tím dříve se všechno dostane do normálních kolejí, rodina začne žít jako předtím a vy se přestanete obviňovat.“

Nenávistně ji probodával pohledem, ale to ji neodradilo.

„Pane Youngu, jestli se mám vrátit a léčit vašeho syna dál, musíte bezvýhradně respektovat skutečnost, že Bud je můj pacient. Já ho léčím, já nesu plnou zodpovědnost za jeho uzdravení. Já, ne vy! Nemám povinnost ulehčit vašemu svědomí, a co si od návratu syna z nemocnice slibujete, je váš problém. V jednom mu však můžete pomoci: nechejte mě pracovat, neříkejte a nedělejte nic, co by mohlo léčbu zpomalit nebo dokonce zastavit.“

„Chtěl jsem jenom to nejlepší.,“ ohradil se.

„Samozřejmě,“ přerušila ho Marcy. „A co jste udělal? Přinesl jste mu ukázat věc, jež symbolizuje jeho problém. Skvělý pohár pro nejlepšího hráče roku; nyní zohýbaná troska, která už nikdy nebude jako dřív nikdy už nebude nejlepší. Možná ani průměrná. A to jste mu bez obalu vmetl do očí, aniž jste mu dopřál alespoň trochu času.“ Nadechla se a pokračovala. „Proboha, dovedete si vůbec představit, co se asi odehrává v mysli vašeho syna? Hlavou se mu honí spousta myšlenek, zažívá nezvyklé pocity, není schopen vzpomenout si, jak se sem dostal. Nemůže chodit a o to víc přemítá: Co se se mnou stalo? Dostanu se z toho někdy? Chci být znovu Bud Young! Chci zase přehodit hřiště. Toužím po vítězství. Proč jsem tady? Rozumíte mi? Proč nepohnu rukama a nohama bez cizí pomoci? Kde a proč se všechno takhle pokazilo?

Podobné otázky si nejspíš klade a vy jste ho tím svým pohárem velmi rozrušil. Možná, že tohle je pravá příčina jeho stavu.“

„Doktorka Curtisová se domnívá, že zhoršení vyvolal váš odchod,“ namítal Pepper.

„Můžeme jen hádat, s jistotou se to nedovíme nikdy. Zato nám předvedl, co se stane, když spatří ten pohár. Zničený navždy. Jako on sám. Jenže na takové asociace bylo ještě příliš brzy.“

„Dá se mu nějak pomoct?“

„Jistěže. Záleží na tom, jak moc chcete pomoci. Slibte mi, že mi nebudete stát v cestě a zdržovat léčbu.“

„Máte mé slovo,“ ujistil ji.

26

„Dobré jitro, Bude Youngu,“ zahlaholila Marcy, když vstupovala do pokoje 302. Pomalu se otočil za známým hlasem a usmál se. Nasadila přehnaně přísný výraz a naoko stroze pronesla: „Nevím, mladý muži, jaký máte důvod k úsměvu. Ode dneška budete cvičit ve dne v noci, až se z vás bude kouřit. Žádné ulejvání!“ vyhrožovala.

Začali hned.

Stáhla z něj pokrývku a k pažím mu připjala malé činky.

„Podíváme se, co dělají svaly. Jen do toho! No? Copak říkají tvoje ruce?“

V obličeji se mu odráželo nesmírné úsilí, jež musel vynaložit, aby pozvedl závaží. Po očku ho sledovala a přitom vedla monolog, napůl v žertu, napůl vážně.

„Copak to slyším, takové hlasité oddychování, mladíku? Když jsem byla malá, ještě doma v Georgii, říkalo se tomu „návrat starých hříchů“ a můj dědeček, vlastně pradědeček, mnohokrát zaníceně kázal právě proti opakovaným prohřeškům. Hromoval na celý kostel a hrozil hříšníkům pekelnou výhní. Ale tobě budou plameny pekla připadat jako svěží vánek ve srovnání se vším, co chystám já, Bude Youngu. Recidiva!“ zavrtěla pohoršeně hlavou. „Když jsem pročítala záznamy, styděla jsem se do morku kostí. Copak jsme nemluvili? A nepsali? Je to tak dávno, že jsi zapomněl? Tak jsem se rozhodla: ne, tenhle mladý muž mi nebude kazit moji skvělou pověst! Nedovolím to nikomu, zvláště ne tobě, Bude Youngu. Jasné? Prázdniny končí.“

Bud se po celou dobu pokoušel zachytit její pohled, aby odhadl, nakolik mluví vážně. Věděla, že ji sleduje, a předstírala, že se zlobí. Potěšilo ji ale, že zareagoval.

„Nesnaž se mě špehovat,“ zvedla varovně ukazovák. „Já nemám žádná tajemství. Řeknu ti bez vytáček, co mám na dnešek v plánu: začneš sám jíst. Ano, rozuměl jsi mi dobře. Zatím jsme byli trochu pohodlní a nechali jsme maminku nebo ošetřovatelku, aby nás krmily. Dnešním dnem tohle rozmazlování končí. Hned po rozcvičce se do toho dáme.“

Odepjala mu činky z paží a zatížila nohy. Okamžitě bylo znát, že svaly ochably. Chvíli ho nechala posilovat, potom se věnovala jeho obličeji a krku, aby stimulovala partie nezbytné pro mluvení a polykání.

„Tak, Bude, a teď si uděláme maličký test. Ale dnes se nespokojím s ukazováním, to je pro tebe příliš snadné. Trochu si úkol zkomplikujeme. Například,“ otočila se pro podnos na stolku, kde měla připravené všechny pro něj už dobře známé předměty, „například: Čím zapálím oheň?“

Rozhlédl se kolem sebe, pátral po něčem, co by mu mohlo pomoci. Zopakovala otázku.

„Zapálím oheň,“ převaloval na jazyku a bylo patrné, jak se snaží spojit si slova s nějakou představou. Postupně mu z očí zmizel nejistý výraz a Marcy poznala, že pochopil. Ukázal na zápalku na podnose.

„No pro začátek to nebylo nejhorší. Teď chceš napsat dopis. Napsat dopis, Bude.“

Zaváhal, ale tentokrát jen na chvilku.

„Ano, správně, pero,“ přikývla. „Odešleme ten dopis.“

Vybral obálku.

„Vynikající! Nyní mi pomoz vidět a číst. Chci lépe vidět a číst.“

Za okamžik se natáhl pro brýle.

„A kolik je hodin?“ Počkala, a když si nevěděl rady, zopakovala pomalu: „Čas, kolik je hodin? Kolik času zbývá do konce hry?“

Usmál se a provedl správnou volbu.

Chvíli přemýšlela, jestli má pokračovat dál. Nechtěla, aby jejich obnovená práce přinesla hned zklamání, kdyby se mu nepodařilo úkol splnit. Na druhé straně se jí ale zdálo, že je Bud ve formě a postoupili by o krůček dopředu. Zkusí to risknout.

„Bude, kolik je opravdu hodin? Kolik je hodin?“

Nechápal.

„Hodin. Je ráno? Večer? Kolik, je hodin?“

Váhal, namáhal se, problém byl pro něj příliš složitý. Rozhodla se s určováním času počkat a přešla k jiné činnosti.

„Teď jenom opakuj po mně. Slovo od slova.“

Začala předčítat text určený pro pacienty se sníženou schopností mluvit nebo rozumět mluvenému projevu.

„Byl velmi teplý den,“ začala.

„Den… byl… vel… velmi… teplý,“ opakoval s přestávkami.

„Dobře,“ pochválila ho. „Chlapec zaspal.“

„Chlapec… zaspal.“

„Silnice byly plné aut.“

„Silnice… byly… plné… aut.“

Viděla mu na očích, jak je netrpělivý, protože se mu věty zdály příliš jednoduché. Přeskočila tedy několik řádků a přešla ke složitějšímu odstavci.

„Vzdálenost mezi naším městem a Chicagem je pět set mil.“

„Vzd… vzdálenost… mezi… naším… městem… a Chi… Chi… Chica.“ Nemohl jméno vyslovit. Marcy si vyčítala, že je to její chyba, spěchala na něj. Potom ji napadlo: Necítím se spíše vinna, protože jsem odešla?

Cítila, jak ho zaskočilo, že nedokáže vyslovit tak obyčejné slovo. Nechtěla, aby se tím trápil, a rychle řekla:

„Vzpomínáš na náš hlavní úkol? Umět se najíst. Co člověk dělá, když se chce najíst? Sedne si ke stolu. Takže dneska zahájíme prvním bodem: naučíme se sedět.“

Zůstal ležet a čekal, že se postel automaticky zvedne, jak byl zvyklý. Ale Marcy ho okamžitě vyvedla z omylu.

„Ne, ne, tentokrát žádná automatika. Říkám posadit se a myslím skutečně si sednout. Sám. Elektřinu neobjevili proto, aby se z tebe stal lenoch, to mi říkali, když jsem byla malá. A my jsme na tebe zatím byli příliš hodní. Ale, jak se zpívá v jedné písničce, bejvávalo. Nic netrvá věčně.“

Posadila se k němu na okraj postele.

„Dej mi ruce kolem krku,“ nařídila.

Pomalu zvedl ruce a Marcy se mírně naklonila, aby se mohl snáze zachytit. Jakmile cítila jeho dlaně vzadu na krku, vybídla ho:

„Teď sepni ruce. Pevně spoj ruce.“ Nedokázal ještě přimět své prsty, aby se do sebe pevně zaklesly, ale pochválila ho a sama ho pevně objala a zvedla, až seděl zpříma. Postupně uvolňovala své objetí, ale on se naopak snažil přitáhnout ji blíže. Přitiskl svou tvář k její.

Psychiatři pro takové situace používají termín přenos. Lékař nebo terapeut se pro pacienta stane prostředníkem k návratu do normálního života, pacient se na něj velmi silně fixuje a závislost často přeroste v lásku.

Dobré znamení, blesklo Marcy hlavou, jenže někdy nezůstane bez následků. Záleží na terapeutovi, jak situaci zvládne.

Objímal její krk a šeptal: „Mar… cy.“

„Marcy, jmenuji se Marcy,“ opravila ho jemně, „ale žádné smilování nečekej. Když už sedíš, zkusíme spustit nohy dolů.“

Pomohla mu posadit se tak, jako by se měl v příštím okamžiku postavit na podlahu. Nedržela ho, ale byla připravena ho zachytit, pokud by ztratil rovnováhu.

„Chviličku takhle vydrž, já jenom,“ přitáhla stolek na kolečkách, aby měl pocit, že je u skutečného jídelního stolu. „Dáme si trochu opožděnou snídani, co ty na to?“

Z kufříku vytáhla vidličku a nůž. Bud nedůvěřivě hleděl na příbor; vidlička i nůž se zdaleka nepodobaly upravenému peru, které se dalo lehce zachytit a pevně držet.

„Zvedni vidličku, Bude,“ vybídla ho Marcia, „zvedni ji, to umíš. Jen trochu natáhni ruku, potom sevři prsty. Pamatuješ si na naše cvičení, že si vzpomínáš? Kuličky, knoflíky, mince, naposledy jsi z podnosu sesbíral i rozházené desetníky, tak do toho! Ničeho se neboj, to půjde.“

Jen odhadovala, jestli od něj opět nežádá příliš, a jak se natáhl a jeho prsty se zoufalým úsilím zápasily s příborem, prožívala každý pohyb s ním.

Oběma se viditelně ulevilo, když se mu úkol podařil. Zvedl vítězně vidličku sevřenou v dlani, ale vtom mu vyklouzla a s cinknutím dopadla nejdříve na stolek a pak na podlahu.

Marcy se rychle shýbla, zvedla ji a pobídla ho k novému pokusu. Nesmí mu poskytnout čas, aby začal dumat o své neohrabanosti či srovnávat, jak rychle a bez námahy provedla tentýž pohyb ona.

„Tak, ještě jednou, Bude. Pak už to půjde samo.“

Pohyb tentokrát nebyl tak křečovitý a Bud vidličku skutečně uchopil a zvedl. Za chvilku se mu ruka začala malinko chvět, ale sevření nepovolil.

„No vidíš, že to jde. Prima. Za chvíli můžeme jíst.“

Byl celý zpocený námahou, jako by právě absolvoval hodinu v posilovně, ale uvědomoval si, že se mu podařilo něco velmi důležitého. Bez vyzvání natáhl ruku k noži, obemknul prsty rukojeť a s neskrývanou pýchou ho podával Marcy. Taktak jej stačila zachytit, když mu vypadl.

„Ještě jednou, Bude, zkus to znovu.“

Druhý pokus se opět zdařil lépe a nůž jí opravdu podal.

„A máme to! Vidíš? Dokázal jsi to sám!“

Odpoledne pokračovali na rehabilitačním oddělení, nechala ho nějakou dobu ve svislé poloze na nenáviděném pohyblivém lůžku a potom chvíli psali a četli. Spokojeně konstatovala, že se všechno vrací do starých kolejí.

Ať už mu přestávka uškodila jakkoli, brzy bude ve formě, říkala si. Jen jsme mohli být dávno dál. Nesmím spěchat, jedno po druhém. Dnes se nám podařilo oživit všechno, co během mé nepřítomnosti pozapomněl. Apatie zmizela a je tu znovu Bud, jakého znám.

Na to nejtěžší se však musíme teprve připravit, obtížný úkol, rozhodující pro způsob jeho dalšího života, chůze.

27

„Jak se vede, mladý muži?“ volala nazítří ráno Marcy hned ode dveří.

Z tónu jejího hlasu a výrazu tváře už Bud dokázal odhadnout, že ho dnes čeká nějaké nové cvičení.

„Mizerná. Sklápěcí postel,“ zaklel.

„No, no, to je mi pěkné přivítání. Ne, dneska ji vynecháme a možná už napořád. Ale připravila jsem něco velice příjemného, určitě budeš spokojený.“

Potřeboval si její řeč ujasnit, a tak se odmlčela. Zahlédla, jak se mu roztřásl dolní ret.

„Bude? Co povídáš?“

„Má… Mary… lyn… ne… ne,“ vyrazil ze sebe.

Marcy se nikdy nepřestávala divit, jakými klikatými cestami se ubírá myšlení jejích pacientů. Jak si vzpomněl na Marylyn? Proč zrovna teď?

„Ona… přišla… byla… tady.“

Bože, jak si tohle může pamatovat? Ten okamžik a potom měl záchvat. Někdo by měl vynalézt přístroj na čtení myšlenek, možná by to lékařům usnadnilo práci, povzdechla si.

„Ano, Bude, byla tady, chtěla tě vidět, promluvit si s tebou, ale tys ji nenechal.“

Zachmuřil se a zavrtěl hlavou.

„Dobrá. Zacvičíme si? Dneska bychom mohli přidat závaží, co ty na to? Jenom půl kila. Tak, zvedni ruku, ano, výš, tak, to je ono. Dobře, výborně. A teď napřáhni ruku co nejdál. Tak, skvěle!“

Pokračovali jako obvykle. Paže, nohy, ruce, stisk. Nechala ho chvilku odpočinout, několikrát cviky zopakovali a potom přinesla vidličku, nůž a plátek melounu. Postavila talířek před něj a řekla:

„Tak, teď si kousek ukroj a sněz.“

Vypadal jako vědec provádějící experiment, na němž závisí jeho životní kariéra. Ukrojil čtvereček vyzrálého melounu a upřeně se na něj zahleděl. Nejspíš se mu zdál příliš velký, a tak ho překrojil ještě napůl, nabodl na vidličku, bez úhony donesl až k ústům. Začal soustředěně žvýkat a nakonec sousto bez obtíží polknul. Povzbuzený úspěchem si vzal další kousek a za pár minut byl talířek prázdný.

„Chutnalo ti? Myslím, že zasloužíš malou změnu. Zůstaň ležet, ano? Chvilku si odpočiň. Hned jsem zpátky.“

Ležel a oddechoval, sám se sebou spokojený. Marcy měla radost, viděl to na ní. Její pohled mu prozradil mnohem víc než slova. Rozuměl jejím očím, byly úžasné a dívaly se na svět přátelsky. Věděl, že jim může věřit. Trochu se zasnil a vytrhl ho zvuk dveří. Marcy táhla do pokoje jakousi velkou desku. Když se vzpamatoval, protestoval:

„Sklápěcí… postel… ne!“

„Neboj se, tohle ti jen pomůže dostat se z postele. Počkej chvilku.“

Vyběhla znovu za dveře a vzápětí se vrátila s vozíkem pro nechodící pacienty. Vycítila napětí a pospíšila si s vysvětlením: „Jen abychom se snáze dostali na rehabilitační oddělení.“

„Marcy,“ zatvářil se ublíženě.

„Ne, nedívej se na mě takhle, to ti nepomůže,“ přijala hru a byla přísná ošetřovatelka. „Pohyb!“

Probodával ji pohledem.

„Bude Youngu, zvedni zadek, nebo tě tam odnesu sama. Tak co?“

Pohledem se přesvědčil, že to myslí doopravdy. Vzchopil se a přesunul na okraj postele. Marcy pod něj podstrčila desku. „Sjedeš přímo do křesla. Neboj se, nenechám tě spadnout. Tak pojď. Tak. Počkej, svez se dolů, tak, to je ono.“

Vztekle se díval střídavě na ni a na křeslo. Marcy věděla, jak mu musí být. Invalidní vozík nevyvolává zrovna optimistické představy a Bud se zřejmě polekal, že by mu mohl dělat společnost napořád. Ujišťovala ho:

„Je to jen na cestu na rehabilitaci.“

Pomohla mu přesednout. Čekal, že ho odveze, jako ho převážel sanitář, jenže se přepočítal.

„Bude, teď polož ruce sem, na kola. Tak, správně. A rozjeď se! Proto jsme procvičovali paže a prsty. Už se dokážeš o sebe postarat. Tak co? Říkala jsem, že je konec nicnedělání. Jedeme!“

Poprvé v životě seděl na invalidním vozíku. Prsty zkoumal kola a potom se rozjel. Marcy mu otevřela dveře, ale musela ho provézt, nedokázal ještě dobře odhadnout vzdálenost a uvízl. Na chodbě se mu už dařilo lépe, zkoordinoval pohyby rukou a jízda byla plynulá. Potkali Curtisovou.

„Ráda tě vidím, Bude. Jsi chlapík! Konečně! Co takhle malé dobrodružství?“

Tvářila se tak, jako Marcy ráno. Bud nevěděl, co si má myslet. O jakém dobrodružství to obě mluví?

Podržela jim dveře a Marcy pomohla Budovi projet do velkého sálu. Na různých místech tam cvičili pacienti pod vedením svých terapeutů. Marcy zamířila s Budem k nízkým bradlům, dosti odlišným od těch, na jaká byl Bud zvyklý ze školy: Celá z nerezové oceli a mnohem nižší, sahala mu pouze do pasu. Všiml si, že na ně čekají dvě asistentky. Marcy zavezla křeslo k bradlům a zajistila proti pohybu.

„Claire,“ kývla na jednu z asistentek, „můžeme začít.“

Blondýnka vysoká přibližně jako Bud vytáhla odněkud pevný plátěný popruh. Budovi se okamžitě vybavil sklápěcí stůl, protože býval připoután podobným. Ovinula jej Budovi kolem pasu; nebránil se, ale také jí nijak nepomáhal.

„Teď,“ zavelela Marcy.

Obě asistentky se postavily zezadu ke křeslu a každá chytila Buda v podpaží. Připadal si v tu chvíli hrozně bezmocný, neschopný a jediným jeho přáním bylo, aby jejich pomoc nepotřeboval.

„Chyť se vší silou opěradel křesla, Bude, tak. A zkus se postavit na nohy. Pak přehmátneš na bradla.“

S pomocí obou žen se mu podařilo zachytit. Marcy kývla na asistentky, aby poodstoupily. Bud pevně svíral kovové žerdi a dokázal se udržet na nohou.

Byla to kratičká, ale velmi důležitá zkouška, jestli udrží rovnováhu. Zdálo se mu, že tam stojí hodinu, ve skutečnosti však vydržel jen vteřinku. Pak se mu zatočila hlava a udělalo se mu mdlo. Nemohl spadnout, protože byl připoutaný popruhem, ale nijak příjemný pocit to nebyl. Zhluboka dýchal a po zádech mu stékaly praménky potu. Byl tak vyčerpaný, že ani nepřemýšlel o svém neúspěchu. Zatím je tak slabý, že se neudrží na nohou.

Posadil se a stále hlasitě oddechoval. Pomalu se vzpamatovával.

„Bude?“

Prohlížel si dlaně. Zaťal pěsti, pak povolil a roztáhl prsty, znovu a znovu. Když to dovede teď, proč to nedokázal před chvílí?

„Bude?“ oslovila ho Marcy podruhé.

Nevzhlédl k ní. Zadíval se někam do dálky, sváděl boj sám se sebou. Pak promluvil.

„Znovu.“

„Pro dnešek by to mohlo stačit,“ odrazovala ho Marcy.

„Ještě… jednou,“ trval na svém.

Sevřel boční opěrky, zkusil se vzepřít a vstát. Marcy kývla na sestry, aby mu pomohly. Chytil se žerdí a vynaložil na pokus všechnu sílu, ale okamžitě se mu zatočila hlava a znovu začal padat. Asistentka ho zachytila právě včas, aby ho usadila zpět do křesla.

Vrátili se do pokoje. Ležel v posteli a zíral na strop, úmyslně se vyhýbal pohledu na Marcy. Byl rozladěný, připadalo mu, že ho zradila; slibovala mu dobrodružství a byl to dokonalý debakl.

„Dob… dobr.“

„Jen to řekni. Dobrodružství.“

„Dob… ro… druž… ství. Pito… most!“

„To ne! To bylo dobrodružství. Poprvé jsi stál na vlastních nohou, po více než čtyřech měsících. Neměl bys čekat, že ti všechno spadne do klína a půjde samo. Já vím, zatočila se ti hlava, to je naprosto normální po tolika dnech ležení v posteli. Jsi slabý, ale to je po takové době každý. Musíš se naučit udržet rovnováhu, potom závrať zmizí. Budeme dál posilovat svaly na nohou, procvičovat klouby, kotníky, kolena, boky. Musíme jim znovu připomenout, že tě mají nosit. Potom začneš chodit. Jinak to zařídit nedokážu, Bude, tohle je jediný reálný způsob.“

Nedal na sobě znát, jaký byl účinek jejích slov. Nepochybovala však ani na okamžik, že zítra budou pokračovat. A pozítří znovu, dokud nedosáhnou maxima.

Vyklouzla z pokoje a nechala ho, aby se uklidnil. Sotva za ní zaklaply dveře, zabořil hlavu do polštáře, aby nikdo nezaslechl jeho vzlyky.

28

Ležel na posteli a cvičil s fotbalovým míčem. Střídavě balón vší silou mačkal a zase stisk uvolňoval. Ruce i paže už ho bolely, ale bolest v něm probouzela vzdor, a tak cvičil dál. Zklamání z nezdaru na bradlech polevilo, dokonce si představoval, jaké to bude, až začne skutečně chodit. Ve svých snech se velmi rychle přenesl od chůze k běhu. Matně si vybavil, jak běhával venku na hřišti. Slunce svítilo a on míval pocit, že se vznáší. Zkoušel si připomenout i některé momenty z fotbalových zápasů, ale nepřinesly mu úlevu, kterou očekával. Soustředil se tedy jen na běh. Viděl se, jak utíká polovysokou trávou, paprsky mu hladí tvář a on běží, běží.

Sklouzl pohledem na míč. Věděl, k čemu je fotbalový balón, Marcy mu to řekla. Musí na něm cvičit prsty. Až bude dost silný, chytí ho a odhodí pryč.

Položil míč na postel. Cítil se trochu unavený. Odpoledne tu byla maminka, dokonce ho viděla, jak jí. Šlo mu to pomalu, ale odmítl její pomoc. Potom se objevila dokonce i Gwen. Zmínila se i o Marylyn.

„Nechceš, aby přišla?“

„Ne, Gwenny, ještě ne.“

„A kluci z kapely?“

„Ne, ať nechodí. Nechci, nechci, aby mě viděli. Takhle. Ne.“

„Ale vždyť už tě viděli,“ namítla sestra.

„Ne. Nebyli,“ protestoval.

„Bude, když jsi byl v bezvědomí, zkoušeli tě probudit. Celá kapela. Hráli hrozně nahlas.“

„Oni… a já jsem… je neslyšel?“

„Byl jsi v bezvědomí,“ připomínala mu, „proto sem přišli. Zkoušeli hrát, co se ti líbí, a snažili se tě probrat.“

„Viděli… viděli… mě… tak.“

„Bude, promiň, já nevěděla… myslela jsem, že ti to maminka řekla.“

„To nic…, Gwen. Já… já nechci, aby… mě někdo… viděl… tady.“

Hledal slova a Gwen se polekala, jestli se moc neunavil.

„Bude, už raděj půjdu, mám horu úloh. Už nejsme nejlepší škola v okrese a vypadá to, že z nás sedřou kůži, jestli nebudeme první příští rok! Už musím…“

Políbila ho a zašeptala: „Bude, všichni se z tebe můžou zbláznit. Ve škole, doma. Babička volá dvakrát denně. Všichni sem chtějí jít, ale maminka jim to zakázala. Ještě ne, řekla.“

„Ano… ještě… ne… zatím,“ vysoukal ze sebe.

Když večer znovu procvičoval s míčem, ozvalo se lehké zaklepání na dveře. Otočil hlavu a uviděl proužek světla, jež sem pronikalo z chodby.

„Synu, jsi ještě vzhůru?“ zaslechl otcův tichý hlas.

Přitakal.

Pepper vstoupil do pokoje, celý rozzářený a nabitý energií.

„Maminka mi to řekla! Je to pravda? Bude?“

„Pravda… co?“

„Poprvé jsi stál na nohou. Je to tak?“

„Ano, chvíli,“ potvrdil Bud. Peppera zmátlo, že nejeví větší nadšení.

„No tak, jaké to bylo? Řekni, nebyl to úžasný pocit, po tolika týdnech? Co?“ pobízel syna.

„Nevydržel… jsem to… dlouho…,“ zakoktal se maličko Bud.

„Jak, nevydržel dlouho?“

Pak si Pepper vzpomněl na Marcy.

„Nikdo samozřejmě nečeká, že začneš hned běhat stovku. Stál jsi na vlastních nohou? Stál. No tak! To je přece úspěch. Jak říká jedno staré čínské přísloví: Každá dlouhá cesta začíná prvním krokem. A tys vykročil dnes.“

Pepper si opět Lilyinu stručnou větu rozvinul po svém a jeho představy byly daleko bujnější.

„Tati, ale… ne… nechodil jsem.“ přiznal Bud.

„To nevadí, postavil ses na nohy, ne?“

„No, ano.“

„Tak vidíš. To je ten symbolický krok, o kterém mluvím. Nemusí to být skutečná chůze, je to obrazně řečeno. První, první,“ Pepper ztratil nit a začal se zaplétat, „zkrátka skvělý začátek. Vedeš si zatraceně dobře, chlapče!“

Pepp mluvil dál, jásal, chválil, opakoval se.

Bud zavřel oči. Pepper to zaznamenal ve chvíli, kdy líčil nějakou příhodu z kanceláře. Zarazil se.

„Bude? Jsi ještě vzhůru?“ zeptal se tiše.

Bud ho slyšel, ale zdálo se mu jednodušší neodpovídat, otec může odejít a nemusí se pracně nutit do hovoru.

Pepper chvilku počkal, a když se nedočkal žádné odpovědi, usoudil, že syn usnul. Tiše otevřel dveře a neslyšně vyšel ven.

Bud ležel se zavřenýma očima ve zšeřelém pokoji a přemýšlel o otci i o sobě.

Proč, proč se mnou nemluví jako dřív? Kdykoli sem přijde, je nesvůj, zdá se mi, že neví, co má říci. Nikdy předtím takový nebyl. Já, já si nepamatuju, co bylo včera, co mi říkala maminka, ale, ale vzpomínám si, co jsem dělal jako malý kluk. Když jsme jezdili k babičce, v létě k jezeru a děda chodil se mnou ven. Vždycky říkal, všichni říkali. Pep Young, ten by umluvil, umluvil, už nevím koho. A tenkrát přišel pan Beecham na oběd. Bylo mi osm, devět? Říkal mi: Hochu, poslouchej dobře svého tátu, uč se mluvit jako on a jednou z tebe bude také tak výborný obchodník. Jako by to bylo nejúžasnější štěstí, stát se obchodníkem.

A teď, když sem táta přijde, připadá mi, že vůbec neví, co má říci. Povídá, povídá pořád, ale o ničem. Proč je tak nervózní? Nevěří, že se uzdravím? Proto je tak, tak divný? Uzdravím se, vím to. Jenom potřebuju čas. Marcy opakuje: jedno po druhém. Každý den něco. Dnes, dnes to byl jeden den z mnoha. Zítra to zkusím zas.

Proč neumím vyslovit všechno, co si myslím? Myšlení je jednodušší… Všechno je to divné.

Už si vzpomínám, jak to děda říkával: ‚Tvůj táta ten by umluvil mrtvýho.‘ To je ono.

Pepper vyjel z parkoviště za nemocnicí a zamířil na svou pravidelnou schůzku s Hectorem a jeho skupinou. Ačkoli zpočátku přemlouval svého právníka, aby se pokusil zbavit ho této povinnosti, postupně si zvykl a svým způsobem byl vděčný za společnost lidí s podobnými problémy. Dokonce se přistihl, že mu pomáhá pocit jakési sounáležitosti, a jakmile dostal chuť na skleničku, vzpomněl si na ně a přemohl se.

AA, anonymní alkoholici, tak si říkali.

Pepp se držel dobře a Hector ho nedávno požádal, jestli by se s ním nechtěl střídat jako pohotovostní služba a dodávat lidem sílu ve chvíli, kdy se cítí na dně a bojují s touhou znovu se napít.

Potěšilo ho to, ale odmítl, neboť se necítil natolik silný. Dnes by sám uvítal společnost nebo pomoc. Rozhovor s Budem ho zneklidnil, stále se viděl v nemocničním pokoji.

O čem to vlastně Lily přesně mluvila? Určitě to řekla, přísahám, a byla tak rozčilená: Dokázal to. Dnes se Bud postavil na nohy. A já se ptal: Stál na nohou? Alespoň si myslím, že jsem se jí takhle zeptal.

A ona odpověděla: Marcy povídala, že udělal svůj první krok na cestě k nezávislosti. Aha, tady je ten první krok. Mmm. Metafora. První krok na cestě k nezávislosti není totéž jako doopravdy fyzicky začít chodit, to je pravda. Nemohu chtít všechno hned, já vím. Nesmím na Buda moc tlačit.

A na sebe taky ne, napadlo ho vzápětí. Když očekávám víc, než je reálné, mám chuť se napít. Podmíněný reflex. Pepp je frustrovaný, napije se a na chvíli cítí úlevu. Ale co dál? Je to začarovaný kruh. Dokážu z něj někdy vypadnout, abych se nemusel pořád takhle hlídat? Nutit se myslet na základní pravidlo: Dnes se obejít bez pití. A dodržet je každý den. Díky Bohu za Hectora a všechny ty lidi kolem něho. Zvlášť dnes.

Příští den zahájila Marcy jako obvykle pravidelným cvičením, ale chystala se k dalšímu zpestření programu.

Domluvila se s Lily a ta přinesla jednu Budovu košili, vzorně vyžehlenou a složenou v úhledném balíčku.

„Bude, dneska se zkusíme obléknout. Nejdřív knoflíky. Rozepnout, zapnout.“ Podala mu balíček.

Potýkal se s košilí, dalo mu práci ji vybalit, ale nakonec se mu to podařilo.

„A teď ji rozepni, Bude.“

Podíval se na ni a pak na košili.

„No tak, Bude, do toho. Vzpomeň na knoflíky na podnose, žádný problém, ne? Tyhle jsou úplně stejné.“

Znovu si prohlížel košili, ale neměl se k činu.

„Bude…,“ vybízela ho Marcy.

„Kroky,“ vypravil ze sebe nečekaně.

„Kroky? Nerozumím ti. Jaké kroky?“

„Chci… dělat kroky.“

Pochopila. Jestli je to jeho vlastní nápad, bylo by to dobré znamení. I když k chůzi má ještě daleko a začátek určitě nebude jednoduchý.

„Dobře, dojde na ně. Nejdřív rozepneme tu košili. Potom se vrátíme dolů do tělocvičny.“

Vrhl se na první knoflík, aby se dlouho nezdržoval, ale uvědomil si svůj omyl. Zamyslel se, pomalu a soustředěně se pokusil osvobodit knoflík znovu, tentokrát úspěšně.

„Výborně. Teď ten druhý.“

Postupoval s jistotou, až byla košile rozepnutá.

„A zapnout,“ nenechala ho Marcy zbytečně zahálet. „Ale nejdřív si ji oblékni.“

Podržela košili, aby mohl snáze vklouznout pažemi do rukávů.

„Chyť každou stranu a přitáhni je vpředu k sobě. Potom ji zapni.“

Podíval se na řadu knoflíků a připadala mu nekonečně dlouhá. „Nahoře, nebo… dole?“ zeptal se, spíš proto, že se mu do zapínání moc nechtělo.

„Jak jsi zvyklý? Shora, nebo zdola?“

„Nevím.“

„Tak začneme nahoře,“ usmála se povzbudivě.

Dal se do práce. Zapínání bylo mnohem těžší a po chvíli byl tak očividně unavený, že se Marcy slitovala a vysvobodila ho: „Skvělé! Pro dnešek to stačí. Myslím, že máš znovu šanci stát se mým nejlepším pacientem, Bude Youngu.“

Namísto očekávaného úsměvu odpověděl jen:

„Kroky.“

„Ano, ano, slyším.“

Marcy měla sto chutí říci NE, určitě nebyla vhodná chvíle a nejspíš bude zklamaný, ale nakonec nechala všemu volný průběh.

Dovezla křeslo. Podržela dveře, aby mohl projet, a přitom sledovala, jak si počíná, ale i dnes mu musela pomoci.

Dole v sále je stejně jako včera očekávaly asistentky. Jedna z nich mu chtěla nasadit plátěný popruh, jímž ho přidržovaly, ale odmítl.

Sestra se podívala tázavě na Marcy a navzdory Budovým protestům mu pás nasadila. Pomohly mu nahoru. Chytil se žerdí, a třebaže byl ještě slabý, pokusil se udělat krok. Asistentka ho užuž chtěla zarazit, neboť předvídala, co se stane, ale Marcy zasáhla:

„Ne, nechte ho.“

Namáhal se, nohy ho neposlouchaly, jako by ani nebyly jeho. Znovu a znovu se trápil a v úsilí ovládnout nohy zapomněl na ruce, uvolnil stisk a začal padat dopředu.

Naštěstí byly sestry připraveny a pohotově ho zachytily. Usadily ho do křesla a Marcy si klekla vedle něj. Dívala se mu do očí a vysvětlovala:

„Bude, ještě je brzy. Nejprve se musíš naučit stát, několik dní to potrvá, potom začneme opravdu chodit. Pojď, zkusíme to znovu. A snaž se mít požitek i z pocitu, že stojíš. Vychutnej ten okamžik, stůj zpříma.“

I když se mu pomyšlení, že není schopen udělat pár kroků, protivilo, musel se podřídit. Nic jiného mu nezbývalo, přesvědčil se teď sám, nač zatím stačí.

29

Pod dohledem Marcy i obou asistentek se Bud chystal k novému cvičení. Už se mu dařilo vstávat z křesla a zachytit se bradel bez cizí pomoci. Srovnal ruce, a když stál zpříma, Marcy ho vyzvala:

„Bude, posuň pravou nohu dopředu, jako by ses chystal vykročit.“

Pokusil se vysunout pravičku, ale téměř ihned cítil, že nad ní ztratil vládu.

„Můžu, já můžu, levou.“

Nijak ji to nepřekvapilo. Pacienti se obvykle snažili uplatnit při pohybu paži nebo nohu, která je „lépe poslouchala“, ale ona potřebovala zjistit, do jaké míry je oslabená právě ta druhá.

„Ne, Bude, pravou. Pravou jsem říkala.“

Znovu se soustředil, se stejným výsledkem jako poprvé. V jeho hlase se odrážel vztek i zoufalství:

„Levou to udělám.“

„Ne, Bude, nejdříve pravou nohou.“

Teď už se tolik nesoustředil, jako by chtěl zdůraznit, že na něm žádá nemožné, a k jeho vlastnímu překvapení se mu tentokrát první krok podařil.

„A hned levou, nečekej,“ pobízela ho.

Udělal i druhý krok, i když ne tak snadno, jak si představoval. Pak znovu pravá. Marcy mu dávala pokyn ke každému novému pohybu a on pomalu urazil vzdálenost na délku bradel.

Záda měl mokrá potem, rychle dýchal a cítil se úplně vyčerpaný. Navzdory zjevnému úspěchu byl rozladěný: tolikrát trénoval a hrál fotbal, ale připadalo mu, že se nikdy necítil tak zmožený.

Přivezla křeslo, aby si mohl odpočinout. Když se mu ulevilo, vychutnal konečně své vítězství.

Marcy se z jeho výkonu už tolik neradovala. Usoudila, že se nejspíš splní horší varianta jejího odhadu budoucího vývoje. Oslabená pravá noha nepředstavovala velký problém; závažnější byl sklon hlavy. Bud klopil hlavu, nedíval se při chůzi zpříma. Jestli se mu nepodaří udržet rovnováhu, aniž by se díval na nohy, nebude nikdy schopen chodit sám.

Probrala se ze zamyšlení a shledala, že spokojený výraz z Budovy tváře zmizel.

„Běhal… běhal jsem… stovku… za… za…,“ byl tak rozrušený, že si nevzpomněl na čas.

Marcy kývla na asistentky; nemusejí být v pohotovosti. Klekla si vedle Budova křesla.

„Bude, nesmíš být na sebe tak přísný. Teprve začínáme. Máme před sebou dlouhou cestu, moc dlouhou. Každý den urazíme kousek, ale postupně, krok za krokem.“

„Jak… dlouho… to… bude… trvat… než.“

„Než co?“

„Než… začnu… zase běhat?“

Na tuto otázku naštěstí neexistovala jednoznačná odpověď, takže Marcy nemusela lhát. Možná nebude běhat vůbec, pomyslela si hořce, jenže takovou odpovědi bych ho zničila. Proto nahlas řekla:

„Nevím. Zatím přemýšlej o dnešku a zítřku. Každý den zkus být lepší než ten předchozí.“

Nepoznala na něm, jak si její odpověď vyložil, ale nic jiného ji nenapadlo. Kdyby se později její obavy naplnily, neztratí jeho důvěru, jak by se nepochybně stalo, pokud by byla přehnaně optimistická.

„Jak… dlouho?“ otázal se znovu.

„Už jsem ti řekla, nevím.“

„Já… jak dlouho… trvalo… jít… z jednoho… konce… na… druhý?“

„Na tom přece nezáleží. Důležité je, že jsi přešel.“

„Musím… musím to… vědět.“

Rozjel se zpátky k místu, kde začínal. Marcy pochopila, že se nevzdá, dokud se neprojde ještě jednou a nedozví se čas. Rychle přivolala asistentky. Pomohly mu na nohy. Uklidnil se, už, už se chystal levou k prvnímu kroku, ale pak se zarazil. Vzpomněl si na Marcyiny pokyny a vykročil pravou. Marcy zatím sledovala ručičku na ciferníku stopek. Bud postupoval pomalu, čím víc se snažil, tím neohrabaněji vypadaly jeho pohyby. Konečně stál na druhé straně. Pot se z něj jen lil, sotva popadal dech, ale hned se ptal:

„Kolik?“

Marcy okamžitě využila i této příležitosti k procvičení jeho mysli. Mlčky mu podala stopky. Ukazovaly dvě minuty dvacet šest sekund.

„Deset… sedmnáct.“

Nechápala. Spletl se? Čas spolu probírali a určit správně hodinu mu nedělalo problémy. Proč neodečte vteřiny?

„Deset sedmnáct? Opravdu deset sedmnáct, Bude?“

„Já… já… stovku… běhal… za… za deset… sedmnáct.“

Bože, doufám jen, že se neupnul na tohle! Považovala bych za vítězství, kdyby se postavil a začal sám chodit! A on sní o běhání. Sto yardů za deset sekund. Nemá nejmenší tušení, jak se mi ulevilo, když ušel tři a půl metru za dvě minuty dvacet šest sekund. Ještě pořád neudrží rovnováhu, nemá stabilitu. Běh? Chůze bez opory bude největší životní úspěch, jestli se nám jej ovšem podaří dosáhnout.

Ze cvičení na bradlech se stala rutinní záležitost. Bud každý den trval na tom, aby Marcy se stopkami sledovala, jak dlouho mu „chůze“ trvá. Koncem týdne dokázal snížit původní čas na dvě minuty devět sekund.

Marcia nemohla přehlédnout, jak je na svůj výkon pyšný. Sama se však se stále většími obavami připravovala na jeho rozhodující zkoušku: udrží rovnováhu?

Lily úplně rozkvetla, když viděla, jak Budovi cvičení prospívá. S přáteli mluvila mnohem raději, téměř každý den referovala o drobných úspěších, jichž syn dosáhl.

Jednoho dne potěšeně svěřila Marcy, že Pepper chystá velký plán na léto: jestli bude léčba pokračovat takovým tempem jako doposud, mohli by s Budem strávit celý měsíc na chatě u jezera. Plavání by mu určitě prospělo a na podzim by se třeba vrátil zpět do školy. Začnou konečně normálně žít jako dřív, jako rodina, doma.

„Pepper by si letos vzal týden dovolené, až Gwen skončí škola, a jeli bychom se podívat k jeho sestře,“ pokračovala Lily nadšeně, „bydlí nahoře v Coloradu, je to nádherné místo. A chovají koně. Bud už by mohl tou dobou jezdit, ne? Když se tak rychle zotavuje? Slyšela jsem, že koně používají i při rehabilitaci. Co myslíte, Marcy?“

Její upřímný pohled plný nadějí Marcy nijak nepomáhal.

„Lily, ještě je příliš brzy na tak velké plány, na jakékoli plány. Musíme postupovat podle situace: den za dnem, týden po týdnu,“ dodala neutrálním tónem.

Po dvou týdnech pravidelného tréninku na bradlech dokázal Bud přejít z jednoho konce na druhý za půl minuty.

Horní část jeho těla očividně prospívala a svaly paží postupně nabývaly původní podoby i síly. Marcy cítila, že je čas zahájit další fázi léčby.

Ráno začínali psaním, což splňovalo dvojí účel: procvičoval si pravou ruku a obohacoval své myšlenkové pochody o nové podněty.

Bud už psal delší, dvou a tříslabičná slova. Zdálo se, že je se svým výkonem spokojený, dokonce přidal k některým písmenkům ozdobnou kudrlinku.

Byl zjevně dobře naladěný. Marcy mrkla na jeho umělecky vyvedené a na konci jednoho slova:

„Mmmm, dneska si dáváme záležet,“ škádlila ho, „vidím, že brzy napíšeš celou knihu.“

„Já… umím psát… věty,“ bránil se. Ještě stále nemluvil zcela plynule, ale ve srovnání se začátky byla i ve způsobu vyjadřování patrná změna k lepšímu.

„Ale, opravdu?“

„Ano.“

Rukou zakryl papír, aby neviděla, co píše. Lopotil se s perem, pak zhodnotil celé dílo a nakonec jí oběma rukama podržel list před nosem. Velkými roztřesenými písmeny tam stálo: MILUJU MARCY.

Ohromeně zírala na nápis a cítila, jak se červená. Polkla, nadechla se a řekla:

„To je velmi hezké, Bude. I já tě mám ráda.“

Pro jistotu ještě dodala:

„Jsi můj nejoblíbenější pacient.“

A okamžitě otočila list. Mrkla na hodinky.

„Tak, mladý muži, dneska vynecháme bradla.“

„Ale já musím… zlepšit svůj… čas.“

„Zkusíme dnes něco mnohem těžšího. Začneš opravdu chodit.“

„Chodit… bez držení?“

Zjevně ho svým úmyslem zaskočila.

„Bez držení,“ potvrdila. „No, ne úplně, nejdřív ti dám takové zařízení, takové chodítko. Můžeš se v něm pohybovat a nebudeš odkázaný na nějaké zábradlí. Možná, že jsi viděl něco podobného ve filmech. Půjdeš prostě, kam chceš. No? Tak co?“

„To je… skvělé,“ souhlasil, ale ne příliš přesvědčivě. Nevěděl přesně, co ho čeká, a měl trochu strach, jestli to zvládne.

„Tak na vozík a jedem!“

Musela mu pomoci, když se přesouval z pomocné desky do křesla. Stála velmi blízko něj a podpírala ho.

Najednou jí přitiskl tvář na prsa a zašeptal: „Já… opravdu tě… miluju.“

Neslyšela takové vyznání od pacientů poprvé a věděla, že v určitém stadiu léčby i takový stav přispívá k uzdravení. Ale také se už přesvědčila, že když na konci léčby neodpovídá výsledek jejich představám a touhám, cítí to jako její zradu.

30

„Tak, Bude, tohle je chodítko.“

Marcy mu předvedla ocelovou ohrádku na kolečkách. Prostor vymezený pochromovanými ocelovými trubkami měl tvar trojúhelníku, horní rám byl zhruba ve výši pasu.

Marcy vysvětlovala dál: „Je to jen dočasné opatření. Člověk se postaví na vlastní nohy a jde.“

Bud ohromeně zíral na konstrukci před sebou. Tohle chodítko znal: starší lidé, hlavně ti po mrtvici, se s ním pohybovali při nákupech v obchodním centru dole ve městě.

Marcy odhadla, nač myslí.

Mladí se mohou uzdravit nejlépe a nejrychleji, mají v sobě tolik života, síly, jejich těla nejsou opotřebovaná. Ale také nejčastěji odmítají pomoc, zavrhují zvlášť takové prostředky, které ve své mysli ztotožňují s handicapem, stářím a nemocí. Vidí v nich hrozbu, že oni sami už nikdy nebudou nezávislí, samostatní, volní. Jenže když se uzavřou do sebe a nedokážou tyhle předsudky překonat, není jim někdy pomoci vůbec. Ustrnou na mrtvém bodě a proces uzdravování se zastaví.

Tento mladík mi důvěřuje. Dokonce natolik, že plní každý můj pokyn, i když vnitřně úplně nesouhlasí. Mohu tedy doufat, že dosáhneme úspěšného konce: Bude-li spolupracovat, naučí se znovu chodit.

Usmála se na něj a pobídla ho:

„No tak, zkus to. Opři se, teď nahoru, jako na bradlech, tady se chyť.“

Ještě stále váhal, ani ne tak proto, aby zmobilizoval fyzickou sílu, spíše se potřeboval vyrovnat s myšlenkou, že chodítko vůbec potřebuje. Nesrovnal si přitom, že byl před několika dny mnohem neschopnější. Trápilo ho jediné: když dneska přijme tuhle pomoc, nezůstane na tu zatracenou věc odkázaný celý život? Co když..?

„Bude!“

Mlčky se podíval na ni, pak na chodítko, dokonce se mu zdálo, že se mu ty trubky vysmívají. Znovu vzhlédl k Marcy; její oči ho povzbuzovaly. Nakonec povolil. Pomalu se natáhl a pevně se zachytil horního rámu.

„Dobře, tak je to dobré,“ pochválila ho Marcy a kývla na asistentky, které stály poblíž připraveny pomoci.

„Tak, Bude, a teď dopředu, nahoru.“

Natáhl se, vložil do pohybu veškerou sílu, ale zapomněl na ruce. Sevření povolilo a on se svezl zpátky do křesla.

Než ho Marcy stačila pobídnout k novému pokusu, sám se rychle ozval:

„To… nic… zvládnu to… jenom… jenom.“ Byl velmi rozčilený a nedokázal pohotově najít vhodná slova. Marcia ho uklidňovala:

„Pomalu, pomalu, rozmysli si, co chceš říct a potom to řekni. Jenom nespěchej.“

„Já… já… chci… dokážu… to… jenom… trochu… času.“

Marcy viděla, že se odmítavý postoj k chodítku změnil v pevné odhodlání překonat překážku.

Výborně, pomyslela si, pokud se mu to ovšem podaří. Odhodlání vždycky pomáhalo, ale běda, když neskončilo úspěchem. Pak se stávalo vážnou hrozbou pro další průběh léčení.

Bud umíněně sevřel opěradla svého křesla, jako by je chtěl rozdrtit. Takhle musí stisknout rám chodítka. Posunul nohu dopředu, ale když se trochu nadzvedl, kolena se mu podlomila a podruhé spadl zpátky.

Mlčky oddychoval se svěšenou hlavou.

Marcy věděla, že se nevzdá ani po tomto nezdaru, ale také jí bylo jasné, že se sám postavit nedokáže. Dva předchozí pokusy ho už dost vyčerpaly. Zkusila zvolit kompromis, aby se nevracel na pokoj s pocitem poraženého. Chodítko se pro něj nesmí stát symbolem selhání.

Asistentky mu pomohly na nohy. Rukama svíral ze všech sil pochromovaný rám. Pot mu stékal po čele i po zádech, nohy se mu chvěly. Ale stál. Potom se najednou podlaha pod ním rozhoupala, roztřásly se mu ruce. Cítil, že sevření povolilo, ale nebyl schopen prsty nějak ovlivnit. Nakonec se mu zatočila hlava a všechno před očima zčernalo. Omdlel.

Necítil, jak ho dva páry pevných rukou zachytily dříve, než mohl spadnout na žíněnku pod sebou.

Za chvilku přišel k sobě. První, co vnímal, byl Marcyin příjemný lehký parfém. Otevřel oči a shledal, že hledí přímo do jejích.

„Na chvilku jsi omdlel,“ vysvětlila.

Zjistil, že leží na stole potaženém kůží, na němž pacienti občas pod dohledem prováděli své předepsané cviky. Sám ho zatím nepoužil, ale dnes se s ním nejspíš seznámí. Marcy mu nedopřála mnoho času na přemítání.

„Chvíli budeme cvičit tady. Hned ti řeknu, co budeš dělat, a přitom ti vysvětlím, jaký to má účel, ano?“

„Dobře.“

Byl zvědavý, co zamýšlí, ale zároveň trochu váhal, jestli úkol nebude nad jeho síly. Viděla mu na očích, co se mu právě honí hlavou.

„Bude, všechny cviky, které děláme, mají dvojí účel, nejen udržovat tě v dobré fyzické kondici. Vždycky jsme byli zvyklí, že mozek učí tělo: co udělat, jak a kdy to provést. Mozek řídí tělo. Ale v případech, jako je i tvůj, může tělo pomoci učit mozek.“

„Tělo učit mozek?“

„Ano. Když provádíš určité pohyby v jistém sledu, mozek si může „vzpomenout“ na některé staré zvyky, připomene si některé souvislosti. Začneme hned: překul se na břicho.“ Trochu mu pomohla.

„A teď na čtyři. Natáhni levou ruku. A pravou. Tak, opři se o ně,“ dávala mu povely a zároveň mu při každém úkonu pomáhala.

„Přidej nohy. Skrč levou a klekni si na koleno. No tak, pohni levou! To je ono. Ano a totéž pravou, pohni pravou. Hmmm, pravá trochu zlobí. Už je to lepší, tak, takhle. Pohni s ní, není ze dřeva. Výborně!“

Konečně stál na čtyřech, zpocený, oddychující, trochu navztekaný spočíval plnou vahou na pažích a kolenou.

„Jako… jako…,“ nemohl popadnout dech, když mluvil.

Musel na chvilku počkat, než dokončil větu. „jako… zápas… Řecko… římský.“

„Zápasil jsi ve škole?“

„Ne… jenom se mi někdy… líbil.“

„Prima. Teď trochu zacvičíme tady, prát se nebudeme, doufám. Zvedni levou ruku. Natáhni ji co nejdál. Od těla, nespouštěj ji. Výš, dál, ještě dál!“

Věděla, že jejich dál bude zatím velmi omezené, ale každý centimetr je úspěch.

Zvedal pak pravou paži a střídavě obě nohy. Marcy bedlivě pozorovala, jakým způsobem cviky provádí. Zajímalo ji, nakolik dokáže udržet stabilitu, sledovala, do jaké míry je schopen ovládat různé skupiny svalů a sladit pohyby. Koordinace je základním předpokladem samostatné chůze. Ani ten nejjednodušší úkon nelze provést izolovaně; zvedáte-li se z lehu do sedu, nutíte k činnosti svaly trupu a zároveň i paží a nohou.

Buda Younga brzy čeká důležitá zkouška, zvládne ji?

Setrval v nové poloze jen pár okamžiků a Marcy zavelela znovu:

„Teď si odpočiň, Bude, pomalu, pěkně pomalu zpátky na čtyři, tak je to správné.“

Oddechoval v pozici, na kterou byl zvyklý, a Marcy se ptala: „Tak co? Nebylo to tak hrozné, ne?“

„Ne,“ dal jí za pravdu.

„Ode dneška budeme tohle provádět každý den. A taky tohle.“

Přistoupila blíž a přiložila mu ruku na paži.

„Odsuň mou ruku. Neboj se, zatlač, neublížíš mi. Vší silou proti mé ruce!“

Očekávala větší protitlak z jeho strany, ale nedala na sobě nic znát, a postupně tak procvičili obě paže i nohy.

Po několika dnech opakovaného cvičení přidala Marcy „přetlačovanou“ v kleku bez opory.

Cílem samozřejmě bylo posilování rovnováhy, udržování stability. Na konci jednoho pravidelného tréninku, kdy oddechoval na stole, uvažovala: Nemá přikročit k rozhodujícímu testu? Je rozcvičený, to je výhoda, ale je také dost utahaný po celém bloku cviků.

Nakonec usoudila, že pro dnešek toho má Bud dost, a odložila zkoušku na příští den. Zítra tedy nastane den D!

Deset dnů cvičili na stole v rehabilitačním sále; pak Marcy usoudila, že je natolik silný, aby se podrobil prvnímu malému testu.

Klečel na čtyřech, když mu řekla:

„Dnes přejdeme do vzpřímeného kleku, nebudeš se opírat o ruce. Neboj se, to zvládneš,“ dodala rychle, protože si všimla jeho nejistého výrazu.

„Opři se o ruce a odtlač trup od stolu. A zvedej se nahoru, až se budeš moci podívat před sebe. Ruce spouštěj k tělu. To je ono! Neboj se, nespadneš, zachytím tě. I kdybys náhodou spadl, stůl je měkký, neublížíš si. Tak, drž trup zpříma, pěkně rovně. Dobře. Ještě chvilku. Výborně.“

Ráno se Marcy objevila v pokoji a snažila se kolem sebe šířit ještě více energie a dobré nálady než kdy jindy. Nechtěla, aby Bud vytušil, že je dnešní den pro něj i pro ni obzvlášť důležitý, bála se, že by mohl znervóznět a zbytečně všechno pokazit.

„Tak mladý muži, vzhůru do tajemných dálek! Ve vašem případě, mladíku, na rehabilitační sál.“

„Nebudeme psát?“ podivil se.

„Já… já… chystal jsem se… napsat… sonet.“ Sám se zasmál tomu nápadu, byl to jasný, lehký, bezstarostný smích. I Marcy se smála, i když v duchu ji napadlo: Jen aby nám ta nálada vydržela až do večera!

Dole na sále Bud už automaticky zajel ke koženému stolu, ale Marcy ho tentokrát zarazila:

„Dnes ne, Bude, teď půjdeme zpátky na bradla.“

„Zas… bradla?“

„Ano, zase. Všechny tyhle cviky byly jen příprava, abychom se mohli vrátit. Tak pojďme.“

Zajel na jeden konec mezi žerdi, aby se mu z vozíku snáze vstávalo.

„Měl bych už… vstát… z toho…, zatraceného… křesla.“

„Nic proti, Bude. Pevně se chyť!“

Natáhl paže, ale nedosáhl. Marcy nastavila bradla na potřebnou výšku a Bud začal vstávat. Zlehka mu pomohla. Stál zpříma, rukama svíral kovové žerdě u boků.

„A teď jdi, Bude.“

Poodstoupila a sledovala, jak vykročí. Nadzvedl levou nohu, vzápětí si uvědomil, že Marcy vždycky trvala na pravé, vysunul tedy pravou. Šlo to snáze než před dvěma týdny. Povzbuzen úspěchem tedy došlápl a pokračoval levou. Najednou ale cítil, jak se mu dělá nevolno a začíná vidět rozmazaně. Ztratil vládu nad rukama a padal dopředu. Slyšel vlastní hlas, něco vykřikl, děsil se představy, že spadne na obličej a nebude schopen se zachytit. To už ale Marcy rychle přiskočila, takže skončil v jejím náručí.

„Neboj se, opři se, jen se opři.“

Neomdlel. Dovlekla ho k vozíku a ptala se:

„Co se stalo?“

„Já… já… ne… nevím,“ rozčilením se začal zajíkat.

„Cos cítil? Proč ses pustil?“

„Mys… myslím… zatočila… se mi… hlava.“

„Ano, to se může stát.“

Stejný pokus zopakovali ještě třikrát, aby se Marcy ujistila, že vyloučila všechny možné vlivy, které mohly oslabit jeho výkon. Pokaždé měla k dispozici ošetřovatelky a každý den se opakovala stejná situace: Bud se neudržel na nohou, musely ho zachytit a posadit zpátky na vozík.

Dala mu tedy jinou příležitost prokázat, zda je dostatečně připraven na další fázi léčby, ale sama pochybovala, má-li to nějaký význam. Přikutálela na žíněnku velký balón, který bez problémů unesl dospělého člověka.

„Sedni na ten míč, Bude. Neboj se, je dost pevný. A dívej se támhle na ty dveře. Neuhýbej očima, pozoruj jenom ty dveře. Zkusím tě shodit dolů, ale ty se nesmíš nechat, rozumíš?“

Sesedl z křesla na balón. Chvilku trvalo, než si zvykl, a potom zamířil pohledem k vymezenému cíli.

Jakmile se usadil, Marcy se do něj zlehka opřela. Snažil se ji odtlačit, ale hned spadl na žíněnku, mnohem dříve, než očekávala.

„Pojď, ještě jednou. Zkus se bránit líp, nenech se tak lehce shodit. Tak znovu!“

Zkusili to ještě čtyřikrát, ale se stejným výsledkem. Stále doufala, že se vzchopí, ale musela přiznat, že se dopustila chyby. Měli přestat hned, zbytečně ho unavuje a hlavně v něm posiluje pocit, že zklamal. Byla to tatáž situace, před níž varovala jeho otce. Očekávala příliš; nechala se unést vlastním přáním.

Toho dne zůstala Marcy ve své kanceláři déle, než stanovila její pracovní doba. Nebylo to poprvé. Věděla, že její syn na ni bude toužebně čekat dole ve školce, vyčítala si, že mu věnuje tak málo času, ale zároveň nemohla odejít, aniž by dokončila započatou práci.

Měla před sebou na stole složku s hlavičkou WILLARD YOUNG a přemýšlela, jak zformulovat hlášení o průběhu léčby. Nemohla popřít, že po tolika měsících péče jí Bud není lhostejný. Sympatický chlapec, inteligentní, příjemný. Ale rozhodnutí, které musí učinit, nesmí být poznamenáno osobními sympatiemi. Pro další postup je nutné objektivní profesionální rozhodnutí. Z tohoto hlediska pacient nesplňuje dvě základní podmínky, aby mohl být zařazen do kategorie chodící, nedokáže zkoordinovat pohyby, neovládá zejména dolní končetiny a neudrží rovnováhu, což je pro chůzi nezbytný předpoklad. Žádný pacient odkázaný na pomoc okolí nemůže být označen jako plně samostatný.

Znovu se zamyslela, dlouho váhala nad spisem. Neschopen samostatné chůze. Jak hrozně to zní. Možná to znamená vozík do konce života. Neschopen chůze. Marcy si promítala dojmy z rehabilitačního sálu, výstup s míčem. Zvažovala všechny možnosti, vzpomínala na pacienty, o něž se kdy starala, a srovnávala. Nakonec ale přece jen napsala: Neschopen chůze.

31

„Neschopen chůze,“ četla doktorka Curtisová. Pohlédla přes stůl na Marcii.

„Marcy?“

„Nepsalo se mi to lehce, ale k tomuto závěru jsem dospěla po posouzení výsledků všech testů. Kognitivní složka je na dobré úrovni, je to inteligentní mladík a nic nebrání jeho dalšímu rozvoji. Kladu si tedy otázku, jak by mohl nejlépe využít svých schopností ve vlastní prospěch a vyvážit to, co nezvládne.“

„Jste přesvědčena, že zůstane až do konce života odkázaný na vozík?“

„To se dá stěží stoprocentně tvrdit. Pravděpodobně ano, podle dosavadního vývoje. Ale může dokončit střední školu. Pokračovat na vysoké. Může se oženit a mít děti. Jinými slovy, může prožít vcelku uspokojivý a bohatý život.“

„Na vozíku,“ doplnila Curtisová. „Víte, Marcy, nikdy jsem se nepokoušela ovlivnit vaše rozhodnutí, ale tentokrát… ráda bych provedla testy ještě jednou. Osobně.“

„Předpokládala jsem to. Zítra? Nebo kdykoli jindy, bude připraven.“

„Zítra. Hned zítra ráno.“

Bud ležel v posteli a protahoval si prsty. Levá ruka, jeden po druhém, pak celá ruka, pravá. Na pravou se soustředil déle, protože věděl, že není tak výkonná jako levička.

Lepší se, za chvíli bude jako levá, přemýšlel o ruce. Pravačkou chytil fotbalový míč a zvedl jej do výše. Napřáhl ruku tak jako před odhozem. Kdysi přehodil míčem celé hřiště. Ale to přijde! Zase bude házet tak dobře!

Někdo zaklepal. Předpokládal samozřejmě, že je to Marcy, a tak zavolal:

„Nikdo tu není, jenom my, kůzlátka. Nesmíme otevřít.“

Očekával známou tvář se širokým úsměvem a jiskřivýma očima. Namísto Marcy však do pokoje nahlédla Curtisová.

„Vy?“ Zjevně ho vyvedla z míry.

„Marcy přijde za chvilku. Chci se na tebe jen podívat.“

„Ano,“ přikývl, stále udivený, ale zároveň zbystřil pozornost; jakákoli změna pravidelné denní rutiny mohla znamenat něco významného.

„Dlouho tě nezdržím, Bude, ale ráda bych tě viděla na nohou. Můžeš vstát?“

„Ano.“

Nespustil z ní oči, ani když odhrnoval pokrývku. Pomalu přesunul nohy k okraji postele, pokrčil je a spustil. Zároveň se zvedl do sedu.

„Mohu ti pomoci?“

Zdálo se jí, že se mu ulevilo. Pomohla mu na nohy a postoupila o dva kroky zpátky, aby si ho prohlédla. Za okamžik maličko zavrávoral. Pohodil hlavou, jako by chtěl setřást závrať, ale vtom se mu podlomily nohy a začal padat dopředu. Než stačil vykřiknout, Curtisová ho zachytila. Posadila ho zpátky na lůžko. Neudržel se zpříma ani vsedě a zvrátil se na záda, nohy stále svěšené přes pelest. Zdvihla mu je, aby ležel pohodlně.

Mohla chvíli počkat, pak ho odvézt na rehabilitační oddělení a pozorovat při cvičení na bradlech, jen by se však utvrdila v přesvědčení, že tento pacient nedosáhl požadované úrovně stability a koordinace. Jakkoli se v hloubi duše vzpírala takovému závěru, musela přiznat, že Marcy Ethridgeová měla pravdu.

„Jak mu to řekneme?“ Curtisová seděla s Marcy ve své pracovně.

„Je to můj pacient, povím mu to sama.“

„To bude nejlepší.“

Nikdy není snadné seznamovat pacienty s chmurnými vyhlídkami do budoucnosti. Zvlášť mladí nesou něco podobného velmi těžce. Každý se soustředí na ta hrozná slova „pravděpodobně už nikdy nebudeš chodit“ a rychle zapomene na to, jaký je zázrak, že vůbec přežil. Svého času Curtisová s pacienty také takto promlouvala.

„Mají u toho být i rodiče?“

„Ne, chci, aby byl se mnou sám.“

Marcy se vrátila do pokoje. Zastihla Buda s fotbalovým míčem v ruce, pravičku napřaženou, jako by se chystal k odhodu. Marcy přišla právě včas, aby se ji pokusil zapojit do hry. „Nestůj tam… běž… běž k čáře!“ volal na ni.

„Dnes ne,“ odpověděla.

Nechal ruku klesnout, ale balón nepustil.

„Já vím, bude víc psaní,“ hádal.

„Ale potom… potom půjdeme… na reha… na rehabilitační? Já… já… dokážu to… dneska.“

„Ne, budeme cvičit přímo tady. Nejdříve se musíš dostat z postele na křeslo.“

Přinesla desku, která mu usnadňovala přesednout, a přitlačila vozík. Bud se nasunul na desku a čekal, že mu Marcy pomůže, ta se ale ani nepohnula.

„Bude, myslíš, že to zvládneš sám?“

„Až do… křesla?“

„Ano, z postele až do křesla.“

Zaváhal, uvědomil si, které pohyby musí provést, a potom se začal pomalu posouvat po desce ke křeslu. Když už byl u okraje a zbývalo jen dosednout, ztratil najednou rovnováhu a v hrůze z pádu zalapal po dechu.

Marcy ho okamžitě zachytila a posadila zpět, trvalo mu ale pár vteřin, než se uklidnil. Zašeptal:

„Díky.“

Jen kývla.

„Bude, zatím jsem všechny úpravy na tomhle vozíku prováděla já. Třeba opěrka pro nohy,“ klekla si, aby názorně předvedla, o čem mluví.

„Když křeslo nepoužíváš, zůstává ve svislé poloze. Aby sis mohl opřít nohy, musíš ji sklopit, takhle. Vidíš? Zkus to sám. Levá, nejdříve dolů, jako by ses chystal vyjet, pak nahoru. Totéž s pravou. Teď boční opěrky. Když nejezdíš, jsou také sklopené.“

Ukázala mu, jak je složit a před jízdou opět připravit. Pak si všechno vyzkoušel sám, ale napoprvé nebyl příliš úspěšný.

„Budeme pravidelně trénovat, neboj se, chce to jenom cvik. Až si zvykneš, půjde ti to úplně snadno, uvidíš. A teď dál: brzdy. Když sáhneš sem,“ ukázala, „nahmátneš je. Máš?“ Zkusil nejdříve levou.

Vždycky začíná levou, nikdy ne pravičkou, jak by měl. Ale brzdu zajistil správně, přesvědčila se. Problémy nastaly s pravou. Po chvíli marného namáhání se vzdal, protože byl naprosto vyčerpaný.

„Nic si z toho nedělej, za den dva ti to ani nepřijde, to zvládneš,“ ujišťovala ho.

„A teď… můžeme… jít dolů?“

Tím samozřejmě myslel rehabilitační oddělení.

„Já to… dneska… zvládnu.“

Marcy se posadila naproti němu tak, aby mu zpříma hleděla do očí; její pohled byl laskavý, plný pochopení, jeho zvědavý a napjatý. Čekal, co přijde.

„Dneškem počínaje, Bude, začneme pravidelně cvičit s tvým vozíkem. Naučíš se, jak ho máš zvládnout na rovné ploše, na cestě, jak se vyrovnat například se spárou v koberci nebo hrboly na silnici.

Vystřídáme různý povrch, musíš si nacvičit, jak projíždět dveřmi, aniž bys byl odkázaný na něčí pomoc. Potom objíždět překážky, hlavně obrubníky, ty bývají ze začátku dost obtížné.“

„Obrubníky? Ale proč? Vždyť… ty jsou přece.“ Ukázal oknem kamsi do daleka, do světa, z něhož byl před několika měsíci tak surově vytržen a před nímž ho bezpečně chránily stěny nemocničního pokoje.

„Ano, tam venku,“ doplnila Marcy.

„Bude, musím ti něco vysvětlit. Nech mě mluvit. Při úrazech, jaký jsi prodělal i ty, se lidé pomalu zotavují a postupně obnovují své původní schopnosti. Ne vždycky se jim ale podaří uzdravit se úplně, přes veškerou snahu mohou zůstat různé následky, například omezená schopnost chůze.“

Jakmile Bud zaslechl slovo „chůze“, uhnul očima, jako by už nechtěl nic dalšího slyšet, ale Marcy pokračovala.

„Bude, jsi chytrý kluk a porozumíš všemu, co ti povím. Sám můžeš zvážit fakta.

Jak sám víš, aby mohl kdokoli chodit, musí udržet rovnováhu, koordinovat pohyby všech svalů, které udržují tělo ve vzpřímené poloze, a samozřejmě ovládat svaly končetin. To všechno probíhá současně, za normálních podmínek bez pocitu závrati a slabosti. Pro většinu lidí stabilita nepředstavuje žádný problém, je to něco tak přirozeného, že o ní nepřemýšlí, ale ve skutečnosti jde o velmi složitý proces vyžadující dokonalou souhru hlavových nervů, vnitřního ucha a centra mozečku. Bez jejich vzájemného souladu není chůze možná.“

Marcy se na chvilku odmlčela.

„Jak také víš, v tvém případě jsme souhry nedosáhli.“

„Ne… zatím ne,“ ohradil se.

„Bude, víš, že jsme se o to pokoušeli nesčetněkrát. Ještě včera jsi nedokázal vzpřímeně stát. Dnes ráno také ne.“

„Ach, proto… proto doktorka. Curtisová,“ hlesl.

„Ano, Bude, proto sem ráno přišla doktorka Curtisová.“

Seděl a zaraženě upíral oči někam do dálky. Nedíval se na Marcy, ale skrze ni, zachmuřeně si přebíral její slova a znovu a znovu si vybavoval několik minulých dní.

Každý den jsme… chodili na rehabilitaci… a pokaždé… jsem se cítil líp. A dokázal jsem víc, lepšil jsem se! Pokaždé. Určitě… někdy se mi… točila hlava… ale chytil jsem se. A potom jsem šel zas… šel jsem… sám jsem šel… a byl jsem rychlejší než den předtím. Šel. Trápil se a zároveň cítil vzdor.

Marcy mlčela. Točila se mi hlava… ale komu by se… nezatočila? Tolik… týdnů v posteli… to je… to je přece… nor… normální. Každý má… někdy takovou… chvíli… já… já vím… dvakrát jsem skoro… spadl, dnes ráno… ale… ale přece… já.

Pohlédl Marcy do očí. Zažila takovou chvíli už mnohokrát předtím, měla zkušenosti a dokázala pochopit, co asi Bud cítí.

„Chci… chci jet na… chci dolů… chodit,“ prohlásil odhodlaně.

„Bude, tím teď nic…,“ začala protestovat, ale on se zarputilým výrazem rozjel ke dveřím.

V prvním okamžiku mu chtěla zastoupit cestu, ale pak si to rozmyslela. Nech ho. Ať se přesvědčí sám.

Dvakrát narazil do zárubně, teprve napotřetí se mu podařilo projet. Prudce vyrazil chodbou dopředu. Marcy mu byla v patách, připravena pomoci, bude-li třeba.

Jak se řítil směrem k rehabilitačnímu sálu, sestry i sanitáři před ním uskakovali, těsně přede dveřmi zprudka zastavil. Marcy se natáhla a uvolnila pojistku dveří. Vjel na známé místo ke kovovým bradlům, kde pokaždé začínal. Vyzývavě pohlédl Marcy do očí, aby pochopila, že se dokáže sám postavit i jít.

Pohnul se a křeslo se svezlo dozadu. Vyjel zpátky a zatápal po brzdě. Když ji konečně nahmátl, zajistil levé kolo a pak se znovu pokusil vstát. Zapřel se rukama o boky křesla a namáhavě se zvedal, ale po chvíli se svezl dolů. Zhluboka se nadechl, začal znovu, a znovu musel přestat a odpočinout si. Vtom mu došlo, že zapomněl na jeden důležitý krok: vsedě se shýbl a po hmatu hledal opěrku pro nohy. Našel levou a zvedl ji. Levičkou zkusil objevit i pravou, šlo to daleko hůř, ale nakonec dokázal nastavit i pravý pedál.

Měl teď „pevnou půdu“ pod nohama a spustil obě nohy. Ještě jednou se začal zdvihat a tentokrát se mu podařilo zachytit kovové žerdi bradel. Jakmile ucítil pod rukama chladný kov, sevřel dlaně.

Marcy sledovala po celou dobu jeho úsilí a v duchu se namáhala s ním. Byl odhodlaný jí předvést samostatnou chůzi a Marcy dokonce na chvilku uvěřila, že to dokáže, ale vzápětí lehce zavrávoral a jí bylo jasné, že její původní hodnocení bylo správné. Jestliže pacient nedokáže udržet rovnováhu v tomto stadiu léčby, nebude pravděpodobně nikdy schopen chůze bez opory.

Poslední, co Bud Young vnímal, byla slabá závrať.

Když opět nabyl vědomí, ležel na zádech, prudce dýchal a kůži měl pokrytou lepkavým studeným potem. Nad sebou spatřil Marcyin obličej. Skláněla se nad ním a šeptala:

„Bude, Bude, jsi v pořádku?“

„Já… šel… šel jsem. Co se stalo?“

„Ztratil jsi rovnováhu,“ vysvětlila.

„Ne, ne… jenom všechno… najednou… bylo černé,“ odporoval.

Nakonec ale přiznal porážku, polohlasně se rozvzlykal.

Marcy ho zlehka objala rukou kolem ramen, naklonila se blíž a šeptala:

„Bude, poslouchej mě. Čeká nás ještě spousta práce.“

„Chodit. Začnu chodit?“

„Ne,“ řekla stručně.

„Ode dneška se soustředíme na všechno, co můžeš zvládnout, abychom toho využili ve tvůj prospěch. Jsi mladý, bystrý, máš spoustu možností, jak své vlohy využít, když na nich budeme spolu pracovat. Vrátíš se do školy, vystuduješ.“

„Ale ne na vozíku!“

„Na vozíku,“ řekla rozhodně. „Vrátíš se do školy a potom půjdeš na univerzitu.“

„Měl jsem dostat sportovní stipendium. Zajímaly se o mě čtyři univerzity. Dvě dokonce z nejlepší desítky ve Státech,“ namítal.

„Bude, viděla jsem tvoje vysvědčení. Jestli nepolevíš, dají ti prospěchové stipendium. Až skončíš univerzitu, můžeš se rozhodnout, co dál, budeš mít otevřené dveře prakticky kamkoli. S výjimkou fotbalu, samozřejmě. Stejně není jisté, jestli bys v lize obstál, zato je jisté, že by se z tebe mohl stát velmi dobrý student. Mohl by ses uplatnit v mnoha oborech, jen bychom se na ně měli soustředit a připravovat se. Myslím, že náš cíl je jasný: Bud Young ten nejlepší, jaký může být. Pamatuj si to.“

Neodporoval, ale ani nesdílel její odhodlání.

Jenom dál tiše plakal.

32

„Na vozíku.,“ hlesla Lily a zalapala po dechu. „Na jak dlouho?“

„Možná na celý život.“ Marcy se sice snažila mluvit co nejšetrněji; zděšení vyvolané jejími slovy však bylo obrovské.

„Na – na celý život. Ne, ne, ne, to přece nemůže být napořád! Ne Bud! Ne, to ne.“

Marcia předpokládala, že Lily teď začne plakat, ale ta se jen zeptala:

„A co Bud? Už jste s ním mluvila?“

„Ano.“

„A co říkal? Jak se choval?“

„Přesně tak, jak jsem předpokládala. Proto jsem s ním chtěla mluvit o samotě.“

„Ano, samozřejmě. Pepper. Pepper to nepochopí. Nijak Budovi nepomůže. Zůstane to na mně, než si Bud zvykne,“ uvědomila si Lily.

Potlačila nutkání plakat, to počká, až zůstane sama, a nadechla se.

„Řekněte, co mám udělat, udělám všechno,“ prohlásila odhodlaně.

„Nejdříve bych se chtěla podívat na váš dům. Určitě budete muset provést nějaké úpravy, než se Bud vrátí,“ začala Marcy.

„Ano, ano, jistě,“ souhlasila Lily, stále ještě zmatená a zaskočená.

Jistě, neočekávala okamžitou změnu k lepšímu, ale rozhodně nebyla připravena na skutečnost, že její syn stráví celý život na vozíku. Potřebovala čas, aby vše zažila; musí být Budovi oporou a určitě to nebude lehké. Začala mít také velmi nepříjemný pocit, když si vzpomněla na Peppera. Manžel se určitě nesmíří s myšlenkou, že Bud zůstane invalidní. Jak se Pepper zachová? Rozkřičí se na ni nebo na Marcy?

„Můžeme jet kdykoli,“ obrátila se k Marcy, „manžel se vrátí před šestou, do té doby ale všechno stihneme.“

„Paní Youngová, nemůžete ho donekonečna omlouvat,“ napomenula ji Marcy mírně.

„Já vím, ale chci, aby to slyšel ode mě,“ řekla Lily omluvně.

„Ano, chápu. Zastavím se u vás v půl páté.“

Objevila se před domem Youngových přesně v šestnáct třicet. Když projížděla ulicí, v níž Youngovi bydleli, všimla si, že okraje chodníků jsou v souladu se státní normou stupňovitě upraveny tak, aby byly lehce sjízdné pro dětské kočárky a dostupné pro vozíčkáře.

Oddechla si, protože jeden z velkých problémů byl vyřešen: Bud nezůstane odkázaný jen na dům, ale bude se moci volně pohybovat i venku, což bezpochyby posílí jeho sebevědomí. Získá pocit nezávislosti a soběstačnosti.

Zastavila auto na příjezdové cestě, vystoupila a zazvonila na zvonek vedle domovních dveří. Lily se ihned objevila dole a Marcy okamžitě pochopila, jak moc jí záleží na tom, aby byly s prohlídkou hotovy dříve, než se vrátí Pepper.

„Pojďte dál,“ pobídla Marcy chvatně.

Jistě celou dobu počítala minuty, pomyslela si Marcy. Připadala si jako spiklenec v tuctovém filmu, na jak dlouho může žena oddálit rozhovor s vlastním manželem?

I když ji, Marcy, Pepper v domě nezastihne, cožpak se nezeptá na syna? A i kdyby Lily dokázala zapřít skutečnost, dokdy vydrží milosrdná lež?

Prošly do obývacího pokoje, kam Lily už předtím připravila sušenky a kávu, ale Marcy cítila, že ani ona, ani Lily by nevydržely klidně sedět a pojídat cukroví. Hned se rozhlédla kolem sebe a potom se ptala:

„Máte v přízemí nějakou volnou místnost?“

„Volný pokoj?“

„Ano. Bud se musí cítit soběstačný, nezávislý na vás. Těžko by zvládl schody do patra. Takže jestli máte jeden pokoj volný.“

„Jen Pepperovu pracovnu. Je to vlastně knihovna, Pepp hodně pracuje o víkendech a občas i večer. Jinak tu máme ložnici a kuchyň, víc místa není.“

„Nemohl by si manžel zřídit pracovnu v nynějším Budově pokoji?“ otázala se Marcy a zamířila do kuchyně, aby sama zhodnotila situaci a upozornila Lily na žádoucí změny. „Jinak by bylo potřeba nainstalovat výtah, jistě jste ho už někdy viděla v televizi.“

„Ne, ne, pokoj v přízemí bude vhodnější,“ řekla Lily.

Marcy si prohlédla vybavení kuchyně. Dvířka lednice člověk otevře, aniž by musel vstát ze židle. Nahlédla dovnitř.

„Mohu uspořádat věci tak, aby měl všechno bez námahy nadosah,“ nabídla se Lily okamžitě. Marcy se na ni otočila.

„Lily, věřte mi, chápu, že je to pro vás šok, ale nesmíte Buda litovat. Potřebuje mít pocit, že se postará o sebe sám. Dopřejte mu ho. Nechte ho trochu se namáhat, prospěje mu to po psychické i fyzické stránce. Není přece nemocný, váš syn je mladý muž, který nemůže chodit, ale jinak je naprosto v pořádku. Musí to pochopit a naučit se s tím žít. Vy to musíte také přijmout, i váš muž. Mějte stále na paměti: nemůže chodit, ale všechno ostatní zvládne.“

„Pomohlo by nějak, kdybychom mu sehnali takové to pojízdné křeslo s malým motorkem?“ napadlo Lily.

„Ne, určitě ne. Bud potřebuje cvičit. Když bude vynakládat vlastní sílu, zpevní se mu svaly, prospěje tím svému krevnímu oběhu a srdci,“ vysvětlila Marcy a mezitím už ověřila přístup ke kohoutkům nad umyvadlem i nad dřezem. Podívala se také na sporák a uvědomila si, že ještě bude muset promyslet, jak si Bud bude ohřívat jídlo, když někdy zůstane doma sám.

„Tak, teď bychom se měly podívat do pracovny,“ připomněla. Najednou si všimla dveří do místnosti, o níž se Lily nezmiňovala.

„Co je za těmi dveřmi?“ ptala se.

„Když máme hosty, mohou se tu ještě upravit nebo převléknout, opláchnout si ruce.“

Marcy nahlédla dovnitř. Moc prostoru za dveřmi nebylo. Vykachlíčkovaná podlaha se skvěla čistotou, barevně ladila se stěnami, pod zrcadlem zářily vzorně poskládané ručníky.

„Lily, tady bude potřeba zábradlí, aby se Bud dostal k prádelníku. A měli byste sem pořídit vanu a sprchu, protože pro lidi na vozíku je nejhorší nedostatek soukromí.“ Pootevřela dvířka nástěnné skříňky.

„A tohle se musí snížit, aby dosáhl, možná by mohla viset vedle umyvadla,“ uvažovala nahlas.

„Nenapadlo mě, že tolik věcí se bude muset změnit,“ přiznala Lily.

„To se stává. Lidé zapomínají, že se jim domů vrátí jiný člověk, než jakého znali. Pokud se zde ale má znovu cítit doma, musíte mu to umožnit.“

„Samozřejmě,“ souhlasila Lily.

V duchu se už zaobírala myšlenkou, jak na všechno zareaguje její manžel. Vyrovná se s představou syna na vozíku? Jak budou žít dál? Vtom si uvědomila, že Marcy pokračuje. Rychle se vzpamatovala.

„Venku byste měli nechat postavit malou rampu pro snazší vjezd do domu. Dobrý architekt ji jistě citlivě umístí vedle schodů před vchodem, aby nijak nenarušovala celkový vzhled. A druhá by měla být vzadu z garáže do domu.“

„Ano, ano, jenom, je toho najednou tolik,“ povzdechla si Lily. „Nepřemýšleli jsme o takových podrobnostech.“

„Lily, ze zkušenosti vím, že se lidé dokážou přizpůsobit, když se změny provedou ihned. Rodina si zvykne a bere všechno s daleko větší samozřejmostí. Jenom zpočátku se toho zdá příliš hodně. Víte, ve vašem případě je nejdůležitější, abyste promluvila s manželem co nejdříve.“

Lily vzdychla.

„Lily, sdělila bych mu to sama, ale víte, co si o mně myslí. Neodkládejte ten rozhovor.“

Lily se utěšovala jedině myšlenkou, že Pepper půjde večer na svou pravidelnou schůzku s Hectorem a jeho lidmi. Věděla, že pro Peppa bude velmi těžké přijmout konečný verdikt z nemocnice, ale spoléhala na to, že mimo domov, ve společnosti jiných lidí se jeho počáteční šok zmírní.

Poslední dobou dodržoval poctivě všechna pravidla a předpisy, jistě mu pomohou překonat první kritické chvíle, než si zvykne.

Rozhodla se nejdříve promluvit s dcerou. Gwen zůstala jako opařená.

„Na celý život?“ zašeptala ohromeně.

„Ano, miláčku, na celý život. Musíme se s tím smířit. A musíme Budovi pomoci, aby se s tím i on vyrovnal.“

„Mami, samozřejmě, spolehni se.“

Gwen se ze všech sil snažila ovládnout hlas, ale nakonec se jí to nepodařilo a propukla v pláč. Lily ji pevně objala a rozplakala se také. Za chvíli si ale otřela oči, pohladila Gwen po vlasech a řekla:

„Gwenny, nechceme přece, aby nás tu takhle zastihl tatínek, že ne? Musím mu o Budovi říci.“

Chtěla dceru ušetřit dalšího trápení a navrhla:

„Nechceš se najíst dříve, abys mohla zůstat nahoře v pokoji, až budu s tatínkem mluvit?“

„Mami, jsme přece rodina, týká se to nás všech. Chci být s vámi.“

„Dobře, miláčku, myslím, že mi tím moc pomůžeš.“

Lily si naplánovala nejdříve klidnou večeři a teprve potom chtěla manželovi všechno říci. Věděla, že atmosféra okamžiku, nálada v danou chvíli může mnohdy výrazně ovlivnit další postoj k určitým skutečnostem. I když byl jejich problém velmi závažný, věřila, že příjemné domácí prostředí jí pomůže přivést manžela k rozumnému dialogu. Potom půjde na své pravidelné setkání, možná se svěří ostatním a trochu se mu uleví.

Při jídle se Lily vyptávala manžela, jaký měl den. Učil dnes? Věděla, že rád mluví o svých studentech, protože byl přesvědčen, že na ně má dobrý vliv. Chvíli povídal, ale po několika větách se najednou zeptal:

„Lily, zatím ses vůbec nezmínila o Budovi. Jak se cítí? Už vstal? Začal už konečně chodit?“

Gwen upřeně pozorovala dno svého talíře, ale jakmile se Pepper zeptal, okamžitě jí pohled sjel na matku. Ta se nejdříve zarazila, ale vzpamatovala se a jistým hlasem pronesla:

„Bud se má dobře. Ale je tu něco, o čem si musíme pohovořit.“

„Dobrá, popovídáme si.“

„Peppe, to není téma k večeři. Myslím, že bychom to měli probrat v pracovně.“

„Dobrá, pojďme.“

Byl trochu udivený, žena mu v tom okamžiku připadala zvláštní. Polekaná i odhodlaná současně.

Usadil se ve svém oblíbeném ušáku, odkud tak rád sledoval fotbal nebo baseball, často spolu s Budem, když měli náhodou volné odpoledne.

„Tak, miláčku, co ti leží na srdci?“ zeptal se laskavě.

Lily maličko zaváhala, ale pak se vzchopila a řekla: „Peppe, mám pro tebe špatnou zprávu.“

„Špatnou? Co to znamená?“

Ihned zbystřil pozornost a v mysli mu proběhlo několik možností, jichž by se mohla špatná zpráva týkat. Okamžitě dospěl k vlastnímu závěru.

„Nic mi neříkej, Lily. Bylas u doktora Solomona a on ti něco našel. Nedělej si starosti, není to nic vážného. Zastavím se u něj zítra ráno, a jestli to bude nutné, najdeme nejlepšího specialistu, kterého budeme potřebovat. Určitě mi někoho doporučí.“

„Ne, ne, Peppe,“ pokoušela se ho přerušit, ale nenechal ji domluvit.

„Chicago, New York. Rochester. Najdeme perfektního lékaře, neboj se.“

„Peppe!“ Konečně se zarazil.

„Lily?“

„Peppe, já jsem v pořádku.“

„Tak o co jde?“

Znovu se zhluboka nadechla. Když si byla jista, že jí v polovině věty neselže hlas, řekla mu:

„Peppe, dnes mi řekli, že Bud bude na vozíku.“

„To já přece vím, viděl jsem ho na tom zatraceném křesle minule,“ namítl.

„Nejspíš napořád, Peppe.“

„Co?“ Trhl sebou, téměř nadskočil. „Ne, ne, Lily, to přece nejde!“

„Peppe, je to tak, musíme se s tím vyrovnat. Bude jezdit do školy a bude se vracet v křesle, je to tak.“

„Ne!“

Lily zamrazilo.

„Museli udělat chybu,“ protestoval Pepper. „Ta mladá terapeutka, byla na něj moc mírná. Najdeme někoho jiného. Nenechám to takhle. Ne! Uvidíš, že se spraví!“

To už se přestal ovládat a téměř křičel.

„Peppe, prosím tě,“ pokoušela se ho uklidnit.

Prudce vstal a začal nervózně přecházet po pokoji. Rozkládal rukama a mluvil, spíše sám k sobě, než k Lily.

„Neměli jsme to nechat dojít tak daleko. Měli jsme ho vzít a najít jinou nemocnici, opravdové odborníky. Nespoléhat na Newmana. Nedbat na jejich řečí.“

„Peppe, poslouchej mě!“

Znovu sebou trhl.

„Lily, poslouchal jsem tebe i jiné lidi dost dlouho. A jak to dopadlo? Zítra ho vyzvednu z nemocnice a poletíme do New Yorku. Zaplatím mu nejlepšího sportovního lékaře. Měl jsem to udělat už dávno!“

„Peppe, nechápeš.“

„Ne? Celé týdny jsem měl tolik práce a dovolil jsem, aby ses o Buda starala. Pokaždé, když jsem měl námitky proti postupu léčby, jsi mě přesvědčovala, že tomu nerozumím. A co z toho? K čemu to vaše porozumění bylo? Podívej se, kam jste ho dohnali! Mého syna!“

„Peppe, prosím tě, Peppe, probírala jsem to i s doktorem Solomonem. Sehnal mi všechny údaje o Newmanovi. I o doktorce Curtisové.“

„Nezajímá mě, co sis kde ověřovala. A pokud jde o mého syna, ode dneška si budu ověřovat všechno sám! Lily, od tohoto okamžiku ti zakazuji, rozumíš, zakazuji ti jenom se přiblížit k nemocnici.“

Nevěřícně na něj zírala jako opařená.

„Peppe, je to přece můj syn,“ namítla. „Nemůžeš mi zakázat ho vidět.“

„Byl to tvůj syn. Teď se postarám o jeho uzdravení já. Já přebírám veškerou zodpovědnost. Křeslo! Chm! Seženu mu ty nejlepší doktory! Můj syn zase bude chodit! Můj syn nezůstane na vozíku! To nikdy!“

„Peppe, poslouchej.“

„Lily, už nechci nic slyšet! S tím jsem skončil. Došla mi trpělivost. Mám té terapeutky po krk. Nevěřím jí. Nevěřím už ani tobě. A jestli chceš vědět pravdu: kdybych musel volit mezi tebou a mým synem, vybral bych si syna! Vezmi si co chceš, dům, auto, cokoli. Ale syn je můj! Můj! Syna ti nedám!“

Pepp se zprudka otočil a odešel.

Lily i Gwen seděly mlčky, dokud neslyšely bouchnout vrata od garáže. Gwen vstala a šla k matce, objala ji. Chtěla ji utěšit, ale zároveň sama potřebovala cítit nablízku někoho, komu věří a kdo jí rozumí.

„Ještě nikdy jsem ho neviděla takového,“ řekla Lily tiše.

„Mami, maminko, zase budeme rodina, že se to spraví? Musí!“

„Samozřejmě, miláčku, všechno se spraví, neboj se,“ uklidňovala ji Lily, ale sama nebyla zdaleka přesvědčena o pravdivosti svých slov.

Poprvé po osmnácti letech cítila, že její manželství je ohroženo.

33

Pepper zastavil auto před kostelem, kam dojel téměř bezmyšlenkovitě. Vypnul motor. Za chvíli začíná jeho pravidelná schůzka. Zůstal sedět a nepřítomně zíral na kostelní dveře. Naprosto jistě cítil, co nyní potřebuje. Žádnou skupinovou terapii, měl příliš velkou žízeň. Toužil po skleničce něčeho silnějšího.

Jen jednu sklenku, sliboval si v duchu. Po takovém šoku co mi zbývá? Musím se napít! Zasloužím si to. A navíc, teď mám všechno pevně v rukou. Už jsem si to jednou dokázal. Hector by nesouhlasil, řekl by, že mám jít na schůzku. Jenže tohle je moc osobní. To je můj vlastní problém a nikomu jinému do něj nic není. Kdo z nich by mi kčertu mohl pomoct? Jde o mého syna! Napiju se a zajedu do nemocnice. Ano, to bude nejlepší. Dám si sklenku a pojedu.

Opatrně, jen opatrně, poroučel si Pepper Young, jakmile usedl za volant. Dal si svůj drink, ale i další čtyři navíc. Nebo jich bylo pět či šest? Co na tom sejde? Na tom přece nezáleží. Hlavně si musí dát pozor. Kdyby ho přistihli za volantem v takovém stavu, nikdo by mu neuvěřil, že se naprosto perfektně soustředí. Celou cestu se držel těsně při pravém okraji a ručička tachometru ani jednou nepřekročila pětatřicet mil.

Zaparkoval v ohraničeném prostoru s nápisem Pouze pro zaměstnance, neboť měl pocit, že ho vážnost situace plně opravňuje k takovému konání. Vstoupil do budovy. Žena v recepci se ho užuž chtěla zeptat na jméno, když se rozpomněla, o koho jde. Uvědomila si, že tento muž má povolené návštěvy i v pozdních hodinách, neboť během dne je natolik pracovně vytížený, že by syna celý týden neviděl. Usmála se na něj a pozdravila:

„Dobrý večer, pane Youngu. Běžte si nahoru.“

Pepper zamířil k výtahům. Chvilku musel čekat a potom přistoupil do kabiny, kde stál nějaký muž se dvěma ženami. Všichni tři měli na sobě bílé pláště, na kapse visačku se jménem.

Pepper zjistil letmým pohledem, že obě ženy jsou lékařky a muž pracuje v laboratoři. Vědomě se snažil stát vzpřímeně a oddechl si, když mohl vystoupit. Vydal se dlouhou chodbou k Budově pokoji. Cestou ho míjelo několik sester. Připadalo mu, že se na něj vlídně usmívají.

Přede dveřmi pokoje se na okamžik zastavil. Sáhl do kapsy pro mentolovou pastilku a rozpouštěl ji na jazyku tak dlouho, dokud se mu nezdálo, že z jeho dechu není cítit alkohol.

Bourbon, to byla chyba, uvažoval, bourbon jsem si neměl dávat. Měl jsem se držet vodky, ta nezanechá žádnou stopu. Nechci, aby poznal, že jsem pil. Musím být klidný, vystupovat jako zodpovědný otec.

Pomalu stiskl kliku a nahlédl do místnosti. Lůžko ale zelo prázdnotou. Pepper se cítil podvedený.

V duchu si připravil řeč, kterou pronese, zatímco ho syn bude pozorně sledovat z postele. Jeho projev bude natolik působivý, že Bud vstane a začne chodit.

Jenže Bud v pokoji nebyl. Pepper zjistil od sestry, že syna najde na rehabilitačním oddělení.

Do sálu nakoukl nejdříve malým okénkem ve dveřích. Zdálo se mu, že i sál je prázdný. Zahlédl několik cvičebních stolů, nízká bradla s kovovými žerděmi a různé posilovací přístroje. Syna však nespatřil. Užuž se chystal k odchodu, když najednou zpozoroval Buda na vozíku. Zkoušel se otáčet, jel rychleji a zprudka měnil směr, zastavoval a znovu se rozjížděl.

Peppera to popudilo. Učí se zvládnout tu zatracenou věc, pomyslel si znechuceně. Vůbec se nesnaží vzepřít. Smiřuje se s vozíkem. Přece se tak rychle nevzdá! To ne! Nedovolím to!

Vešel do sálu a halasně zdravil:

„Nazdar, synu!“

„Tati.“

Bud nebyl překvapen, že vidí otce v tuto dobu, jen měl pocit, že mu musí vysvětlit, proč je v sále a ne v pokoji.

„Tati… zkouším trochu jezdit. Už mi to jde líp než včera. Nemám to křeslo rád, nikdy asi nebudu, ale… udělám všechno co nejlíp.“

„Co nejlíp,“ opakoval zachmuřeně otec.

„To, co dokážeš, anebo co ti řekli, že dokážeš?“ ozval se nazlobeným hlasem.

„Tati? O čem mluvíš?“

„Synu, pojď ke mně,“ řekl klidněji.

Bud zajel blíž a Pepper si dřepl vedle.

„Chlapče,“ začal vemlouvavě, „víš, doktoři nemusí mít pokaždé pravdu. To se někdy stává. Mohl bych ti vyprávět, seděl bych tu jistě do rána. Ale jedno ti povím. Už je to léta, tys byl ještě úplně malý, je to dávno, ale já nikdy nezapomenu na Lucase Petersona. Pracoval jako zástupce samotného Beechama. Jednou za mnou přišel s nějakými papíry. Moc ses mu zalíbil, zatímco jsme mluvili o práci, házel ti balón. Tenkrát se mi zdálo, že není ve své kůži. Zmínil jsem se mu o tom, ale on se jenom smál. Zrovna včera jsem byl na prohlídce, říkal, a jsem zdravý jako řípa.

O čtyři dny později dostal srdeční záchvat a už se neprobral. Ne, doktoři taky nevědí všechno.“

Po malé pauze vzpomínal dál: „Vezmi si matčinu tetu Sylvii. Doktoři nad ní už párkrát lámali hůl, a vidíš je tady pořád, veselá a plná života. Pokud já vím.“

„Tati,“ ozval se tiše Bud, „a je taky něco, co nevíš?“

Pepper se naklonil ještě blíž, tak blízko, že si Bud vybavil, co cítí: On pil. Pil! Nikdy předtím sem takhle nepřišel.

Pepper přikryl svými dlaněmi Budovy ruce.

„Hochu, chci jenom, abys pochopil, že všichni tihle doktoři, terapeuti, Marcy, se mýlí. Ty můžeš chodit. Ale, musíš tomu věřit! Podívej: jsi mladý, silný. Chyť se mě. Chyť mě za ruce. Pořádně. Jen stiskni, neboj se. Silněji! Do toho!“

Bud poslechl a vší silou stiskl.

„Tak vidíš, to je ono! Dokážeš to! Nepovoluj, synu. Zapomeň na jejich řeči. Všechny ty nesmysly pusť z hlavy.“

„Tati, to nejsou… nesmysly. To…“ Bud se maličko zachvěl. Netroufal si otevřeně otci odporovat, ale zároveň s ním nesouhlasil.

„Tati, Marcy ale říká.“

„Zapomeň na ni i na to, co ti povídala!“

„Ale tati, chůze… je… záleží na… rovnováze… koordinaci.“ Rozčilením začal koktat. Měl na sebe vztek, že nedokáže Marcy hájit důrazněji.

„Slova, Bude, jenom slova, slova!“ odbyl ho Pepper. „Prokrista, synu, já pracuji se slovy v obchodě každý den. Používám je tak, jak se mi to právě nejvíc hodí. Slova! Teď musíš začít jednat! Postav se a choď!“

„Tati… já… já nemůžu… nedokážu to.“

„Ale dokážeš. Věř si trochu! Musíš chtít. Kdybys chtěl, zvedneš se z toho proklatého vozíku teď hned. Podívej, zabrzdím kola. Tak, a je to. Zvedni se, Bude. Stoupni si! Zkus to!“

„Tati… tati… dokážu si stoupnout, ale potom.“

„Tak to udělej!“ nařídil mu otec. Pomalu ho začal ovládat vztek.

„Synu! Co jsem ti řekl? Postav se!“

Bud zůstal nehybně sedět. To Peppera rozzlobilo.

„Vstávej!“

Bud zavrtěl hlavou. Pepper ho divoce chytil za ramena a začal ho zdvihat ze sedátka.

„Tati, ne!“

Ale Pepper ho neposlouchal, choval se jako posedlý. Alkohol mu dodával sílu.

Zvedl syna z křesla a držel tak dlouho, dokud nestál oběma nohama na zemi. Potom ho pustil a ucouvl v přesvědčení, že zůstane stát bez opory sám.

Bud na okamžik skutečně vydržel vzpřímený, ale pak se zakymácel a přemohla ho závrať jako už tolikrát předtím. Svaly měl naráz jako ze želatiny. Podlomily se mu nohy a cítil jen, jak padá dopředu. Všechno kolem se na chvilku rozhoupalo.

Pepper Young zachytil syna právě včas. Pomalu ho položil na dřevěnou podlahu a potom promluvil. V jeho hlase se mísila zlost, bezmocnost a alkohol.

„Já vím, proč mi to děláš.“

Bud, který ho vnímal jako z velké dálky, se s námahou zeptal: „Co, tati? Co… ti… dělám?“

„Můžeš chodit. Ale nechceš, abys mě trestal.“

„Trestal?“ opakoval Bud nechápavě.

Už si zvykl, že někdy jen pomalu rozumí tomu, co lidé říkají. Jeho stav se za poslední tři týdny velmi zlepšil, ale stejně míval chvíle, kdy mu příliš dlouho trvalo, než pochopil souvislosti. Otcovo „trestal“ přišlo neočekávaně a bezdůvodně, proto ho zmátlo.

„Trestal?“ obracel ten výraz na jazyku, ale nemohl ho nikam zařadit.

„Nezapírej!“

„Já nevím… nevím, co.“ Bud se zajíkal čím dál víc.

„Chceš mi všechno vrátit, ty i tvá matka. Jestli ti to dělá dobře, žiju s pocitem viny od chvíle, kdy se to stalo. Není zapotřebí, aby mi někdo něco připomínal! Nemusím tě vidět na vozíku, abych si uvědomil svou chybu, pořád si ten večer vyčítám. Ani nespočítám, kolikrát se v noci probudím a přeju si, abych mohl vrátit čas. Abych jednal jinak. Bože, synu, co si o mně teď asi myslíš?“

„Tati… o čem mluvíš?“

Pepper si klekl vedle ležícího chlapce. Pohlédl mu upřeně do očí.

„Bude, chceš mi říct, že, chceš, abych věřil, že, copak nic nevíš?“

„Ale co?“

„Nikdy ti neřekli? Matka ti neřekla?“

„Co mi neřekla?“

„Ta nehoda, proto jsi tady, proto – nechodíš.“

„Řekli, že to byla srážka.“

„Nic víc? Víc ti matka neřekla?“

„Víc? Co ještě?“

„Co ještě?“ opáčil Pepper.

„Nikdo ti to neřekl. Dobrá, poslouchej. Bude, ta srážka, nepamatuješ si to, ale, bylo to na Nový rok. Řídil jsem a byl jsem opilý.“

Bylo to tak šokující, že Bud vykřikl, spíše zavyl.

„Ne! Ne… neee!“

Jeho hlas se odrážel o stěny sálu a pronikl až na chodbu. Pak se změnil v nekontrolovatelné vzlyky.

Noční služba i staniční sestra okamžitě přispěchala na pomoc. Staniční bleskově zhodnotila situaci. S asistentem posadila Buda zpátky na vozík a příkře zavelela:

„Zpátky na pokoj.“

Potom se otočila k Pepperovi.

„Pane Youngu, nevím, k čemu zde došlo, ale musím ohlásit všechno, co jsem viděla.“

Nakrčila nos a Pepperovi došlo, že pochopila.

„Za daných okolností, pane Youngu, trvám na tom, abyste ihned opustil nemocnici. Okamžitě, prosím.“

Pepper se nepokoušel protestovat. Když vycházel ze sálu, zahlédl ještě syna na konci chodby. Blesklo mu hlavou, že by se měl vydat za ním, ale pak ten nápad potlačil. Vybavil si výraz staniční sestry a bylo mu jasné, že nejlépe bude odejít domů.

Bud se vrátil do svého pokoje. Místnost byla temná, vyplněná jen tlumeným tmavomodrým světlem noční lampičky.

Zajel k posteli, ale zůstal bez hnutí sedět na křesle. Stále ještě se nemohl vzpamatovat ze šoku, který mu otec připravil. Seděl a tupě hleděl do dálky, neschopen o něčem přemýšlet. Teprve po dlouhé chvíli si začal rovnat myšlenky. Otcovo přiznání ho ranilo.

Táta… může za to, jak vypadám… můj táta… když o tom mluvil, všechno se mi najednou vrátilo.

Jeli jsme spolu zpátky, chtěl jsem řídit… on mi to nedovolil… ta brzda… dupl na brzdu… sníh… uklouzli jsme… už vím, vzpomínám si… někdo, snad policie… siréna, slyšel jsem houkat sirénu auta, potom… nebo se mi to zdálo? Někdo mě zvedl. On na to celou dobu myslí… nosí to v sobě, ty týdny. A mně nic neřekli! Proč mi to neřekli? Ani maminka.

34

Pepper Young přijížděl k vlastnímu domu velmi pomalu, jako by měl strach. Nakonec přece jen odbočil na příjezdovou cestu, ale zůstal sedět za volantem, jen vypnul motor. Přemýšlel. Ten pohled.

Měl by otevřít vrata garáže, zajet dovnitř, zaparkovat a jít domů.

Znovu si vybavil Buda na vozíku. Ta představa ho děsila. Ale ještě větší nevolnost pociťoval při vzpomínce na výraz v synových očích, poté co se dozvěděl, kdo a proč nehodu zavinil.

Ten pohled i výkřik si bude do smrti pamatovat, to Pepper věděl. Rozhodl se. Zničil život synovi, zničil i svůj vlastní. Lily a Gwen se povede daleko lépe bez něj. Tolikrát předtím přemítal: Kdyby mi Bud jednou řekl:

„Odpouštím ti, tati,“ vyřešil bych všechny své problémy. Nechal bych pití, okamžitě. Ale on mi nikdy neodpustí. A proč by měl? Co jsem udělal, aby si mě vážil, aby mu stálo za to odpouštět? Opil jsem se. Přišel za ním a šokoval ho otřesnou pravdou.

Stiskl dálkové ovládání garážových dveří a ty se pomalu otevřely. Na chvilku se zastavil, ze zvyku zvedl oči k oknu dceřina pokoje, který byl přímo na garáží. Někdy, když přijel později a nahoře se svítilo, posílal Gwen pusu na dobrou noc. Motor běžel. Hlavou mu bleskla myšlenka, jaké to je, když se někdo chce otrávit oxidem uhelnatým. V uzavřeném prostoru, místnost se naplní výfukovými plyny. Mohly by proniknout do pokoje nad garáží? Ohrozily by i někoho jiného?

Zajel do garáže a vypnul motor. Chystal se vystoupit z auta, když zaslechl Lily:

„Willarde, jsi to ty?“ ujišťovala se.

Vyklouzl z auta, urovnal si kabát ve snaze navodit dojem dokonalosti a zamířil ke kuchyňským dveřím. Než stačil sáhnout po klice, otevřely se.

Z jejího pohledu okamžitě vyčetl: ví, že je opilý. Znal ten pohled, nesetkal se s ním poprvé. Beze slova ho odsoudila. Snažil se stisknout rty co nejtěsněji, ale i tak mu připadalo, že Lily cítí bourbon v jeho dechu.

„Volali z nemocnice,“ řekla suše.

Zamířila do obývacího pokoje a on ji mlčky následoval. Co jí řekli? Co ví?

Počkala, až se usadí ve svém oblíbeném televizním ušáku.

„Řekli mi, že jsi byl opilý. Nemuseli mi to říkat,“ dodala trpce.

„Lily,“ začal se hájit.

„Willarde Youngu, teď mlč! Já budu mluvit! Přijel jsi tam opilý. Nutil jsi Buda dělat něco, nač nestačí. A potom, potom jsi mu řekl… Proboha, jak jsi to jen mohl udělat?“

„Netušil jsem, že to neví. Myslel jsem, myslel jsem, že jsi mu všechno řekla.“

„To sis myslel? Opravdu sis myslel tohle!“

„Já, předpokládal jsem.“

„Celou noc jsem přemýšlela.“

„Přemýšlela o čem?“

„O všem, cos řekl u večeře, než jsi odjel. O nás dvou. Konečně vím, na čem jsem. Teprve dnes jsem si uvědomila, že mi vlastně nerozumíš, neznáš mě. A zřejmě jsi mě nechápal ani předtím, přestože jsme vedle sebe, spolu žili tak dlouho. Nejspíš jsi mi nerozuměl nikdy.“

Odmlčela se jen na okamžik.

„Jak jsi proboha přišel na to, že řeknu našemu synovi, tvému synovi, že už nikdy nebude chodit jenom proto, že tys řídil opilý? Jak tě to jen napadlo? Copak bych mohla být tak krutá? Když nedokázal mluvit, znovu se učil ovládat ruce, nohy, když s ním zacházeli jako s pětiletým a učili ho psát.

Pokoušela jsem se udržet rodinu pohromadě, chtěla jsem, abychom byli spolu. Až by se Bud zotavil, teprve až by byl natolik silný a sebevědomý, aby vydržel pravdu, pak byste si spolu promluvili. Ale ne teď, když si musí zvykat na vozík! Samozřejmě, že jsem mu nic neřekla. A děkovala bych Bohu, kdyby se to byl nedozvěděl ani od tebe. Co teď? Nikdo neví, jak bude reagovat. Musím se poradit s Marcy.“

„Šel bych spíš za Curtisovou, být tebou,“ odvážil se poznamenat.

„Už jsem s ní mluvila,“ přiznala Lily.

„Kdy? Dnes v noci?“ zeptal se váhavě.

„Volali jí z nemocnice. A ona potom mně.“

„A,“ měl zjevně strach z odpovědi, „co ti řekla? O čem mluvila Curtisová?“

„Zaprvé: už tě nikdy nepustí za Budem do nemocnice.“

„To nemůžou! To přece nesmějí udělat!“

„Ale ano. Postará se o to. Mohou,“ odpověděla Lily rozhodným hlasem.

„A jestli se tam objevíš, okamžitě ohlásí soudci Bruceovi, co se dnes v noci stalo. Víš dobře, co by to pro tebe znamenalo.“

„Lily, přece bys nedovolila…“

„Udělám cokoli, abych svého syna ochránila. Ještě nikdy nepotřeboval pomoc tolik jako teď. Má před sebou nejtěžší zkoušku svého života. Nedopustím, aby mu kdokoli ublížil. Je to můj syn a já ho budu bránit!“

Pepper na ni ohromeně zíral. Takovou ji neznal. Lily. Klidná, svolná. Ani ve snu by ho nenapadlo, kolik síly v sobě jeho drobná tichá žena má.

„Lily,“ začal znovu.

Rázně ho přerušila.

„Tahle rodina už víckrát nebude stejná jako dřív. Ne po dnešní noci.“

„Byla to jen jedna ošklivá noc. Já nevím, byl jsem trochu mimo. Řekl jsem něco, co jsem vůbec nechtěl vyslovit. Ale to přece, nemyslel jsem, nechtěl jsem.“

„Mnohá slova zůstanou v paměti dlouho a některá už nesmažeš. Stanou se věci, které se nedají odčinit. Ode dneška, než si najdeš nový byt, budeš spát tady dole.“

„Lily,“ pokusil se ještě jednou marně.

Otočila se ve dveřích, než vyšla z pokoje:

„Nepokoušej se něco namlouvat Gwen. Je z toho zoufalá ještě víc než já.“

Odešla.

Slyšel její kroky na schodech. Měl se pokusit přimět ji, aby ho vyslechla. Možná by ho pochopila. Asi by nic nezměnil na jejím rozhodnutí, ale přesto, měl to udělat. Věděl teď naprosto přesně, co by jí chtěl říci.

Nemělas právo se mnou tak mluvit o Budovi, předtím, než jsem odešel. Oznámit muži, že jeho syn zůstane do konce života na invalidním vozíku. Měl jsem se to dozvědět jinak, s většími ohledy, takhle se přece závažné věci neříkají. Měl mi to vysvětlit někdo povolanější, doktor, psycholog snad, aby to tolik nebolelo.

Někdo mě měl připravit na ten šok, a ne mě překvapit tak náhle. Nečekal jsem něco takového. Panebože, Lily, copak tě nenapadlo, jak se budu cítit? Co jsem měl dělat? I pro tebe to musela být rána, já vím, ale tys to nezavinila, slyšíš? Tvoje vina to nebyla, ty s tím žít nemusíš! Nechápeš? Necítíš ten rozdíl?

Nahoře klaply dveře ložnice. Kroky utichly.

Lily. Lil, všechno jsem zničil. Buda, naši rodinu, všechno, všechno. Ale to nejhorší, nejhorší bylo, když jsem ho viděl na tom vozíku. Můj syn, můj Bud, ten báječný kluk, tak nadaný, tolik možností měl před sebou. Na vozíku. Chtěl jsem se mu omluvit, aby mi odpustil, předtím, než s ním bude mluvit někdo jiný. Ale pak. Nemohl jsem se ovládnout. Lily.

Ráno se Pepper probudil na pohovce v obývacím pokoji. Shledal, že Gwen už odešla do školy.

V hale našel připravený kufr a na něm lístek. Četl: Peppe, tady je vše, co potřebuješ. Pokud budeš chtít ještě něco, zavolej a nech mi vzkaz, vše ti připravím. Většinu času teď budu trávit v nemocnici se svým synem. Lily.

Když Lily ráno dorazila do nemocnice, našla už v Budově pokoji Marcy. Zrovna procvičovali psaní a Marcia říkala: „Tenhle deník se ode dneška stane součástí tvého života.“

„Deník si píšou holky,“ ohrnul nos.

„Děvčata,“ opravila ho Marcy, „a moji pacienti. Zaznamenáš tam všechno, co se ti během dne přihodí. Co uděláš, koho uvidíš. Ale ne jenom strohé poznámky. Chci opravdový deník. Kam se podíváš, proč děláš to nebo ono. Abych si všechno přečetla a věděla, jak se ti vede.“

„To přece nemusím psát,“ namítl, „můžu ti to říct.“

„Teď ano, ale až odejdeš.“

„Odejdu? Kdy?“

„Už brzy, jakmile trochu upraví váš dům. Musíš se trochu usadit, než půjdeš do školy. Nechceme přece zameškat další půlrok. Nezapomeň, podzim tu bude co nevidět.“

Marcy se otočila k Lily.

„Už jste domluvili ty úpravy? Jak dlouho to potrvá?“

Lily jen mlčky zavrtěla hlavou a Marcy pochopila, že to není téma k rannímu hovoru. Promluví si později. Znovu obrátila pozornost k Budovi.

„Tak, mladý muži. Vezmi si tenhle sešit a ode dneška tam zapisuj všechno, co stojí za zmínku. Každé slovo mě zajímá. Tvé vlastní názory, myšlenky, nejen skutky.

Klidně mi můžeš i vynadat, a jestli chceš klít, prosím. Ale napiš to, ať si to můžu přečíst. A nemysli si, že ti to říkám jen tak. Jasné?“

„Rozkaz!“ usmál se.

„Dej se do toho hned. Máš půl hodiny, než tě začnu mučit v tělocvičně.“

Chystala se k odchodu.

„Myslím, že bude lepší, když na chvilku půjdeme. Lily, nemáte chuť na kávu?“ navrhla.

Sedly si k malému stolku v nemocničním bufetu, před sebou šálky horké kávy. Marcy začala bez obalu, jak měla ve zvyku.

„Vím, co se tu stalo v noci. Zbytek si dokážu domyslet.“

Lily na ni mlčky pohlédla. Marcy pokračovala.

„Lily, tohle zdaleka není můj první případ. Stává se to. Občas lidé neunesou následky nehody, někdy se prostě musejí rozejít. Rodina nefunguje tak, jak byli zvyklí, a oni se s tím nedokážou vyrovnat. Ne každý to zvládne, je to těžké.“

„Mohla jste mě na to připravit,“ hlesla Lily. „Nepředstavovala jsem si to takhle.“

„Jak jsem mohla? Co kdybyste to nezvládla i vy!“

Lily beze slova přikývla.

„Proč ale proboha musel váš muž mluvit s Budem o příčině té nehody? Právě teď, když se má Bud vyrovnat se svým vlastním vážným problémem.“

„Pocit viny,“ přiznala Lily stručně. „Mluvila jste o tom s Budem?“

„Ne. Jenom vidím, jak se trápí. Proto jsem se také rozhodla pro ten deník. Když si nemůžeme promluvit, snad to napíše. Obvykle dávám svým pacientům deník až při odchodu z nemocnice, pomáhá nám to udržet kontakt a vznikne tak většinou mezi námi pevné pouto, důvěra nám pomáhá léčit.“

„Dá se Budovi nějak pomoci, aby se snáze přenesl přes to, co se stalo včera v noci?“

„Čas, Lily, musíme mu dopřát čas. To je osvědčený lékař.“

Lily znovu smutně přikývla.

Marcy vzdychla: „Víte, Lily, s takovým případem jsem se ještě nikdy nesetkala.“

Lily na ni nechápavě pohlédla.

„Aby vlastní otec způsobil synovi tak těžký úraz,“ vysvětlila zamyšleně.

35

Minuly další tři dny. Marcy ráno vstoupila do pokoje a uviděla Buda v křesle s deníkem na klíně a tužkou v ruce. Zamyšleně koukal někam do dálky a nejspíš ji ani neslyšel přijít.

„Bude,“ oslovila ho tiše.

Otočil hlavu. Na hezké mladé tváři zahlédla stopy po slzách.

„Bude?“

„Jsem… jsem v pořádku.“

Pozorně se na něj zadívala. Od poslední Pepperovy návštěvy Bud stále přemýšlel o všem, co otec říkal. Věděla to, aniž se musela ptát. Nenapsal nic ani do svého deníku, ale nemohla přehlédnout, jak se změnil.

„Tak, je čas začít,“ oznámila, jako by se nic nedělo.

„Nejdříve se podíváme, cos vytvořil. Tak, pochlubte se, mladíku.“

Natáhla se pro diář, ale stránka byla prázdná. Žádný nápad, žádné myšlenky dnes ráno. Všiml si, jak se zarazila, a začal vysvětlovat:

„Díval jsem se z okna a přemýšlel jsem, za jak dlouho?“

„Za pár týdnů, když se budeš pořád takhle rychle zlepšovat.“

„Jaké je to venku?“

„Zrovna takové, jako když jsi tam naposledy byl. Jen už není leden, je červen a je docela teplo. Vlastně kdybys chtěl, můžeme jít dneska ven. Mohl bys vyzkoušet jízdu v parku u nemocnice. Projet se po trávě, zkusit si párkrát vyjet na rampu… Máš chuť se podívat ven?“

„Až mě lidi uvidí poprvé. Co řeknou? Jaké to asi bude?“

„Ne tak zlé, jak si nejspíš představuješ,“ odhadovala Marcy.

„Tatínek, nedokázal to.“

„Tvůj otec nebyl zrovna v nejlepší náladě, když sem přijel,“ prohlásila diplomaticky.

„Klidně to můžeš říct. Byl opilý. Poznal jsem to. Jenže, on je jindy tak perfektní! Proč to dělá?“

„Pojď, čeká nás práce, Bude,“ pobídla ho.

Začali s pravidelným cvičením. Chvíli se přetlačovali. Bud byl zadýchaný, ale snažil se mluvit:

„Od té doby se tu neukázal.“

„Kdo?“ otázala se a přitom mu tiskla paže k opěradlům křesla: „Zvedej, zvedej, no tak, přidej sílu.“

Jako by se vzpamatoval:

„Aha. Ano.“

Zdvihl paže. Zdálo se, že na cvičení moc nemyslí a raději by pokračoval v rozhovoru.

Je to dobré, pomyslela si Marcy, uvažuje logicky, vyjadřuje se souvisle. Opravdu by se mohl na podzim vrátit do školy. Doufám, že to půjde. Musí mít co nejvíc příležitostí mluvit, aby se procvičil.

„Zmiňoval ses o otci,“ pobídla ho.

„Už nepřišel.“

V jeho hlase zazníval údiv. Nechápal, proč se otec od oné noci znovu neobjevil.

„Ty nic nevíš? Když tu minule způsobil takový zmatek, zakázali mu přístup do nemocnice. Ale každý den volá a ptá se na tebe.“

„A co mu říkáte? Že jsem pořád na vozíku, že? Proto sem nejde. Nechce mě vidět v křesle.“

To nemohla Marcy s čistým svědomím popřít, a tak raději neodpověděla a zintenzívnila cvičení.

Bud pokračoval: „Vím… vím, jak mu musí být. Sám se taky na sebe nemůžu ani podívat,“ přiznal.

„Když se postavím sem.“ Popojel ke stěně, odkud se viděl v zrcadle u umyvadla.

„Když se na sebe podívám, zkouším si představit, jak mě uvidí ostatní Jody, Chuck, Chris… a… a Marylyn… všichni se budou nutit do smíchu, budou žertovat. Řeknou, že vypadám báječně, protože doma je poučili. Ale v duchu mě politují. A o to nestojím!“ To už vzdorně vykřikl. Nakonec se rozplakal. Mlčela.

Nech ho, ať se vypláče. Ať projde tím vším ještě zde. Je to důkaz, že se připravuje na návrat, musí zažít hodně takových chvil, aby odsud mohl odejít. Potřebuje se obrnit. Za chvíli už pro něj nebudeme moci nic dalšího udělat.

Otřel si oči rukávem pyžama.

„Promiň.“

„Nemáš se za co omlouvat. Můžeme spolu otevřeně mluvit. Já jsem upřímná k tobě a ty ke mně. To je přece naše dohoda.“ Zadíval se jí upřeně do očí.

„Řekni mi tedy: mám nějakou… vůbec nějakou šanci, že… že ještě někdy začnu chodit?“

„Bude, tohle jsem ti vysvětlovala nesčetněkrát, vždyť víš. Nikdo nikdy nebude chodit, když neudrží rovnováhu, když nemá stabilitu.“

Přikývl. Marcy má pravdu. Pro tuto chvíli s ní souhlasil. Samozřejmě přijde mnoho jiných okamžiků, kdy začne pochybovat. Noci beze snů, v nichž si bude promítat den za dnem, své úspěchy, pády, znovu probere všechno, co mu kdo řekl. Až se mu bude zdát, že svět se k němu točí zády, vzepře se, aby se nakonec smířil s myšlenkou, že i na vozíku se dá žít.

V mysli mu vířily stovky otázek, které skrýval i před Marcy, jíž důvěřoval a již měl rád.

Jaké to bude ve škole? Dokáže se přemístit z jedné třídy do druhé, aniž by se opozdil na hodinu? Co ostatní? Všichni se vždycky hrnou v davu, spěchají. Nedopustí, aby měl nějaké výsady, nenáviděl by je, kdyby se před ním útrpně rozestupovali. Ať mu někdo zkusí pomáhat! Okamžitě je odežene.

Nejsem a nebudu na nikom závislý. Vystačím si sám, všechno zvládnu. Nepotřebuju, aby mě někdo litoval!

Marcy mu mohla číst v mysli. Věděla téměř přesně, o čem přemítá. Jeho výraz odrážel myšlenky jako zrcadlo.

V tělocvičně na rehabilitačním oddělení prováděl den co den pravidelná cvičení. Učil se ovládat vozík, posiloval, procvičoval svaly.

Když se vrátil, měl už na stole přichystaný oběd. Zajel ke stolku. Tohle byl jeden z okamžiků, kdy ve skrytu duše pociťoval hrdost sám na sebe. Marcy ani maminka už ho nemusí krmit, dokáže se sám najíst. Na druhé straně, když se chtěl týrat, srovnával se s ostatními vrstevníky.

Rozložil ubrousek a napil se džusu. Dokázal teď sklenici držet i v pravé ruce a napít se, aniž by rozlil třeba jen kapku. Jsi pašák, chlapče, pomyslil si s hořkou ironií, dokážeš se napít. Umí to každé dvouleté děcko, že. Odhodíš fotbalový míč, skvělé. Ano, chci házet, znovu hrát, běžet za sluncem vysokou trávou, chci. Prosím tě, dost.

Soustředil se na salát. Všiml si, že svěží zelené listy už někdo pokrájel na malé kousky, aby je mohl jen nabodnout na vidličku. To by zvládl sám. Vždyť si dokáže i namazat rohlík. Nejde to sice úplně hladce, ale to se spraví. Ale salát by si určitě pokrájel, na tom nic není. A pravačkou!

Snědl asi polovinu připravené porce, když zazvonil telefon. Položil vidličku a zajel k posteli, aby zvedl sluchátko přístroje na nočním stolku. Určitě volá maminka, nejspíš se trochu opozdí.

„Ahoj.“

„Bude?“

Poznal Gwen. V jejím hlase cítil nervózní napětí, na které u ní nebyl zvyklý.

„Gwen? Co se děje?“

„Jsi v pořádku?“

„Ano, samozřejmě. Co je?“

Vtom si uvědomil, že sestra volá ze školy. I když měla přestávku na oběd, nikdy touto dobou nevolala. Co se mohlo stát?

„Gwenny?“

„Co budeme dělat?“ zeptala se zoufale.

„Kdy? Proč?“ nechápal. Netušil, co má na mysli. „Gwen, o čem to mluvíš?“

„Bude, nechci ti přidávat starosti, ale nevím, co dál. Musím to někomu říct. Jsi jediný, s kým se můžu poradit. Bude, jenom ty můžeš něco udělat.“

„S čím, Gwen? Co máš za problém?“

„Já ne. Maminka a táta. Bude… oni.“

„Co oni? Co je?“

„Ty nic nevíš?“

„Co mám vědět?“

„Maminka ti neřekla, že – že, se rozešli? Bude, ona ho vyhodila.“

Domyslel si, že se rozplakala.

„Bude, co uděláme?“ vzlykala do telefonu.

„Bože, nikdy mě nenapadlo, že by, že by se to mohlo stát u nás. To se stává v jiných rodinách, ale ne v naší. Proč? Proč, Gwen?“

„Já přesně nevím, ale víš, ráno potom, co táta přijel od tebe z nemocnice, jak byl opilý. Asi toho na ni bylo moc. Sbalila mu kufr.“

„Co ty? Mluvilas s ním?“

„Ne, ani jsem ho neviděla.“

„Já… promluvím s maminkou, až sem přijde. Gwen, vrať se do třídy. Netrap se tím, já něco vymyslím, ano?“

„Dobře, Bude. Bude? Miluju tě.“

Asi se moc trápí, pomyslel si. I když si byli dost blízcí, nikdy si to neřekli. Musí být pořádně vyděšená. Chudinka Gwen.

Na jídlo už neměl ani pomyšlení. Znovu probíral jejich rozhovor a čím víc nad ním hloubal, tím víc ho děsila možnost, že by se už nic nedalo změnit. Ve všech představách, kdy si maloval svůj návrat domů, ho nenapadlo, že by tam otec chyběl. Maminka, Gwen, ale tatínek s nimi, samozřejmě. Bez něj už nebudou rodina.

Musím s ní mluvit. Hned jak sem přijde, musím mluvit s maminkou.

Lily se dlouho chystala na to, jak synovi šetrně synovi sdělit, že se doma s otcem nesetká. Začala omluvou za pozdní příchod tak, jak si naplánovala.

„Promiň, Bude, že jdu pozdě, ale trochu jsem se zdržela v kanceláři u pana Helgesona.“

„Helgeson, ten právník?“ vzpomněl si Bud.

„Když jsme byli na Nový rok u Janserů, viděl jsem ho tam taky. Proč jsi byla u právníka?“

„Bude, chci, abys věděl něco důležitého.“

Pokračovala ve vysvětlování, které si připravovala po večerech.

Když skončila, ozval se tiše:

„Je to moje vina. Za to všechno můžu já.“

„Tvoje vina? Tvoje vina, proboha? On zavinil, že nemůžeš chodit!“

„Mami, kdybych chodil, nic by se nestalo, kdybych nebyl na vozíku.“

„Bude, nesmíš se obviňovat za něco, za co nemůžeš. A jestli se dospělý muž nedokáže podívat pravdě do očí, kdo za to může? Jedině on! Tolikrát jsem ho hájila. Snažila jsem se ho chránit před jeho vlastními slabostmi. Už nemůžu. Nedokážu žít dál s obavou, co se stane příští den, kdy se objeví opilý a co provede.

Ode dneška jsme jen tři. Zvládneme to, uvidíš. Budeme zase rodina. Brzy se vrátíš domů, na podzim půjdeš do školy. Potom na univerzitu. Všechno máš před sebou!“

„Ano, ale tatínek…,“ oponoval.

„Tatínek neměl dost vůle. To se někdy stává.“

„V rodinách s mrzákem,“ doplnil ji krutě.

„Bude, nesmíš takhle mluvit. Slyšíš? Slyšíš mě?“

„Mami, nemůžeš přece popřít…“

„Ne, nechci nic takového slyšet. Nemáš pravdu.“

Byla bledá. Zmlkl, ale v duchu protestoval znovu.

Táta, je to můj táta, mami.

36

Bud ležel na posteli a díval se do okna. V noci, když nemohl spát, hrával svou hru: podle množství světla, které pronikalo skrze zatažené žaluzie, zkoušel hádat, kolik je hodin. Nyní se mu zdálo, že je velmi časné ráno. Pokud by bylo kolem páté, viděl by narůžovělý nádech svítání.

Strávil neklidnou noc. Střídavě usínal a probouzel se a jeho první myšlenka vždy patřila Gwen.

Ještě nikdy jsem ji neslyšel tak vyděšenou. A já? Když mi to řekla, polil mě studený pot. Konec? Už nejsme rodina? To není možné! Ne. Maminka, pokoušela se mi vysvětlit, že tohle je jediné správné řešení, ale viděl jsem jí na očích, jak je to pro ni těžké.

Naše rodina se přece nemůže takhle rozpadnout. Jistě, otec řídil opilý. Jenže to bylo dávno. Ten pitomý vozík všechno zavinil, ten ho zahnal. Polekal se, že by mě viděl v křesle každý den. Kdybych dokázal chodit, vrátil by se. Znova bychom byli spolu. Celá rodina, jako dřív. Zase bychom byli Youngovi: maminka, tatínek, Bud a Gwen. Youngovi. Takhle nás všichni znali.

Kdybych mohl chodit. Někdy se mi zdá, že to dokážu, že mám dost síly. Ale potom jdu dolů do sálu a na bradla a na chodítko a vždycky se něco pokazí. Rovnováha, koordinace. A co odhodlání a vůle? To s chůzí snad nemá co dělat?

Chci, abychom byli zase pohromadě. Viděl jsem ve filmu, že lidé v nouzi dokázali to, co by jinak nikdy nezvládli. Nepřemýšleli o koordinaci nebo rovnováze. Prostě šli, aby zachránili něčí život.

Vzpomněl si na obrázek matky, která vynesla dítě z hořícího domu. Jiná dokonce nadzvedla auto, aby odtamtud vyprostila svého chlapečka. Ano, rozhodující je vůle. Kdo chce, opravdu chce, dokáže všechno, i kdyby se to ostatním zdálo nemožné.

Musím chodit. Já budu znova chodit. Chci, aby se tatínek vrátil.

Už ležel, paže vedle těla. Zaťal pěsti. Potom dlaně uvolnil a přiložil na stehna. Znovu vší silou stiskl prsty, jako by se snažil předat sílu nohám. Soustředěně zhluboka dýchal. Nádech, výdech. Pravidelně a vytrvale, dokud se necítil připraven. Posunul pravou nohu k okraji postele. Pak levou. Spustil obě nohy dolů a posadil se. Znovu zklidnil dech a soustředil se.

Udělej to. Ne jako invalida, ale jako lidé, kteří chodí. Udělej to kvůli mamince, kvůli otci a Gwen. Vstaň!

Postavil se. Krev mu bušila ve spáncích. Stojí! Stojí na vlastních nohou! Sám! Bez zábradlí! Bože, jaký je to krásný pocit!

A najednou se všechno zhouplo. Přepadl dopředu a hlavou se uhodil o hranu židle pro návštěvy. Všechno kolem se ponořilo do tmy.

Našla ho sestra, která mu přišla pomoci s ranní hygienou. Všimla si zaschlé krvavé skvrny na jeho pravé tváři. Spolu s ošetřovatelem, jehož přivolala, položili Buda na postel. Za chvíli přišla doktorka Curtisová. Důkladně ho prohlédla a zjistila, že je v pořádku. Naštěstí se nic vážného nestalo. Pokoušela se z něj vymámit vysvětlení, ale neuspěla.

Marcy, napadlo ji, jedině Marcy. Věří jí.

Zavolala tedy terapeutku.

„Dobré ráno, poklade,“ pozdravila hned ode dveří.

Potom ukázala na obvaz na jeho pravé tváři.

„Měla jsem za to, že holení už jsme zvládli. Anebo je to ozdoba?“

„Víš velice dobře, co se stalo,“ zavrčel. „Určitě ti to už řekli. Doktorka Curtisová.“

Zvážněla.

„Ano, vím, jak tě sestra našla. Nebylo to zrovna moc rozumné. Mohl sis zase ublížit. Měl by sis dát na ten svůj jinak bystrý mozek větší pozor. Už nikdy nic takového nezkoušej. Já vím, měl jsi pocit, že právě teď dokážeš jít. Kdybys mohl, myslíš, že bych tě držela na křesle? Že bych ti bránila?“

Neodpovídal. Soustředěně mačkal gumové kroužky, kterými během dne posiloval prsty.

„Podíváme se na deník,“ změnila téma hovoru. „Napsal jsi něco, doufám?“

Stále mlčel.

Vzala deník a podívala se na první stránku. Nezajímal ji ani tak obsah, jako spíše styl písma.

Docela dobré, pomyslela si, ve srovnání se začátky. Je to velmi slibné. Pročetla celý záznam a s uspokojením v duchu konstatovala, že i tady učinil velký krok vpřed. Je vidět, že se dostává do formy. Objevila i pár bystrých postřehů. Velmi dobré, přiznala.

Pak otočila list.

VŠECHNO SE ZHROUTILO. CHUDÁK GWEN, stálo tam velkými tiskacími písmeny uprostřed stránky.

Protože se předtím otočil, aby demonstroval svůj protest proti jejím úvodním výtkám, obešla Marcy lůžko a s deníkem v ruce zahájila rozhovor.

„Bude? Všechno se zhroutilo?“

Chtěl odvrátit hlavu, ale nenechala ho. Chytila ho za rameno.

„Bude, udělal jsi to kvůli tomu? Proto jsi zkoušel chodit?“

Mlčel jako němý.

„Proto?“

Zkusil se vyhnout jejímu pohledu.

„Bude?“

„Ano,“ přiznal konečně.

„Už nikdy nic takového sám neopakuj. Mohl sis opravdu ublížit.“

Pohlédl na ni.

„Dáme se do práce,“ řekla už zase obvyklým tónem.

Začali s pravidelnou denní rutinou, ale cvičil s takovou nechutí, že si Marcy opravdu začala dělat starosti. Bez aktivní účasti pacienta není prakticky žádná naděje na úspěch. Byla by škoda, aby tak nadějný mladík v polovině odpadl.

Věděla, že pokud ho nepřesvědčí v tomto stádiu, ztratí ho navždy. Vzpomínala na lidi, které kdy ošetřovala; mnozí se stali právníky, jeden dokonce lékařem, ze dvou jsou učitelé, všichni byli na vozíku. Jenže k tomu je potřeba vůle. Jestli se vzdá, nemá před sebou nijak nadějnou budoucnost.

Marcy dala doma večeři svému vlastnímu synovi, přečetli spolu stránku z nejnovější knihy a potom, když jí spokojeně usnul v náručí, ho uložila do postele.

Poprosila sousedku, aby se na něj občas podívala, a sama se znovu vypravila do nemocnice.

Jak předpokládala, Bud Young nespal. V pokoji nesvítila světla, ale přesto viděla, že má otevřené oči a zírá do stropu.

„Bude,“ oslovila ho tiše.

Jako by mu temnota dodávala jistotu, rozpovídal se.

„Je to všechno moje vina. Tatínek odešel. To všechno kvůli mně. Už nebudeme Youngovi. Já vím, mým přátelům se to stalo také, jenže. Otec jim odešel, matka s dětmi zůstala ve stejném domě, ale není to totéž. Už nejsou rodina. Nejsou spolu. Je to paní Wilsonová se svými dětmi. Bude to paní Youngová a její dvě děti. Ale ne rodina. Vždycky… bylo nám, mně a Gwen, vždycky líto těch dětí. Ale nikdy mě nenapadlo, že by se něco takového mohlo stát u nás. Ale, stalo se to. Kvůli mně, vím to. Já zklamal.“

„Bude, tys nijak neselhal. Věř mi, není to tvou vinou. Tohle jsi nemohl ovlivnit.“

„Ne?“ opáčil vzdorně.

„Marcy, řekni, ale pravdu! Mělas někdy takového pacienta, jako jsem já? Někoho, kdo pak chodil? Ale pravdu!“

„Měla jsem spoustu pacientů s vnitřním poraněním hlavy. Ale nezapomeň, i kdybys našel stejné rentgenové snímky, shodné hodnoty EKG, lidé nikdy nejsou úplně stejní.“

„Já nemyslím úplně stejné. Někoho s podobným zraněním, kdo se vyléčil a mohl chodit. A chci slyšet jen pravdu,“ opakoval znovu důrazně.

Marcy cítila, že se ocitla na tenkém ledě. Pro Buda je tenhle okamžik rozhodující. Připustila:

„Ano, měla jsem pacienty, kteří na tom byli jako ty a kteří nakonec chodili. Pár zůstalo o holi, ale, ale chodili.“

„Já chci taky chodit!“

„Bude, vyzkoušeli jsme všechno. A zatím, všechny výsledky, testy…“

„Chci chodit!“ prohlásil znovu rozhodně.

„Bude, nestačí jen chtít.“

„Udělám všechno.“

„Není to tak jednoduché.“

Nedal jí žádnou šanci cokoli vysvětlovat.

„Za to, co se stalo u nás doma, můžu já.“

„Přestaň se obviňovat. Neneseš za to žádnou zodpovědnost.“

„Na tom nezáleží. Ale když budu chodit, táta se k nám vrátí. Znovu budeme spolu, rodina. Nebýt mě, mohli tu být Youngovi pořád. Marcy, prosím, musím chodit.“

„Bude, nemůžu tě naučit získat rovnováhu.“

„Copak jsi mi neříkala, že mozek učí tělo?“

„Ano, to ano.“

„A neřeklas taky, že někdy tělo učí mozek? Nevzpomínáš?“

„Ano, řekla jsem to. Ale.“

„Marcy, musím odejít z téhle nemocnice. Ne odjet. Pomoz mi, prosím tě, pomoz mi.“

„Bude,“ promluvila tiše po chvilce uvažování, „mohu ti slíbit jedno: pomohu ti, jak jen bude v mých silách. Ale ty mi musíš také něco odpřisáhnout.“

„Cokoli,“ souhlasil okamžitě.

„Jestli neuspějeme, nebudeš mi dávat vinu. A hlavně ne sobě.“

„Nebudu tě vinit z ničeho,“ prohlásil s vážnou tváří a upřeně jí hleděl do očí.

„Druhou část,“ vyzvala ho.

„Nebudu, nebudu obviňovat sám sebe,“ vysoukal nakonec neochotně.

„Dobrá. Začneme.“

V duchu ospravedlňovala své rozhodnutí, neboť naděje na vítězství byla příliš malá. O čem se snažíme pacienty přesvědčit? Vždycky jim vštěpujeme, že silná vůle pomůže překonat obtíže. Vytrvalost a víra jim pomáhá při každodenním cvičení, drží je nad vodou, když se jim nedaří. Tenhle mladík má tak silnou vůli, je tak odhodlaný. Třeba, snad, možná začne opravdu chodit.

Nebo už uvažuji jako on bez ohledu na realitu?

37

„Ještě jednou!“ zavelela Marcy Ethridgeová.

Klečela na kolenou před Budem, který seděl na nízké cvičební lavici na rehabilitaci, nohy spuštěné přes okraj.

„Vší silou se opři dopředu, já budu tlačit proti tobě. A pořádně.“

Zvedla ruce, dlaně mu položila na ramena a vyzvala ho:

„Teď!“

Obličej měl lesklý potem, jak se snažil. Přikývl a vší silou se opřel dopředu proti jejím dlaním. Podařilo se mu maličko posunout vpřed.

„Bylo to lepší, ale pořád ještě to není ono. Ještě jednou. A teď chci, abys šel naplno. Do toho!“

Znovu zatlačil vší silou proti jejím pevným pažím, až téměř padl vyčerpáním. Pot se z něj jen lil.

Vyndala z kapsy kapesník, aby si mohl osušit obličej.

„Jestli si myslíte, pane Youngu, že to udělám za vás, přepočítal jste se. Honem, otřete si tu svou rudou tvář, ať můžeme pokračovat. Nejste tu na dovolené!“

Vztekle si změřil kapesník, popadl ho, setřel si pot z čela a odložil mokrý chuchvalec látky za sebe. Když popadl dech, vyzývavě se podíval Marcy do očí.

„Dobře, jak chceš. Tlač ramena dopředu a zároveň natáhni ruce co nejdál.“

Opřela znovu dlaně o jeho ramena.

„Jedem!“ vybídla ho.

Zkusil to.

„Pořádně. Přidej sílu.“

Snažil se, jak nejlíp uměl. Nakonec se ale natáhl dozadu na stůl, vyčerpaný a zpocený.

Ležel a pokoušel se srovnat dech.

Marcia vstala a vtom si všimla, že nejsou v sále sami. U dveří stála doktorka Curtisová. Kývla na Marcy.

„Bude, dej si pět minut oddych, za chvilku jsem zpátky.“

Vyšly za dveře. Doktorka Curtisová se nijak nesnažila zakrýt svůj nesouhlas.

„Marcy, proboha, co to děláte? Chcete z něj vytřást duši?“

„Jen mu dávám šanci.“

„Šanci jakou? Bude mít i tak dost problémů. Není zapotřebí mu ještě víc komplikovat život. Měli byste se soustředit na jeho reálné možnosti.“

„Je rozhodnutý chodit. Myslí si, že tím zachrání rodinu.“

„A vy jste přesvědčena, že je to dostatečně silný motiv proto, aby se tu tak beznadějně trápil?“

„Ať je motiv jakýkoli, pro mě je nejdůležitější, že pacient má vůli cvičit. Tenhle mladík je odhodlaný vytrvat.“

„Ale vždyť sama víte, jaké má reálné vyhlídky. Marcy, jsme nemocnice, ne továrna na zázraky!“

„Je pevně rozhodnutý to zkoušet.“

„A vy ho v tom budete stůj co stůj podporovat.“

„Pochopte, on se musí přesvědčit sám! Jestli se mu to nepodaří, bude vědět, že udělal opravdu úplně všechno. Nic jiného pro něj v této chvíli nemá větší význam.“

„Marcy, nezapomeňte, že jste terapeutka, ne psychiatr.“

„To si plně uvědomuji,“ odpověděla Marcy chladně. „Omlouvám se, jestli jsem si vzpomněla na něco z hodin psychologie.“

Otočila se a odešla.

Doktorka Curtisová zůstala venku. Blesklo jí hlavou: Kdyby jen nebyla tak dobrá terapeutka, pěkně bych s ní zatočila.

„Tak, Bude, konec ulejvání. Na kolena!“

Klekl si.

„Teď dávej pozor, ať dělám cokoli, ty musíš vydržet v téhle pozici. Nic nedělej, nebraň se, neuhýbej. Zůstaň, jak jsi.“

Přikývl. Připravil se na to, že ho Marcy určitě bude chtít převalit, jen nevěděl, odkud „zaútočí“.

Marcy si stoupla za něj, položila mu dlaně zezadu na pravé rameno a pokusila se ho nahnout doleva. Odolával. Vydržel asi devět sekund, pak se převážil a s žuchnutím se složil na levý bok.

„Ale no tak. To si děláš legraci. Ještě jednou!“

„Ty, ty jsi ale.“

Jak se soustředil na pohyby, nemohl rychle přijít na vhodné slovo. „Děláš to schválně,“ obvinil ji nakonec.

„Co dělám? A proč?“

„Chceš, chceš, abych skončil. Zkoušíš mě odradit. Abych toho nechal.“

„A ty máš chuť toho nechat?“

„Ne! To teda ne!“

„Potom ale dělám záslužnou práci, nemyslíš?“

Oči jí jen hrály.

„Tak do toho. Představ si, že je pátek odpoledne. Zítra tě čeká důležitý fotbalový zápas. Budeme tohle cvičení opakovat tak dlouho, dokud trenér neřekne dost. Jasné?“

„Dobrá,“ souhlasil.

„Tak na kolena. Ruce na podložku. Soustřeď se!“

Jakmile byl připraven, položila mu znovu obě ruce na levé rameno a zatlačila doprava. Vzepřel se. Tentokrát nevydržel odolávat celých devět sekund jako při prvém pokusu, ale tohle očekávala.

„Ještě jednou,“ zavelela, když se zvedl.

Opakovali cvik, vystřídali rovnoměrně pravé i levé rameno. Nakonec padl na bok skoro vysílený a bez dechu. Chvíli ho nechala odpočívat.

„Zítra, zítra,“ lapal po dechu.

„Zítra to bude těžší. A teď na vozík a zpátky na pokoj. Nezapomeň na deník,“ připomínala ještě.

Dovlekl se k okraji, kde měl přistavené své křeslo.

Na koženém potahu lavice po něm zůstala mokrá zpocená stopa.

Marcy ho pozorovala, jak sesedl a zajel ke dveřím. Jednu chvíli se jí zdálo, že užuž odpadne. Zápasil s křídlem dveří a ona s nutkáním jít mu na pomoc. Nakonec si ale řekla: Ať mu ten vozík vadí ještě víc. Třeba i to nám bude k užitku.

Podařilo se mu projet a dostal se bez větších problémů zpátky na pokoj. Jakmile byl sám za zavřenými dveřmi, vychutnával s požitkem klid. Cítil se úplně vyčerpaný, ale nechtěl odpočívat před Marcy. Byl příliš hrdý na to, aby přiznal slabost.

Lehl si na postel a okamžitě tvrdě usnul. Vzbudil se s pocitem, že ho někdo pozoruje.

„Mami?“

„Ano, miláčku?“ Lily seděla na židli, před sebou jehlice s pletením. „Probudila jsem tě.“

„Kolik je, prosím?“

„Marcy vždycky trvá na tom, aby sis našel odpověď sám,“ připomněla mu.

„No ano, pořád na to zapomínám. Na tolik věcí zapomínám,“ prohodil, když se díval na hodinky.

Marcy před časem přiměla Lily, aby mu přinesla staré náramkové hodinky s číslicemi namísto digitálních, odečítání minut jako mentální rozcvička, tak to zdůvodnila. Protivily se mu od první chvíle, co si je nasadil na ruku, a kdykoli potřeboval zjistit čas, byl na ně nazlobený víc a víc.

„Čtvrt na pět,“ řekl nahlas. „To jsem spal tak dlouho?“

„Asi jsi to potřeboval. Tělo si samo řekne, když mu něco chybí. Zdálo se ti něco?“

„Myslím, možná, nevím to jistě, ale byl tam pohár, ano. Viděl jsem pohár. Než se mi to stalo, měl jsem nějaký pohár?“

Lily zaváhala. Má mu to říci? Marcy se nelíbilo, když ho sem Pepper přinesl. Dokonce se zlobila. A když ho Budovi ukázal, přivodil mu záchvat. Je už ta pravá chvíle zmínit se o něm?

„Mami?“

„Ano, drahoušku, dostal jsi pohár. Stříbrný pohár se svým jménem. Nejlepšímu hráči Willardu Budu Youngovi, tohle na něm stálo.“

„Kde je?“

„Doma. Máš ho ve svém pokoji.“

„Mohla bys, mohla bys ho přinést, mami? Nemusíš hned zítra, ale třeba někdy, až se ti to bude hodit. Udělala bys to pro mě?“

„Ano, když chceš,“ přikývla a nebyla si jistá, jestli nedělá chybu.

„Myslím, že bych ho tu chtěl mít. Rád bych se vrátil ke starým věcem, aby to bylo jako dřív.“

„I ke starým přátelům?“ ptala se se zájmem. „Chlapci z fotbalu by tě rádi navštívili, už mi párkrát říkali. Často se na tebe ptají. Skoro každý den některý z nich volá.“

„Ne, mami, ještě ne. Nechci, aby mě viděli takhle.“

„Bude, jednou tě přece stejně uvidí.“

„Ne!“ řekl ihned ostře.

„Nikdy mě takhle neuvidí!“

Lily už se s ním dál nepřela, ale později před odchodem z nemocnice zašla za Marcy, aby se s ní poradila.

„Marcy, umínil si, že odsud musí odejít na vlastních nohou, víte o tom? Je to reálné?“

„Nevím, nakolik je to reálné, ale zkusíme všechny možnosti. Uvidíme.“

„A když se mu to nepodaří?“

„Víte, Lily, nejspíš to skutečně nedokáže, ale nic jiného se dělat nedá, pokud si nemá v budoucnu vyčítat, že nezkusil opravdu všechno. Jestli by se měl trápit myšlenkami jako: ‚Kdybych to tenkrát nevzdal, možná bych mohl chodit, mí rodiče by se nerozešli neublížila bych mu víc? I když odsud nakonec neodejde, ale odjede, nebude mít pocit promarněné šance.“

„Marcy, ještě něco. Ptal se mě na pohár. Chce, abych mu ho přinesla. Co mám dělat?“

„Ne, Lily, neberte ho sem, ještě je příliš brzy.“

Pozdě odpoledne se Marcy zašla podívat za Budem. Čekalo je pravidelné cvičení před večeří. Právě něco zapisoval do deníku, ale když ji slyšel vejít, chvatně sešit zaklapl. Začala: „Dnes ráno to nebylo špatné, co říkáš? Byls odolnější, než jsem očekávala. Teď to samozřejmě bude o něco obtížnější, ale tím tě asi nepřekvapím. Nejdřív dáme trochu čtení, psaní, počítání. Copak jsi zapsal dnes? Podíváme se na to spolu.“

Natáhla se pro deník. Bylo na něm znát, že jí ho svěřuje jen nerad, ale přesto zalistovala a četla pozorně text na poslední stránce.

„Velice dobré to je, Bude, úhledně napsané, čisté, radost se podívat. Na podzim se s čistým svědomím budeš moct objevit zpátky ve škole.“

Nepodotkla nic k obsahu, protože si přečetla:

Dnes byl pro mě ten nejtěžší den. Chce mi Marcy naznačit, že to nezvládnu?

A dole o řádek níže viděla větu:

Má pravdu?

38

Marcy spěchala dlouhou chodbou od jednoho pacienta, který se zotavoval po mrtvici, a mířila k Budovi, když ji vyrušil signál jejího mobilního telefonu. Zastavila se na okamžik.

„Ethridgeová.“

„Slečno Ethridgeová,“ ozvalo se na druhém konci.

Hlas jí byl povědomý, jen jej hned nedokázala zařadit. Určitě ho slyšela nedávno.

„Marcy, tady u telefonu Young, otec Buda Younga.“

„Prosím,“ vyzvala ho.

Mluvil zahanbeně, kajícně.

„Poslyšte, nechci porušovat nemocniční řád, ale řekněte mi všechno, co můžete. Co Bud? Jak to s ním vypadá? A jak se vyrovnává s tím vozíkem?“

„Odmítá ho natrvalo, bere ho jako dočasný prostředek léčby. Ale to je přirozené.“

„Ano, ano, zvláště u Buda. Nikdy se nevzdává, je velký bojovník. Už vám vyprávěl o tom finále loni na podzim? Jak zachránil vítězství svým hodem? Na poslední chvíli.“

„Ne, nevyprávěl.“

„To je celý on! Je tak skromný, skvělý kluk. A kvůli mně, protože já jsem,“ hlas ho zradil a nemohl pokračovat dál v hovoru.

Přestože oddálil sluchátko, Marcy zaslechla, jak plačtivě škytá. Chvíli čekala, jestli se ovládne.

„Promiňte. Poslední dobou. Mohla byste jen Budovi říci, že jsem volal?“

„Vyřídím to,“ slíbila.

„Díky. Moc vám děkuji.“

Chudák, pomyslela si. Co udělá, jestli se nám to nepodaří? Zarazila se.

Nám? Sama před sebou tak ještě nikdy neuvažovala. „My“. Bud, to ano, Bud s mou pomocí. Ale my! Přeje si snad jeho vítězství víc než on sám?

Uklidni se. Děláš jen svou práci, tak v ní pokračuj.

Do pokoje vešla energicky, předchozí hovor ji podnítil k ještě vyšší aktivitě, pokud to vůbec bylo možné.

„Tak, Bude, nejdřív trocha ručních prací,“ ohlásila rázně. Zmíněný termín používala pro pravidelný nácvik běžných praktických dovedností, které museli pacienti ovládat před propuštěním z nemocnice. Patřila sem obvyklá osobní hygiena, oblékání, všechno ovšem z vozíku.

„Nejdříve zajeď k umyvadlu. Ano, natáhni se a pusť vodu.“ Baterie byla upravena tak, aby ji mohli bez cizí pomoci používat i nechodící pacienti.

Lily bude muset zařídit doma něco podobného. Všimla si jeho vzdorného výrazu.

„Bude?“

„Nemá to smysl,“ bouřil se, „proč se mám učit tohle všechno, když na vozíku nezůstanu?“

„Bude, slíbila jsem ti pomoc. Ale pořád ještě jsme nevyhráli. Pamatuj na to!“

„Já vím. Proto jsi tak tvrdá a chceš mě odradit.“

Vzpomněla si na slova v jeho deníku. Přestává jí věřit? Anebo ztrácí důvěru v sebe sama a pokouší se vinit ji? To není příliš dobře načasováno; chtěla jsem dnes něco vyzkoušet.

Oba mlčeli. Bud si opláchl ruce, osušil dlaně do ručníku a z věšáku na stěně si stáhl šaty. Během oblékání mu Marcy radila, občas přidala i pár kritických poznámek, kterých si zdánlivě nevšímal, ale podle nichž se nakonec zachoval. Když se umyl a oblékl, předvedl se Marcy.

„Košile,“ upozornila ho.

„Co je s ní?“

„Koukni se: začal jsi ob knoflík. Takže ještě jednou a pořádně!“

„Co se k čertu s tebou dneska stalo?“ zahučel.

Marcy jeho poznámku přešla, nebrala jeho slova osobně. Pacienti často hledají chybu kdekoli, aby nemuseli přiznat, že se spletli sami.

„Bude Youngu,“ pronesla vážně a potom zopakovala svůj pokyn.

„Nemůžeš přece vyrazit do ulic jako trhan.“

Zmrazil ji pohledem, ale nezdálo se, že by ji to vyvedlo z míry. Vyzývavě se na něj podívala, takže se odvrátil a pomalu si začal košili znovu rozepínat.

Zatímco se potýkal s knoflíky, prohodila:

„Dnes jsem měla telefonát.“

Pohlédl na ni.

„Volal tvůj otec.“

„Ano?“ zeptal se se zájmem.

Přestal se zabývat košilí, aby se mohl lépe soustředit. Neuniklo to její pozornosti.

„Jen pokračuj,“ vybídla ho.

Pak se vrátila k telefonátu.

„Má starosti, litoval toho, co se stalo minule. Chce, abys věděl, jak moc mu na tobě záleží.“

„Jak mluvil?“

„Jak ti říkám, má o tebe starost.“

„Ne, to jsem nemyslel… nebyl…?“

„… opilý? Ne, nebyl. Mluvil dost zkroušeně… opravdu trpí. Bude, on plakal.“

„Bože,“ zašeptal, „tati. Marcy, musíme to dokázat! Musíme!“

„Dobrá. Převleč se. Vezmi si tepláky a jedeme!“

Sotva se trochu protáhl, začali se cviky na udržení rovnováhy podobně jako včera, jen Marcy byla dnes ještě náročnější. Zaznamenala však změnu k lepšímu, o malý krůček proti včerejšku a o velký skok ve srovnání s minulým týdnem. Rozhodla se, že nebude čekat dál a přece jen ho podrobí zkoušce už dnes. Možná mu pomůže, když si vzpomene na otce.

„Bude, teď se vrať na vozík. Co bys řekl procházce na čas? U žerdí už jsme dlouho necvičili.“

Nejistě se na ni podíval.

„Myslíš,“ netroufal si vyslovit otázku.

„Uvidíme. Pojď, zkusíme to.“

Zajeli k bradlům. Snížila žerdě, aby mu sahaly k bokům. Sledoval ji a potom sám upravil výšku ke své spokojenosti.

Chce se ukázat, to je dobře. Pokud si věří, jen mu to prospěje. Jestli to ovšem není jen zastírání vnitřní nejistoty. No, brzy se ukáže, jak na tom jsme.

Bud si mezitím otřel ruce. Dlaně měl lepkavé potem. Zapřel se o opěradla křesla, vytáhl se vzhůru, přehmátl a zachytil se lesklých kovových žerdí. Pomalu spouštěl nohy, aby se mohl postavit, veškerá váha spočívala na rukou.

Začal postupovat dopředu, levá, pravá. Vtom si vzpomněl, že Marcy vždycky chtěla, aby začal pravou. Zastavil se tedy a vykročil znovu. Chtěl jí dokázat, že si pamatuje její instrukce, a otočil hlavu. Okamžitě ztratil rovnováhu, ještě stačil vykřiknout a zabalancoval.

Marcy mu přiskočila na pomoc, ale to už se vzpamatoval a pevně sevřel obě kovové žerdi. Neupadl. Nohy ale vypověděly službu, jako by byly hadrové. S chodidly na žíněnce spočíval plnou vahou na pažích. Zpotil se. Třásl se a nebyl s to se uklidnit.

Marcy v duchu s politováním konstatovala: Stále ještě neovládá nohy. A nemá dostatečnou stabilitu. Nechtěla, aby se svým neúspěchem dlouho zabýval, a popohnala ho:

„No tak! Máme dnes ještě spoustu práce. Sedni si.“

Přeručkoval ke křeslu a sesedl. Zamířil bez přemýšlení ke cvičebnímu stolu, ale Marcy řekla:

„Pojeď za mnou.“

Chtěl protestovat, ale její pohled ho zarazil.

Vyjeli ze sálu. Šla rychle, měl co dělat, aby jí stačil. Zahnuli za roh, tam se zastavila u dveří. Podržela jedno křídlo a on vjel do malé místnosti.

Celá plocha podlahy byla pokrytá žíněnkou. V jednom rohu pokoje stály schůdky, tři nízké stupínky, podobné těm, jaké se používají ve skladu nebo v obchodě.

Naproti spatřil velký balón, který už znal a ze srdce nenáviděl. Vedle pak ležel ještě jeden modrobílý míč běžné velikosti.

Bud se otočil na Marcy v očekávání dalších pokynů, připravený zároveň vzdorovat ihned, jak je vysloví.

„Bude, naším hlavním úkolem je pořád stabilita a koordinace nohou. Takže začneme. Sesedni na balón.“

„Víš, že to nedokážu. Už jsem se o to snažil a okamžitě jsem spadl. Díky.“

„Zkus to teď. Jestli budeš potřebovat pomoc, stačí říct.“

Zpražil ji pohledem a zajel k velkému míči. Chvilku přemýšlel, poté zajistil kola vozíku a přenesl váhu na ruce. Opatrně se zvedl, aby přesedl na míč. Ten mu však vyklouzl a Bud se složil na žíněnku.

Marcy napřáhla ruce a chtěla mu pomoci, ale celý rudý námahou i vztekem ji odehnal:

„Ne! Sakra! Já sám!“

Ustoupila o krok zpátky a pozorovala, jak sbírá síly, objímá míč a drápe se nahoru. Nakonec se mu to podařilo. Dosedl s výrazem, jako by právě pokořil Everest. Vyzývavě se na ni podíval. Chtěla se usmát, ale ovládla se, nemohla srážet jeho sebevědomí.

„Tak, a teď si vzpomeň na všechno, co jsme říkali o rovnováze. Úroveň očí. Srovnej pohled, soustřeď se na držení hlavy. Jakmile ji budeš chtít zdvihnout, zaměř se na nějaké místo v pokoji. Třeba tyhle schůdky. Pamatuj si: jestli zahlédneš strop, prohráls. Jenže tohle je doopravdy, ne jen hra. Rozuměl?“

Přikývl. Nespokojený výraz vystřídalo odhodlání.

„To nejtěžší teprve přijde. Pokusím se tě shodit. Nejdřív půjdu zleva, pak zprava. Musíš se udržet nahoře. Když tě srazím na zem, vyšplháš se na balón znovu. Pořád si pamatuj: rovnováha, oči fixovat na jedno místo, nezdvíhat hlavu. Připraven?“

Jen kývl.

Začali. Marcy do něj strčila z levé strany. Lehce zabalancoval, ale ubránil se. Při novém pokusu se rozkymácel víc, balón mu vyklouzl a odkutálel se dopředu. Bud dosedl na zem. Vztekle vzhlédl k Marcy. Klidně mu pohled oplatila.

„Jestli nebudeš riskovat možnost pádu,“ přisadila si, „nikdy se ti to nepodaří. Co ty na to? Vstávej, mladíku.“

Vysoukal se opět na balón. Jakmile se mu zdálo, že sedí pevně, Marcy se do něj opřela tentokrát zprava.

Odolával. Vší silou se zapřel ve snaze nedovolit, aby ho shodila na zem podruhé. S očima upřenýma na schůdky v rohu, rozhodnut ani za nic nezvednout hlavu, kladl chvíli odpor, ale pak mu balón podjel a on znovu žuchl na podlahu. Než mohla Marcia cokoli říci, zavolal:

„Ještě jednou!“

Tak pokračovali celou půlhodinu; Bud střídavě vsedě na balónu a na zemi, Marcy útočící ze všech stran. Pokaždé ho nakonec přemohla a on se složil na zem. Při posledním pokusu stěží popadal dech a mikinu měl skrz naskrz propocenou. Chtěla mu pomoci do sedu, ale bránil se: „Nevadí. To nic!“

Zvedl se na kolena, popolezl až k vozíku a vyšplhal se na sedačku. Potom se otočil ke dveřím a beze slova vyjel z pokoje.

Marcy za ním ještě stačila zavolat:

„Bude! Napoprvé to bylo dobré! Dokonce velmi dobré!“

Ohlédl se a v očích si jasně mohla přečíst: Neutěšuj mě, nepotřebuju to. A nelži.

Dívala se za ním, dokud nezmizel v ohybu chodby, a říkala si: Jsem na něj opravdu moc tvrdá? Způsobil to snad dnešní rozhovor s jeho otcem? Anebo jsem až příliš zaujatá? Proto se ho snažím cvičit tak rychle? Kdyby na mě tak nevisel, nechala bych toho. Ale ne, nepřestala bych. Je to pro mě výzva. A já se nevzdám.

Ve čtyři hodiny, když skončila pravidelná cvičení s ostatními pacienty, se Marcy vrátila k Budovi, ale v pokoji ho nenašla. I vozík chyběl. Šla se tedy zeptat sester a vyzvěděla, že ho jedna viděla mířit k rehabilitačnímu sálu.

Marcy se rozběhla chodbou do tělocvičny. Srdce se jí rozbušilo, neboť si okamžitě představila, co všechno by se mu mohlo stát. Byl dnes až příliš odhodlaný dokázat si, že je lepší než včera. Stačí nešikovný pohyb a pád, blesklo jí hlavou, a naše úsilí bude k ničemu.

Ve velkém sále nebyl.

Našla ho v pokoji, kde ráno procvičovali stabilitu. Nakukovala do místnosti malým okénkem v horní polovině dveří.

Viděla, jak se s křeslem po boku zkouší usadit na balónu a pak ho rozhoupává ze strany na stranu, aby se přesvědčil, jak dlouho vydrží nespadnout na podlahu.

Když sklouzl dříve, než očekával, začal znovu. Jeho propocené tričko svědčilo o tom, že cvičí už nějakou dobu.

Všimla si jedné věci: hlavu držel rovně, s očima fixovanýma na jedno místo. Ale přeháněl to, celá pozice byla velmi křečovitá. Otevřela dveře a vešla dovnitř.

„Bude.“

Zrovna ležel na podlaze. Jakmile zaslechl své jméno, otočil se. Spatřil ji, a to ho podnítilo k ještě většímu úsilí.

„Zkus to! Teď mě zkus shodit!“

„Bude, už toho máš dneska dost,“ začala mírně.

„Ne. Zkus to!“

„Dobře, jak chceš.“

Vyšplhal na balón, usadil se nahoře a pohled upřel na schůdky. Byl připraven.

Postrčila ho z levé strany. Nesvezl se dolů, ale naopak vyvinul protitlak. Přidala na síle. Odolával. Ale nakonec, což bylo nevyhnutelné, se balón opět vymanil z jeho sevření a on se natáhl na žíněnku na podlaze. Ležel a prudce oddechoval. Cítil, že zklamal.

Marcy poklekla vedle něj.

„Bylo to lepší. I když jsi unavený, tentokrát to vážně bylo lepší!“

„Ne, ne. Dokud nevydržím nahoře, ať uděláš cokoli.“

„Musíme trénovat, každý den sem budeme chodit. Na dnešek jsem připravila jiné cvičení.“

„Jiné?“

„Ano, ale stejně důležité.“

„Nechceš doufám jenom…,“ vyrukoval podezřívavě, ale přerušila ho v polovině věty.

„Ne, Bude, nedělám to proto, aby ses snažil zapomenout na dnešní pády. Vzpomeň si na dopoledne. Když jsi stál mezi žerděmi na bradlech, kývaly se ti nohy jako hadrovému panáčkovi.“

Přikývl.

„Na tom se pokusíme zapracovat. Posaď se zpátky do křesla. Ano, teď hned.“

Sedl si a Marcy přikutálela modrobílý fotbalový míč.

„Zvedni si opěrky pro nohy.“

Poslechl a ona mu umístila balón mezi chodidla.

„Teď polož pravou nohu na míč a kutálej jím dopředu, dozadu, dokola. Ve všech směrech. A dej si pozor, aby ti neutekl.“

Pohlížel shora na balón, pak se podíval na Marcy. Dělá si legraci? Takové lehké cvičení, pomyslel si pohrdlivě.

„Do toho! Neotálej a zkus to!“ pobídla ho.

Zvedl pravou nohu, chodidlo položil zlehka na míč a začal ho kutálet dopředu a dozadu. Za chvilku ztratil vládu nad pravou a balón se mu vysmekl.

Přihrála mu ho zpátky, a jako by takový výsledek očekávala, bez překvapení řekla:

„Ještě jednou. Totéž udělej znovu.“

Cvik, který považoval za primitivní, ho stál mnohem více námahy a času. Pochopil ale účel: pomůže mu získat znovu vládu nad vlastníma nohama.

Při novém pokusu se soustředil více než před chvilkou. Míč mu ale stejně uskočil.

Zkusil to osmkrát a osmkrát se mu to nepodařilo. Podeváté se mu povedlo rolovat balón pravičkou. Začalo ho to bavit, dokonce se na Marcy usmál. Jak se ale na moment nesoustředil, míč mu znovu unikl.

Oba se zasmáli. Balón znovu vyhrál.

„Nějakou dobu v tom budeme pokračovat,“ slíbila, „dokud nebudeš mistr v kutálení míče.“

Pozorovala ho, jak odjíždí dlouhou chodbou, a přemítala: Dnes má za sebou těžký den, ale moc dobrý. Možná se jim to opravdu podaří.

Poprvé po dlouhé době si dovolila optimistický pohled do budoucnosti. Ale potřebují čas, měli by ho mít daleko více, než je jim dopřáno.

39

Lily Youngová se nervózně posadila na židli v kanceláři doktorky Curtisové. Na první pohled bylo patrné, že je velmi rozrušená a neví, jak začít. Pohrávala si s přívěskem zlatého náramku, který jí zdobil zápěstí.

„Víte, nechci si stěžovat. Marcy Ethridgeová dokázala s Budem zázraky, opravdové zázraky, ale poslední dobou se něco děje.“

„Co přesně máte na mysli, paní Youngová?“

„Myslím, zdá se mi, že to přehání. Kdykoli za Budem přijdu, cvičí. Pořád si jen hraje s balónem. Když spolu mluvíme, kutálí si míčem. V jednom kuse, je jako posedlý.“

„Jenom procvičuje nohy, paní Youngová. Musí ovládat kotníky, kolena, boky. Jestli má znovu chodit, koordinace je naprosto nezbytná.“

„Chodit, to je právě to. Marcy v něm podporuje představu, že začne opět chodit.“

„Co je na tom špatného?“

„Není na tom vůbec nic špatného, pokud je to aspoň trochu reálné. Ale jestli nemá naději… Rozhodly jste nedávno, že zůstane na vozíku. A teď. Nemáte ponětí, jak to dopadne, když neuspěje. Můj syn má velmi silnou vůli, je nesmírně vytrvalý, už od dětství je houževnatý. Když si stanoví nějaký cíl, jde za ním.“

„Ale to je výhoda, paní Youngová. Měla byste být ráda, že se nechce smířit s osudem a je odhodlaný bojovat dál. Spousta pacientů nevydrží. Cvičení jsou jednotvárná, všechno trvá velmi dlouho a výsledky nejsou vidět. Lidé si postupně přestávají věřit, ztrácejí motivaci a odpadnou. Bud je jiný, nechce se vzdát.“

„Ale když se mu nepodaří chodit, co potom?“

„Musel by si zvyknout na vozík, už ho docela dobře ovládá.

S tou představou ostatně začínal.“

„Jenže jeho by to zničilo! Zahořkl by a určitě by se přestal snažit o cokoli dalšího. Jestli mi nemůžete s čistým svědomím potvrdit, že má reálnou šanci znovu chodit, nepřeji si, aby pokračoval.“

„Paní Youngová, něco takového vám slíbit nemohu. A žádný jiný lékař také ne. Ale promluvím si o tom s Marcy.“

Doktorka Curtisová prošla znovu celý spis pacienta Willarda Younga mladšího. Pročetla všechny záznamy od chvíle, kdy byl přijat do nemocnice, testy, průběh komatu a následné kroky, když se probral k vědomí. Ve složce také našla vyúčtování nákladů na dosavadní péči, ale rozhodla se nevěnovat poslednímu pozornost.

Pozvala k sobě do kanceláře Marcy Ethridgeovou, spis stále na stole před sebou.

Shrnula stručně základní fakta a potom se zmínila o Lilyiných obavách. Nakonec se zeptala:

„Marcy, s vašimi bohatými zkušenostmi, existuje opravdu reálný předpoklad, že začne znovu chodit?“

„Paní doktorko, jestli necháte ta fakta vyhodnotit v počítači, pak vám vypadne jasná odpověď: ne. Ne, nebude chodit.“

„Co vás tedy opravňuje k vašemu jednání? K čemu ho nutíte?“

„Nenutím ho, usiluje o cvičení sám. Mučil by se na sále i beze mě.“

„A není součástí vašich povinností pacienta pravdivě informovat o jeho zdravotním stavu i dalších možnostech? A naučit ho se s nimi vyrovnat?“

„Víte, když jsem byla malá, pamatuji se, že jsme měli učitele, který nám vždycky uměl dodat chuť k práci. Všechny děti ve třídě byly černé. Vzpomínám si, že vpředu visela tabule a na ní stálo: Podle zákonů aerodynamiky nemůže kulatý tlustý čmelák létat. Ale protože on to neví, létá. Pro mě to znamenalo moc. A pro spoustu mých přátel taky.“

„A?“

„Jestli je Bud Young rozhodnut, že bude chodit, a je ochoten cvičit a pokoušet se o to, neboť nezná obsah svého spisu, budu ho v jeho úsilí podporovat.“

Přestože nemluvila hlasitě, bylo z jejích slov patrné pevné odhodlání. Ještě nikdy předtím nebyla Marcy tak blízko neuposlechnutí příkazu nadřízené jako dnes.

„Marcy, uvědomujete si, že bych v naprostém souladu s lékařskou zprávou mohla Buda Younga s klidným svědomím propustit už dnes?“

„Ano, vím to. Ale chci vás požádat, abyste mu ještě jednou poskytla možnost. Přísahám: jakmile poznám, že je marné namáhat se dál, ihned vám to oznámím.“

„Marcy, nemám právo smlouvat. A zvláště ne s tímhle na stole.“

Podala jí úředně vyhlížející dopis.

„To je plán léčby pana Younga. Nepřejí si, aby tu zůstával zbytečně dlouho. Je u nás šest měsíců. Přijat prvního ledna. Dnes je šestadvacátého června.“

„Nemohu se ohlížet na formální plány léčby.“

„Marcy,“ napomenula ji Curtisová, „Marcy! Ráno se u mě zastavila paní Youngová. Dělá si starosti o Buda.“

„Čeho se bojí? Že ho přetěžuji? Je mu šestnáct! Je v naprosto dobré fyzické kondici, až na pár neurologických nedostatků.“

„Má hlavně starost, co se stane, jestli i po tomhle cvičení zůstane na vozíku. Obává se, že Bud ztratí chuť do života.“

„To řekla? Je odhodlaný chodit, protože chce, aby se jeho otec vrátil k rodině. Doufá, že budou zase spolu, když nebude na vozíku.“

„Matka zná vlastního syna nejlépe,“ poznamenala Curtisová.

„Ano, ale přesto.“

Než mohla Marcy pokračovat a něco namítnout, Curtisová řekla stručně:

„Marcy, dva týdny. Potom ho musím propustit. Připravte ho na to.“

„Jen dva týdny?“

„Dva týdny,“ potvrdila Curtisová oficiálním tónem.

Marcy vyšla z kanceláře. Hlavou se jí honily nepříliš optimistické myšlenky. Dva týdny… jen dva týdny… čtrnáct dní, to je osmadvacet schůzek. Nemůžu mu ani dát čas, aby si trochu odpočinul. Místo toho se musí rychle postavit na nohy, dříve než jsem předpokládala. Jenže kdybych se unáhlila a on nebyl řádně připraven, mohla bych všechno pokazit.

Dva týdny. Dva týdny.

Buda našla jako obvykle v malém pokoji na rehabilitačním oddělení, kde cvičil s míčem. Všimla si s potěšením, že je mnohem zručnější, než když začali.

Jakmile ji spatřil, vyměnil nohy a ovládal balón pravou, aby jí předvedl, že „slabá“ noha je šikovnější.

Předvádí se, usmála se v duchu, předvádí se mi tu a to je v pořádku: zvládl cviky. Ale není čas na hraní.

„Skvěle, mladíku. Ale tohle je teprve začátek. Bude to trvat o něco déle.“

Ze skříňky v rohu vytáhla nový míček, menší, zhruba velikosti běžného grepu. Hodila mu ho. Sevřel ho v dlani.

„Tak, nečekej na nic, míček na zem a teď se pochlub, jak jsi opravdu šikovný.“

Zvedl pravé chodidlo a začal posunovat balónek dopředu a dozadu. Bylo to mnohem obtížnější než před chvilkou. Měl pocit, že začíná úplně od začátku. Opět se podíval na Marcy starým vzpurným pohledem, ale jako obvykle ji nezviklal. Její oči říkaly jasně: jen pokračuj. Začaly ho bolet svaly a v nohou cítil olovo. Ale vytrval.

Doufala jen, že ho přílišným chvatem neodradí.

Když skončili s malým míčkem, nařídila mu posadit se na velký balón. To mu dodalo jistotu, protože tento cvik ovládal docela dobře.

„Tak pojď!“ vyzval ji sebevědomě.

Tlačila na něj střídavě z několika stran, ale odolal. Vyhrál. Jenže to se pěkně mýlil!

„Zavři oči!“ zavelela Marcy.

„Pokud se neudržíš nahoře se zavřenýma očima, nejsme u konce.“

Příliš ho novým návrhem nenadchla, ale poslechl. Nečekal takovou změnu, když se ponořil do tmy. A vtom už mu Marcy najednou zatlačila na levé rameno. Rozhodnutý vydržet se bezmocně sesunul dolů. Otevřel oči, vylezl zpět na balón a usadil se.

Znovu ho shodila. A ještě jednou a zas.

Po celou tu dobu cítil, že dnešní cvičení není jako všechna předchozí. Něco se děje. Marcy je jiná než dřív.

Přesunuli se do velké tělocvičny a Bud ležel na cvičebním stole. Byl zpocený, záda měl úplně mokrá, vlasy přilepené k hlavě, jako by právě vyšel ze sprchy.

„Marcy?“

„Ano, Bude?“

„Co se děje?“

„Co by mělo? Nic. Odvedls dneska kus práce.“

„Já ne, ty,“ řekl tiše.

„Marcy, je něco s Ezrou? Je nemocný?“

„Ne, je v pořádku. Teď zrovna je dole ve školce. Miluje ji. Někdy by tam chtěl zůstat, i když už je čas jít domů. Přijdu pro něj a on mě přemlouvá, aby si tam mohl ještě chvíli hrát.“

„Tak co se děje?“ naléhal.

„Co se má dít s kým?“

„S tebou. Dneska jsi jiná,“ vysvětloval.

„Varovala jsem tě: nebudu tě šetřit. Ale čím přísnější jsem, tím líp pro tebe.“

„Marcy,“ řekl tiše, „ještě nikdy jsi mi nelhala.“

„Nelhala,“ opakovala zamyšleně. „Myslíš, že lžu teď? Víš přece od začátku, že ti nemůžu zaručit úspěch.“

„Já vím. Jenže, teď se mi zdá, že se něco stalo. Mám pocit, že se něco změnilo. Chováš se jinak, cítím to. Co mi zatajuješ, Marcy?“

Zaváhala. Raději by mu o závěrech doktorky Curtisové neříkala nic.

„Dobře, nech si to pro sebe. Zřejmě jsi to vzdala. Myslíš, že to nezvládnu. Hlavně mě nechtěj utěšovat.“

„Bude,“ rozhodla se nakonec, „máme jenom dva týdny. Potom tě propustí. Na vozíku.“

Chvíli se nemohl vzpamatovat, byl jako omráčený. Vypravil ze sebe:

„Dva týdny? Marcy, můžeme?“

Vyhnula se odpovědi a pobídla ho:

„Konec řečí. Do práce!“

Nechce mi lhát, tak mi raději neodpověděla, uvědomil si. Opravdu to vzdala? Musím ji přesvědčit, že to dokážu!

Sedl si na okraj stolu a Marcy ho přetlačovala. Po několika pokusech se podařilo jemu přimět Marcy, aby couvla.

„No, tohle je něco jiného! Konečně!“

Napřímila se. Namísto odpočinku se ozval:

„Marcy, chci se postavit. Cítím, že to dokážu. Chci to zkusit. Marcy?“

Napadlo ji okamžitě, že se pod dojmem úspěšného cvičení probudilo jeho sebevědomí. Přání je možná silnější než možnosti. Podívala se na něj: odhodlaný výraz, už se rozhodl.

„Dobře, Bude,“ riskneme to, vidím ti na očích, jak je to pro tebe právě teď důležité, odůvodňovala si v duchu své vlastní rozhodnutí.

Přivezla chodítko.

„Zakývej se. Dopředu, dozadu, abys cítil, kdy jsi v rovnováze. Potom se chyť a vstaň. Pamatuj: kotníky, kolena, boky všechno musíš mít pod kontrolou. Nezapomeň!“

Přidržel se kovového okraje a pomalu se rozkýval. Když se cítil připravený, zkusil se zdvihnout.

Spustil chodidla k zemi. Marcy ho se vzrůstající nadějí napjatě pozorovala.

Než se jeho nohy vymkly kontrole, už pevně svíral rám chodítka. Přepadl dopředu, ale držel se.

„Marcy!“

Okamžitě přiskočila, aby ho podepřela. Prudce dýchal a vzlykal.

Udělala jsem chybu. Bylo to příliš brzy. Potřebuje se naučit ovládat nohy. Uspěchala jsem to. Dva týdny. Dva týdny, Bude!

Večer si Marcy svého syna vyzvedla dole ve školce. Sotva ji zahlédl ve dveřích, nadšeně se jí rozběhl naproti. Divoce ji objal a pak se pochlubil barevným papírovým košíčkem, který si vezmou s sebou na piknik na Den nezávislosti.

„Pojedem, mami?“ ptal se pětiletý Ezra.

„Pojedeme?“ opravila ho.

„Na piknik. Pojedeme na piknik?“

„Jestli chceš, miláčku,“ slíbila, ale duchem byla docela jinde. Hlavou jí stále vířilo: dva týdny… dva týdny! Neměla jsem ho nechat, aby se mu to nepodařilo, měla jsem ho zarazit, nedovolit mu neuspět.

„Zmrzlinu, mami?“

„Prosím, drahoušku?“ srovnala myšlenky. Piknik.

„Musíme mít zmrzlinu,“ poučil ji.

„Máme zmrzlinu doma, v lednici.“

„Zmrzlinu na piknik. Potřebujeme zmrzlinu na piknik,“ hájil neústupně svou představu.

„Předtím se ale zastavíme pro něco na večeři, ano?“

Projížděla s nákupním vozíkem mezi regály. V oddělení zeleniny vybrala pár věcí na salát a najednou si uvědomila, že nevidí syna vedle sebe. Rozhlédla se a zavolala:

„Ezro! Ezro! Proboha, kde jsi?“

Bodlo ji u srdce a rychle se rozjela do uličky před sebou. „Ezro!“

Prolétla úsekem salátových zálivek, ale neviděla ho. Zpanikařila. V dnešní době, kdy není nic neobvyklého, aby dítě unesli.

„Ezro!“

Nebyl ani u džusů. To si už vyčítala, jaká je nedbalá matka. Nějaký starší pán, jehož chvatně míjela, se zeptal:

„Paní, nehledáte náhodou takového šikovného chlapce, který jede na piknik?“

„Piknik? Jak to víte?“

„Pozval mě. A všechny ostatní, kteří si vybírali zmrzlinu. Má nos skoro přilepený k boxu, jak prohlíží, co koupíte,“ ochotně vysvětlil starý muž.

„Poslyšte, na ten piknik ho určitě vezměte. Tak moc se těší!“

„Ano, ano, pojedeme, ale nejdřív dostane mladý pán lekci slušného chování. Děkuji vám.“

Teď, když se ujistila, že je syn v pořádku, dostala zlost.

Našla Ezru v oddělení mražených výrobků. Už si ukazoval na kelímky, které musí maminka určitě koupit. Marcy je naložila ke své zelenině a přísně mu poručila:

„Ezro Ethridgi! Chyť se vozíku a drž se, dokud nezaplatíme. Jasné?“

Kývl. Někdo zodpovědný musí zmrzlinu dovézt k pokladně.

„Ano, paní.“ Jako ve školce.

Marcy vybrala ještě několik balíčků, sáčků a plechovek a Ezra řídil vozík, který matka pomalu naplnila. Džus, velké balení, protože Ezra ho pije jako vodu, i když by ho neměla nechat, nízkotučné mléko, máslo, vločky.

Vracela se se sklenicí kečupu a všimla si Ezry. Dítě tlačí před sebou vozík. Něco ji na tom pohybu zaujalo. Náklad byl těžký, chlapeček se vší silou opřel a vozík se pohnul.

Pak už bylo těžké určit, jestli Ezra posunuje vozík, anebo ten táhne jeho. Všechno se zdálo tak přirozené, tak samozřejmé. Ten obrázek jí nevymizel z mysli a trápil ji téměř celou noc. Vrátil se jí dokonce i ve snu.

40

„Paní, my ale prodáváme potraviny, ne nákupní vozíky.“ Vedoucí velkoprodejny natáhl krk a přes hlavu Marcy zavolal: „Angelo! Pivo! Připrav výběr na svátky!“

„Víte, nechci ho přímo koupit, chci si ho jenom půjčit,“ vysvětlovala Marcy trpělivě.

„Půjčit? Ne, paní, desítky lidí nám kradou nákupní vozíky se slibem, že si je jen půjčují. Nejde to, velice lituji, ale nemohu sloužit.“

Otočil se a chtěl odejít, ale Marcy ho zachytila za rukáv pláště: „Poslyšte, já pracuji v nemocnici a nutně ten vozík potřebuji pro terapii!“

Muž zakroutil nevěřícně hlavou:

„Prosím? Nepomátla jste se, paní?“

„Možná. Kolik mám dát jako zálohu?“

„Kolik? Dvacet dolarů.“

Marcy zalovila v peněžence a vytáhla dvacetidolarovou bankovku. Podala ji vedoucímu, a když ji složil do kapsy, vyjela s vozíkem k východu.

„No, aspoň vy jste ho neukradla,“ zaslechla ještě za sebou, než se za ní zavřela skleněná křídla dveří.

Bud Young si otřel z čela pot. Mikinu měl mokrou v podpaží i na zádech. Právě skončili jednu sérii cviků a zdálo se, že Marcy je odhodlaná uspět nejméně tak, jako on sám. Dnes mu dala pěkně zabrat.

Seděl na stole, dýchal už o něco klidněji než před chvilkou. Pozoroval pacienty v tělocvičně, jak se lopotí se cviky, které on už dávno zvládl. Postarší ženy i muži, většinou po infarktu nebo autonehodě, támhle dokonce desetileté děvčátko, které spadlo z koně, ti všichni se snažili dodržovat pokyny instruktorů.

Vtom se ve dveřích objevila Marcy s vozíkem před sebou. Zvědavě ji pozoroval.

„Bude, jeden nákupní vozík pouze pro tebe,“ oznámila mu.

„Co s ním?“

„Zkusíme ho použít místo chodítka. Třeba to půjde líp. Natáhni ruce!“

Poslechl.

„A teď se do něj opři a jeď.“

Chytil se rukojeti, ale nohy ho neposlouchaly. Před pádem na podlahu ho zachránila Marcy. Pevně ho držela, dokud nepopadl dech, pak mu pomohla zpátky na stůl. Nic neřekl, ale v očích mu četla výčitku i zklamání.

Ten úžasný nápad, který Marcy nedal spát, se ukázal být absolutním propadákem.

Kde je chyba? Někde jsem udělala chybu. Ale já na to přijdu. Podívala se mu do očí.

„Zatím končíme. Připrav se na odpoledne, Bude.“

Odvezla nákupní vozík. Bud se posadil do svého křesla, odjistil brzdy a odjel do pokoje.

Po zbytek dopoledne Marcy pracovala s ostatními pacienty, ale nepřestala přemýšlet o ranním neúspěchu.

Proč? Musí tu hádanku rozluštit, čas vymezený doktorkou Curtisovou nemilosrdně ubíhá.

V poledne jako každý den poobědvala se synem. Vyzvedla Ezru v nemocniční školce a v jídelně spolu rozebrali celé jeho dopoledne.

Marcy tak strávila hodinku se synem, dozvěděla se, co nového se naučil, jaké písničky si zazpíval s dalšími dětmi. Těšila se už pouhou jeho přítomností, neboť věděla, jak jsou si vzácní.

Dojedli a vrátili se k Ezrově skupině. Marcy syna zlehka políbila.

„Uvidíme se večer, miláčku.“

Odpoledne přišla za Budem matka. Zatímco mu sdělovala nejnovější zprávy, cvičil s balónem. Když mu náhodou utekl z dosahu, Lily mu ho bez poznámek podala.

„Znovu volal,“ pronesl jakoby mimochodem, přitom nadhazoval míč.

„Já vím,“ přikývla Lily. „Telefonuje domů každý den. Mluví s Gwen. Se mnou se nechce ani bavit.“

„Ani se mnou,“ řekl Bud, „mluví s Marcy. Myslím, že moje křeslo ho odrazuje.“

„Bude, snaž se ho pochopit. Nemá to lehké. Je mi ho líto: viděl se v tobě, měl jsi uskutečnit všechny jeho sny. A jestli zůstaneš takhle,“ sjela pohledem na vozík, „bude na něj upoután i on.“

Jenže on se s tím na rozdíl od tebe nedokáže vyrovnat, pomyslela si hořce.

„Co říkala Marcy? Jak… jak pokračujete?“

„Nechce mi nic slibovat. Ale horší je, že máme málo času. Už jen pár dnů.“

Dál si hrál s míčem. Když mu přinesli večeři, Lily se s ním rozloučila a odešla. Věděla, že je během jídla raději sám. Ačkoli si vedl docela dobře, někdy mu vyklouzla vidlička nebo nůž; nechtěl, aby ho někdo pozoroval.

Následující dva dny pilně procvičoval s balónem. Stále přemýšlel o svém neúspěchu s nákupním vozíkem. Co by se tehdy stalo, kdyby se mi podařilo chodit? Kdybych to tak mohl zkusit znovu. Řeknu Marcy, aby ho ještě jednou přivezla.

Nazítří ráno, když byli dole na rehabilitačním sále, se ozval: „Marcy, ten nákupní vozík. Chtěl bych, rád bych to vyzkoušel znovu.“

„Uvidíme,“ odpověděla neurčitě.

Všiml si, že ho během celého cvičení velmi pozorně sledovala. Cítil její pohled jako výzvu.

Dobře, je připraven ukázat se. Levou, pravou, nahoru, dolů. Ani na okamžik nezaváhal, neztratil kontrolu nad míčem.

„Dobře, jdeme na to!“

V minutce se vrátila s vozíkem. Soustředil se, uchopil pevně rukojeť. V té chvíli měl pocit, že ho čeká nejtěžší, rozhodující okamžik jeho života.

Začal vstávat. Stoupl si na podlahu, opřel se do vozíku a ten se dal do pohybu. Jenže Buda netáhl, jak si Marcy přála. Chlapce brzy opustily síly a dosedl zpátky na okraj stolu.

Marcy se cítila stejně bídně jako Bud. Proč to nevyšlo? Když tehdy v obchodě pozorovala Ezru, všechno vypadalo naprosto přirozeně: roztlačil vozík, který ho táhl dál a nutil jít. Tak proč ne dnes?

„Odpoledne to zopakujeme ještě jednou,“ řekla a doufala, že něco vymyslí.

Snažila se zakrýt své vlastní zklamání, protože jí bylo jasné, jak on sám trpí.

U oběda jí Ezra vyprávěl, jaké to bylo dnes ráno ve školce. Najednou se na něj zadívala tak nezvyklým pohledem, že zvedl hlavu a zeptal se:

„Mami? Udělal jsem něco?“

„Ne, miláčku, neprovedl jsi nic špatného. Ale maminka možná ano.“

Po obědě ho políbila a vrátila se zpátky na oddělení. Něco ji napadlo: Ezra přece tlačil naložený vozík! Ano, měli tam skoro celý nákup. Může tohle být důvod jejich neúspěchu?

Bud v tu chvíli právě dokončil cvičení rovnováhy s velkým míčem. Sám cítil, že je den ode dne jistější.

Deset dní.

Opět byli dole v tělocvičně. Marcy přitlačila nákupní vozík plně naložený telefonními seznamy. Bud ji mlčky sledoval.

Seděl vzpřímeně na kraji cvičebního stolu a přemítal.

Další pokus. Chce, abych znovu neuspěl? Smířil se s porážkou? Když se neudržím na nohou, nemohou mě propustit jinak než na křesle. Vzdala se Marcy úplně? Já to ale musím dokázat!

„Bude,“ probrala ho rázně, „chyť se. Vstaň a roztlač ten náklad. Připrav se jedeme!“

Vykročil! Tentokrát se opravdu stalo, co Marcy očekávala. Naložený vozík se dal do pohybu a vlekl za sebou Buda pevně svírajícího rukojeť.

„Vydrž! Jdi!“ povzbuzovala ho Marcy s úsměvem.

Oči jí zářily, ruce zaťaté v pěst, jako by mu mohla předat svou energii.

Posunul opatrně levou, ne příliš jistě došlápl, pak pravou. Pomaličku se sunul dopředu, tlačil vozík a ten ho táhl.

Prvních devět kroků! Musel se na chvilku zastavit, aby se vydýchal. Srdce mu bušilo radostným vzrušením i vynaloženou námahou.

Jdu! Chodím! Chtěl to hlasitě vykřiknout, ale zajíkl se, byl příliš soustředěný na pevný postoj. Teprve po chvíli se mu povedlo zavolat na celý sál:

„Já chodím! Chodím!!“

Podíval se na Marcy, smál se a z očí se mu přitom řinuly slzy. „Marcy, chodím!“

Ještě stále se usmívala, ale přes slanou mlhu ho viděla jen jako rozmazaný obraz.

„Bude?“

„Marcy.“

Přistoupila k němu, až se téměř dotýkala jeho tváře.

„Dnes byl náš velký den. Ale pořád ještě máme před sebou spoustu práce. Zítra začneme se schůdky.“

„Dokážu chodit, sama jsi to viděla.“

„Bude, poslouchej,“ řekla tiše, ale naléhavě. „Abys mohl být propuštěn jako chodící pacient, musíš zvládnout schody, vyjít do patra. Sám, bez pomoci. A potom chůzi na nerovném povrchu, nejen na podlaze v tělocvičně.“

„Schody do patra.“

Připadalo mu, jako by měl vyšplhat nejméně na Mont Blanc. Naráz měl pocit, jako by ho někdo okradl o celé dnešní vítězství. Neudržel se a vykřikl:

„Marcy! Kdykoli mi poručíš, abych se něco naučil, udělám to. A když to umím, hned přijdeš s něčím jiným! Tak kdy už to bude všechno?“

Chápala jeho vztek i zklamání. Ale nemají čas.

„Chceš odsud odejít?“

Odpověď nebyla nutná. Nasadila přísný výraz a řekla:

„Zítra začínáš s přípravou na schůdky. Dobře se na to vyspi.“

V podvečer seděl Bud u okna ve svém křesle a pozoroval ruch dole na parkovišti. Přijížděly návštěvy, většině personálu končila denní služba a lidé se rozcházeli ke svým autům či na stanici metra. Známí se hlasitě zdravili a Budovi se poprvé po půl roce zdálo, že i on k nim patří, že je součástí toho rušného světa venku. Chce být jedním z nich, to věděl najisto. Až do dnešního odpoledne si nedovolil o tom přemýšlet. Dokud se mu nepodařilo těch pár prvních kroků.

Někdo zaklepal.

„Ano?“

41

Po celé dva dny Bud chodil s nákupním vozíkem, až se Marcy konečně zdálo, že je schopen udržet se zpříma a kráčet bez opory.

Podařilo se. Chodil v tělocvičně, po chodbách i v pokoji. Přesněji řečeno, sunul pomalu nohy po podlaze, ale sám, bez opory a s jistotou.

Lily, která ho zastihla udýchaného a zpoceného na pokoji, byla natolik znepokojená, že dokonce zavolala Marcy, aby Buda donutila alespoň na chvilku přestat.

„Nechte ho, Lily,“ uklidňovala ji Marcy, „až bude doopravdy unavený, odpočine si. Ví, že má před sebou důležitý den.“

Ráno se Bud probudil s pocitem, že nastal jeho nový kolikátý už? den D.

V malé místnosti na rehabilitačním oddělení ho očekával stupínek se třemi schůdky. Žádné zábradlí, jen podlaha bezezbytku pokrytá žíněnkou.

Pokoušel se odhadnout, jaké to bude. Prohlížel si „nepřítele“, jehož musí zdolat. Má začít levou? Marcy by nesouhlasila. Marcy ho sledovala; příprava, schopnost soustředit se, překonat strach z pádu, z neúspěchu, to všechno považovala za samozřejmou součást testu.

Odhodlaně přistoupil ke schůdkům. Pravá. Došlápl na první schůdek a přenesl váhu na pravou nohu, přisunul levou. Oběma nohama stál teď pevně na prvním schodu. Nabyl jistoty a pustil se do zdolávání druhého. Když vystupoval na třetí, chtěl se podívat na Marcy. Musel trochu pootočit hlavu a přestal se úporně soustředit na nohy. V tom okamžiku zavrávoral a spadl, než ho Marcia mohla zachytit, naštěstí na měkkou žíněnku, takže si neublížil.

Marcy se nad ním sklonila a podávala mu ruku. Dělal, že ji nevidí. Pomalu vstal a znovu sbíral síly. Musí se soustředit jen na schody a na vlastní tělo. Nic jiného. Pravá, nahoru, došlápnout, váha na pravou, levá. Stál nahoře.

Vychutnával chvíli pocit vítězství a potom se pustil dolů. Třetí, druhý, první, žíněnka. Jupí!

Celé cvičení zopakoval čtyřikrát. Při pátém pokusu už byl tak unavený, že z posledního stupínku spadl. Zůstal ležet na žíněnce a prudce oddychoval.

„Jsem v pořádku,“ zavrčel na Marcy, když mu přišla na pomoc. Zvedl se a znovu začal s výstupem. Celé odpoledne cvičil na schodech, k obědu se vrátil do pokoje, triko skrz naskrz propocené, vlasy připlácnuté k hlavě jako po procházce v dešti.

Nebýt Marcy, která ho donutila odpočívat, byl schopen se trápit bez přestávky dál.

Po obědě spěchal opět na rehabilitaci, aby mu nikdo schůdky neobsadil. Chodbu přešel sám, dokonce pohrdl zábradlím podél stěn. Nepotřebuje pomoc!

Cvičil celé odpoledne. Když skončil, byl zpocený a utahaný, ale hned se ptal:

„Už jsem připravený?“

„Nač?“ udivila ji jeho otázka.

„Na opravdové schody. A na chůzi venku.“

„Ještě jeden den zůstaneš na cvičných schodech. Musíš na ně vystoupit i poslepu.“

„To můžu hned,“ spěchal.

„Nebuď tak zbrklý,“ krotila ho. „Jsi unavený. Hodně unavený.“

„Ne, dívej se.“

Znovu se postavil ke stupínku, podíval se nejdřív na ni a potom zavřel oči. Pravou, první krok. Stál na prvním schůdku a zvedl chodidlo, aby vystoupil na další, když zabalancoval a začal se kácet dozadu. Marcy ho stihla podepřít.

„Já, já to udělám. Dneska. Můžu. Umím to.“

„Zítra, Bude, počkej do zítřka.“

„A když to ráno zvládnu, půjdeme zkusit normální schody? A potom ven?“

„Ano, Bude. Zkusíme to.“

Než nazítří přišla Marcy, chodil po pokoji se zavřenýma očima. Cítil se naprosto jistý. Ani jednou se mu nezatočila hlava.

Osmkrát vystoupil na tři schůdky a bez nehody sestoupil dolů. Podeváté zavřel oči. První schod, druhý, je nahoře. Počkat a pomalu zpátky. Ucítil pod nohama žíněnku. Otevřel oči a podíval se na Marcy. Zvládl to. Usmála se a souhlasně přikývla.

„Zítra?“

„Zítra,“ přisvědčila.

Natáhla ruku a dlaní mu zlehka otřela pot z čela.

„Vzadu tady na patře je schodiště, které se tolik nepoužívá. Vždycky na něm nechávám své pacienty cvičit. Jestli ti to půjde, vyjedeme do parku na trávník.“

„Musí to být právě tam?“

„Ne, to ne, můžeš trénovat kdekoli na trávníku. Proč?“

„No, napadlo mě,“ zarazil se, protože mu ta myšlenka najednou připadala sentimentální. Potřásl hlavou.

„Bude? Máš přede mnou tajemství? Po tom všem?“ naléhala.

Vyhnul se jejímu pohledu a přiznal:

„Od chvíle, kdy ses poprvé zmínila o nerovném povrchu, jsem myslel… chtěl bych to zkusit, víš, na hřišti. Na stadioně.“

„Na stadioně?“

„U školy. Jsou tam schody na tribuně a dole trávník, ne zrovna anglický. Bývá dost rozkopaný od kluků, co hrají fotbal. Kdybych to dokázal právě tam.“

„Ještě nikdo nechtěl chodit po hřišti,“ vzpomínala, „ale proč ne?“

Lily zastoupila Marcii cestu na chodbě u kanceláře.

„Marcy, Bud mi všechno řekl. Myslíte, že je to moudré? Na stadionu? Kde ho může vidět spousta lidí?“

„Vidět jeho neúspěch, to myslíte, Lily?“ upřesnila Marcy.

„Ano,“ přiznala. „Bojím se, že se mu to nepodaří a on si potom přestane věřit nadobro.“

„Lily, váš syn je mnohem odolnější, než se domníváte. Přestaňte ho chránit. Jestli se mu to nepovede, chci vidět, jak se s tím vyrovná. Patří to k terapii. Skutečný život přece není jednoduchý. Je dobře, že má odvahu riskovat.“

V jedenáct hodin zastavilo před nevelkým fotbalovým stadionem malé červené auto, dveře se otevřely a vystoupil šestnáctiletý mladík v nové šedé teplákové soupravě. Protáhl se a počkal na řidičku.

Marcy a Bud vykročili směrem k hrací ploše, ale brzy zjistili, že dole na ploše právě probíhá trénink. Kapitán vybíral mužstvo na podzimní sezónu.

„To je moje družstvo,“ řekl Bud tiše.

Marcy mlčela. Musí se rozhodnout sám.

Sledoval chvíli hru.

„Bude?“ probrala ho ze zamyšlení.

Zaváhal jen na okamžik.

„Jdeme na to!“

Prošli kolem běžecké dráhy a zastavili se u prvního schodiště na tribunu.

„Chci začít tady,“ rozhodl. Přistoupil k betonovým schodům. Měřil si je chvíli, porovnával jejich výšku a odhadl, že jsou o něco málo vyšší než jeho cvičné stupně v nemocnici.

Špičkou jazyka si přejel rty. Cítil sucho v ústech. Podíval se na Marcy. Byl připraven.

Zvedl pravou nohu. Položil chodidlo na první stupeň, přenesl váhu, pomalu zvedl levou a došlápl. První krok má za sebou. Povzbudilo ho to a pomalu, opatrně pokračoval.

Vystoupil na šestý schod a pohlédl vzhůru. Počítal. Čtrnáct řad, osm schodů navíc. Vykročil. Sedm, osm, musí to dokázat až nahoru. Jedenáct, dvanáct. Dole stojí Marcy a dívá se. Čtrnáct. Skoro bez dechu se nahoře zastavil. Výstup ho unavil víc, než předpokládal, ale byl šťastný. Vydýchal se. Teď dolů. Marcy čeká.

Vydal se na zpáteční cestu. Třináct, jedenáct. Najednou ho vyrušilo hlasité volání ze hřiště:

„Bud! Kluci, Bud! Tam nahoře je Bud!!“

Strnul. Zachvěl se. Na chvilku se přestal soustředit na vlastní nohy. Trochu zavrávoral. Marcy potlačila nutkání vyběhnout nahoru a podepřít ho. Snad nespadne. Čekala. Mezitím se za ní seběhlo asi čtyřicet hráčů a pozorovali svůj někdejší idol, jak se pokouší sejít ze schodů.

Bud se na ně shora díval a vyčetl z jejich pohledů obdiv i povzbuzení. Položil levičku na desátý schod. Potom, už zase jistější a bezpečný, sestupoval níž. Čtyři, tři. Je dole!

Kluci začali spontánně tleskat a Jody Hines se k němu hrnul s otevřenou náručí. Jenže Marcy ho zarazila.

„Počkej, mladíku. My jsme ještě neskončili. Bude, teď přes trávník! Dívám se.“

Jody ustoupil a Bud pomalu vykročil k hrací ploše. Okamžitě si uvědomil, jak je důležité vyzkoušet chůzi venku. Měkký trávník byl něco úplně jiného než vyleštěná podlaha tělocvičny nebo hladké betonové schody. Ani jeden krok nebyl úplně stejný jako ten předchozí.

Chlapci přeběhli na trávník a udělali uličku. Se smíšenými pocity sledovali, jak pomalu postupuje dopředu. Nakonec se Budovi podařilo přejít celé hřiště. Fotbalisté propukli v nadšeny jásot. Otočil se a zamával na Marcy. Odpověděla mu, na tváři široký úsměv.

Bylo to nejcennější vítězství, jehož kdy Bud Young na hřišti dosáhl.

42

„Víš, byla jsem přesvědčená, že tvůj otec přehání, když o tobě mluvil. Teď si myslím, že měl pravdu.“

„Táta, ano,“ zvážněl.

„Tady ti nepomůžu. Čas ukáže. No, mladíku, maminka čeká. Na shledanou příští týden.“

Podali si ruce. Zaváhal a pak se zeptal.

„Marcy, smím?“

Políbil ji na tvář.

„Tady máš, Bude, nový deník. Všichni mí pacienti ho dostávají, když odcházejí z nemocnice.“

Podala mu silný sešit v černých deskách.

„Každý týden, až přijdeš na kontrolu a také pro rozvrh nových cviků, si prohlédnu, cos vytvořil. Zapiš nejen zážitky, ale i myšlenky, vždyť víš. A nezapomeň na rukopis. Pořád ještě máme co zlepšovat.“

„Provedu!“

„Ale ale,“ Marcy nemohla potlačit úsměv, „to jsme dneska kurážní, mladíku!“

„Ano, prosím,“ řekl jako žáček, ale ani on neudržel vážnou tvář. Oba se ulehčeně zasmáli.

„Je to pro mě něco jako maturita, že?“

„Tak nějak,“ přitakala. Mnohem důležitější, hochu.

„Budeš si muset zvyknout na myšlenku, že některé sporty jsou pro tebe příliš rychlé. Měl bys pomýšlet na něco jiného než fotbal nebo basketbal. Třeba golf nebo kuželky. Možná se ti zalíbí turistika. Myslím, že nakonec budeš moci i rekreačně běhat, to záleží na tobě. Až zvládneš delší chůzi a nebudeš muset hlídat každý krok, sám si určíš, co dál.

Ještě něco: zpočátku můžeš mít problémy s porozuměním, ale nenech se odradit, i to se zlepší. A jestli nebudeš dost pohotový, aby se z tebe stal soudce, máš docela slušnou šanci pracovat třeba jako vědec, když se ti zachce.

Po čase přijdeš na to, co ti nejlíp jde, a to se snaž využít ve svůj prospěch. Nezapomeň: Dokážeš spoustu věcí, když budeš chtít!“ Krátce se odmlčela.

Vystoupil po schodech do svého pokojíku. Otevřel dveře a vešel. Rozhlédl se kolem sebe a zkoušel si vzpomenout, zda vypadá stejně, jako když na Nový rok odjížděl. Pokoj se mu zdál prostornější. Všechno stálo na svém místě, čisté, nablýskané. To maminka.

Pohled mu sjel na stříbrný pohár. Vzal jej do rukou a pohladil. Před půl rokem byl dokonalý, bez jediného škrábnutí. Nikdy nebude jako nový. Ani já ne. Ale mám za sebou jiné výhry. Možná se za ně nedostávají metály, ale o to jsou cennější.

Vyšel na chodbu. Dole stála maminka s Gwen, obě připravené splnit, co mu uvidí na očích.

„Bude, měl by sis chvilku odpočinout, než bude oběd.“

„Oběd, můj první oběd doma. Moc se těším, mami.“

„Ale opravdu si chvilku odpočiň. Včas tě vzbudím, neboj se.“

„Mami, je mi prima. Nemusím odpočívat. Zavolám klukům.“

Zazvonil telefon.

„Já to vezmu,“ řekl, když se všichni tři natáhli po sluchátku. „Ať jsou překvapení.“

Zvedl sluchátko a vychutnal:

„Bud Young. Prosím.“ Usmál se.

„Bude?“

Vysvětloval do telefonu:

„Ano, tati, jsem doma. Je to báječné! Doma!“

„Bude, ani nevíš, co to pro mě znamená, když tě znovu slyším. A máš zase tak jasný hlas.“ Zaváhal. „Synu, je tam maminka? Rád bych s ní mluvil.“

Bud natáhl ruku k Lily. Zavrtěla hlavou.

„Mami, mluví, mluví upřímně,“ zastával se otce.

Vzala sluchátko.

„Willarde.“

„Díky, Lily, že jsi to vzala. Než něco řekneš, rád bych, abys věděla, že od té hrozné noci jsem nepil. Ani kapku, přísahám. Nevynechal jsem ani jednu terapii.“

„To je dobře, Willarde.“

„Žiju jako ostatní a myslím, že se mi to líbí. Líbí se mi to, Lily.“

Usmála se tak, že se Bud podivil:

„Mami? O čem mluví?“

„Spíš jde o to, jak mluví.“ Pokračovala do sluchátka.

„Willarde, kdybys měl náhodou čas zastavit se na večeři.“

„Přijedu, určitě. V kolik?“

„V sedm, Peppe.“

Úderem sedmé se rozezněl dole u vchodu zvonek. Třikrát dlouze. Kdysi používali tenhle signál, když se Pepper vracíval domů z práce a malý Bud mu běžel otevřít.

Teď vstal a pomalu, ale s jistotou kráčel ke dveřím. Otevřel.

„Tati.“

„Bude, synu, ty – ty chodíš. Chodíš!“

Do očí mu vhrkly slzy. Padli si do náručí.

„Vítej doma, synku.“

„Ty taky, tati.“

Příští týden se Bud znovu objevil na oddělení nemocnice. S deníkem v ruce šel poprvé navštívit terapeutku Marcy Ethridgeovou, tentokrát jako pacient v domácím léčení.

„Pojď dál, Bude,“ vybídla ho.

Posadil se naproti ní a podal jí deník. Otevřela ho a četla. Na první stránce stálo:

Marcy, s láskou

Ve snaze zakrýt dojetí řekla úředním tónem:

„Bude Youngu, myslím, že jsem tě naučila psát úhlednější písmo, než tu vidím.“

„Rozkaz!“

Oba se zasmáli a Marcy otočila stránku.

Pokud Vás zaujala kniha Naděje, nenechte si ujít další knihu jejího autora:

Henry Denker:

CHYBNÁ DIAGNÓZA

Běžná lékařská prohlídka skončila neočekávaným verdiktem: dvaadvacetiletá Cynthia Hortonová se musí okamžitě podrobit gynekologické operaci. Jde o neškodný výrůstek, nebo o nádor? Rodiče ji vybírají vynikajícího chirurga, protože plně spoléhají na jeho letité zkušenosti.

Lékař se rozhodne pro radikální zákrok, který zásadně ovlivní celý Cynthiin život. Bylo to však nutné? Tento případ zaujme mladého specialistu gynekologického oddělení a postupně dojde k závěru, že jeho šéf se dopustil chybného úsudku. Najde v sobě dost odvahy a dokáže proti němu prosadit svůj názor, i když tím ohrozí vlastní kariéru?

Denker, jak je pro něj charakteristické, i v tomto románu citlivě zvažuje lidské vztahy v každodenních i kritických životních situacích a individuální odpovědnost lékařů v nekončícím zápasem se zákeřnými chorobami.

Vázaná, asi 350 stran, předběžná cena 169 Kč.

Kniha Chybná diagnóza vyjde v listopadu a již dnes si nejen ji, ale i ostatní inzerované knihy můžete objednat na adrese nakladatelství:

DOMINO, Bohumínská 63, 710 00 Ostrava 10

Tel. fax: 069624 1614, tel.:069624 5962.

S radostí vám zašleme také náš ediční plán s kompletní nabídkou vydaných i připravovaných titulů.

Nakladatelství DOMINO nabízí svým čtenářům:

David Shobin:

POSEDLOST

Herečka Jacqueline Ramseyová má vše pohybuje se ve světě bohatých a slavných, je krásná a má postavu, kterou jí všechny ostatní ženy závidí. Ladné křivky však nezískala přirozeným způsobem, ale díky doktoru Humovi, šéfovi luxusní kliniky na kontrolu váhy. Právě jeho jedinečný lékařský postup jí dal tělo, jehož dokonalost se pro Jacqueline stala posedlostí.

Ale nyní se děje něco podivného. Jacqueline nevysvětlitelně začíná přibývat na váze. Ve spánku ji trýzní děsivé noční můry. Během dne ji mučí nekontrolovatelná touha po jídle. Její život i kariéra se začínají bortit jako domeček z karet. Vyděšená žena běží zpět k doktoru Humovi, ale ten není jejími problémy vůbec překvapen.

Pro doktora Huma totiž hrůzostrašná léčba teprve začala. Pouze Jacquelinin milenec, psychiatr, tuší, co za tím vším stojí. A pouze on ji může uchránit před stejně děsivou zkázou, která čeká všechny ženy, jež svěřily svůj osud do rukou doktora Huma.

Pevná vazba s přebalem, 300 stran, 159 Kč.

Nakladatelství DOMINO nabízí svým čtenářům:

David Shobin:

KRITICKÝ STAV

Představte si, že jste byli vážně zraněni při nehodě. Sanitka vás bleskově převeze do nemocnice, přijmou vás na jednotku intenzivní péče, bojujete o život. Ale jakmile se ocitnete na nemocničním lůžku, nikdo se vám nesnaží pomoci. Místo toho se nacházíte v temné místnosti, kde vaši společnost tvoří jen řady pacientů v komatu. Všichni tam jen leží neumírají, ale ani nejeví známky života.

Představte si, že jste slibný mladý lékař a začínáte pracovat v jedné z nejproslulejších newyorských nemocnic. Nastupujete s vědomím, že vaším posláním je zachraňovat lidské životy, ale brzy zjistíte, že v tomto ústavu vládnou velmi zvláštní vztahy a že před péčí o pacienty má přednost chamtivost a zášť. Zjistíte, že lidé jsou okrádání o životodárné tekutiny. A jako by toho ještě nebylo dost nikdo jako by neměl zájem o uzdravování nemocných.

Další Shobinův hrůzu nahánějící thriller z nemocničního prostředí je napsán tak věrohodně, že se možná budete rozmýšlet, jestli se necháte ještě někdy hospitalizovat. Mistr tohoto žánru napsal příběh, při němž vám ztuhne krev v žilách, ale neodložíte jej, dokud nedočtete poslední stranu.

Vázaná s přebalem, asi 300 stran, předběžná cena 169 Kč. Vyjde v srpnu.

Nakladatelství DOMINO nabízí svým čtenářům:

Jeffery Deaver

SBĚRATEL KOSTÍ

V západní části New Yorku začal řádit šílený vrah, který své zohavené oběti pohřbívá typicky morbidním způsobem. Záměrně za sebou nechává drobné stopy, které dokáže rozluštit jedině zkušený kriminalista. Ten však leží trvale na lůžku, paralyzován od krku až po prsty na nohách. Z tohoto důvodu se spojí s mladou ambiciózní policistkou Amélií, která se vlastně stává rukama a nohama svého ochrnutého kolegy. Ochráncům zákona se pomalu daří utahovat smyčku okolo krku neznámého pachatele. Sběratel kostí, jak mu začnou říkat, má však své vlastní plány, a postupně se mu daří zbavit se smrtícího sevření a přehodit ho na své pronásledovatele. Počet zohavených obětí mezitím stále vzrůstá.

Pevná vazba s přebalem, 350 stran, 169 Kč.

Nakladatelství DOMINO nabízí svým čtenářům:

Jeffery Deaver

TANEČNÍK

Geniální kriminalista Lincoln Rhyme, upoutaný po úrazu trvale na lůžko, a mladá ambiciózní policistka Amélie Sachsová, Rhymova „prodloužená ruka“, která za něj vykonává práci v terénu, řeší zapeklitý případ: během pětačtyřiceti hodin musejí vypátrat profesionálního vraha, přezdívaného Tanečník.

Tanečník má v této lhůtě zlikvidovat tři nepohodlné svědky v případu vlivného obchodníka se zbraněmi a již od prvního okamžiku nenechává nikoho na pochybách, že si důvtipem a inteligencí nezadá s Rhymem. Mezi oběma muži se na dálku rozpoutá nelítostná psychologická válka, plná zvratů a uskoků, která se neobejde bez těžkých ztrát na životech. Rhyme má na své straně rozsáhlý policejní aparát, Tanečník zase bravurně využívá slabosti ostatních lidí a umění splynout s prostředím.

Nervy drásající příběh dává nahlédnout do zákulisí americké policejní praxe a zároveň je brilantní sondou do duševního světa chladnokrevného zabijáka.

Vázaná, asi 350 stran, předběžná cena 179 Kč. Vyjde v červenci 1999.

Nakladatelství DOMINO nabízí svým čtenářům:

Jeffery Deaver

ĎÁBLOVA SLZA

Je 31. prosinec roku 1999. Obyvatelé Washingtonu se připravují na velkolepé uvítání přelomového nového roku a netuší, že právě tato noc bude pro řadu z nich nocí poslední. V ulicích města se totiž pohybuje Hrobař.

Muž bez nervů a slitování. Muž zbavený osobnosti. Muž, jehož jedinou prioritou je zastřelit každé čtyři hodiny co nejvíce lidí, aby svému pánovi zajistil vyplacení obrovského výkupného. Starosta města se skutečně rozhodne výkupné zaplatit, ale Hrobařův pán a strůjce celého zločinu bohužel umírá pod koly nákladního automobilu. Peníze si nemá kdo vyzvednout a Hrobař slepě vraždí dál.

FBI se obrací na vynikajícího písmoznalce Kincaida, který má analyzovat jediný střípek důkazu: ručně psanou žádost o výkupné z pera tragicky zesnulého organizátora zločinu. Kincaid dělá, co může, ale čas běží neúprosně rychle a navíc se zdá, že pachatel byl geniálnější, než si zprvu dokázal kdokoliv představit.

Jeffery Deaver znovu mistrně rozplétá složité předivo odvěkého souboje brilantních myšlenek a hrubé síly a ve zběsilém tempu na sebe vrství nové a nové zvraty událostí. Co všechno lze prožít za jedinou silvestrovskou noc.

Vázaná, asi 350 stran, předběžná cena 179 Kč. Vyjde v listopadu.

Nakladatelství DOMINO nabízí svým čtenářům:

Michael Connelly

ČERNÁ OZVĚNA

Michael Connelly patří v současné době k nejčtenějším autorům detektivních románů, navazujících na tradici americké tvrdé školy. Ve své prvotině Černá ozvěna, za kterou získal prestižní cenu Edgar Award dalším nositelem je například Ed McBain, uvádí na scénu kriminalistu Harryho Bosche. Bez nadsázky lze říct, že k řadě slavných literárních postav tohoto žánru, jakými byli například Ellery Queen, Nero Wolfe, Phil Marlowe či Steve Carella, přibyl další plnokrevný detektiv, pohybující se s rutinou a invencí mezi organizovanými zločinci, překupníky drog, zkorumpovanými státními úředníky a brutálními zabijáky.

V Černé ozvěně vyšetřuje Harry Bosch smrt svého přítele a spolubojovníka z vietnamské války. V tajuplném bludišti zločineckého podsvětí, se kterým je Bosch konfrontován, ožívá hrůza, kterou kdysi zažil ve Vietnamu jako příslušník jednotky specializované na boj v podzemních tunelech.

Boschovou partnerkou v tomto souboji s nebezpečnými zločinci, jimž se podařilo proniknout na důležitá místa v policejním aparátu, je agentka FBI Eleanor Wishová. Jejich vztah dočasně přesáhne kolegiální rovinu, což Boschovi zkomplikuje obtížné rozhodování mezi spravedlností a pomstou, před které je v závěru případu postaven.

Ten, kdo má rád klasickou detektivku stejně jako moderní thriller, by měl sáhnout po Černé ozvěně. Nebude zklamán.

Vázaná, asi 400 stran, předběžná cena 189 Kč. Vyjde v říjnu.

Henry Denker

Naděje

Copyright 1977 by Henry Denker

Translation 1999 by Lenka Lachmanová

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být přenášena nebo reprodukována bez předchozího písemného souhlasu majitele práv.

Z anglického originálu TO MARCY, WITH LOVE,

vydaného nakladatelstvím William Morrow Co., New York 1996,

přeložila Lenka Lachmanová

Redakční úprava: Lenka Vymazalová a Daniela Macháčková

Korektura: Michaela Lednická

Technický redaktor: Martin Pech

Sazba: Dušan Žárský

Obálka: Radek Urbiš

Vytiskla tiskárna FINIDR, spol. s r.o., Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO,

Bohumínská 63, Ostrava,

v roce 1999

ISBN 8086128482

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai