Slepá spravedlnost

Henry Denker

(2001)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Ostatní

Dramatický román ze soudního přelíčení řeší problém, zda má člověk právo vzít spravedlnost do vlastních rukou, když státní systém selhal.Cestou domů je přepadena, znásilněna a brutálně zavražděna mladá dívka. Policie sice vraha dopadne, ten se k činu přizná, ale nakonec je díky formalitám zákona propuštěn na svobodu. Dívčina matka, zlomená žalem zanedlouho umírá. Zdrcený otec se rozhodně vzít zákon do svých rukou - najde a zabije vraha své dcery, poté jde na policii a k činu se přizná. Připadá mu to jako jediný způsob, jak ukázat světu, že spravedlnost je slepá. V následujícím zdlouhavém soudním líčení se podrobně tato situace rozebírá a stojí to velké úsilí právníků, aby přesvědčili soud i porotu o oprávněnosti tohoto zoufalého činu.

Henry Denker

SLEPÁ

SPRAVEDLNOST

1

Dennis Riordan byl velmi nervózní. Ještě nikdy si nekupoval zbraň. Ještě nikdy neplánoval vraždu.

Se zájmem sledoval zbraně vystavené ve výkladu – pětačtyřicítku s dlouhou hlavní, krátkou, niklem obkládanou osmatřicítku, plochou černou dvaatřicítku, automaty. V New Yorku obchody zbraně tak okatě nevystavují.

Rád by toho o nejúčinnější zbrani k zabití člověka znal víc, ale obával se, že by mohl svůj plán prozradit. Bude se muset spolehnout na to, co se dozvěděl z televizních dokumentů a filmů. Osmatřicítka nebo pětačtyřicítka by na to měla stačit.

Muž vstoupil do obchodu. Ruce měl vlhké potem a sevřené v pěst, aby skryl jejich třas. Mladý prodavač zrovna ukládal novou zásilku zbraní na horní polici. Když však zahlédl nového zákazníka, svou práci přerušil.

„Dobrý den. Mohu vám nějak pomoci?“

Dennis Riordan měl šedesát šest let. Byl středně vysoký a dobře stavěný s prořídlými šedivými vlasy a zarudlou pihovatou tváří. Jazykem si navlhčil rty a odpověděl: „Rád bych si prohlédl nějakou… nějakou osmatřicítku.“

Napadlo ho, že by v tomto státě mohli pro koupi zbraně vyžadovat nějaký zvláštní důvod, a tak dodal: „Kvůli ochraně domu. V poslední době bylo ve čtvrti příliš mnoho vloupání.“

„To znám,“ řekl na to prodavač. „Moje žena by bez zbraně nevyšla na ulici.“

Vytáhl zbraň z vitríny – krátkou poniklovanou osmatřicítku – a podal ji svému zákazníkovi. Riordan si uvědomil, že je to vlastně poprvé v jeho životě, kdy v ruce drží zbraň určenou k zabíjení lidí.

Potěžkal ji a její váha ho trochu překvapila. „Bude s tím umět zacházet žena? Chci říct, je to hlavně pro mou ženu. Bývá sama doma, já jsem celý den v práci.“

„Ale jistě,“ odpověděl prodavač. „Dvaadvacítka by byla sice lehčí, ale osmatřicítka, s tou je to opravdu jisté.“

„Tak to je přesně to, co chci. Něco, s čím je to opravdu jisté,“ odpověděl Dennis Riordan. Prohlédl si pistoli tak, jak by to podle jeho představ asi udělal člověk, který se rozhodl pořídit si zbraň. Pořád měl pocit, že je chladná a příliš těžká. Ačkoliv, nebude ji nosit moc dlouho a snad ji nepoužije více než jednou.

„Myslím, že to moje žena zvládne,“ souhlasil nakonec. „A budu potřebovat nějaké krmení.“ Snažil se to vyslovit co nejpřirozeněji, to slovo, které pochytil z televizních detektivek.

„Náboje jsou v ceně,“ opáčil prodavač, sáhl do malé skříňky za sebou a vytáhl malou, těžkou krabičku. „Čtyři tucty. To by vám mělo stačit. Leda byste hodlal napadnout nějakou cizí zemi.“

Riordan se pokusil chabému vtipu zasmát.

„Tak to bychom měli. Až na formulář, samozřejmě,“ dodal prodavač.

„Formulář?“ zeptal se překvapeně Riordan.

„Musím ho vyplnit u každého prodeje. Ale nebojte se, s tím nebudete mít žádné problémy,“ ujišťoval ho prodavač a začal mu pokládat otázky z formuláře. „Přísaháte, že jste nikdy nebyl odsouzen za trestný čin, který se trestá odnětím svobody na dobu delší než jeden rok?“

„Nikdy jsem nebyl odsouzen za žádný trestný čin.“

„Jste uprchlíkem před zákonem?“

„Ne!“

„Byl jste někdy hospitalizován v psychiatrické léčebně?“

„Ne.“

„Existují nějaké okolnosti, pro které byste neměl držet zbraň?“

„Ne.“

„Teď bych potřeboval nějaké identifikační doklady. Nejlépe řidičský průkaz. Ale stačí cokoliv, na čem je váš podpis a fotografie.“

Protože z řidičského průkazu by bylo patrné, že je z jiného státu, pokusil se Riordan najít nějakou jinou alternativu. „Mám nějaké doklady s podpisem, ale na žádném není moje fotografie.“

Prodavač na chvíli zaváhal. Ta chvíle byla pro Dennise Riordana snad tou nejnapínavější v jeho dosavadním životě. Pak řekl: „Nepřipadáte mi nebezpečný. Myslím, že by to mohlo stačit.“

Riordan tedy předložil dvě karty se svým podpisem, kartu sociálního zabezpečení a zdravotního pojištění.

Prodavač si je zaznamenal, natočil formulář směrem k Riordanovi a požádal jej o podpis. Pak vzal do ruky kartu zdravotního pojištění. „To bych neřekl. Nevypadáte na svůj věk.“

„To díky práci. Když jdete brzo do důchodu, pak umřete mladý. Pokud si chcete udržet zdraví a žít do stovky, pak pracujte.“

„Při mém platu nemám moc na výběr,“ zažertoval prodavač, když zapisoval prodej zbraně a její identifikační číslo do účetní knihy. „Dělá to 163,77 dolarů včetně nábojů a krabice slepých.“

„Slepých?“

„Pane, vy jste dosud se zbraněmi neměl nic společného, že?“ Riordan se zarazil. Pak však potvrdil: „Ne, neměl.“

„Tak si vezměte tu krabici slepých a použijte je na trénování. Nejlépe někde na střelnici. Ale docela dobře vám poslouží i sklep. Ovšem za předpokladu, že si budete chránit uši. Musíte si na tu zbraň zvyknout. A vaše žena taky.“

Ta poslední poznámka Riordana uklidnila. Prodavač neměl nejmenšího tušení o tom, že paní Riordanová je mrtvá, ani o tom, co je pravým důvodem pořízení této zbraně.

„Dobrý nápad,“ souhlasil. „Vezmu si obě krabice.“ Položil na pult devět dvacetidolarových bankovek.

Když mu prodavač vrátil drobné, Dennis Riordan mu poděkoval, zasunul zbraň do kapsy a sebral z pultu dvě krabice nábojů. Vycházel z obchodu a v duchu se omlouval své ženě: „Neddo, je mi líto, že jsem musel lhát. Ale kdybys dneska žila, tak bys souhlasila, že to musím udělat.“

2

Dennis Riordan už podruhé objížděl blok mezi Stosedmnáctou a Stoosmnáctou ulicí na Lenox Avenue. Byla to čtvrť laciných barů se špinavými neony nad vstupními dveřmi a téměř sto let starých nájemních domů. Některé z nich byly opuštěné s rozbitými okny. V jiných přespávali bezdomovci, oběti drog, které byli schopni si sehnat. Riordanův bledě zelený Dodge byl dost nenápadný, takže v téhle zchátralé čtvrti naštěstí nepřitahoval pozornost. Ale Riordan si byl dobře vědom toho, že je bílým mužem v takřka výhradně černošském prostředí. Nemohl donekonečna objíždět blok, aniž by se stal podezřelým objektem. Jestli bude mít štěstí, tak tohle kolo bude poslední. Jestli ne, pak se vrátí zítra a pak pozítří a bude se vracet tak dlouho, jak bude třeba. Zařídil si ve skladu noční směny, aby se ve dne mohl věnovat svému poslání.

Zrovna projížděl částí blíž centra města, když zahlédl svého člověka. Riordan se na něj zadíval pozorněji, aby se ujistil, že se nespletl. Ale tu tvář by s jinou nikdy nezaměnil. Od okamžiku, kdy se to stalo, byla navždy pevně vryta do jeho paměti. Celé noci přemýšlel a trápil se nespravedlností, které se ten muž dopustil vůči němu a celé jeho rodině. A teď se klidně smál, stejně jako v okamžiku, kdy ho Dennis Riordan viděl naposledy.

Nebylo pochyb. Byla to ta tvář, byl to on. Vysoký, černý, s postavou boxera těžké váhy nebo ragbyového hráče. Vycházel právě z nárožního baru spolu s dalším mužem, rovněž černochem, který však byl mnohem menší a který se taky smál.

Riordan zaparkoval vedle vozidla stojícího u chodníku a nechal motor běžet. Opatrně vyklouzl ven z auta a zpocenou rukou uchopil poniklovanou osmatřicítku ve své kapse. Muž byl k němu otočený zády.

Riordan vykřikl: „Cletus Johnson!“

Vysoký černoch se otočil. V tu chvíli Riordan vytáhl svou zbraň a pětkrát stiskl spoušť. Velký muž zavrávoral a svalil se na chodník. Jeho společník, který se pří prvním výstřelu schoulil za schůdky vedoucí do baru, se ani nepokoušel Riordana, klidně kráčejícího zpět ke svému vozu, zastavit. Ten nasedl do auta a odjel.

Po celou dobu, kdy tento čin plánoval, si představoval, jaký to asi bude pocit, až bude po všem. Bude trpět výčitkami svědomí nebo pocitem viny? Teď už to věděl. Nic takového necítil, jen svobodu a úlevu od neustálého nutkání tohoto muže potrestat. Ruka, ve které držel zbraň a která byla předtím zvlhlá potem, teď byla suchá a klidná. Stálý tlak na prsou byl náhle pryč.

„Udělal jsem to, Neddo, já to udělal!“ zajásal polohlasem.

3

O sedm minut později zastavil Dennis Riordan před dvacátým šestým policejním okrskem. Muž, který byl po celých šestašedesát let naprosto poctivým občanem, se tentokrát rozhodl schválně zaparkovat na místě označeném zákazem stání.

Teprve podruhé v životě má důvod navštívit policejní stanici. Poprvé to bylo, když byl jeho syn Frank, v té době dvanáctiletý, zatčen při pokusu přelézt zamčenou bránu školního hřiště, kde si chtěl zahrát basketbal.

Nyní Dennis Riordan, otec, manžel, po jednačtyřicet let poctivý zaměstnanec Astorijské stěhovací a skladní společnosti a člen farní rady kostela svatého Malachyho, zastavil před budovou policejní stanice podruhé.

Na ten okamžik čekal od samého začátku svého plánu. Měl teď mnohem menší strach, než čekal. Bylo to mnohem méně obtížné než některá doznání, která učinil v kostele svatého Malachyho. Uvědomil si, že v ruce drží klíčky od auta a že je už nikdy nebude potřebovat. Na malý okamžik zatoužil hodit je jen tak za hlavu. Místo toho je však strčil do kapsy a pokračoval v chůzi až ke dveřím stanice.

Pak přistoupil k přepážce a oznámil seržantovi, který seděl za ní:

„Zrovna jsem zabil muže. Na Lenox Avenue, mezi Stosedmnáctou a Stoosmnáctou ulicí.“ Vytáhl poniklovanou osmatřicítku a položil ji na pult. „Chci, aby byl se mnou sepsán protokol a chci být souzen.“

Seržant Abe Kalbfus měl za to, že má co do činění s bláznem, a tak naznačil dvěma uniformovaným policistům, kteří klábosili nad šálkem kávy, aby se Riordana chopili.

„Nechte mě být!“ zaprotestoval okamžitě Riordan. „Nehodlám utéct. Chci jen sepsat protokol a jít k soudu.“

„Dobrá tedy,“ nařídil Kalbfus. „Nikdo teď neřekne ani slovo. Ani vy, pane. Počkejte tady.“ Seržant zvedl telefonní sluchátko a stiskl tlačítko. „Kdo je volný na vraždách? Pošlete ho sem!“

Za několik okamžiků se objevil detektiv August Marchi. Byl to vysoký muž, čerstvý čtyřicátník.

„Co se děje?“ zajímal se okamžitě Marchi.

„Tento muž prohlašuje, že zabil člověka. To je ta zbraň.“

Marchi lehce pootočil zbraní na pultu a přičichl k hlavni.

„Řekl bych, že má pravdu. Podejte mi sáček.“

Seržant podal Marchimu průhledný plastikový obal. Marchi vytáhl z kapsy kuličkové pero, opatrně je provlékl spouští a zvedl zbraň do vzduchu. V okamžiku, kdy ji zasouval do sáčku, zazvonil telefon na seržantově stole. „Přepážka dvacet šest. Kalbfus. Vražda? Lenox Avenue a Stosedmnáctá ulice? Dobrá, pošleme tam lékaře.“

Seržant zavěsil a otočil se k Marchimu.

„Myslím, že ten člověk skutečně mluví pravdu.“

Vtom je přerušil Riordan: „Zbytečně plýtváte časem. Chci učinit doznání. Chci být zatčen a souzen.“

Marchi pohlédl na Kalbfuse a pak na Riordana. „To není tak jednoduché, pane. Zaprvé už neřeknete ani slovo. Pouze pokud se vás zeptám, jestli chcete kávu, můžete odpovědět ano, nebo ne. Jinak nic! Teď pojďte.“ Gestem přivolal dva policisty, kteří Riordana odvedli do malé výslechové místnosti.

Marchi se natáhl po seržantově telefonu, vyťukal číslo. „Okresního návladního, prosím.“ Když byl spojen, pokračoval: „Poslal bys některého ze svých chytrých hochů sem na dvacátý šestý okrsek? Máme tady přiznání k vraždě. Za půl hodiny? Ale ani o minutu déle. Víš přece, jací jsou tihle cvoci. Jednu vteřinu jsou celí říční a trvají na tom, že budou vypovídat. A o půl hodiny později odpřísáhnou, že jméno oběti v životě neslyšeli. Tak si pospěšte. Tohle by mohl být hodně zajímavý případ.“

Dennis Riordan a detektiv August Marchi seděli a zírali jeden na druhého už něco přes půl hodiny. Riordanovi se zdálo, že je tahle malá, holá místnost s vybledlými žlutými zdmi ještě menší. Přiznání se teď nezdálo být tak snadné, jak si prve představoval. Pokaždé, když chtěl něco říci, Marchi ho přerušil: „Ani slovo! Nic, pane Riordane. Ještě ne!“

„Ale já nechci nic jiného, než se přiznat!“

„V tomhle městě to takhle nejde. Musíme počkat na okresního návladního. Tak prosím klidně seďte a mlčte. Měl by tu být každou minutou.“

V tu chvíli se ozvaly u dveří nějaké zvuky. Riordan se nad nimi nikterak nepozastavoval, protože neměl nejmenší tušení, co jsou zač. Marchiho však uklidnily, protože věděl, že to je Rosenthal, televizní technik, umisťující televizní kameru, která zachytí to, co v této místnosti během několika následujících hodin vyjde najevo.

Konečně se dveře otevřely. Objevila se hlava mladého černocha, který měl na nose brýle se silnými kostěnými obroučkami a v ruce držel kufřík. „Detektiv Marchi?“

„Ano, to jsem já,“ odpověděl Marchi a vstal ze židle.

Mladý černoch vešel a podal detektivovi ruku. „Lester Crewe.“ Oba muži si potřásli rukama a Crewe pokračoval: „To je ten muž?“ Marchi přikývl. „Dobře,“ řekl mladý návladní.

Podíval se na Dennise Riordana, který jeho pohled opětoval. V Riordanových překvapených modrých očích Crewe četl, že černošského návladního nečekal. Lester Crewe však byl dalek toho, aby mu to vyčítal. Byla to jedna z přítěží, které s sebou jeho povolání neslo.

Crewe nosil brýle se silnými obroučkami ze dvou důvodů. Když byl na střední škole, vysoký, silný, s dobrou koordinací pohybů, získal stipendium jako hráč basketbalu. Poté, co dostal silnou ránu do oka, když doskakoval míč, musel se sportovní kariérou skončit. Zranění po sobě zanechalo trvalé poškození zraku. Lester měl však také pocit, že takové brýle, obzvláště se silnými černými obrubami, mu propůjčují vzhled seriózního a inteligentního mladíka.

Ve skutečnosti takové rekvizity ani nepotřeboval. Vysokou školu ukončil mezi deseti nejlepšími v ročníku a advokátní zkoušky složil hned napoprvé. Jeho působení v úřadu státního návladního však bylo poskvrněno dojmem, že byl jmenován do funkce jen proto, že silně politicky smýšlející okresní návladní pod tlakem jmenoval menšinové zástupce, aby se tak zalíbil černošské komunitě, jejíž volební hlasy začínaly mít podstatný význam.

Lester Crewe byl odhodlán vymazat tuto kaňku na své reputaci. Své povinnosti si plnil bez jakýchkoliv problémů a stal se věhlasným pro rovný přístup k černým i bílým obžalovaným.

Byl to atraktivní mladík, energický, v poslední době byly slyšet hlasy, že by mohl kandidovat na poslance, což by byl první krok na cestě k slibné politické kariéře. Ale on odmítl žít v černošské čtvrti jen proto, aby mohl využívat podpory jejích obyvatel. Spolu se svou ženou Hortensií měli pocit, že by bylo pro jejich dvě dcery lepší, kdyby žili blíže výborných škol v bělošské čtvrti, a to i přesto, že Hortensie učila v jedné černošské škole v Harlemu.

Lester Crewe se vždy vyznačoval rozvážnou myslí a stoprocentní spolehlivostí. Avšak ve chvílích napětí se prozrazoval tím, že si neustále upravoval brýle na svém štíhlém nose.

To gesto učinil Crewe i teď, když si prohlížel místnost. Pak řekl Riordanovi: „Posadil byste se prosím zde, pod ty nástěnné hodiny.“ Když mu Riordan vyhověl, pokračoval: „Pane Riordane, chci, abyste věděl, že cokoliv se od této chvíle v této místnosti odehraje, bude zaznamenáno na videokazetu a může být později použito proti vám.“

Crewe se obrátil čelem ke dveřím. „Je všechno připraveno?“ Když to Rosenthal potvrdil, Crewe mu přikázal, aby spustil natáčení.

Lester Crewe začal právnicky precizním způsobem. „Jste srozuměn s tím, že cokoliv od tohoto okamžiku řeknete, bude nahráno na nosiči zvuku a obrazu? Nad dveřmi je umístěna televizní kamera.“

Riordan energicky přikývl, jako by se už nemohl dočkat pokračování.

„Vaše jméno?“

„Dennis Riordan.“

„Adresa?“

„Sedmnáct nula devět, Dvacátá čtvrtá ulice, Astoria, Queens.“

„Zaměstnání?“

„Úředník. Ve skladu.“

Protože se Riordan choval nezvykle klidně, přistoupil Crewe o něco blíž a klidným hlasem, spíše jako psychiatr než jako žalobce, se zeptal: „Jste si vědom toho, že vůbec nemusíte vypovídat?“

„Ano, ale já chci.“

„To není důležité, jen jestli víte, že to nemusíte dělat.“

„Dobrá! Rozumím. Vím, že nemusím vypovídat!“

„Dříve než začnete vypovídat, máte právo zavolat svému advokátovi. Nebo pokud žádného nemáte, máte právo na to, aby vám byl přidělen.“

„Nechci advokáta. Chci jen učinit výpověď.“

„Je vám jasné, že cokoliv řeknete, může být použito proti vám?“

„Doufám, že taky bude.“

Crewe pohlédl na Marchiho, aby se s ním podělil o ten podivný pocit, který v něm Riordanova odpověď vyvolala. Ze všech doznání, u kterých byl kdy přítomen, bylo tohle to nejpodivnější. Ještě nikdy se nesetkal s vrahem tak klidným a tak vytrvalým ve své potřebě učinit doznání.

„Takže, abychom si rozuměli. Odmítáte zavolat advokáta. Nechcete, aby vám byl přidělen. A trváte na tom, že učiníte výpověď. Je to tak správně?“

Riordan netrpělivě přikývl.

„Prosím odpovězte slovy, pane Riordane,“ požádal ho Crewe. „Znám svá práva. Nechci advokáta. A chci se přiznat!“ prohlásil Riordan.

„Toto prohlášení činíte dobrovolně, o své vlastní vůli a nikoliv pod nátlakem?“ zeptal se přímo Crewe, protože za určitých okolností bylo pro obžalobu lepší doznání žádné, než takové, které mohlo být později napadeno a vyloučeno.

„Toto doznání dělám ze své vlastní vůle,“ řekl Riordan a díval se přitom do kamery nad dveřmi místnosti.

Crewe pohlédl na Marchiho, a ten jeho pohled opětoval, zvědavý na Riordanovy důvody stejně jako mladý okresní návladní. Byli snad na prahu nového typu obhajoby, ke které bylo toto doznání teprve prvním krokem?

„Dobrá tedy,“ řekl nakonec Crewe. Vytáhl si z kufříku blok a připravil se na zápis Riordanova doznání. Upravil si brýle: „Můžete začít, pane Riordane.“

„Jmenuji se Dennis Riordan. Žiju sám. Žena mi zemřela před dvěma měsíci. A moje dcera byla zavražděna deset měsíců před tím.“

Crewe s Marchim si vyměnili překvapené, bezradné pohledy.

„Pracuji na Long Islandu, ve skladu stěhovací a skladovací společnosti. Jsem skladník. Dříve jsem pracoval venku v přístavu, dokud pro mě nebylo nakládání a vykládání příliš namáhavé.

Na současné adrese žiji již jednatřicet let. Ten dům vlastním. Bez všech závazků. Nedda a já jsme splatili hypotéku před devíti lety. Měli jsme tři děti. Chlapce, Dennise Juniora, který se stal knězem a slouží teď v Jižní Americe. Druhý syn, Frank, zemřel ve Vietnamu. A moje dcera, Agnes…“

Riordanovy rty se roztřásly. Poprvé teď zapochyboval o tom, zda je schopen své přiznání dokončit, ale po chvíli se opět uklidnil.

„A moje dcera, Agnes… která… jednou v noci, vracela se domů… Víte, pracovala v právní firmě na Wall Street. Jako sekretářka. A byla moc dobrá. Tak dobrá, že ji firma poslala na vysokou školu, kde večerně studovala práva. To taky dělala, když se to stalo. Když… Bylo to tu noc…“

Riordan zaváhal, jako by při té vzpomínce ztratil smysl pro kontinuitu. Crewe ho proto tiše uklidňoval: „Jen v klidu, pane Riordane, nemusíte spěchat.“

„Když to ze sebe nedostanu najednou, tak nějak…“

„Jen buďte v klidu.“

„Víte, šla do té školy, v noci, do té budovy poblíž Brooklynského mostu.“

„Ano, znám to tam. Sám jsem tam chodil,“ řekl jemně Crewe, aby povzbudil Riordana k další řeči.

„No, tak asi víte, že večerní kurzy končí až po deváté. Takže když skončila, byla už tma. Procházela přes Radniční park k zastávce metra, když ji napadl. Ten velký…“ Riordanův hlas zakolísal, pak však agresivně dodal: „… ten velký černoch! Vynořil se za ní. Popadl ji a přitiskl jí svou velkou černou ruku na ústa. Proto ji taky nikdo neslyšel křičet. Zatáhl ji pod strom a pak…“

Riordan se odvrátil od Crewea, od Marchiho i od kamery, jako by vypovídal o své vlastní vině.

„Dělal… dělal jí hrozné věci. Okradl ji a potom… strhal z ní šaty a… chci říct, ona, byla to jemná dívka, dobrá, zbožná… a on jí udělal takové věci. Znásilnil ji. A mnohem víc. Pak, bez jakéhokoliv důvodu… bez jakéhokoliv důvodu… chci říct, čeho se bál, že by ho identifikovala? Aggie byla příliš bázlivá, cudná, nikdy by takové věci nevynášela na veřejnost. Trpěla by v tichosti. Tak proč ji musel zabít? Proč?“

Riordan se teď konečně mohl opět podívat do kamery.

„Vzal peníze, které měla u sebe, a vyhodil její peněženku s kartami. Díky tomu mne příštího rána volali, abych přišel identifikovat její tělo, jednoho rána odešla z domu jako moje dcera, na kterou jsem byl tak pyšný. A druhého rána je to jen mrtvé tělo, které mám identifikovat.“

Riordan si zakryl dlaněmi tvář.

„Pane Riordane, nechcete kávu?“ zeptal se Lester Crewe.

Riordan zavrtěl hlavou, ale tvář měl stále zabořenou do dlaní. „Jsem v pořádku, jsem v pořádku.“

Crewe se zahleděl na televizního technika a naznačil mu, aby nechal kameru běžet.

Po nějaké chvíli Riordan pokračoval.

„Šel jsem tam. Čekal jsem, že to bude jako ve filmu nebo v televizi, kde vás vezmou do takové té velké místnosti se spoustou těl pod prostěradly a jedno nadzvednou, abyste se podíval. Vůbec to takové není. Vezmou vás do malé místnosti. Tam je ve zdi veliké okno. Pak najednou zespodu vyzvednou tělo. Jedno tělo. A tak jsem tam stál a díval se na Aggie. Vlasy měla rozcuchané. Vždycky byla tak pečlivě upravená, že jsem měl nutkání natáhnout ruku a upravit je. Ale nemohl jsem. Bylo tam to sklo.

Tak jsem se jen díval a říkal jsem: ‚Aggie, miláčku. Můžeš si být jistá, že ho najdu. Na to přísahám před Bohem. Budu policii viset za zadkem a donutím ho za to zaplatit!‘

Jak se ukázalo, nemusel jsem viset policii za zadkem. Sebrali ho ještě tu noc. Nebyli si jistí, že je to on. Až do chvíle, kdy mě zavolali, abych identifikoval šperky, které u něj našli. Byly to Agnesiny hodinky a zlatý řetízek s křížkem. Dal jí ho její bratr, Dennis, k biřmování. A ty hodinky jsme jí s Neddou dali k posledním Vánocům.

Když jsem ty věci identifikoval, policie si byla jistá, že našla svého muže. Evidentně mu bylo jasné, že zapírat nemá smysl. Protože poté, co mu přečetli jeho práva a to všechno kolem, jako jste dělali se mnou, plně se doznal. Říkali jsme si s Neddou: ‚Díky Bohu, teď to zvíře zaplatí za to, co udělalo Aggii.‘

Obvinili ho poměrně rychle. A já jsem se ptal toho detektiva, který na případu pracoval, jmenoval se Bridger…“

„Harry Bridger… fajn chlap,“ ozval se Marchi.

„Ano, to je,“ zareagoval Riordan. „Podával nám informace o každém kroku vyšetřování. A pak nám jednou zavolal a řekl, že je nařízeno slyšení před soudcem. Tak jsem si vzal v práci dovolenou, měl jsem mít tehdy denní směnu, a šli jsme s Neddou na soud na Manhattanu. Setkali jsme se s Bridgerem, který vypadal velmi nervózně. Nevěděl jsem proč, měli přece přiznání toho hajzla. A já jsem navíc identifikoval ty šperky, které ho přímo s vraždou Aggie spojovaly. Tak čeho jsme se měli obávat?

Vešli jsme do soudní síně. Nebyli tam žádní diváci. Napadlo mě, že to asi nebude řádné soudní přelíčení, když se o to nikdo nezajímá. Chvíli jsme čekali. Pak se objevil ten hajzl se svým právníkem.“

Riordan se opět obrátil na Crewea. „Aby vypadal důvěryhodně, vzal si bílého advokáta!“

Crewe nereagoval, ale na jeho tmavé tváři byl přesto patrný záchvěv lehkého hněvu.

„Pak vstoupil mladý okresní návladní. Byl to muž jménem Kalich. Objevil se soudce a vypadal, že je velmi zaneprázdněný, jako by někam spěchal. Pak řekl: ‚Znám tvrzení obhajoby. Je žalobce připraven?‘

Tak ten mladý návladní předvolal policistu. Ukázalo se, že je to policajt, který zatýkal toho hajzla té noci, co zabil Agnes. Návladní se ho začal ptát na různé věci, jako proč a jak proběhlo zatčení. Celou dobu jsem tam seděl a čekal, až přijde řada na mě a budu předvolán na svědeckou lavici, abych identifikoval Agnesiny šperky. To je něco, co pošle toho bastarda do basy na zbytek jeho života! říkal jsem si. Ale oni mě nepředvolali. Jenom se pořád na něco vyptávali toho policajta. Nejdřív okresní návladní, potom obhájce. Proč ho zatkl? Jak vypadal? A tak podobně.

Ale já jsem si pořád říkal: ‚Jen mě předvolej, soudce, dej mě pod přísahu a nechej mě identifikovat Aggiiny šperky. To dokáže všechno.‘

Pak na sebe začali oba právníci křičet. Dokud ten soudce Lengel nezabušil kladívkem a neřekl: ‚Pánové, pojďte se mnou do pracovny. Ať to vyřešíme!‘

Nedda a já jsme tomu nerozuměli. Tak jsem se podíval na detektiva Bridgera, který vypadal ještě ztrápenější než předtím. Z přilehlé místnosti jsme slyšeli hlasy. Hodně se tam křičelo. Hlavně ten mladý návladní Kalich. Pak nastalo ticho. Brzy vyšli ven. Soudce Lengel vystoupal zpátky na stolici, shlédl dolů na Kaliche a řekl: ‚Rozumím tomu správně, že by obžaloba nyní chtěla učinit prohlášení?‘

A ten okresní návladní, tvář měl rudou vzteky, povstal a řekl něco jako: ‚Soudce Lengele, vzhledem k vašim rozhodnutím obžaloba shledává, že nebude schopna předložit případ prima facie. Proto souhlasíme s tím, aby bylo obvinění staženo.‘

Vyskočil jsem na nohy a zakřičel: ‚To nemůžete udělat!‘ Bridger se mě snažil stáhnout dolů, ale já jsem se nenechal. Vykřikl jsem: ‚Pane soudce, můžu identifikovat Aggiiny šperky! On je ten vrah! O tom není pochyb! Vůbec žádných pochyb! Jen mě předvolejte! Zeptejte se mě na cokoliv!‘

Ale soudce Lengel jen udeřil kladívkem a poručil: ‚Vykliďte soudní síň.‘

A bylo po všem. Prostě jen tak. A ten černý bastard a jeho bílý právník odkráčeli pryč. Byl volný. A smál se. Bylo to, jako by se smál na Aggiině hrobě. Chtěl jsem za ním vyběhnout, ale Bridger mě chytil za ruku. A pak byli pryč.

Nedda se zhroutila a začala plakat. Kdyby tam nebyla, plakal bych taky. Otočil jsem se na Bridgera a zeptal se: ‚jak to vůbec může soudce udělat?‘

Ten mladý návladní přistoupil k nám, a tak jsem se zeptal jeho: ‚Jak může soudce udělat něco takového?‘

A on mi na to odpověděl: ‚Víte, pane Riordane, když zabil vaši dceru, byl venku na kauci za jiný zločin.‘

‚To je naprosto šílené!‘ vykřikl jsem. ‚To nedává smysl!‘

‚Ani žalobcům to nedává smysl,‘ řekl na to Kalich, ‚ale takový je zákon tohoto státu.‘

‚Chcete tím říct, že právo tohoto státu umožňuje takovým zločincům odejít bez potrestání? Vždyť to udělá znovu! Vy to víte!‘

‚Ano, jistě, vím to,‘ souhlasil Kalich, ‚ale já zákony nevytvářím. Soudy ano.‘

‚A soudy nechají takového člověka jen tak odejít?‘ zeptal jsem se. Kalich vypadal dost zle, ale já jsem pokračoval: ‚A co Aggiiny šperky, které u něj našli? Proč jste mě nepředvolal, abych svědčil?‘

A Kalich na to: ‚Nemohl jsem. Soudce Lengel to vyloučil.‘

Byl jsem tak nepříčetný, že jsem popadl Kaliche za klopy kabátu. ‚Co tím myslíte, soudce Lengel to vyloučil? Co to znamená? Rusko? Kde lidé nesmí vystoupit na svědeckou lavici a vypovídat pravdu? Co se to s touhle zemí stalo?‘

Ale vše, co na to Kalich opáčil, bylo: ‚Je mi to líto, pane Riordane. Býval bych pro vás rád udělal víc. Ale moje ruce jsou svázané.‘ Pak vykládal něco o nějakém principu… už jsem zapomněl to slovo… ten správný právní pojem…“

Lester Crewe, který v tu chvíli s Riordanem hluboce soucítil, nabídl svou pomoc: „Princip vyloučení?“

„Ano, ano, to je ono,“ vzpomněl si Riordan. „Řekl, že podle toho principu nemůžu vypovídat o těch špercích z důvodu, jakým způsobem ten policista zatkl toho hajzla.“

„Ne všechny důkazy v rukou obžaloby nebo policie mohou být u trestního případu využity,“ vysvětloval Lester Crewe.

Riordan, který už byl netrpělivý, aby své doznání ukončil, dál pokračoval: „Tak jsem mu řekl: ‚Zapomeňte na ty šperky! On se přece přiznal! Všechno to uznal!‘

‚To bylo vyloučeno také,‘ vysvětlil mi Kalich, ‚protože byl venku na kauci za předchozí zločin.‘

‚A kdyby předtím nebyl zatčen a propuštěn na kauci?‘ zeptal jsem se.

‚Pak by jeho přiznání bylo uznáno,‘ řekl Kalich.“

Riordan se otočil a podíval se na mladého černošského návladního, aby mu Kalichovu odpověď potvrdil.

Crewe přikývl. „To je pravda, pane Riordane. V tomto státě za určitých okolností může být doznání člověka, který je venku na kauci, vyloučeno.“

Riordan zavrtěl hlavou. Nechápal to stejně jako tenkrát v soudní síni, když byl vrah jeho dcery propuštěn na svobodu. Díval se na svoje ruce složené v klíně a pak, jako by si uvědomil přítomnost kamery nad dveřmi místnosti, se podíval přímo do jejího objektivu a pokračoval: „Vzal jsem Neddu domů. Od té doby začala uvadat. Doktor říkal, že s ní nic není. Že jen ztratila vůli žít. Tak ten hajzl nejen že znásilnil a zavraždil mou dceru, on zabil i mou ženu.

Na Neddině hrobě jsem přísahal, že pokud s tím mužem, který byl vinen vraždou, neudělá nic zákon, pak já ano.

Takže jsem před třemi dny odjel z tohoto státu tam, kde jsem si mohl koupit zbraň. Tu zbraň, kterou máte, detektive. A dnes, asi tak před hodinou, jsem našel Cletuse Johnsona, toho muže, co zavraždil Aggii. A zastřelil jsem ho. Vystřelil jsem pětkrát. Pokud byste chtěli ještě něco vědět, tak se mě klidně zeptejte.“

Muž se zadíval přímo do kamery a dodal: „A teď chci být souzen!“

Crewe se podíval na Marchiho a pak se zeptal: „Chcete ještě něco říct, pane Riordane?“

„Ano, chtěl bych mluvit se svým zpovědníkem,“ odpověděl tiše Riordan.

„Pokud vám mohu, pane Riordane, něco poradit, tak více než zpovědníka potřebujete advokáta.“

„Chci mluvit se svým zpovědníkem.“

V době, kdy Lester Crewe opouštěl budovu policejního okrsku, čekaly na něj už čtyři televizní štáby. Obstoupili jej reportéři s ručními kamerami a mikrofony.

„Máme informací, že nějaký běloch zavraždil černocha. Je to pravda?“

„Víte, co mohlo být motivem k vraždě?“

Lester Crewe si upravil brýle a utrousil: „Stala se vražda. Podezřelý je ve vazbě.“

„Slyšeli jsme, že se sám přihlásil a dobrovolně se přiznal. Je to pravda?“

„Bez komentáře,“ zareagoval profesionálně Lester Crewe a snažil se protlačit davem reportérů.

U tak zásadního případu neudělá ani neřekne nic, co by ho mohlo ohrozit. Ačkoliv teď trochu litoval, že netrval na tom, aby měl Riordan advokáta ještě před tím, než učinil doznání.

Je to ironie, pousmál se smutně Crewe, zkušený kriminálník by dobře věděl, jak se chránit. A nevinný člověk jako Dennis Riordan je tak snadným terčem.

Není to dobré, říkal si Crewe, ale udělal jsem všechno, co jsem podle zákona udělat musel.

4

Benjamin Franklin Gordon vstoupil do malé, šedivé kanceláře, kterou sdílel se třemi dalšími právníky a která se nacházela ve staré budově s výhledem na newyorský Okresní soud.

Jediná sekretářka, která pracovala pro všechny čtyři právníky, zrovna telefonovala, a tak mu beze slova předala tenký svazek došlé pošty. Podle horní obálky odhadl, že to budou všechno komerční nabídky. Od okamžiku, kdy zveřejnil oznámení, že odešel z úřadu okresního návladního a že si otevřel soukromou trestněprávní praxi, byl neustále zavalen nabídkami kancelářských potřeb, elektrických psacích strojů, stolů a židlí, knihoven, právních formulářů a klimatizací.

To jediné, co se mu nedostalo do ruky, byly žádosti o jeho právní služby od klientů, jejichž peníze by mu umožnily si všechny ty vymoženosti moderní kanceláře dovolit. Jeho rezignace a odchod z úřadu byly tak nenadálé, že si ani nestačil udělat potřebné kontakty. A ačkoliv mu jeho bývalí kolegové z úřadu slíbili, že ho budou obviněným doporučovat, prozatím tak udělali jen několikrát.

Ben Gordon vešel do malé kanceláře, kterou sdílel s Vincem Monéllim, který měl zřejmě zrovna stání před trestním soudem nebo vyslýchal některého ze svých klientů na Rikerově ostrově. Ben usedl na svou rozvrzanou otáčecí židli ze second-handu a letmo si prohlédl doručenou poštu. Ani nebylo třeba číst obsah. Aniž by dopisy otevřel, hodil je všechny do odpadkového koše a pohodlně se opřel.

Byly to teprve čtyři roky, co dokončil vysokou školu, a už měl pocit, že propásl své profesní ambice. A přece, kdyby měl znovu prožít těch několik posledních měsíců, udělal by totéž. Byla to věc principu. Tenkrát s ním Arlene souhlasila. Ale teď přemýšlel, jak se asi při jeho nedostatku klientů a příjmů může cítit. Ne že by si stěžovala. Souhlasila s tím, že bude živitelkou rodiny, a nikdy neutrousila ani slovo obvinění. Někdy si Ben přál, aby řekla víc, než jen: „Bene, miláčku, však ono se to zlepší. Chce to jen trochu trpělivosti.“

Trpělivost, opakoval si v duchu hořce Ben. Měl osmadvacet let, byl pln chuti do práce a vzhledem k tříleté praxi v úřadu návladního též dobře vyzbrojen odbornými znalostmi, ale kromě jednoho případu žhářství, několika prostitutek a několika dětí obžalovaných z krádeží aut byl jen nevytíženým mladým právníkem. Kde byly ty případy, o kterých snil? Případy, ve kterých by bojovný Ben Gordon obhajoval práva nespravedlivě obžalovaných, trpících kvůli předsudkům společnosti? I kdyby to znamenalo přivést případ až před Nejvyšší soud Spojených států! No, kdepak jsou, uvažoval Ben a nával zlosti způsobil, že jeho pěkná, ostře řezaná tvář vypadala ještě rozhodnější než obvykle.

Dnes, stejně jako po většinu dní několika posledních měsíců, si Ben říkal, jestli náhodou neudělal fatální chybu; když odešel z úřadu tak narychlo. Zato měl čas se vnitřně vypořádat s tou nepříjemnou konfrontací s bývalým šéfem, okresním návladním newyorského okresu. Došlo k ní při řešení případu policisty obviněného ze zastřelení neozbrojeného podezřelého, který byl Benovi přidělen.

Ten policista stíhal nějakého mladíka v noci temnou alejí, která měla slepý konec. Když se podezřelý otočil čelem k policistovi, něco se zablýsklo. Policista měl pocit, že to byla zbraň. Vystřelil a dvakrát trefil podezřelého, z toho jednou do hlavy. Zranění bylo smrtelné. A u mrtvého černošského mladíka nebyla nalezena žádná zbraň. Policista byl běloch.

Aby se utišil následný rozruch v černošské komunitě, dostal Ben Gordon pokyn, aby předložil případ velké porotě a navrhl obvinění z vraždy druhého stupně, což by znamenalo trest odnětí svobody v délce patnácti let až doživotí. Zástupce obviněného souhlasil s tím, že jeho klient předstoupí před velkou porotu a bude vypovídat. Ben jeho výpovědi bedlivě naslouchal.

Policista v tu osudnou noc na sobě neměl neprůstřelnou vestu. Byla zrovna v čistírně. Tato skutečnost spolu s vědomím toho, že dva dny předtím byl v Brooklynu zabit jiný policista, vedla obviněného k rychlé akci. Ale nechtěl podezřelého zabít. Chtěl jen ochránit sám sebe.

Když Ben policistovu výpověď vyslechl, okamžitě svůj postoj přehodnotil a odmítl prosazovat obvinění z vraždy druhého stupně. Místo toho požádal o přestávku a pokusil se telefonicky sehnat svého nadřízeného. Když se mu to nepovedlo, rozhodl se, že bude požadovat obvinění ze zabití druhého stupně, což by mohlo vést jen k lehkému, ne-li podmíněnému trestu.

Když se Ben vrátil do kanceláře, šéf, rozzuřený téměř k nepříčetnosti, už na něj čekal. „Gordone! Pojď ke mně!“ přikázal mu bez pozdravu.

„Co se děje?“

„Neříkej mi, že jsi bez mého souhlasu překvalifikoval obvinění z vraždy na zabití?“

„Snažil jsem se s vámi spojit, ale nebyl jste k zastižení. Tak jsem se rozhodl jednat podle svého nejlepšího svědomí.“

„Podle svého svědomí?“ vybafl zlostně okresní návladní. „Ty se nemusíš vypořádávat s telefonáty z úřadu starosty nebo s peticemi černošské komunity. Jaké jsi měl právo jednat v takové věci na vlastní pěst? Ty si to neslízneš. Já ano!“

„Jestli smím…“

„Ano, ‚smíš‘,“ opáčil sarkasticky Benův šéf.

„V prvé řadě, nemyslím si, že bychom to na vraždu druhého stupně uhráli. A za druhé, jsem přesvědčen, že v mysli toho muže šlo o sebeobranu,“ začal vysvětlovat Ben. „V takovém případě by ode mne bylo nečestné jít na vraždu druhého stupně.“

„Zatraceně, Gordone, nepoužívej přede mnou slova jako ‚nečestné‘. Já mám taky své zásady. Ale jsem taky odpovědný za to, že tenhle úřad bude řádně fungovat i přes vlny zločinnosti, nátlak společnosti a politická rozhodnutí. Já přece vím, že jsme to nemohli na vraždu druhého stupně uhrát! Ale to obvinění by alespoň udrželo černošskou komunitu dál od tohoto úřadu. A pak, za několik měsíců, až by se celá věc zklidnila a nějaký soudce by chtěl obvinění zmírnit, tak ať to udělá! Ale dokud tady šéfuju já, tenhle úřad nebude vypadat, jako že nadržuje policistům!“

„Promiňte, pane. Vážně jsem se necítil oprávněn nechat toho muže procházet celý rok peklem jen z nějakých politických důvodů,“ trval na svém Ben.

„Už zase ta ‚poctivost‘?“ provokoval dál jeho šéf. „Už teď vidím tu hordu demonstrantů před úřadem!“

Podrážděný muž se odvrátil od stolu a vyhlédl z okna, jako by očekával, že tam zahlédne nějaké protestující. Pak, sice nerad, ale přesto přiznal pravý důvod své zlosti.

„Gordone, už mi volali ze tří televizních stanic a pěti nezávislých kanálů kvůli interview. Většina z těch reportérů, kteří volali, jsou černoši. A všichni chtějí vědět, jestli je vůbec možné, aby byl kdy bílý policista obviněn z vraždy černocha.“

„A co je tohle za úřad,“ zeptal se Ben, „úřad návladního nebo agentura pro styk s veřejností?“ Okresní návladní se k němu zlostně otočil, avšak Ben pokračoval: „Musíme přestat s obětováním jednotlivce k dosažení politických cílů.“

„Nemoralizuj! Ty se nemusíš snažit, aby tě znovu zvolili, já ano!“ vykřikl Benův šéf.

Ben Gordon, teď už sám nazlobený, prohlásil: „Promiňte. Já se nesnažil získat nějaké posty. Jen dělat poctivě svou práci. Ale pokud potřebujete obětní beránky, podávám výpověď. Můžete říct, že jste mě propustil za porušení příkazů. To by je mělo uklidnit!“

„Dobře!“ souhlasil okamžitě návladní. „To by celou věc vyřešilo! Dobrý nápad! Přijímám tvou výpověď!“

Tak Benjamin Franklin Gordon, náhle a bez uvážení následků pro svou další kariéru, rezignoval na místo v úřadu newyorského okresního návladního.

Poté se chvíli snažil uplatnit v nějaké velké právnické kanceláři. Sice by tam mohl dobře vydělávat, ale přišpendlilo by ho to k civilní praxi. On se však rozhodl zaměřit na trestní právo a velkých kanceláří, které by se věnovaly výhradně této oblasti, nebylo mnoho. Tak se rozhodl pro to, co dělá většina mladých asistentů okresního návladního poté, co odejdou z úřadu. Otevřel si vlastní soukromou praxi. Bohužel její výsledky byly zatím značně neutěšené. Za dva měsíce jeho honoráře dosáhly 1750 dolarů. I na podpoře by se mu dařilo lépe.

Benův neuvážený odchod z úřadu návladního byl už druhým neplánovaným zlomem v jeho právnické kariéře. Ten první nastal poté, co zemřel jeho strýc Harry.

Strýc Harry byl nejmladším bratrem Benova otce. Ze čtyř synů v Gordonově rodině jen dva ukončili vysokou školu, ale jen jeden právnickou fakultu. Strýc Harry. A to jen díky podpoře Benova otce, který pracoval jako střihač v oděvním průmyslu a se svou mladou ženou vedl velmi šetrný život. Když Harry ukončil studium práv a narodil se malý Ben, prohlásil Harry: „Morrisi, záleží mi na něm stejně jako tobě. Ten chlapec půjde na dobrou školu a pak bude studovat práva, a až skončí, tak nebude muset žadonit o místo, jako jsem musel já, ale zaměstnám ho ve své kanceláři.“

Když Benův otec zemřel, bylo Benovi teprve šestnáct. Zatímco ostatní příbuzní kondolovali jeho matce, strýc Harry si ho vzal stranou.

„Chlapče, chci, abys věděl, že dodržím slib, který jsem dal tvému otci. Budeš mít dost peněz na studium. A už pro tebe držím místo u mě v kanceláři. Je to vzrušující, zajímavá práce, trestní právo. Musíš být nápaditý a pohotový, hlavně když obhajuješ člověka, o kterém víš, že je vinen. Nesmíš ho soudit, jen obhajovat. Musíš bojovat za jeho práva. Právo je tu, aby tvého klienta chránilo. Nauč se, jak ho používat!

Ale k tomu se dostaneš později. Zatím pracuj, uč se a měj dobré známky. A den, kdy napíšou zlatým písmem na štít u mé kanceláře Benjamin F. Gordon, bude tím nejvýznamnějším dnem v mém životě a já budu moct bez výčitek říct: ‚Morrisi, splnil jsem svůj slib!‘“

Ačkoliv to nikdo nečekal, utrpěl Harry Gordon v jednapadesáti letech během přelíčení obzvlášť obtížného případu před newyorským Okresním soudem rozsáhlý infarkt. Tři dny byl v kómatu a pak zemřel.

Ben měl pocit, jako by podruhé ztratil otce. A co se týče Harryho rozvíjející se praxe, dva mladí právníci, kteří pro něj pracovali, si všechny klienty rozdělili mezi sebe. Kancelář Harryho Gordona, právního zástupce, přestala existovat. Už tu nebyly dveře, na které by někdo s pýchou namaloval zlatý nápis Benjamin F. Gordon.

Když ztratil tuto příležitost, rozhodl se Ben Gordon, že stejně jako mnoho dalších mladých právníků získá potřebnou soudní praxi v trestním právu v úřadu okresního návladního. A až bude mít pověst schopného procesního právníka, otevře si vlastní praxi, tak aby nemusel přijímat případy, které se příčí jeho smyslu pro spravedlnost. Ben nehodlal zůstat zaměstnancem nějaké velké kanceláře nebo státního úřadu, kde by byl nucen věnovat se případům, na kterých by mu nijak zvlášť nezáleželo, nebo by jejich účelem bylo něco, co by bylo v rozporu s jeho principy.

A jestli to znamenalo týdny, tedy teď už spíš měsíce, nebo možná i roky rozvrzaných second-handových židlí, společné sekretářky a čekání na okamžik, kdy už ten zatracený telefon zazvoní, byla to cena, kterou byl Ben Gordon ochoten zaplatit. Ačkoliv zrovna dnes si musel připustit, že se mu ta cena zdála i přes to všechno dost vysoká. Prohlížel si svůj takřka prázdný kalendář a připomínal si, kdy bude mít v několika příštích týdnech soudní stání, když vtom zazvonil telefon.

Váhavě zvedl sluchátko v očekávání, že uslyší zase jen hlas nějakého prodejce právnické literatury, ale ze sluchátka se ozval strohý, formální ženský hlas:

„Pane Gordone, vy neodpovídáte na vzkazy?“

„Prosím?“ zeptal se překvapeně Ben. „Promiňte, mohla byste to zopakovat?“

„Včera pozdě odpoledne jsem vám na žádost soudce Aarona Kleina telefonovala. Nechala jsem vzkaz, abyste zavolal zpátky dnes před desátou.“

„Promiňte, ale ten vzkaz jsem nedostal,“ omlouval se Ben. „Já ale nemám u soudce Kleina žádný případ.“

„Rád by se s vámi setkal ve své kanceláři během polední pauzy. V jednu odpoledne!“

„Dobře. V jednu.“

Benovi vrtalo hlavou, co po něm může soudce Klein chtít? Nikdy před ním neměl žádný případ. Jak o něm vůbec Klein ví? Jistě, může to být věc náhody. Jako téměř každý z mladých právníků, kteří opustili úřad návladního, i Ben se zaregistroval v seznamu 18B pro případy ex offo, kdy obvinění neměli vlastního právního zástupce. Honoráře byly ve srovnání s množstvím času, které člověk případu musel věnovat, nepřiměřeně nízké, maximálně několik tisíc dolarů. Ale byl to způsob, jak si zajistit prostředky na úhradu účtů a získat více zkušeností pro budoucí, lukrativnější případy. Ale pokud bylo moje jméno vybráno ze seznamu 18B, proč do toho zasahuje soudce Klein, přemýšlel Ben.

Ve třičtvrtě na jednu se Ben Gordon opláchl, upravil si vázanku, učesal si neposlušné černé vlasy a vydal se za soudcem Aaronem Kleinem. Vysoký, v podstatě hezký, docela seriózní a zvědavý mladý muž.

Když byl Aaron Klein mladým právníkem, byl zatvrzelým členem strany liberálů. Kvůli jeho malému vzrůstu a horlivému chování při zastupování ho jedny noviny nazvaly bojovným kohoutem liberalismu. Pracoval velmi dobře. Poskytoval své služby v procesech, kde šlo o základní právní principy a kde nedostával téměř žádné honoráře. Při každých volbách věnoval svůj volný čas straně a dohlížel na to, aby zastánci liberálů nebyli v hlasovacích místnostech obtěžováni a hlasovací schránky nebyly úmyslně poškozovány a volby tak proběhly řádně.

Vzhledem k tomu, že v těch dnech newyorští liberálové představovali silnou část strany, dostával jejich šéf vždy několik významných pozic, včetně několika soudcovských, k dispozici pro členy strany. Aaron Klein byl za svůj nesobecký přístup jmenován na jedno z těch míst.

Chopil se své soudcovské funkce s velkým entusiasmem a obrovskými ideály, a to nejen proto, že si vážil té cti, které se mu jmenováním dostalo, ale zejména proto, že věřil, že přinese do soudnictví nový, osvícený hlas.

Ale to bylo před třinácti lety. Teď byl Aaron Klein malý, baculatý čtyřiapadesátník, jehož zarytý liberalismus postupně vyprchal a jehož entusiasmus a velké ideály ustoupily pod nátlakem přeplněného soudního kalendáře, který byl neustále ve skluzu, a to nikoliv o měsíce, ale o roky. Nebyla to spravedlnost, ale rychlá spravedlnost, čeho bylo zapotřebí. Jeho láska k právu se vytrácela, až se jeho práce stala pouhou povinností, kterou je třeba vykonávat tváří v tvář neustálým překážkám. Se soudcovým mládím nějak ulétly i jeho sny a ideály.

Byl mužem ve středních letech, který hledal únik v kouření cigaret a který se těšil na konec každého pracovního dne, až bude moci jít domů a sníst jediné pořádné jídlo, které mu jeho oddaná žena Berenice každý večer připravovala. Pak se zaboří do návrhů a podnětů, jimiž ho neúnavní právníci neustále zahrnovali. Pokud bude mít štěstí, pak mu v noci nezavolá žádný arogantní právník, který se bude snažit soudce nějak ovlivnit nebo bude prosit o nějaké zvláštní rozhodnutí. Jeho jedinou útěchou byl fakt, že za ty roky strávené na soudní stolici byla jeho rozhodnutí zrušena soudci odvolacího soudu jen třikrát.

Koneckonců se už těšil na konec svého funkčního období, až bude pokračovat jako právník nějaké významné firmy a vydělá si tři až čtyřikrát víc, než kolik si vydělával jako soudce. Velmi rád by se vzdal cti a titulu soudce, jen aby měl trochu více volného času a mohl spolu s Berenicí podnikat výlety, kdykoliv by měl chuť, a ne tehdy, kdy mu to dovolí přeplněný kalendář.

Čtyřiapadesátiletý muž má už jen velmi málo iluzí a takřka žádné ambice. Hlavní ambice Aarona Kleina se týkaly jeho dětí. Sheldon byl asistentem a vynikajícím matematikem. Jeho dcera, Melanie, která se před sedmi lety vdala, měla jedno dítě a byla rozvedená. Na otcovy náklady teď studovala právnickou fakultu.

Ale alespoň mu dala vnuka, Davida. Byl to sladký klučina a stál za všechny ty výdaje a starosti, které Melaniina svatba a rozvod stály. Ten chlapec byl jedním z mála světlých bodů v životě Aarona Kleina, který sestával z každodenních rutinních povinností, během nichž se pokoušel uplatňovat principy spravedlnosti co nejpoctivěji, což, bohužel, nebylo vždy možné.

Nyní soudce Aaron Klein seděl ve své úřadovně, žvýkal špičku cigára a pozoroval mladého Bena Gordona.

„Vypadáte velmi mile, pane Gordone. Jste dokonce hezčí než váš strýc Harry. Byl to skvělý muž. Když jsem začínal, hodně mi pomohl. Hned první volební případ, který jsem dostal, jsem úplně zvrznul. A tak jsem hned volal vašemu strýci Harrymu: ‚Harry, pomoc.‘ A on přišel, postavil se před soud, vyhrál to, a my liberálové jsme vyhráli v okresních volbách. ‚My liberálové.‘ Pane bože, to je už historie. No, tak přejděme k věci. Mám tady docela neobvyklý případ…“

Klein se na chvíli odmlčel a pak vyložil karty na stůl: „Podívejte, budu k vám upřímný. Je to velmi obtížný případ. Dva právníci, kteří na to byli přiděleni, už to vzdali. Což je důvodem k tomu, abych se neoficiálně a mimo zápis pokusil zjistit, co můžu udělat, abych tomu obviněnému sám sehnal dobrého právníka. Tak jsem poslal pro seznam 18B. Zahlédl jsem tam jméno Gordon a říkám si, že to asi bude Gordonův synovec. Víte, chlubil se vámi, už v dobách, kdy jste byl ještě dítětem…“

Ben soudce přerušil: „Pane soudce, pokud jsem tady, protože dlužíte mému strýci laskavost, pak odpověď zní ne, děkuji. Mám svou praxi. A nechci na tom nic měnit!“

Soudce Klein se usmál. „Jste přesně takový, jak jsem čekal.“

Ben překvapeně pohlédl na pobaveného soudce.

„Říkají, že jste pyšný, vznětlivý, zásadový a tvrdohlavý.“

„Kdo to říká?“ zeptal se Ben

„Lidi z úřadu státního návladního. Kdo jiný?“ odpověděl Klein.

„Aha, takže o tom víte,“ řekl rozpačitě Ben.

„Stejně jako polovina právníků v tomhle městě,“ dodal Klein. „To je taky důvod, proč jste tady. Nejsou v tom žádné laskavosti, které bych dlužil vašemu strýci. Protože to, co vám hodlám předat, není žádná laskavost. Je to těžký případ. S velmi obtížným klientem. Jak už jsem říkal, dva jiní muži, a to vysoce kvalifikovaní, s tím sekli, protože ten obviněný žádného zástupce nechce.“

„Hodlá se obhajovat sám,“ reagoval nejistě Ben, „a vy jen chcete, abych mu radil, aby neudělal žádnou právní chybu, která by ohrozila jeho práva.“

„Ne,“ opravil ho Klein. „On ani nechce obhajovat sám sebe. On nechce vůbec žádnou obhajobu.“

„Tak proč ho nenechat, aby prostě přiznal svou vinu?“ zeptal se Ben.

„Protože vzhledem ke svým profesionálním principům žádné přiznání viny neuznávám, pokud jde o obvinění z vraždy druhého stupně.“

„Vražda druhého stupně!“ opakoval překvapeně Ben.

„Ten muž spáchal úmyslnou vraždu. Chce být souzen a odsouzen. Člověk v takovém duševním rozpoložení nutně potřebuje mladého, tvrdého právníka. Mladého na to, aby to vydržel, a tvrdého proto, že se musí poprat jak s návladním, tak i se svým vlastním klientem. Stručně řečeno, to, co jste tehdy předvedl před velkou porotou, je důvodem, proč jste teď tady. Chci, aby ten obviněný dostal obhajobu založenou na základních zásadách, obhajobu, na kterou má ten ubožák právo.“

„A kdo je ten ‚ubožák‘?“

„Dennis Riordan,“ odpověděl Klein a pozorně přitom sledoval Benovu tvář.

„Riordan? Není to ten muž, co…?“ začal Ben.

„Ano,“ přerušil ho Klein. „Je to ten muž, který chladnokrevně zabil vraha své dcery. Víte, Gordone, tohle není ten nejslibnější případ, jaký jsem kdy viděl. Soudě z toho, co jsem slyšel od návladního a těch dvou právníků, kteří požádali o odvolání z případu, argumenty proti němu jsou silné. Ale právě v tak jasných případech chci, aby se obviněnému dostalo toho nejslušnějšího zacházení, jaké může náš systém nabídnout. Proto bych chtěl, abyste to vzal. Co tomu říkáte?“

„Jistě!“ souhlasil okamžitě Ben. „Z toho, co jsem četl, to nejpřirozenější, co by se v jeho případě dalo dělat, je argumentovat nepříčetností. Nebo se pokusit rekvalifikovat případ na zabití prvního stupně na základě silného emocionálního pohnutí.“

„Gordone, protože jste případ přijal, už s vámi o něm nemohu diskutovat. Nechci se nechat předem ovlivňovat, vzhledem k možným budoucím rozhodnutím. A od této chvíle už taky pro mě nejste synovcem Harryho Gordona. Jste prostě ze seznamu 18B. Ten případ berete jen z tohoto důvodu. Souhlasíte?“

„Rozumím,“ odpověděl Ben.

„Tak zajděte na Rikerův ostrov a seznamte se se svým novým klientem. V úterý ráno se má vyjádřit k obvinění.“

První věc, kterou Ben udělal po návratu do své kanceláře, byla, že zvedl sluchátko a vytočil číslo. Telefon dvakrát zazvonil a pak uslyšel ten elegantní, dokonalý hlas: „Robbinsová. Jak vám můžu pomoci?“

„Ano, Robbinsová. Tady Gordon. A mohla byste mi pomoci, kdybyste mi vysvětlila, jak dívka, která umí být v noci tak něžná a sexy; může ve dvě odpoledne být tak obchodně odměřená a rázná.“

„Promiň, miláčku, ale byl to dneska opravdu hektický den. Akcie energetiky začaly klesat, takže tu panuje absolutní chaos,“ řekla omluvně Arlene Robbinsová.

„V soudních budovách byl dneska taky docela hektický den,“ provokoval Ben.

„Bene?“ zareagovala okamžitě Arlene a v tom slově byly obsaženy veškeré naděje, které pro něj chovala, aniž by si připustila příliš optimismu. Věděla totiž, jak moc pro něj bylo těch několik posledních měsíců bolestivých, jak v sobě držel ty pocity prohry a snažil se nedat jí nic najevo.

„Tak je to konečně tady.“

„Co? Povídej!“ vykřikla vzrušeně Arlene.

„Byl mi přidělen případ,“ odpověděl Ben a s náležitým důrazem dodal, „vražda druhého stupně!“

„Úžasná příležitost,“ vydechla Arlene. „Gratuluju!“

„A taky úžasná odpovědnost, tak si ty gratulace prozatím schovej,“ řekl Ben. „Pamatuješ si, jak jsme četli o tom muži jménem Riordan? Zabil toho násilníka, co zavraždil jeho dceru.“

„On je tvým novým klientem?“ zeptala se Arlene a její nadšení při vzpomínce na tu příhodu a neoddiskutovatelnou vinu toho nešťastníka trochu pokleslo. „Co pro něj můžeš udělat?“

„Nabídnout mu zacházení à la strýc Harry. Všechny legální výhody, které může získat!“

5

Když Ben otevřel dveře malé místnosti ve vězení na Rikerově ostrově, uvítal ho tak silně zatuchlý zápach, že mu připadalo, že by se dal krájet. Příliš mnoho právníků a příliš mnoho nervózních obviněných tu vykouřilo příliš mnoho cigaret, zatímco dávali dohromady strategie obhajoby. Ben se rozhlédl po vybledlých zelenkavých stěnách, flekatých neúspěšnými pokusy očistit místa, kde vězni načmárali své obscénní názory na společnost, vězeňský systém a svět vůbec.

Ben si odložil aktovku na malý žlutý stolek a usedl na židli s rovným opěradlem. Byl připraven na první rozhovor se svým novým klientem. Kromě sdělení obvinění, jehož kopii nyní Ben vytáhl z aktovky, a fotografie uveřejněné v černých kronikách některých deníků byl pro něj Dennis Riordan naprostým cizincem. Soudě z fotografie, Riordan neměl žádné zvláštní rysy. Dal by se popsat jako ten nejobyčejnější mezi obyčejnými. Ačkoliv dva psychiatři, které Ben při přípravě na toto setkání konzultoval a kteří se neodvažovali odhadovat Riordanův psychický stav, se naprosto shodli v tom, že co Riordan udělal, bylo naprosto neobyčejné. To Ben považoval za možný náznak směru, kterým by se tento případ, v němž se jakákoliv obhajoba zdála být takřka nemožná, mohl ubírat.

Zrovna si vytahoval z aktovky svůj zápisník, když vtom se otevřely dveře místnosti. Ben Gordon se otočil, aby se pozdravil se svým klientem, který se zastavil ve dveřích.

Ta fotografie nelhala, byla první Benova myšlenka. Riordan byl muž průměrné výšky, na svůj věk s pevnou stavbou těla, prošedivělými vlasy a nezajímavou tváří. Jedinými výraznými rysy byla linie čelisti, pevná a odhodlaná, a pohled, který byl i přes vodově modrou barvu očí jasný, ostrý a vzdorovitě podezíravý. Riordan zůstal stát ve dveřích a zahleděl se na Bena.

„Děti,“ řekl Riordan. „Dneska už dělají právníky děti, které sotva vyšly ze školy. Stejně jako ten mladý černý návladní, který zaznamenal moje přiznání. Děti!“

„Pane Riordane.“ Ben vstal a naznačil Riordanovi, aby usedl k němu ke stolku.

Riordan zaváhal. Pak však vstoupil a strážný za ním zamkl dveře.

„Pane Riordane, byl jsem jmenován vaším novým zástupcem.“

„Vlastními penězi bych na právníka nikdy neplýtval. Všechno, co mám, dostane můj kostel svatého Malachyho. Dole v Astorii.“

Ben ukázal na protější židli. „Neposadíte se?“

„Raději postojím.“

„Může to chvíli trvat,“ upozornil Riordana Ben.

„Doufám, že nebude,“ reagoval nepřístupně Riordan. „Mám rozdělanou hodně zajímavou křížovku.“

Ben se snažil kontrolovat své narůstající podráždění. „Pane Riordane, podle starého zákona by to byl jasný případ vraždy prvního stupně. Ale vzhledem k tomu, že Johnson nebyl policajt nebo pracovník vězeňské služby, bylo podáno obvinění z vraždy druhého stupně. To však není žádná trivialita. Pokud vás mám zastupovat, musím vědět, jak se to přesně stalo. Proč jste to udělal. Na co jste v tu chvíli myslel. Všechno. A tím myslím opravdu všechno. Budete mi muset říct věci, které jste dosud nikdy nikomu neřekl. A já je samozřejmě budu brát jako přísně důvěrné.“

Riordan neodpovídal, jenom tiše hleděl na mladého právníka.

„Pane Riordane?“ snažil se ho Ben vyprovokovat k nějaké reakci.

„Všechno, co chcete vědět, je v mém přiznání. Ukázali vám to? Mám na mysli tu nahrávku.“

„Ano. Ale to nestačí. Zrovna teď bych rád znal vaše nejniternější pocity a myšlenky. Na co jste myslel, než jste si koupil tu zbraň, když jste si ji kupoval a když jste se pak vracel do New Yorku. A hlavně vaše pocity, když jste hledal Cletuse Johnsona a ve chvíli, když jste ho zahlédl, a v okamžiku, když jste ho zastřelil,“ řekl Ben podle doporučení psychiatrických konzultantů.

Zdálo se, že se Riordanova tvář trochu rozjasnila. „Aha, už to chápu. Dobrá. Jestli je to to, co chcete vědět, tak si začněte dělat poznámky.“ Riordan začal spěšně vyprávět a Ben si jeho slova rychle zapisoval. „Od okamžiku, kdy byla Agnes zavražděna… znásilněna a zavražděna… jediné, na co jsem myslel, bylo dostat toho hajzla!“

„To je všechno, nač jste myslel?“

„Dnem a nocí,“ pokračoval Riordan. „A pak, když Johnson odešel bez poskvrnky na svobodu, jsem zešílel. Kdybych se nemusel starat o Neddu… mou ženu… začala potom hrozně chřadnout… kdybych neměl ji, býval bych to udělal už dávno. Ale počkal jsem, dokud nezemřela. Pak jsem měl hned dvojnásobný důvod toho hajzla dostat. Tak jsem začal plánovat. Ve dne v noci. Nemohl jsem spát ani jíst, jenom jsem na to pořád myslel.“

„Stala se z toho posedlost,“ navrhl Ben klíčové slovo, které mu bylo doporučeno.

„Přesně! Posedlost. Chci říct, úplně jsem se zbláznil z toho pomyšlení, že on je odpovědný za vraždu Agnes a že je na svobodě. Jen jediná věc na světě pro mě měla smysl, zabít toho hajzla!“

„Dobře, mám to.“ Ben si zuřivě zapisoval každé Riordanovo slovo. „Pokračujte, pane Riordane!“

„Když jsem si ujasnil, jak to udělám, požádal jsem o volno v práci, abych mohl vycestovat ze státu a koupit tu zbraň. Pak jsem si změnil směny na noční, abych měl volné dny a mohl hledat toho bastarda. A já ho našel. A střelil. Pětkrát.“

„Soudní lékař hovořil jen o čtyřech zásazích,“ opravil ho Ben.

„Pak jsem se jednou netrefil. Jaký je v tom rozdíl, když je ten mizera mrtvý,“ odvětil Riordan.

„Jak jste se cítil? Když jste po něm střílel a bezprostředně potom?“

„To bylo opravdu zvláštní. Když jsem po něm střílel, necítil jsem nic. Nic jsem nevnímal. Moje mysl byla úplně prázdná,“ opakoval Riordan.

„Dobrá!“ řekl Ben, který v tom viděl jistou možnost obhajoby. „A potom?“

Riordanův upjatý výraz se změnil v zasněný pohled někam do nekonečna. „Potom… když… když jsem uslyšel ten hlas…“

„Hlas?“ chytil se Ben zajímavého slova; bylo to nadějnější, než si představoval.

„Ano, ten hlas, říkal mi: ‚Dennisi Riordane, můj milovaný synu, dobřes udělal‘.“

„Můj milovaný synu,“ opakoval Ben a pak se zeptal: „Čí to byl hlas?“

„Kdo by mohl něco takového říct? Bůh, samozřejmě,“ odpověděl nepřítomně Riordan.

Než si to Ben poznamenal, raději se ujistil, že to chápe správně. „Boží hlas vás chválil za to, že jste zabil Johnsona?“

Riordan neodpověděl. Místo toho se zeptal: „Máte to? Máte to všechno?“

„Samozřejmě!“ ujistil ho nadšeně Ben.

„Dobře, tak to roztrhejte!“ nařídil znenadání Riordan. Ben na něj nevěřícně vytřeštil oči. „Řekl jsem, roztrhejte to!“

„Pane Riordane, tohle je zatraceně dobrý základ pro obhajobu!“ protestoval Ben.

Riordan na něj upřeně pohlédl. „Pochopil jsem, že proto jste sem přišel. Nepříčetnost. Nemám pravdu? Ale víte, já chci, aby lidi věděli, že když jsem to spáchal, byl jsem naprosto zdráv. Naprosto zdráv! Žádný Boží hlas jsem neslyšel. Žádná posedlost. Nic než vůle učinit to, co bylo třeba. A jsem pořád stejně zdráv! Takže to roztrhejte!“

„Ale pane Riordane…“ začal Ben opět protestovat.

„Roztrhejte to!“ Riordan zvýšil hlas.

Ben na něj mlčky hleděl. Riordan jeho pohled opětoval, dokud se Ben nepodvolil a neroztrhal list papíru napůl, a potom ještě jednou. Riordan natáhl ruku. Ben mu předal kusy papíru. Riordan je roztrhal na ještě menší kousky a pak si je strčil do kapsy.

„Tak, a teď, chlapče, já vím, že obhájci ex offo nedostávají moc peněz. Takže nechci plýtvat tvým časem. Chci být souzen. Chci, abych byl uznán vinným, jak si to zasluhuji. Nechci být obhajován.“

„Pane Riordane, ať se vám to líbí, nebo ne, vy prostě obhajován budete. A to mnou!“

Riordan na Bena zkoumavě pohlédl a Ben měl najednou pocit, jako by se ten muž blahosklonně usmíval.

„Necháte mě svědčit?“

„Uvidíme,“ nenechal se Ben přitlačit ke zdi.

„Chci říct všem, proč jsem to udělal,“ trval na svém Riordan.

„To je ten nejlepší důvod na světě, proč byste svědčit neměl. Víte, pane Riordane, jeden z klíčových elementů, které musí obžaloba u vraždy druhého stupně prokázat, je úmysl zabít. Když vás předvolám jako svědka a vy to přiznáte, pak to bude jasná hra!“

„Stejně je to v mém přiznání,“ připomněl Riordan.

„Já vím. A udělám, co bude v mých silách, abych dosáhl vyloučení vašeho přiznání. Ale moc nadějí tomu nedávám. Tak budu muset nějak vymyslet, jak z toho vytěžit co nejvíc. Nechat vás svědčit, to skutečně není ten správný způsob,“ řekl Ben.

„Ale já bych rád svědčil,“ trval na svém Riordan.

„Pane Riordane, zřejmě si neuvědomujete, čemu tady čelíte. Odsouzení znamená nejméně patnáct let až doživotí! A to je s největší pravděpodobností víc, než jste schopen přežít.“

„Stejně stojí za to to lidem říct,“ reagoval Riordan. „A teď musím dokončit tu křížovku.“ Riordan se otočil, aby zavolal stráž. „Už jsme skončili! Můžete mě odvést!“

Dveře se odemkly a Riordan za nimi zmizel. Ben Gordon frustrovaně vhodil svůj zápisník zpět do aktovky.

V potemnělé kanceláři okresního návladního si právě potřetí promítli nahrávku s Riordanovým přiznáním. Než se rozsvítila světla, zeptal se asistent okresního návladního Lester Crewe: „Chceš to vidět ještě jednou, Bene?“

„Ne, díky Lesi,“ odvětil Ben Gordon. „Jen mi odpověz na několik otázek.“

„Aniž bych poškodil pozici obžaloby,“ zdůraznil Lester Crewe.

„Nebo svou vlastní?“ provokoval Ben.

„Co tím chceš říct?“ zareagoval podrážděně mladý černošský právník.

„To, že tě zavolali, abys přijal Riordanovo přiznání, byla otázka náhody. Byl jsi právě volný. Ale to, že jsi trval na tom, že chceš vést v tom případu obžalobu…“

„Ten, kdo přijímá přiznání, většinou vidí až na dno problému,“ upozornil ho Crewe.

„Většinou. Ale ne vždycky. Ty jsi na tom však trval. Proč? Aby ses na Riordanovi pomstil za rasistický postoj, který ve svém přiznání ukázal?“ Ben se snažil najít cokoliv, co by mohlo vést k vyloučení přiznání jeho klienta.

„Požádal jsem o přidělení k tomu případu, protože si myslím, že se jedná o důležitou právní otázku. Má člověk právo brát spravedlnost do vlastních rukou?“

„Lesi, co když tě požádám, abys svědčil na uzavřeném slyšení o duševním stavu Riordana v okamžiku, kdy podával své přiznání? Myslíš, že bys mohl vypovídat pravdu?“

„Ano!“ trval na své nepodjatosti Crewe.

„No, doufejme,“ řekl Ben s lehkým úsměvem na rtech.

„Jestli chceš vědět, co bych řekl, tak ti to klidně povím,“ navrhl Crewe.

„Nesmíš přece poškodit svou pozici,“ provokoval Ben. Creweova snědá tvář teď prozrazovala potlačovaný hněv. „Ten muž byl duševně v naprostém pořádku. Nebyl ani obtěžován, ani nucen vypovídat. Byl naprosto klidný a vědom si svých práv. Zdálo se, že cítí naléhavé nutkání vypovídat!“

„A na to přísaháš?“ zeptal se Ben a zakryl tak uspokojení, které mu Lesterova odpověď poskytla.

Crewe přikývl.

„Tak jo, Lesi, v pořádku.“

6

„… Zdálo se, že cítí naléhavé nutkání vypovídat…“

Ben Gordon si ta slova v duchu opakoval, zatímco si prsty netrpělivě upravoval neposedné vlasy. Bylo klidné odpoledne a on seděl v čekárně ordinace doktora Efraima Mortona. Doktora Mortona si vybral ze dvou důvodů. Za prvé byl černoch. A za druhé měl dobrou reputaci pro svědectví, která podal v případech, kdy šlo o významná práva černých dětí. A vzhledem k tomu, že každá porota volená ve státě New York byla nutně rasově smíšená, chtěl Ben na své straně černého odborníka, aby udělal dojem na černošské porotce, a slavného odborníka, aby udělal dojem na bělochy.

Co se týče Riordanova odmítnutí spolupracovat v případě obhajoby založené na nepříčetnosti, Ben s tím bojoval jak právně, tak i morálně. Právně po mnoho hodin, které strávil v knihovně. Nenašel však jediný případ, kdy by byl názor obžalovaného na jeho vlastní duševní stav považován za důležitý pro právní posouzení stavu nepříčetnosti. Morálně Ben cítil, že je naprosto oprávněn vyhledat pomoc psychiatra. Riordan možná mohl být stržen pocitem, že se musí stát mučedníkem, ale Ben, jako průbojný a svědomitý právník, necítil ani v nejmenším povinnost mu v tom pomáhat. Nebyl ustanoven k tomu, aby pomohl Riordanovi stát se mučedníkem, ale aby jej obhajoval. A obhajovat ho bude, i kdyby to mělo vyvolat Riordanův hněv. Teď už Ben rozuměl, proč předchozí Riordanovi obhájci rezignovali, ale on sám neměl nejmenšího úmyslu to udělat nebo se nechat z případu odvolat. Vyloží svou teorii doktoru Mortonovi a nechá se vést jeho odbornou radou.

Ben vysvětlil doktoru Mortonovi všechna fakta případu. Zvlášť zdůraznil slova Lestera Crewea: „Zdálo se, že cítí naléhavé nutkání vypovídat.“

„Tak,“ pokračoval Ben, „kdybychom vzali Creweova slova a srovnali je se slovy, která Riordan použil při přiznání a při mém výslechu, nemyslíte, že bychom měli dobrý základ pro prokázání psychózy?“

„No,“ přemýšlel nahlas vousatý černošský psychiatr, „někdo by mohl k takovému závěru skutečně dojít. Muž hnaný touhou po pomstě spáchá trestný čin. Neutuchající touha je tím nutkáním; vražedný čin tou posedlostí.“

„Přesně!“ reagoval nadšeně Ben. „Podle toho, co sám řekl, nedokázal po smrti své ženy myslet na nic jiného. Zabij toho muže! A pak jde a zabije ho.“

Morton se chvíli otáčel ve svém koženém křesle. „Gordone, teďka to trochu mlžíte. Creweova slova ‚zdálo se, že cítí naléhavé nutkání vypovídat‘, nemají nic společného s Riordanovou posedlostí Johnsonem nebo nutkáním ho zabít. Týkají se jen doznání. Takže z právního hlediska nemá Riordanovo nutkání vypovídat žádnou hodnotu, protože nastalo až po spáchání zločinu. Musíte prokázat posedlost před spácháním zločinu.“

„A nedá se říct, že je to součást přetrvávajícího duševního stavu?“ zeptal se Ben.

„Projevit takový názor je jedna věc. Prokázat ho je věc druhá,“ vysvětloval Morton. „Obsesní psychóza souvisí s posedlostí nějakým fantazijním nebo odpudivým činem, jako je například vražda člena vlastní rodiny. Je to něco, čeho se člověk obává, že by to mohl učinit, což u něj vyvolává stav silného strachu, který nakonec vyústí právě v takový násilný čin.

V Riordanově případě se nejednalo o nějaký fantazijní čin. Johnson znásilnil a zavraždil jeho dceru. Byl to fakt, nikoliv fantazie. A právo nechalo díky svým machinacím toho vraha odejít na svobodu. Žádná fantazie. Riordan se realisticky zabýval reálnou situací. Pak provedl vlastní čin spravedlnosti. A v té souvislosti bych to nepovažoval za čin nějakého iracionálního člověka,“ uzavřel Morton. „Je mi líto, pane Gordone, ale nemůžu vám v tom nijak pomoci.“

„A nepomohlo by nějak, kdybyste si prohlédl Riordanovu výpověď?“

„Nezměnilo by to můj názor. Pane Gordone, navrhuji vám, abyste zkusil nějakého jiného psychiatra. Nějakého, řekněme s více… flexibilnějšími pracovními standardy.“

Příští úterý ráno byl Dennis Riordan odvezen z Rikerova ostrova, aby předstoupil před soudce Aarona Kleina a vyjádřil se k obvinění, které proti němu bylo vzneseno.

Dennis Riordan, po boku s Benem Gordonem, stál před soudní stolicí. Soudce Klein přečetl obvinění a pak se zeptal: „Chcete k tomu něco říct?“

Riordan pohlédl na soudce. Jeho modré oči vyjadřovaly hluboký nesouhlas, na jeho široké, zarudlé tváři byl čitelný vztek. „Jestli k tomu chci něco říct? A co k tomu chcete říct vy? Vy jste soudce. Vysvětlete mi to. Člověk celý život tvrdě pracuje. Pro svou ženu a děti. A skončí s jedním synem zabitým ve válce, zavražděnou dcerou a ženou, která zemře žalem, protože nikdo nehnul ani prstem, aby bylo spravedlnosti učiněno zadost! Tak co k tomu můžu říct? Chci svůj proces!“

Soudce Klein trpělivě naslouchal Riordanovu rozhořčenému projevu a pak klidně nadiktoval stenografce: „Obžalovaný vinu popírá!“

Korpulentní snědá dáma uvedla Bena Gordona do kabinetu otce Nelsona na faře kostela svatého Malachyho a ohlásila jej angličtinou silně zabarvenou jejím rodným portorickým přízvukem.

„Otče, jsem Ben Gordon, právník Dennise Riordana.“

Otec Nelson, malý, křehký mužík s lesknoucí se růžovou pleší, se na Bena usmál, odložil farní účetní knihy, do kterých byl právě zabrán, a pokynul směrem k volné židlí.

„Dáte si čaj?“ zeptal se stařík, jehož přízvuk ještě stále prozrazoval, že pochází z Irska.

„Ne, děkuji, Otče. Pan Riordan mi dovolil se vás zeptat, co vyšlo najevo při jeho zpovědi poté, co zastřelil Johnsona.“

„Já vím. Řekl mi to, když jsem byl u něj na návštěvě,“ odpověděl starý kněz a dodal: „Je to hrůza. Člověk jako Dennis na takovém místě.“

„Pro jeho vlastní bezpečí jsem raději nežádal o kauci,“ vysvětlil Ben. „Otče, potřebuji vaši pomoc. On odmítá při své obhajobě spolupracovat. Je připravený přijmout jakýkoliv trest, a to současně za podmínky, že proběhne řádný, veřejnosti přístupný soud.“

„Ano, tak tomu rozumím i já,“ souhlasil Otec Nelson a starostlivě pokýval hlavou. „Snažil jsem se ho přesvědčit. Říkal jsem mu, že náš Pán Ježíš najde ve svém srdci odpuštění pro hříšníky, pokud oni litují svých činů.“

„Otče, to by mohlo být hodně důležité. Ve svém doznání přece litoval, že?“

„Ne.“

„Co potom bylo účelem jeho přiznání?“

„Obávám se, že pravý opak,“ odvětil kněz. „Chtěl vědět, zda by mu mohly být hříchy odpuštěny i tehdy, když cítil, že byl k tomu, co učinil, naprosto oprávněn. Nelituje. Opravdu necítí žádnou lítost. Jediné, co byl schopen slíbit, bylo, že by takovou věc už podruhé neudělal.“

„A co jste mu na to řekl?“

„Že každý dobrý katolík ví, že bez lítosti není odpuštění.“

Ben se okamžitě chytil příležitosti. „Otče, za ta léta jste vyslechl již mnoho zpovědí. Stalo se někdy, že by za vámi přišel nějaký farník a hledal odpuštění a zároveň odmítl litovat?“

„Ne.“

„To byla rychlá odpověď.“

„Protože se to nikdy nestalo,“ odvětil starý kněz. „Lidé přicházejí silně rozrušení, zmučení, plačící, provinilí, plní studu, ale nikdy nikdo z nich neodmítl pokání. Jistě, nemůžu říct, že až vyjdou ven, neudělají znovu totéž. Ale alespoň v tom okamžiku litují. Touží po odpuštění. A aby ho dostali, musí se kát.“

„Takže byste řekl, že Riordanův přístup byl poněkud zvláštní, bizarní, vysoce neobvyklý? Jak jste sám přiznal, něco podobného jste dosud nezažil.“

Kněz se opřel do křesla a jemnými, bledými prsty začal ťukat na opěradlo.

„Mladíku, o co se to tady ve skutečnosti snažíte?“

„Bez spolupráce mého klienta, bez psychiatrického nálezu, by mohlo pomoci, kdybych vás předvolal a vy byste vypověděl, že když jste pana Riordana navštívil ve vězení, bylo jeho chování to nejpodivnější, jaké jste u člověka ochotného přiznat se zažil.“

„Takže když odpřísáhnu, že jeho chování bylo“ – Otec Nelson reprodukoval Benova slova – „poněkud zvláštní, bizarní a vysoce neobvyklé, tak byste na tom mohl postavit obhajobu?“

„Přinejmenším by to bylo něco, s čím bych mohl pracovat,“ řekl Ben. „Mohl bych to rozvinout, nebo použít v závěrečné řeči.“

„Jistě se najde dost psychiatrických šarlatánů, kteří by s vámi rádi spolupracovali,“ navrhl Otec Nelson.

„Nemůžu se spoléhat na šarlatány. Protože v okamžiku, kdy začnu prokazovat nepříčetnost, přijde obžaloba s dvaceti odborníky se skvělou reputací, kteří to roznesou na kopytech. Proto bych chtěl někoho, jako jste vy, aby vypovídal o duševním stavu toho muže.“

„Já nejsem odborný psychiatr,“ zdůraznil starý kněz.

„Ale znáte Dennise Riordana už po mnoho let a on se vám po mnoho let zpovídal. A podle toho, co jste sám přiznal, to bylo poprvé, kdy se zpovídal a odmítl se kát. Velmi neobvyklé, že?“

„Ale na hony vzdálené nepříčetnosti,“ upozornil Bena Otec Nelson.

„Otče, jen mi dejte něco, s čím bych mohl pracovat.“

Kněz se zahloubal.

„Řekněte mi, pane Gordone, pokud mě předvoláte jako svědka a já takto vypovím, proběhne též křížový výslech?“

„Žalobce na to má právo. Ale s ohledem na důstojnost vašeho církevního statusu je možné, že by to právo mít nemusel.“

„Ale když ho mít bude,“ trval na svém kněz, „a když se mě přímo zeptá, jestli byl Dennis Riordan v okamžiku zpovědi nervózní, já odpovím, že ne. A když se mě zeptá, jestli jsem měl podezření, že je nepříčetný, budu muset odpovědět, že ne. Takže jinými slovy, synu, mohl bych Dennisovu případu přinést víc špatného, než dobrého. Přemýšlejte o tom.“

Ben Gordon přikývl a jeho černé oči se zúžily.

„Víte, chlapče, udělám cokoliv, co může Dennisovi pomoct. Ale nechci mu ublížit. A jak to tak vypadá, zřejmě jsem již jeho přání překročil. Nechce, aby Otec Dennis…“

„Jeho syn?“ zeptal se Ben.

„Ano. Slouží v Jižní Americe. Dennis nechce, abych ho o jeho situaci informoval. Ale já mu stejně pošlu zprávu. Nemám pocit, že je to součást zpovědního tajemství,“ vysvětlil kněz.

Ben přikývl. Představa syna sedícího v kněžském oděvu v obecenstvu mu dodala kuráž. Mohlo by to mít na porotu významný vliv, pomyslel si.

Ben Gordon kráčel po Dvacáté čtvrté ulici v Astorii v Queensu. Byla to ulice plná skromných soukromých domů s malými, ale upravenými zahrádkami u chodníku. Evidentně tu bydleli lidé, kteří mají svou hrdost. Na ulici vládl klid, protože byl čas školního vyučování. Ben minul několik žen, které si povídaly a přitom tlačily dětské kočárky. Také si uvědomoval obličeje starších obyvatel čtvrti, které se čas od času mihly v oknech domů.

Ben hledal dům Dennise Riordana. Přiměl svého klienta, aby mu dal klíče a on se mohl v domě trochu porozhlédnout. Mohlo by tam být něco, co by mu pomohlo formulovat obhajobu.

Jak tak kráčel, vzpomněl si na přednášku z trestněprávní praxe, kterou vedl strýc Harry ještě v době, kdy byl Ben na škole. Harry jej vždy na takové akce zval.

„Pánové,“ začal tehdy Harry a jeho jiskřivé oči pohlédly přes okraj brýlí na sedm mladých žen ve třídě, „tajemství úspěchu na poli trestního práva je opravdu jednoduché.

Břemeno důkazu je vždy na straně obžaloby. Pro začátečníky, před tím, než může jít případ před porotu, musí obžaloba prokázat případ prima facie. Což znamená, že musí prokázat všechny základní prvky zločinu. Měl jsem několik případů, kdy bylo na návrh zamítnuto projednání případu, protože se to obžalobě nepodařilo. Ale s tím samozřejmě nemůžete počítat.

S čím však počítat můžete je toto: Žaloba musí ‚za hranici důvodných pochyb‘ dokázat, že je váš klient vinen. Tak co je tedy vaší povinností? Zákon nevyžaduje, abyste dokázali, že je váš klient nevinen. Uctivě vás žádá, abyste vnesli do myslí porotců důvodné pochyby.

Jak vidíte, máte dobré vyhlídky. Musíte v obžalobě najít jen jedinou skulinku, zatímco žalobce musí předložit naprosto neprůstřelný případ. Takže, s tímto na paměti, všechno, co musíte, je být dostatečně bystří a pohotoví a ostří jako jestřáb, protože dříve či později žalobce udělá chybu, položí špatnou otázku, předvolá svědka, kterého budete moci zlomit. A když to uděláte, tak vnesete do myslí porotců důvodné pochyby, a váš klient bude osvobozen.“

Harry se zasmál a dodal: „A ještě jednu radu. Vždycky chtějte svůj honorář dopředu. Nic nezkrátí paměť obžalovaného rychleji než slovo ‚nevinen!‘“

To se dobře radí, pomyslel si nyní Ben a vzpomněl si na radost a nadšení, s jakými strýc Harry své rady dával. Ale co mu tenkrát neporadil bylo, jak naložit s případem, jako je Riordanův, ve kterém žádné mezírky nejsou. Čin, zbraň, úmysl, svědci, přiznání, nic z toho se nedalo napadnout. Nebyly tu žádné pochyby, ať důvodné, nebo jiné.

Kdyby tak teď byl strýc Harry naživu.

Ben došel až k popisnému číslu 17-09. Byl to prostý, útulný dům s bílou omítkou a hnědým lemováním. Trávník a zahrada, kterým se Riordan zřejmě velmi oddaně věnoval, již začínaly vykazovat následky jeho nepřítomnosti. Ben otevřel bránu a krátkým chodníčkem se vydal k přední terase. Vystoupal několik schůdků a přistoupil ke dveřím.

Ke svému překvapení zjistil, že nepotřebuje klíče. Dveře se otevřely hned, jak se dotkl kliky. Ben vstoupil dovnitř. Stav obývacího pokoje ho vyděsil. Dvě lampy byly převráceny na zem. Sekretář, který zřejmě skrýval sbírku různých drobností, byl prázdný a jeho dvířka visela jen na jediném pokřiveném pantu. Ben prošel do jídelny. Příborník byl násilně otevřen, zásuvky vytaženy ven a prázdné. Na místě stříbrného podnosu byly jen otisky nožek. Ve spěchu někdo převrátil židli v čele stolu, Riordanovu židli.

Ben popuzeně prošel zbývající části domu. Zásuvky komody v ložnici byly vytažené a jejich obsah se povaloval na podlaze. Malý stolek, na kterém stávala televize, byl prázdný, anténní kabely ležely utržené na zemi.

Zvířata, říkal si v duchu Ben, zvířata. Když si v novinách přečetli, že je Riordan ve vězení, nelenili, vloupali se dovnitř a pobrali, co mohli.

Ben začal z úcty ke slušným lidem, kterými Riordanovi bezpochyby byli, uklízet zásuvky a vracet do nich jejich původní obsah.

Když sesbíral prádlo, popadla ho obrovská zlost na nespravedlnost spravedlnosti. Systém osvobodil vraha Agnes Riordanové a způsobil tak, že Dennis Riordan učinil, co učinil. A zatímco teď tentýž systém držel Riordana ve vazbě, nechal jeho dům bez jakékoliv ochrany před vandaly, kteří ho zdemolovali a vykradli.

Zatraceně, uzavřel pro sebe Ben, přece musí existovat pro slušného člověka jako Dennis Riordan nějaký spravedlivý postup. A já ho najdu.

Mezi věcmi, které Ben v domě objevil, však nenašel nic, co by mu dalo nějaký impulz pro strategii obhajoby. Byly tu jen nějaké rodinné fotografie v rozbitých rámečcích. Pěkný obrázek Agnes v čapce a plášti ze závěrečné maturitní ceremonie. Hezké děvče, pomyslel si Ben. Další fotografie ukazovala Dennise Riordana mladšího toho dne, kdy byl vysvěcen na kněze, a pak tu byla fotka mladého Franka ve vojenské uniformě krátce před tím, než byl zabit ve Vietnamu.

V jedné ruce tak Ben Gordon držel celou historii života Dennise Riordana. Poprvé s ním teď sdílel jeho odhodlání projít soudním procesem a ukázat systému ten chaos, který vytvořil a toleroval.

Ano, uvědomoval si Ben, ať ten proces proběhne! Ale zároveň věděl, že zlost sama o sobě není ani právní strategií, ani obranou. Bude to vyžadovat mnohem, mnohem víc a Ben byl odhodlán dohlédnout na to, aby se toho Dennisi Riordanovi dostalo.

7

„Neměl jsi dnes štěstí?“ zeptala se Arlene, když servírovala Benovi nové exotické jídlo z telecího masa, jehož recept objevila ve středeční příloze New York Times „Život“. Byl to jeden z těch rychlých, šedesátiminutových gurmánských receptů, otiskovaných v Timesech speciálně pro zaměstnané ženy, které byly dost ambiciózní na to, aby toužily po kariéře, a přece byly odhodlané vést funkční domácnost.

Ben stál ve dveřích malé bílé kuchyně a sledoval Arlenu při práci. Miloval, jak se její dlouhé plavé vlasy vlnily při každém pohybu hlavy. Obdivoval, jak tato velmi krásná a neuvěřitelně inteligentní mladá žena může pospíchat domů z kanceláře na Wall Street, shodit sako svého formálního kostýmku, přehodit si přes světlou hedvábnou blůzu kuchyňskou zástěru a během několika sekund se změnit z velmi úspěšné finanční analytičky ve schopnou a šikovnou kuchařku.

Ben byl tak zabrán do úvah nad svou úžasnou přítelkyní, že ani neodpověděl na její otázku.

„Bene? Jak to dneska šlo?“

„Ále, nic moc,“ přiznal zamračeně.

Arlene položila na stůl čerstvě uvařené jídlo a čekala, až ho Ben ochutná. Jedno sousto a pochvalně pokýval hlavou. „Hm, to není vůbec špatné.“

„A to je všechno?“ opáčila rozčarovaně Arlene. „Máš vůbec tušení, kolik dneska stojí telecí? Jak jsem musela letět z práce domů, abych stihla vyrobit tuhle údajně jednoduchou omáčku? A všechno, co řekneš, je, že to není špatné?“

Ačkoliv byla Arlene tvrdá analytička na akciovém trhu, co se týkalo jejích domácích činností, byla neuvěřitelně háklivá. Ben se cítil trochu provinile, že neodpověděl dostatečně nadšeně, a tak se uchýlil k opačnému extrému. „Bravo!“ vykřikl. „Bravissimo! Lepší?“

Arleniny modré oči se zalily slzami. „Teď jsi sarkastický. A to děláš, jen když jsi naštvaný. Pořádně naštvaný.“

„Naštvaný? Já? Proč? Žiju s tou zřejmě nejkrásnější blondýnou v New Yorku. Která je navíc vynikající kuchařkou. Cordon bleu. A skvělou milenkou. Víc než cordon bleu. A která mě, když srovnám naše příjmy, živí.“

„To se změní. Jen buď trpělivý,“ poznamenala Arlene.

Protože měl Ben pocit, že jeho hněv zkazil večeři, na které ona tak pečlivě pracovala, pokusil se vtipkovat. „Jedno ale musím přiznat. Už samotná představa milostného aktu s finanční analytičkou by mohla udělat z muže impotenta.“

„To má být omluva za těch několik uplynulých dní?“ zeptala se jemně. „Proto jsme se nemilovali?“

To už nebyl žert. Její slova, hlas, pohled jejích očí žádal odpověď.

„Je to kvůli tomu Riordanovu případu. Čím víc do toho vrtám, tím víc mě to štve, ještě nikdy jsem neviděl muže, který by obhajobu potřeboval víc. A nikdy jsem nezažil případ, ve kterém by byla fakta tak zatraceně neprostupná.“

„Je to teprve pár dní. Říkal jsi mi, co tvrdil tvůj strýc Harry: ‚Každý případ je boj, takže by měl mít dobře naplánovanou strategii, která bude zahrnovat jak útok, tak obranu. A protože díky té strategii vyhrajete nebo prohrajete, tak si dejte na čas. Neberte hned tu první strategii, která vás napadne.‘“

Ben se opřel a usmál se. „Miláčku, ty máš paměť jako slon. Pamatuješ si prakticky doslova cokoliv, co jsem ti o strýci Harrym řekl.“

Arlene se na Bena sarkasticky usmála. „Miláčku, cokoliv jsi mi o strýci Harrym řekl, tak to bylo minimálně stokrát, což by mohlo mou skvělou paměť vysvětlovat.“

„Asi ano. Je mi líto, že tě nemohl vidět. Vy dva byste se určitě měli rádi.“

„Sněz své telecí,“ ukončila Arlene.

Ben si pochutnával na telecím a bílém víně, které s sebou Arlene přinesla, když se opět ozvala: „A mimochodem, ona mi dneska zase volala do kanceláře.“

„Ona“ znamenala v této domácnosti jen jedinou osobu, Benovu matku.

„Co chtěla?“

„Zaznamenala velkou změnu od té doby, co jsi přešel do soukromé praxe. Když ti volá, nemáš s ní dost trpělivosti. A nakonec, jak má ve zvyku, se přece jen dostala k tématu A.“

„Proč jsme se ještě nevzali.“

„Říkala, že se cítí na setkání sester v chrámu trapně. Ostatní ženy si povídají o tom, co dělají jejich synové.“

„A od okamžiku, kdy jsem opustil úřad návladního, nemá moc o čem povídat,“ souhlasil Ben.

„Takže,“ pokračovala Arlene, „když nemůže povídat o tobě, tak by alespoň ráda povídala o své snaše. A možná, zanedlouho, o vnoučatech. Cítí se otřesně. Všechny ostatní ženy mají fotografie vnoučat, jen ona ne.“

„Tak proč ztrácíme čas jídlem? Pojďme rovnou do postele!“

Arlene odložila vidličku a zadívala se na Bena tak významně, že přestal jíst. „Jak je pro doktora nebezpečné citově se zaplést se svým pacientem, o to nebezpečnější je pro právníka citově se zaplést se svým případem. Chladný, klidný, mazaný a oportunistický, takový by měl být obhájce.“

„Naposledy jsi byl tak osobně angažovaný ještě na úřadu okresního návladního, když jsi vedl obžalobu proti tomu fotografovi dětské pornografie,“ připomněla si Arlene.

„Kterého soudce odsoudil k šedesáti dnům vězení!“ vybuchl Ben. Vstal od stolu a přešel do obýváku k velkému oknu s výhledem na newyorský přístav. Když uslyšel, jak Arlene tiše vešla, za ním, pokračoval: „Riordan už pro mě není jen klient. Potkal jsem ho před dvěma týdny. Viděl jsem ho jen čtyřikrát. Třikrát jsem si prohlédl jeho přiznání. A když jsem to viděl naposled, tak mi to došlo.

Když vypovídal, zavřel jsem oči a najednou mě to praštilo. Stačilo změnit několik výrazů. Zaměnit kostel svatého Malachyho za Sinajský chrám a bylo to, jako by mluvil můj otec. Mohl by být tolika dobrými muži, které jsem v životě potkal. Sousedy. Příbuznými. Všichni jsou nenápadní, ale všichni jsou našimi hrdiny všedního dne. Manželé, otcové, muži, kteří z našich rodin dělají to, čím jsou. Riordan žil jen pro jednu věc, pro svou rodinu. Žil pro ně, zabil pro ně. A já mám za to, že existuje obrovské množství otců, kteří by udělali totéž. Myslím, že by to udělal i můj otec.“

Ben se otočil, pohlédl Arleně do očí, a přiznal: „Pokaždé, když ho navštívím v tom zatraceném vězení, mám chuť ho chytit kolem ramen a říct: ‚Tati, pojďme odsud. Muž jako ty sem nepatří.‘ Ale zrovna tam on míří. A pokud ho shledají vinným, pak to bude ještě horší.“

„A shledají ho vinným?“

„Fakta i zákon jsou proti němu,“ připustil Ben. „Je těžké zformulovat dobrou obhajobu, když trpí dvěma tak zásadními vadami.“

„Ale je tu i jedno velké plus,“ řekla Arlene.

„Jaké?“

„Právník, který je naštvaný a chce bojovat.“

„Být naštvaný asi nebude stačit,“ opáčil smutně Ben. „Člověče, jak bych si přál, aby byl strejda Harry na živu.“ A pak, protože se cítil zavázán vůči Arleninu kulinářskému úsilí, dodal: „Já… dal bych si ještě to telecí. Je skvělé.“

„Ty už ale žádné telecí nechceš,“ řekla Arlene. „Nemáš už na ně chuť. Dáš si kávu? Nebo skotskou?“

„Kávu.“

Když se Arlene otočila k odchodu, chytil ji za ruku a přitáhl si ji k sobě. Objal ji, přitiskl svou tvář na její a zašeptal: „Jak to se mnou můžeš vydržet? S těmi mými náladami? Jiná žena by teď seděla v slzách v kuchyni, protože jsem nesnědl večeři, na které se tak nadřela. A ty to bereš s takovým klidem.“

„To ne, Bene, nikoliv s klidem,“ řekla tiše Arlene. „Kdyby byl pláč co k čemu, tak bych plakala. Pokud by pomohlo být rozzuřená, tak bych byla. Ale to by tě nezměnilo. Pořád bys byl zaujatý, náruživý a idealistický a to je možná to, co na tobě miluju.“

Arlene se vymanila z Benova obětí a odešla do kuchyně udělat trochu kávy. Po cestě se zastavila u lampy, aby ji rozsvítila a zaplnila tak pokoj příjemným, teplým světlem. Ben se rozhlédl po místnosti, kterou si za dva roky, po které tu žil, docela oblíbil. Odrážela Arlenin přístup k životu, světlý, teplý, pozitivní. Kdo jiný, podivoval se v duchu Ben, by byl schopen přeměnit ten zanedbaný byt v horním patře domu na Brooklyn Heights v tak barevný a teplý domov? Světle žluté stěny, bohatě zlatobíle polstrovaný gauč, pohodlný ušák a v rohu u velkého okna s výhledem na zátoku antický stolek potažený červenou kůží se zlatým zdobením, který dodává tomuto zlatobílému světu ten pravý důraz.

Skrz velké okno Ben pozoroval rozlehlý newyorský přístav. Daleko napravo ještě prosvítaly poslední paprsky slunce zapadajícího nad New Jersey. Lampy na mostech vedoucích na Manhattan a Staten Island se zrovna rozsvítily a umocnily zelené odstíny šera, které pomalu přecházelo do tmy. Naproti přes zátoku se tyčila socha Svobody na svém osvětleném podstavci.

To byl soukromý Arlenin svět a ona souhlasila, že ho s Benem bude sdílet. Často si myslíval: jsem ten nejšťastnější muž na světě. A to nejlepší, co mi během doby strávené v úřadu okresního návladního přišlo do cesty, byla Arlene.

Potkal ji, když připravoval obžalobu v případu krádeže obchodovatelných cenných papírů z její kanceláře.

Když mu bylo řečeno, že veškeré informace dostane od slečny Robbinsové, byl připraven setkat se s arogantní, agresivní kariéristkou. Avšak, jak se ukázalo, Arlene Robbinsová byla nejen krásná, ale taky úžasně ženská, schopná, informovaná a velmi ochotná.

Pod záminkou, že ji použije v případu jako svědka, jí mohl Ben položit několik osobních otázek, z nichž nejdůležitější byla: „Jste vdaná?“

„Ne,“ odpověděla s úsměvem. „A vy?“

Ben se začervenal. „Nejsem ženatý, nemám trvalý vztah a ani o tom neuvažuju.“

„A co jste tedy chtěl vědět o těch ukradených cenných papírech?“ vrátila Arlene hovor zpět k práci.

Ben ji vyslýchal ještě několikrát a pokaždé měl nutkání pozvat ji na večeři nebo na oběd. Ale pokaždé mu v tom zabránil fakt, že je tak krásná. Musí mít takových nabídek tucet do týdne, říkal si v duchu. Určitě je v jejím životě nějaký důležitý muž. Tak co by se zahazovala s mladým právníkem, jehož perspektivy nejsou v tuto chvíli nijak oslňující.

Když jí naposledy zavolal, rovnou vyhrkl: „Musím vás vidět!“

„Proč? Co se stalo?“ zeptala se vyplašeně. „Něco s případem?“

„Ne, prostě vás musím vidět,“ trval na svém Ben. „A nejlépe někde mimo vaši kancelář.“

„Co takhle oběd?“ navrhla Arlene. „Zahrnu to do reprezentačních výdajů. Řeknu, že jste potencionální klient.“

„Oběd? Výborně!“

Setkali se v malé, přeplněné restauraci nedaleko její kanceláře.

Arlene se hned ptala: „Co je tak naléhavého?“

Když jí neodpověděl, svou otázku zopakovala. I podruhé ji však ignoroval a mluvil o jiných věcech. Když poobědvali, vytrhl jí účet z ruky a nechtěl ji nechat ho podepsat. Zaplatil sám. Když odcházeli, opět se zeptala: „Co je tak naléhavého?“

„Pojďme pěšky,“ navrhl Ben.

Nasměroval je k East River, vstříc silné vůni pražené kávy, která zaplňovala Wall Street. Došli k řece, zastavili se a sledovali racky, jak útočí na odpadky odplouvající po řece do moře. Ben najednou vyhrkl: „Dneska vás vidím naposledy.“

Pohlédl na Arlenu koutkem oka, aby odhadl dopad svého náhlého oznámení. Zdálo se, že ji to zklamalo. „Odvolali vás z případu?“

„To, co jsem zjistil, z něj udělalo federální případ,“ řekl Ben. „Musíme to předat jiné jurisdikci.“

„Aha, chápu,“ ona na to.

Poprvé měl Ben pocit, že se dotkl jejích citů. Zdálo se, že je nešťastná, že to má takhle skončit.

„Ale to neznamená…,“ začal Ben. „Tedy, doufám, že to neznamená, že bych nemohl…“ Ben měl problémy to vyřknout nahlas. A pak uslyšel sám sebe, jak říká: „Chtěla byste se vdát?“

Arlene se na něj zadívala ve snaze zjistit, jestli si nedělá legraci. Když poznala, že to nemyslel vážně, odpověděla měkkým, příjemným hlasem: „Děkuji. Ale ne, nechtěla bych se vdát.“

„Ne za mě,“ uzavřel nahlas Ben.

„Za žádného muže,“ zdůraznila Arlene. „Vlastně, docela se mi líbíte. Říkám si, že bych mohla z toho mladíka něco udělat. Trochu jinak by se oblékl. Poslala bych ho ke kadeřníkovi, aby ty neposedné černé kudrny upravil do alespoň trochu rozumného tvaru.“

„To jste si o mně říkala?“ zeptal se Ben a její kritika mu lichotila.

„Ano.“

„No, tak vám nabízím šanci to všechno udělat,“ navrhl Ben. „Vezměte si mě a já udělám všechno, o čem jste mluvila. Včetně toho účesu. Jen si mě vezměte!“

„Promiňte,“ opáčila Arlene.

„Proč ne?“

Arlene neodpověděla.

„Tak, můžu vás alespoň ještě někdy vidět?“

„Ano. Ale do kanceláře mi nevolejte. Nemám tam na to čas.“ Dala mu své telefonní číslo a adresu domů na Brooklyn Heights.

Při čtvrtém rande zůstal přes noc. Horoucí, vášnivá, bylo stejně krásné ji milovat, jako se na ni dívat. Uprostřed noci, když už byli tak unavení, že nemohli dělat nic jiného, než si povídat, Ben řekl: „Teď si mě musíš vzít. Jestli moje matka zjistí, k čemu mezi námi došlo, bude na tom trvat,“ zažertoval.

Avšak Arlene nežertovala. „Prosím, Bene, nežádej mě o to. Dokud s tím nepřijdu sama. Pokud vůbec někdy.“

Ben se otočil čelem k ní. Ve tmě pozoroval její klasický profil. Jako by byl vytesán z mramoru. „Myslím, že mám právo to vědět. Hlavně teď,“ naléhal velmi jemně.

Arlene vyklouzla z postele, natáhla se po hedvábném župánku, zabalila se do něj a vyšla z ložnice. Našel ji v obýváku, jak se dívá z velkého okna na noční zátoku, mírnou, tichou a přesto ošidnou. Postavil se za ni a objal ji.

„Řekni mi to,“ žadonil šeptem.

Arlene hned neodpověděla. Pak začala. Pomalu a váhavě jako malé, plaché děvčátko. „Víš, moje matka… ne, tak ne. Na začátku byl můj otec. Byl to velmi atraktivní muž. A pořád je, myslím.“

„Nevíš to?“

„Už léta jsem ho neviděla. Ale byl pohledný, šarmantní, měl styl. Ženy ho milovaly, zvlášť moje matka. Znamenal pro ni celý její život. Často jezdil na služební cesty. Pokaždé, když se vrátil, byla to pro nás obě velká radost.

Nikdo by neřekl, jak moc pro něj matka žila. Byla tak společenská, aktivní ve škole i v místní samosprávě. Ale tím jen zaplňovala čas a čekala, až se Joe zase vrátí domů z další služební cesty. Byla to moc hezká žena. A oblíbená. Každý ji měl rád. Ale nikdo tak, jako já. Já jsem ji přímo zbožňovala.

A pak přišel ten večer. Otec se vrátil ze služební cesty. Dostal skvělou večeři a začal si povídat s mámou. Ale jak hodiny ubíhaly, jejich konverzace postupně ustávala, až jsem měla pocit, že jsem jim stála v cestě. Takže jsem po jídle odešla do svého pokoje a snažila se studovat. Ale nemohla jsem. Měla jsem takový divný, nervózní pocit. Tak jsem se vyplížila ven z pokoje až ke schodišti a poslouchala je. Moje matka mluvila jen málo. A co říkala, říkala skrz slzy. Prosila, žadonila. Ale můj otec byl pevný. Nebyl hlučný, ale byl neústupný.

Brzy mi to došlo. Chtěl odejít. Opustit ji. Opustit nás. Finančně by nás zajistil, ale chtěl odejít z jejího života. Měla jsem chuť seběhnout z těch schodů a vykřiknout: ‚To nemůžeš udělat! Ne ženě, která tě miluje tak, jako matka!‘ Ale místo toho jsem se vrátila do svého pokoje a rozplakala se.

Za dva dny, když jsem se vrátila ze školy domů, volala jsem na matku. Ale ona neodpovídala. Vyšla jsem po schodech do jejího pokoje. Myslím, že jsem tušila, co se stalo, protože jsem šla velmi pomalu.

Když jsem otevřela šatní skříň, tak jsem ji našla. Visela tam na háčku, punčochu kolem krku.“

V tu chvíli Ben otočil Arlenu čelem k sobě. Objal ji, přitiskl svou tvář na její a ucítil slzy.

„Toho dne jsem si slíbila, že mně tohle žádný muž na celém světě neudělá. Žádný muž nebude nikdy středem mého světa.“

„Ale to s námi nemá nic společného. Všichni muži nejsou jako tvůj otec,“ namítl Ben. „Můj otec mou matku miloval a byl jí věrný po celý život.“

Arlene mlčela, jen dál plakala.

Po této události souhlasila, aby se Ben přistěhoval do jejího bytu. Ale jeho otázkám týkajícím se svatby vždy uhýbala.

Tak začal jejich společný život. A ačkoliv se Arlene nikdy nepodařilo dotlačit Bena ke kadeřníkovi, nakonec si oblíbila ten neposedný styl jeho účesu.

Teď Ben stál před velkým oknem a prohlížel si noční přístav.

Tentokrát to byla Arlene, kdo k němu zezadu přistoupil, objal ho a zeptal se: „Na co myslíš?“

„Harry říkával, že každý případ má zubaté okraje. Svědek, který může být obviněn, protichůdná svědectví, neplatné přiznání. Vždycky se najde mezera, pole zralé pro pochyby. Tak postupuj opatrně. Postupovat opatrně, to byl výraz, který Harry používal.“

„Tak postupuj opatrně,“ opakovala Arlene.

„Tentokrát to nestačí. Obžaloba má případ pevně v rukou.“

„A co Riordanova pohnutka?“ zeptala se Arlene.

„To není v tomto případě ospravedlňující.“

„Nepříčetnost?“

„Nemůžu přimět žádného významného psychologa, aby to odsvědčil.“

„Zločin z vášně?“

„Tohle není newyorskými soudy připuštěno.“

„Něco tu přece musí být. A já vím, že ty to najdeš.“

„Jednu věc v náš prospěch přece jen máme, sympatie veřejnosti,“ řekl Ben.

„Tak proč je nevyužít dřív, než se sympatie změní v apatii?“ zeptala se Arlene.

„Arleno Robbinsová, jsi velmi bystré děvče. Jestlipak si pánové Merrill, Lynch, Pierce, Fenner a Smith každé ráno gratulují, že mají ve svých službách tu nejchytřejší a nejkrásnější finanční analytičku na světě?“

Políbil ji, pevně objal a pak ji políbil ještě jednou. Tentokrát to však byla milostná předehra. Poznala to a byla šťastná, protože mu bude moct ulevit od jeho trápení.

8

Ben Gordon podal na úřadu okresního návladního oznámení o ustavení do případu a vyžádal si přístup ke všem důkazům, které měla obžaloba k dispozici, a také jména všech svědků, které hodlal Lester Crewe předvolat.

V materiálech však nenašel nic překvapujícího. Byla tu ta osmatřicítka, kulky vyjmuté z Johnsonova těla, zpráva soudního lékaře, fotografie oběti. Seznam svědků byl úplný, počínaje prodavačem, který Riordanovi prodal zbraň, a konče očitým svědkem vraždy a samotným Lesterem Crewem, který přijímal Riordanovo přiznání.

To bylo nejhorší. Nejenže bylo plné detailů, ale nahrávka představovala muže, který byl v tu chvíli zcela při smyslech.

Ačkoliv Ben strávil v právnické knihovně mnoho hodin hledáním precedentů, nepodařilo se mu v žádné jurisdikci najít ani jediný případ, který by mu umožnil argumentovat tím, že Riordanovo přiznání není přípustné. Lester Crewe se navíc při jeho přijímání choval svým obvyklým naprosto profesionálním způsobem, který nebylo možné nijak napadnout. Nejen že se Les choval podle pravidel případu Miranda, ve kterém Nejvyšší soud Spojených států popsal způsob, jakým mají být přiznání přijímána, ale on je navíc dodržel tak puntičkářsky, že by to přiznání jako důkaz přijal kterýkoliv soudce.

Čím víc se Ben případem zabýval, tím intenzivnější bylo jeho přesvědčení, že by pro Dennise Riordana bylo nejlepší, kdyby co nejdříve proběhl rychlý soud a on mohl využít sympatií porotců: Zavolal Lesteru Creweovi, který proti okamžitému procesu nic nenamítal.

Les Crewe totiž ve skrytu duše cítil, že čím dříve, tím lépe. Riordanův věk mu dělal starosti. Muž se sedmdesátkou na krku, který je už nějakou dobu ve vazbě a který musí nutně těžce snášet tlak probíhajícího procesu, by mohl snadno onemocnět. Bohatě stačí, říkal si Les, vést obžalobu proti muži takového věku, natož proti starému muži, který každý den u soudu fyzicky protrpí nebo dokonce přijede do soudní síně na vozíku. Lesovi se tahle vyhlídka vůbec nelíbila. Nic mu proto nemohlo vyhovovat lépe než okamžitý proces.

Když Ben zavolal do kanceláře soudce Kleina, aby sjednal datum zahájení přelíčení, soudce trval na osobní návštěvě. Zatímco Ben čekal v předpokoji, slyšel, jak nějaký obhájce hlasitě napadá soudce, který evidentně rozhodl v nějakém sporu proti němu. Pak Ben slyšel, jak zase soudce křičí na obhájce. Nakonec se otevřely dveře a rozohněný obhájce s návrhy v ruce vyrazil z kanceláře. Ještě se však otočil a vykřikl zpět k soudci Kleinovi: „Věřte mi, pane soudce, že tentokrát vám to odvolací soud vrátí!“

Když Ben vstoupil do kanceláře, soudce si právě zapaloval novou cigaretu. Ale pot na jeho tváři prozrazoval rozčilení, které mu právě ukončená právní bitva přivodila. Zatímco vtahoval kouř, řekl: „Myslíte, že to bylo něco zvláštního? Měl jste ho slyšet včera v noci v telefonu. Vystopoval mě u mé dcery. Byl jsem s vnukem. Ten chlapec začal letos chodit do školy a byl celý bez sebe, jen aby mi mohl povyprávět o návštěvě muzea. A pak přišel ten zatracený telefon. Byl jsem na drátě hodinu a dvanáct minut! Když jsem skončil, byl už chlapec v posteli a spal.“

Klein sfoukl zápalku, která už hrozila, že mu spálí prsty.

„Gordone, jestli vám někdy nabídnou soudcovský post, tak to odmítněte! Takhle se nedá žít.“

Pak konečně odložil případ stranou a začal: „Takže vy byste rád, aby přelíčení začalo co nejdříve. Dobrá. Případ, který teď soudím, končí tento týden. Další začíná příští pondělí, poběží asi tak dva týdny, maximálně tři. Takže bych váš případ mohl zařadit, řekněme, na dvacátý sedmý březen.“

„To by mi vyhovovalo,“ souhlasil Ben. „To mi dá tři týdny na přípravu.“

Klein vypustil obláček dýmu a řekl: „Tak, Gordone, teď pro mě něco uděláte.“

„Pokud budu moci, Vaše Ctihodnosti,“ opáčil rozpačitě Ben.

Klein se s křeslem otočil čelem k oknu a vyhlížel na impozantní budovu Federálního soudu na protější straně ulice. Zdálo se, že je ta věc pro Kleina příliš osobní, než aby ji byl schopen probírat tváří v tvář.

„Jednou za čas se ke mně dostane případ, který mi opravdu dělá starosti. Mám na mysli ten typ případů, kvůli kterým nemůžu v noci spát. Víte, vždycky jsem věřil, že je zrovna tak soudcovou povinností rozpoznat nespravedlnost a učinit proti ní kroky, stejně jako poctivě předsedat obtížnému procesu. V civilních sporech se snažím o dosažení smíru, kdykoliv je to možné. V trestních věcech se snažím zamezit protahování procesu, protože to je vždy nákladné jak pro obžalovaného, tak pro stát. Tenhle Riordanův případ mi však dělá větší starosti, než kterýkoliv předtím. Proč by měl starý člověk procházet takovým martyriem? Měl bych pocit, že jsem zanedbal své povinnosti, kdybych se nepokusil najít nějaké rozumné a spravedlivé řešení. Takže pokud byste promluvil se svým klientem a on by byl přístupný, pak bych já mohl promluvit s návladním a přemluvit ho ke změně kvalifikace. Řekněme, zabití prvního stupně.“

„Nemyslím, že s tím můj klient bude souhlasit,“ upozornil soudce Ben.

„A já bych se zase necítil dobře, pokud byste to nezkusil. Takže Gordone, pro můj klid vás o to prosím.“

„Pokusím se. Ale jinak dvacátého sedmého března, Vaše Ctihodnosti.“

Ben čekal v malé, ošuntělé místnosti se špinavými zdmi na Rikerově ostrově, až mu přivedou jeho klienta.

Dennis Riordan si s sebou přinesl knihu. Měkká obálka z černé kůže Benovi napověděla, že se jedná o bibli. Riordan měl prst založený mezi stránkami, kde přestal číst.

Odmítl si sednout. Místo toho ten podsaditý muž zůstal stát, silné ruce založené na prsou.

„Copak je, synu?“ zeptal se netrpělivě. „Co je to tentokrát?“

„Dostali jsme šanci, nabídku od soudce. Je ochotný přitlačit na okresního návladního, aby zmírnil obvinění.“

„A to může soudce udělat?“

„Během procesu soudce rozhoduje o Spoustě otázek, které můžou zkazit obžalobě plány. A návladní si je toho moc dobře vědom. Takže by mohl jít na dohodu, pokud by na tom soudce trval,“ vysvětlil mu Ben.

„A pokud by návladní na tu dohodu šel?“ ptal se Riordan, jako by o tom hodlal uvažovat.

„Funguje to asi takhle: Obvinění teď zní – vražda druhého stupně, což zahrnuje úmysl zabít. To znamená trest od patnácti let po doživotí. Dolní hranici nemůže soudce nijak ovlivnit. Ale pokud by kvůli silným duševním pohnutkám změnili obvinění na zabití prvního stupně, pak to soudce ovlivnit může. Takže pokud byste uznal vinu, mohl byste být ve vězení třeba jen rok.“

Riordan se zamyšleně zeptal: „Pokud uznám vinu…?“

„Je to velmi jednoduché,“ začal nadšeně vysvětlovat Ben.

„Počkejte chvilku, chlapče, počkejte!“ přerušil ho Riordan.

„Zabil jsem člověka s tím, čemu vy říkáte úmysl způsobit smrt. A přece byste to byli ochotní nazývat zabitím, a ne vraždou?“

„No, takhle bych to neformuloval.“

„Ale je to tak, nebo ne?“

„Ano,“ připustil Ben.

„Ale to je podvod. Já jsem měl v úmyslu Johnsona zabít. Takže bych měl být obviněn z vraždy, souzen za vraždu a odsouzen za vraždu. Jinak tady hrajete jen nějaké hry. Ty hry, které člověka jako Johnson pošlou zpátky na ulici, aby kradl, znásilňoval a zabíjel dívky, jako byla moje Aggie. Ale já tyhle hry hrát nehodlám. Mám svá práva. Chci být souzen za vraždu. Chci, aby všichni v tomhle státě věděli, že Dennis Riordan musel udělat, co udělal, protože to neudělal stát. Pak se teprve možná systém změní. Možná, že ten soudce… jakže se jmenuje?“

„Klein,“ odpověděl Ben.

„Ne, ten druhý, který osvobodil Johnsona, ten, který říkal, že nemůžu svědčit, že Johnsonovo přiznání není přípustné…“

„Soudce Lengel.“

„Jo. Možná, že příště už nebude ve svých soudech tak rychlý a nenechá vinného vraha odejít od soudu bez poskvrnky!“

„Pane Riordane,“ začal Ben soucitným tónem, „poslouchejte mě, prosím. Vím, jak se cítíte, ale…“

„Pokud jste neztratil svou dceru a ženu, nemůžete vědět, jak se cítím!“ vykřikl na něj Riordan.

„Věřte mi, pane Riordane, za těch několik let praxe jsem viděl hodně věcí. Systém není perfektní. Má svoje mouchy. Ale vysvětlete mi, k čemu bude člověku, jako jste vy, když stráví zbytek svého života ve vězení, zatímco opravdoví kriminálníci budou chodit po ulicích?“

„Bude to lekce, znamení pro ostatní lidi,“ trval na svém Riordan.

„Lidé zapomínají. Vždycky zapomenou.“

„To je mi jedno! Jednoho dne si uvědomí, co se stalo se spravedlností v této zemi.“

„A výměnou za ten den jste ochotný strávit zbytek života za mřížemi?“

„Když je pryč Aggie a Nedda, jaký život mi zbývá?“ zeptal se prostě Riordan. Stiskl Bibli, kterou stále držel v ruce, a pak tišším a mnohem intimnějším hlasem přiznal: „Víte, nedošlo mí to dřív, než zemřela Nedda. Byl jsem tak zaneprázdněný péčí o ni, uklidňováním, zařizováním, starostí, že mi to ani nepřišlo…

Vlastně jsem byl vzadu na zahradě, když jsem si to poprvé uvědomil. Byl to zvyk, víte. Každý večer po večeři jsem chodíval dozadu na zahradu, a než se setmělo, trochu jsem tam pracoval. Tohle jsem ostříhal a tohle zalil, něco pohrabal. Byla to moc pěkná zahrada. Neměl jsem tam moc zeleniny. Spíš květiny. Nedda milovala květiny. A Aggie, brávala si je do kanceláře. Říkala, že všechno prosvětlují, že dají té klimatizované kanceláři, kde byl vzduch cítit umělohmotnými obaly, trochu života a vůně. Nejvíc milovala moje růže. Samozřejmě, když Nedda zemřela… no, tohle asi nechcete slyšet.“

„Ale ano, jen povídejte!“ opáčil Ben.

Riordan se odvrátil a několik minut mlčky hledal slova.

„Muž toho od života příliš nežádá. Jen šanci postarat se o svou ženu a děti… obzvlášť, jsou-li to dobré děti, jako ty moje…“

Riordan opět umlkl. Ben se jej snažil znovu přimět k hovoru. „Pane Riordane?“

„Oni… sousedi byli po Neddině smrti tak ochotní. Nosili mi jídlo, měli starost. Vím, že to mysleli dobře, ale abych byl upřímný, nemohl jsem se dočkat, až vypadnou. Chtěl jsem být sám, ve svém domě, se svými vzpomínkami. První večer, kdy tomu tak opravdu bylo, jsem se probral zpátky k životu. Udělal jsem si večeři. Naskládal jsem nádobí do myčky a zapnul ji, jako obvykle. Pak jsem šel na zahradu. Zrovna jsem okopával jeden růžový keř, když jsem si toho všiml. Plakal jsem. Nemohl jsem, dokud byla Nedda naživu. Musel jsem být statečný, kvůli ní. Ale bez Neddy jsem si konečně uvědomil, jak jsem sám. Poprvé za víc než čtyřicet let.

Vzpomínky se mi okamžitě vrátily. Vyskakovaly jedna přes druhou. Úplně zmateně. Už nikdy netřískne mladý Frank vstupními dveřmi, nehodí baseballovou rukavici na stolek v hale a mine. Vždycky minul. A Nedda ji vždycky zvedla dřív, než jsem mu stihl vyhubovat. Už nikdy nebudu mít ten pocit, že je mladý Dennis nahoře ve svém pokoji a studuje. On byl ten chytrý, klidný. Už nikdy Aggie neovine list novinového papíru kolem kytice mých růží, aby si je odnesla do kanceláře, a nepolíbí mě na rozloučenou. Už nikdy mi Nedda nesbalí k obědu jídlo, které jsem nikdy neměl rád, ale ona vždycky říkala: ‚Sněz to, Dennisi, je to zdravé…‘ Už nikdy…

Všechno, co jsem v životě tak miloval, už nikdy nebude. Jak jsem tam tak klečel v hlíně a brečel, rozhodl jsem se. Pokud zákon nemůže zastavit zvíře, jako je Cletus Johnson, aby nezničil celou rodinu, pak já ho zastavím. Ale důležité je, aby se o tom lidé dozvěděli. Chytit je za klopu a říct: ‚Poslouchejte mě! Včera to byla rodina Dennise Riordana. Zítra to může být ta vaše. Pokud něco neuděláte. Tak se seberte! Dožadujte se svého práva žít v bezpečí. Práva vychovávat své děti a vidět je žít. A ne se dočkat toho, že čtyřiadvacet let lásky a péče bude v minutě zadušeno za temné noci na nějakém místě, které mělo být bezpečné.‘

Tak to vidíš, hochu, já svůj proces musím mít. K čemu bych jinak byl? Zabil jsem jednoho vraha. A venku jich je tolik. Lidé musí být varováni!“

Na to Ben nemohl nic říct.

„Podívej, synu, netrap se. Já vím, co dělám.“

Ben se podíval do Riordanových klidných modrých očí a pak s úsměvem požádal: „Pane Riordane, udělejte pro mě něco.“

„Jistě, hochu. Cokoliv kromě přiznání viny za zabití,“ odvětil Riordan a teď už se taky usmíval.

„Neříkejte mi ‚synu.‘ A v soudní síni mi neříkejte ‚hochu‘? Nevypadá to dobře.“

„Co takhle – pane obhájce?“

„To je lepší. Mnohem lepší.“

„Tak dobrá, hochu.“

Ben se usmál. „Dovolil jsem si zajít ještě do vašeho domu a přinesl jsem vám nějaké slušné šaty vhodné k soudu.“

„Ty jsi věděl od samého začátku, že nebudu souhlasit, že?“

Ben přikývl. „Ale musel jsem to zkusit.“

„Hlavně když jsi to věděl,“ opáčil Riordan a z jeho hlasu bylo patrné určité zadostiučinění.

„Mám pro vás tmavě šedý oblek, nějaké bílé košile a jednoduchou tmavou vázanku. Abyste udělal na porotu dobrý dojem.“

„Udělalo by možná větší dojem, kdyby věděli; že je to tentýž oblek, ve kterém jsem pochovával Aggii a Neddu,“ dodal zachmuřeně Riordan.

9

V pondělí ráno proudily do porotní místnosti v budově trestního soudu na Centre Street 100 na dolním Manhattanu stovky potencionálních porotců. Byla to rozlehlá místnost s vysokým stropem, zdmi obloženými tmavě mořeným dubem až do výšky sedmi stop a nad obložením vymalovanými světlou, nenápadnou zelení. Místnost byla zaplněna židlemi a lavicemi, některé byly z tmavého dubu, jiné z levného bílého plastu. Ačkoliv tabulky na zdi jasně zakazovaly v místnosti kouřit, na zemi pokryté kobercem stály mohutné betonové nádoby na popel a nedopalky.

U jedné zdi stál velký trojstranný pult z ořechového dřeva, obložený tmavě hnědou překližkou, na němž byl umístěn deskový mikrofon. Za pultem už čekali dva úředníci a chystali se přivítat přítomné kandidáty na porotce.

Každý z přítomných kandidátů předložil lístek, na kterém bylo jeho jméno, adresa a zaměstnání. Většina z přítomných ho předala bez jediného slova. Přesto se však našlo několik, kteří požádali o omluvení. Úředníci jen suchým, formálním způsobem upozornili: „Podívejte, na lístku je jasně uvedeno, že pokud chcete být omluven, musíte to udělat týden předem. Dnes už pro vás nemůžeme nic udělat. Takže mi předejte váš lístek a sedněte si!“

Během půlhodiny zaplnilo místnost přes pět set kandidátů. Úředníci každý lístek zkontrolovali podle hlavního registru a vhodili ho do zeleného kovového osudí. Mezi stovkami kandidátů se nacházelo i dvanáct těch, kteří zasednou v porotě případu Dennise Riordana.

Krátce po desáté zazvonil telefon. Úředník, který si zrovna s někým povídal, přerušil hovor a zvedl sluchátko.

„Ano? Padesát? Máte je mít!“

Prudce roztočil osudím, pak otevřel dvířka, vytáhl lístek a přečetl jméno do mikrofonu. Jmenovaný poslušně předstoupil před pult. Úředník opakoval postup stále dokola, dokud nezavolal: „Violeta Tolliverová!“

V okamžiku, kdy to jméno vyřkl, se znovu podíval na lístek, jestli se nespletl. Celá místnost náhle utichla. Před pult předstoupila vysoká, neobvykle atraktivní žena s krásným účesem z krátkých, plavých vlasů a neuvěřitelně zelenýma očima. Pohybovala se s grácií a sebedůvěrou a dobře střižený modrý kostým lichotil její štíhlé postavě, díky které, ačkoliv už téměř čtyřicetiletá, vypadala o mnoho let mladší. Všechny oči v sále sledovaly její nástup.

„Prosím, počkejte zde, slečno Tolliverová,“ řekl velmi uctivě úředník.

Dál vyvolával jména kandidátů, dokud nebylo před pultem padesát budoucích porotců. Předal jejich lístky uniformovanému soudnímu strážci, který je odvedl ze síně k výtahu. Na čtvrtém poschodí je opět vyvedl ven a nasměroval je do soudní síně. Pokynul k lavicím pro diváky, ale dřív, než se mohli usadit, přikázal: „Zvedněte ruku!“ Naučeným zpěvavým hlasem pak pokračoval: „Přísaháte, že budete pravdivě odpovídat na všechny otázky, které vám budou položeny v rámci vaší kompetence jako nezávislým porotcům případu Lid státu New York versus Dennis Riordan, obžalovaný v této věci, k čemuž vám dopomáhej Bůh?“

Různými způsoby, pokýváním, šeptáním, vyřčením slova Přísahám, všech padesát porotců vyjádřilo souhlas. Přesto byla většina z nich překvapena zjištěním, že případ, ve kterém budou zasedat, se týká člověka, o kterém četli v novinách nebo slyšeli v televizi. Náhle se ta příležitost zdála fascinující a podivná zároveň.

Violeta Tolliverová však byla o to znepokojenější, že držela v ruce papírek s důvody, které jí připravil právník proto, aby byla s určitostí omluvena z porotcovské povinnosti, s důvody, které se tak pečlivě naučila zpaměti: cítí vůči obžalovanému předsudky, není schopná být spravedlivá a nestranná vzhledem k povaze příslušného zločinu, má předsudky vzhledem k všeobecné obavě z nedostatku práva a pořádku.

„Posaďte se.“ Soudní strážce přerušil tok jejích myšlenek. Prošel dvířky v hrazení, které oddělovalo diváky od zbytku soudní síně, předal lístky padesáti porotců soudnímu úředníkovi, vyměnil si s ním pár slov a odešel. Porotci tak zůstali v místnosti a sledovali dva právníky, kteří si povídali na konci jednoho ze dvou stolků. Jeden byl vysoký běloch s neposednými černými vlasy, ten druhý černoch, který si neustále nervózně upravoval brýle.

Úředník vhodil padesát lístků do osudí na svém stolku. Zatímco je roztáčel, Violeta Tolliverová měla čas prohlédnout si okna v soudní síni. Byla umístěna sedm stop nad podlahou. Usoudila, že jsou tak vysoko proto, aby porotce a jiné zúčastněné osoby nerozptyloval výhled a hluk z ulice. Zdi pod okny byly obloženy lakovaným dřevem v temně třešňovém odstínu. Obložení sahalo až k zemi pokryté linoleem ve dvou odstínech hnědé.

Jen za soudní stolicí dosahovalo obložení až ke stropu. Na něm pak byl umístěn kovovými písmeny nápis Věříme v Boha všemohoucího. Po jedné straně soudní stolice visela americká vlajka. Po druhé straně byl umístěn box pro svědky, před nímž stál stolek stenografa. U nejbližší zdi byl pak box určený porotě se čtrnácti koženými křesly připevněnými k podlaze. V části určené divákům stálo po každé straně hlavní uličky šest dlouhých dubových lavic. Padesát možných porotců zaplnilo téměř polovinu z nich.

Když úředník lístky dostatečně promíchal v osudí, vložil dovnitř ruku, vytáhl jeden a vyvolal jméno: „Elihu Prouty!“

Velmi hubený černoch, asi pětapadesátník s brýlemi v kovových obroučkách, povstal a vyšel uličkou k úředníkovi.

„Sedněte si do křesla číslo jedna,“ nařídil mu úředník. Znovu zalovil v osudí a vytáhl další lístek: „Violeta Tolliverová!“

Až když povstala, uvědomil si, kdo to je. Zíral na ni s údivem. Oba právníci přestali diskutovat a zahleděli se na ženu, která procházela uličkou, aby zaujala místo vedle Elihua Proutyho.

Teprve když se usadila, dovolil si úředník vyvolat dalšího porotce.

„Walter Grove!“

Muž, čtyřicátník s drsným výrazem ve tváři, ve tvídovém saku, jednoduchých šedých kalhotách a temně modrém svetru s rolákem, rozmotal své neobvykle dlouhé nohy, poskládal noviny a vydal se k boxu pro porotce. Když přicházel, zadíval se na Violetu Tolliverovou takovým způsobem, až ji ovládl ten znepokojující pocit, že se pokusí jí připomenout, že se určitě odněkud znají. Atraktivní, známá z televizních reklam, přitahovala nežádoucí pozornost, což jí nedělalo moc dobře. Grove kolem ní prošel, obešel box a posadil se vedle ní do křesla číslo tři. Violeta se instinktivně odtáhla a přiklonila se blíž k panu Proutymu.

Když bylo zaplněno všech čtrnáct křesel dvanácti potencionálními porotci a dvěma náhradníky, úředník zmizel dveřmi za soudní stolicí. Za několik minut se opět objevil a zvolal: „Všichni povstaňte!“

Malý, podsaditý soudce v černé róbě vstoupil do místnosti. Ostatní porotci jej nepoznali, ale Violeta Tolliverová ano. Byl to Aaron Klein, který zrovna minulý týden seděl v komisi, když přišla požádat o omluvení z porotcovské služby. Sáhla si do kapsy saka a pevně sevřela list papíru, na němž měla napsány důvody, které jí poradil právník. Pokud bude tomuto případu předsedat soudce Klein, pomyslela si, budu je potřebovat.

Klein se na ni podíval a usmál se. Zřejmě byl potěšen, když viděl, že je připravena vykonat svou občanskou povinnost.

„Dámy a pánové, dovolte, abych těm, kteří dosud nikdy funkci porotce nezastávali, vysvětlil, že vstupujeme do části soudního procesu známé jako předběžný výslech. Je to prověření potencionálních porotců a dvou náhradníků, zda budou schopni vyslechnout důkazy a učinit spravedlivé a nezaujaté rozhodnutí. Existují dva důvody, pro které může právní zástupce některého z porotců vyloučit.

První je věcný. To znamená, že kandidátova odpověď jevila náznaky podjatosti, pro kterou by mohl mít některý zástupce pocit, že kandidát nebude schopen učinit spravedlivé a nestranné rozhodnutí. Druhému říkáme vyloučení bez udání důvodů. To je tehdy, když se jeden ze zástupců rozhodne, že vás prostě ve své porotě nechce. Porotce tedy může být omluven z věcných důvodů, nebo bez jejich udání, a jeho místo zaujme jiný kandidát.

Může to být dlouhá a unavující procedura. Ale je to ten nejlepší způsob, jak umíme zajistit obviněnému člověku spravedlivý proces. Takže teď položím první otázku a pak vás vydám na milost žalobci.

Dámy a pánové, tomuto případu se dostalo značné přízně ze strany rozhlasu, televize i tisku. Budete schopni se od toho oprostit a založit své rozhodnutí výhradně na důkazech předložených během procesu, bez ohledu na předchozí názory, které jste si mohli učinit? Pokud ne, prosím, zvedněte ruku.“

Violeta, s vědomím silného tlaku své profese a nároků na rozhodnutí v reklamě, marketingu a publicitě, která musí pro Beauty-by-Tolliver Ltd., velkou kosmetickou firmu, jíž šéfuje, sama činit, byla odhodlána požádat o omluvení, protože to, co soudce uvedl, byl jeden z důvodů zapsaných v jejím seznamu. Ale vzhledem k přitažlivosti tohoto případu si náhle nebyla tak zcela jistá. A kromě toho, soudce Klein teď hleděl přímo na ni.

Nad hlavami porotců se neobjevila jediná ruka a soudce se nyní obrátil ke zbývajícím kandidátům v hledišti: „A vy?“ Zvedly se dvě ruce. Klein řekl: „Vezměte si své lístky a jděte zpátky do porotní místnosti, aby vás přidělili k jinému případu.“

Soudce se znovu obrátil na porotce v boxu. „Mohla by barva pleti oběti nějakým způsobem ovlivnit vaše rozhodnutí co do viny nebo neviny obžalovaného?“ Opět se nezvedla žádná ruka a Klein pokračoval: „Je zde někdo, kdo se cítí neschopen vykonávat funkci porotce ze zdravotních důvodů, které by se mohly v průběhu procesu projevit?“

Opět žádná ruka.

„Teď vám, dámy a pánové, přečtu jmenný seznam, je to seznam svědků, kteří by mohli být v tomto případu předvoláni. Pokud někoho z nich osobně znáte, zvedněte ruku. William Simmons? Wilbert Ward? Abe Kalbfus? August Marchi? Allan Frost? Lester Crewe? Irving Rosenthal?“

Když bylo zřejmé, že nikdo z porotců nezná svědky obžaloby, soudce Klein se obrátil na Lestera Crewea.

„Prosím obžalobu.“

Lester Crewe přistoupil k boxu porotců a nesl si desku, na kterou úředník uspořádal lístky porotců podle pořadí, v jakém byli voláni. Upravil si brýle, pohlédl na porotce a pak na jejich jména na lístcích.

„Dámy a pánové, v tomto případu se jedná o vraždu druhého stupně. Odhlédneme-li od vraždy veřejného činitele, což je vražda prvního stupně, pak se jedná o nejzávažnější zločin, ze kterého může být ve státě New York někdo obviněn.

Pokud budete do této poroty vybráni, pak budete rozhodovat o tom, zda je člověk vinen vraždou, za niž přísluší trestní sazba odnětí svobody v délce od dvaceti pěti let po doživotí. Bude se někdo z vás zdráhat vzít na sebe tuto odpovědnost, pokud bude důkazy přesvědčen, že je obžalovaný vinen?“

Violeta Tolliverová si uvědomila, že má další příležitost a byla by se jí chopila, kdyby si nevšimla, že na ni přes rám brýlí zírá soudce Klein.

Crewe tedy pokračoval: „Odmítl by někdo z vás přijmout stejnou míru důvěryhodnosti svědectví jak od státního úředníka, tak od kterékoliv jiné osoby?“

Čtyři ruce se zvedly v boxu a dalších osm mezi zbývajícími kandidáty na lavicích za hrazením. Crewe pohlédl na Bena Gordona, který nedokázal skrýt lehký úsměv. Crewe se obrátil na soudce Kleina.

Soudce Klein zabručel: „Za to můžete poděkovat televiznímu zpravodajství a vydavatelům! Omluveni!“

Z osudí byla vybrána další čtyři jména osob, aby nahradily ty, kteří opustili porotcovský box. Poté, co Crewe dostal čtyři nové lístky, zeptal se: „Byl někdy někdo z vás obětí trestného činu?“

V boxu se zvedly tři ruce. Tři ze čtrnácti, to je běžný průměr, pomyslel si smutně Crewe.

Procedura výběru porotců byla dlouhá a vyčerpávající, trvala přes obědovou pauzu až do pozdního odpoledne. Soudce Klein se dvakrát nahnul přes svůj stůl, aby se zeptal Crewea, jak dlouho se to ještě potáhne.

„Dokud nebudu mít porotu bez jediného stínečku předsudků vůči zákonu a policii,“ oznámil mu suše Crewe.

Načež Ben Gordon jízlivě popíchl: „Pan žalobce může jednoho dne odejít plně zabezpečen na penzi. Já však mám jen ex offo honorář několik tisíc dolarů. Nemůžu na tom případu pracovat celý život.“

Soudce Klein se ironicky usmál a obrátil svou pozornost zpět ke Creweovi. „Podívejte se, oba známe zásadní otázky. Tak se k nim dostaňte. Hned!“

Crewe se obrátil k porotě, upravil si brýle a udělal malou pauzu. Pak se zeptal: „Byla některá z přítomných žen obětí znásilnění?“

Místnost se ponořila do zaraženého ticha. Nečekaná otázka se zdála takřka nepodstatná, dokud si porotci neuvědomili, že je s případem spojeno znásilnění Agnes Riordanové.

Mladá žena ve druhé řadě porotcovského boxu stydlivě zvedla ruku a zeptala se: „Včetně pokusu?“

„Ano,“ odpověděl Crewe.

Hezká mladá žena přikývla.

„Omluvena,“ řekl Crewe. Ohlédl se po Benovi Gordonovi. Oba si uvědomili, co by taková žena v porotě mohla pro Riordanův případ znamenat.

Violeta Tolliverová se zahloubala. Její první manžel se kdysi pokusil donutit ji násilím k pohlavnímu styku poté, co se rozvedli. Nebyla si jistá, jestli by se to dalo považovat za pokus znásilnění. Ale zůstala potichu.

Crewe teď pokračoval novým směrem vyšetřování.

„Četl z vás někdy někdo, viděl v televizi nebo slyšel v rádiu zpravodajství o skupině, která si říká Strážní andělé?“

Ben Gordon teď poprvé vstal ze židle. „Vaše Ctihodnosti, mezi mým klientem a Strážnými anděly není žádná spojitost.“

Crewe okamžitě zareagoval: „Na samém dně tohoto případu leží otázka, zda může soukromá osoba vzít spravedlnost do vlastních rukou. Můj dotaz směřuje k zjištění názoru porotců a tím i k zjištění, zda jsou schopni učinit spravedlivé rozhodnutí.“

Klein zamyšleně pokýval hlavou, ale pak řekl: „Uznávám námitku pana Gordona.“

Zklamaný Crewe pokračoval jednoznačnějším směrem. „Je někdo z vás v porotcovském boxu přesvědčen o tom, že je soukromá osoba oprávněna sama rozhodnout, zda je jiný člověk vinný vraždou, a sama vykonat rozsudek smrti?“

Jeden muž ve druhé řadě zvedl ruku a vyhrkl: „Vzhledem k tomu, jak se zločin v tomto městě vymkl jakékoliv kontrole…“

Soudce Klein ho však přerušil ostrým úderem kladívka. „Bez komentářů! Jen opusťte box, prosím!“

Další žena pomalu zvedla ruku.

„Omluvena!“ řekl Crewe a podíval se na soudce, aby mu rozhodnutí potvrdil.

V tu chvíli oslovil soudce Klein potencionální porotce na diváckých lavicích. „Ušetříme si dost času, pokud má kdokoliv z vás stejný pocit. Jen zvedněte ruce.“

Učinily tak dvě ženy a jeden muž a byli omluveni.

Co se týkalo Elihua Proutyho, Violety Tolliverové a Waltera Grovea, kteří zůstali jedinými původně zvolenými porotci v boxu, každý z nich měl na tuto otázku rozdílný názor.

Elihu Prouty, zbožný muž, si vzal k srdci větu „Pán řekl, odplata je má“ doslova a mohl tak upřímně odpovědět, že by nad takovým činem nikdy nemohl přimhouřit oko.

Waltera Grovea případ čím dál víc zajímal. Zpočátku bral výzvu jen jako vítanou přestávku v psaní románu, které mu v současné chvíli příliš nešlo, ale teď ho začalo zajímat, jak bude on sám na okolnosti Riordanova případu reagovat, a proto se rozhodl zůstat.

Violeta Tolliverová si uvědomila, že je to její poslední šance, jak se jako porotce vyhnout této povinnosti. Zároveň se v ní však probudila rozhořčená občanka a ta rozhodla, že v porotě zůstane a pokusí se případu Dennise Riordana něco přinést. A pokud to zakládá předpojatost, pak je to předpojatost omluvitelná, říkala si v duchu.

Když byli vyloučení porotci nahrazeni novými a ti už na všechny další otázky reagovali příznivě, Les Crewe se otočil k soudci a řekl: „Žalobce přijímá tuto porotu.“

Klein se podíval na Bena Gordona. „Pane obhájce, byl jste během procedury neobvykle zticha. Jste s porotou spokojen? Nebo hodláte svému klientu poskytnout jen obhajobu hodnou několika tisíc dolarů?“

Ben se usmál.

Klein popichoval dál. „Žádné otázky? Žádné pochyby?“

Ben povstal a přešel k Lesteru Creweovi, aby od něj převzal desku s lístky porotců. Zahleděl se na ně, jako by se chtěl důvěrně seznámit se všemi jmény. Ale ve skutečnosti jen prováděl cvičení ze základních právnických počtů.

Šest bělochů. Pět černochů. Jeden Hispánec. Vhledem k situaci, která v New Yorku v posledních letech vládla, mohl být za šest bělochů v porotě vděčný. Černoši v porotě znamenali pro Bena problém, protože i Riordanovou obětí byl černoch. I když odpřísáhnou nestrannost a prohlásí svou nepodjatost, vždycky tam trochu bude. Stejně, jako by to bylo v případě, že by byl Riordan černoch a jeho oběť bílá. Fenomén nepředpojatého porotce prostě neexistoval.

Ben by v porotě rád viděl více bělochů. Ale pokud by si teď dovolil vyloučit některého z těch černošských porotců, čelil by dvěma zásadním problémům.

Strýc Harry vždycky zdůrazňoval, že většina z porotců, kteří bývají vyloučeni ke konci soudního dne, jsou černoši, protože se žalobci většinou snaží získat převážně bílou porotu. „A proto,“ varoval ho Harry, „jestliže tvůj klient není černoch, nežádej ke konci dne žádné nové porotce.“

A bylo tu ještě další riziko. Kdyby vyloučil některého z černošských porotců, ti zbývající by se proti tomu mohli postavit a nařknout jej z rasové předpojatosti. Za těchto okolností cítil, že má svázané ruce. Přesto však bylo vhodné učinit k výběru porotců nějakou poznámku.

„Když přečtu vaše jméno, zvedněte prosím ruku. Elihu Prouty?“

Štíhlý stárnoucí muž na sedadle číslo 1 zvedl ruku.

„Violeta Tolliverová?“

Dva noví porotci ve druhé řadě se předklonili, aby se přesvědčili, zda je to skutečně ta žena, kterou znají z televize. Ben si ji prohlížel a přemýšlel, proč je asi tady.

Pak zavolal jméno muže sedícího na sedadle číslo 3. „Walter Grove?“

Grove zvedl ruku.

„Pane Grove, na vašem lístku stojí, že jste spisovatel.“

„Ano.“

Violeta si nemohla pomoct, aby se nepodívala jeho směrem. Najednou jí jeho jméno připadlo jaksi povědomé.

„Řekněte mi, pane Grove,“ pokračoval Ben, „píšete také detektivky? Dramata ze soudní síně? Povídky s právní tematikou?“

„Ne. Intimní romány. Odhalení soukromého života. Žádné zločiny.“

Ben Gordon se odmlčel a zdálo se, že přemýšlí nad tím, jak zareagovat na Groveova slova. V duchu však byl rád, že ho má v porotě. Autor s bohatou fantazií a nejspíše taky idealistickou potřebou obhajovat slabší by se mohl později ukázat jako nečekaně přínosný. Nejlepší způsob, jak získat nerozhodnou porotu, byl jeden takový donkichotský, tvrdohlavý a nekonformní individualista v jejím středu.

Konečně, po dlouhé a podle Benova pocitu též působivé odmlce, přesunul svou pozornost k porotci číslo čtyři, Haroldu Markowitzovi, a k dalším osobám na desce: Auroře Devinsové, černošce. Armandu Aguilarovi, Portorikánci. Deboře Rosenstoneové, bílé Židovce. Lutheru Banksovi, černému ilustrátorovi. Anthonymu Mascarellovi, muži italského původu. Mildred Ennisové, černošce. Eudoře Barnesové, černošce. Veronice Connellové, bělošce a, jak Ben doufal, stejného vyznání jako Dennis Riordan, tedy irské katoličce.

Byla to vyvážená skupina. Ben ani nemohl nic lepšího očekávat. Obrátil se proto na soudce Kleina. „Přijímám porotu.“

Klein pokynul soudnímu úředníkovi, který přistoupil k porotcům. „Prosím povstaňte a zvedněte pravou ruku!“

Dvanáct porotců a dva náhradníci uposlechli příkazu.

Úředník pak začal předčítat z listu, který držel v ruce. „Slibujete, že zodpovědně a poctivě posoudíte případ Lid státu New York proti žalovanému Dennisi Riordanovi a že vydáte spravedlivé a nestranné rozhodnutí, podle svého nejlepšího vědomí a svědomí a podle práva a předložených důkazů, k čemuž vám dopomáhej Bůh?“

Když porotci odpřísáhli slib, ujal se slova soudce Klein. „Od této chvíle nesmíte s nikým mluvit o ničem, co se stane v průběhu procesu, zvláště ne mezi sebou. Také vám ukládám zákonný zákaz sledoval televizní a rozhlasové zpravodajství a číst jakékoliv tiskoviny, které budou přinášet reportáže z procesu.

Vaše rozhodnutí musí být založeno pouze a výhradně na důkazech předložených v této soudní síni. Ohlásíte se zde zítra ráno přesně v devět třicet! Nyní jste uvolněni!“

Když se porotci začali srocovat u vchodu do porotního boxu, Walter Grove zašeptal Violetě Tolliverové: „Nemusíte cítit rozpaky. Už jsme se dvakrát potkali, velmi formálně, na koktejlové párty vydavatelů. Nezlobím se na vás, že jste na to zapomněla, pokud vy se nebudete zlobit na mě, že jsem si to zapamatoval.“

Violetě se příliš nelíbilo, že se onen muž pokouší vyzískat ze situace něco pro sebe, a tak opáčila: „Soudce řekl, že spolu porotci nemají hovořit.“

„O případu,“ opravil ji okamžitě Grove.

„Nemyslím si, že by tím chtěl podpořit vznik známostí mezi porotci,“ odvětila Violeta Tolliverová.

„A mezi soudcem a porotcem?“

Žena neodpověděla a okamžitě vyšla z boxu. Neměla nejmenší potřebu sdílet s Grovem nebo kýmkoliv jiným důvody, které vedly k tomu, že se dnes ráno dostavila k soudu.

10

Ben Gordon seděl v obývacím pokoji u velkého okna a díval se na přístav. Avšak nevnímal, co se tam dole děje. Přemýšlel nad porotci, které pozdě odpoledne akceptoval.

Šest žen, šest mužů.

Dva Židé. Jeden Ital. Rodinné typy. Měli by s Dennisem Riordanem sympatizovat. Za normálních okolností by tak cítili i všichni černošští porotci, avšak ne v případě, kdy je černoch obětí zločinu. To byl příliš negativní element.

Tři katolíci. Irka. Portorikánec a ten Ital Mascarella. Ti všichni byli jasné plus.

Ženy, říkal si Ben, jsou nevýznamnějším přínosem. Dá se spoléhat na to, že v případě, který se nějakým způsobem týká znásilnění, budou reagovat velmi citlivě. Abych to mohl pořádně využít, musím přinést tolik svědeckých výpovědí ohledně znásilnění a vraždy Agnes Riordanové, kolik soudce Klein připustí.

Avšak ještě v době, kdy Ben pracoval na úřadu okresního návladního, zažil šokující překvapení. V jednom případu, kdy šlo o znásilnění a obžalovaný byl jasně vinen, se také ocitl před vyváženou porotou. Když po vynesení rozhodnutí porotce vyslýchal, zjistil, že jediné, co zabránilo osvobozujícímu rozsudku, byla zahořklá stará panna, která věřila tomu, že by ke znásilnění nedošlo, kdyby ho oběť nevyprovokovala.

Porota, uvažoval Ben, když si prohlížel jména porotců. Jak lépe by se mu vybrušovala strategie obhajoby Dennise Riordana, kdyby o těch lidech věděl víc, než jen jejich jména, adresy a zaměstnání.

Ten starý černoch ze sedadla číslo jedna bude, pokud se potvrdí tradice, zvolen předsedou poroty. Co se asi stalo během těch šedesáti let jeho života, co by mohlo ovlivnit jeho přesvědčení o vině nebo nevině Dennise Riordana?

Violeta Tolliverová. Proč se asi žena, které patří jedna z nejznámějších tváří v Americe, ptal se v duchu Ben, nepokusila získat omluvení z výkonu porotcovské funkce? Pro osobu její popularity je dost neobvyklé, že se rozhodla tuto funkci plnit.

A ten spisovatel, Graves. Nebo Grove? Ben nahlédl do seznamu porotců. Ano, Grove. Původně se Benovi docela líbilo, že má v porotě spisovatele, protože doufal, že to bude idealistický snílek bojující za práva Dennise Riordana. Ale teď měl pocit, že místo boje za práva slabších bude Grove asi chtít jen využít případu, tak jak to udělalo několik spisovatelů v případě učitelky, která zastřelila dietologa. Naneštěstí zůstane Grove pro Bena Gordona záhadou až do samého konce. Stejně jako všichni ostatní.

Co o nich vlastně vím? O jejich životech, zážitcích, zkušenostech, které si s sebou nesou a které mohou ovlivnit jejich postoj vůči mému klientovi?

Porota, porota, porota…

Lester Crewe seděl ve svém obývacím pokoji v bytě na horní East Side na Manhattanu a studoval týž seznam porotců. Připravoval se na zítřejší vstupní řeč.

Taky si udělal svou analýzu. Šest bělochů. Pět černochů. Jeden Portorikánec. Rovnoměrné rozdělení pohlaví. Ale těch šest žen mu dělalo starosti. Zmínka o znásilnění, které se nedá v Riordanově výpovědi vyhnout, na ně určitě udělá dojem. Bude proto důležité, aby obrátil pozornost porotců výhradně k faktům týkajícím se předmětného zločinu. Vraždy. Úmyslné, plánované vraždy. Ženy, a zřejmě též většina mužů v porotě, budou tíhnout k sympatiím vůči Dennisi Riordanovi. Ani sám Crewe se necítil jinak.

Ale jde o principy a s nimi bude muset porotu konfrontovat. Žádný člověk, a to bez ohledu na to, co ho k tomu vyprovokovalo, nemá právo brát spravedlnost do vlastních rukou. Všechny ostatní elementy, sympatie, rasová předpojatost, emocionální reakce na znásilnění, ty všechny musí ustoupit nepopiratelným faktům tohoto případu.

Úkolem Lestera Crewea tedy bylo vyloučit všechny tyto prvky, obzvláště pak emoce, z procesu. Hlavně musí zamezit Benu Gordonovi, aby se příliš věnoval znásilnění a smrti Agnes Riordanové. Pro tento účel se Les vybavil detailními výpisy ze zákonných norem a mnoha soudními citacemi, ve kterých byly takové výpovědi za podobných okolností vyloučeny.

Když Lester Crewe dokončil přípravu a znovu si probral své svědky a lékařské posudky, odebral se do postele a neustále si opakoval: Musíš přinutit Bena Gordona, aby se držet faktů, a emoce nebudou mít šanci ovlivnit výsledek.

Ale ještě hodinu poté byl stále vzhůru a nemohl usnout. Snažil se moc nevrtět, aby nevzbudil Hortensii. Musela brzy vstávat, připravit dětem snídani a stihnout autobus do Harlemu, aby stála v osm třicet ve své třídě připravena na vyučování.

Les tedy ohleduplně vstal z postele a vrátil se zpátky do obývacího pokoje. Znovu se zahloubal do seznamu porotců. Mohl by mezi těmi šesti bělochy být někdo tak předpojatý, že by i přes přísahu a usvědčující důkazy hlasoval pro osvobození Riordana?

Lester věděl, že už zřejmě nikdy nebude mít v rukou tak jasný případ. Vše, co bude muset udělat, je prezentovat ho co nejpřímějším způsobem a být stále ve střehu a bojovat proti všem případným a zdánlivě nesouvisejícím odbočením, na která by se Ben Gordon mohl pokusit zavést řeč.

Ale ta porota; vždycky tady bylo ono nutkání spekulovat, co by mohla porota udělat.

A pro žalobce byla taková myšlenka zrovna tak rušivá, jako pro lékaře nezjištěná biopsie.

Ta porota, ta porota, ta porota…

Porotce číslo jedna:

Elihu Prouty. Šedesát osm let stár. Krejčí s malým krámkem na Columbus Avenue, kde přijímal oděvy k čištění a žehlení a sám se věnoval všem opravám a úpravám šatů. Černoch, vdovec, žil střídmě. Mezi svým krámkem, televizním přijímačem a kostelem. Žil plnohodnotný, i když zřejmě ne příliš rušný život.

Porotce číslo dvě:

„Cože? Porotcovská povinnost?“ vykřikla Violeta Tolliverová, když jí sekretářka předala výzvu. „Víte přece, že na takové věci nemám čas! Pošlete tu výzvu Geneovi Cordesovi. On se o to postará. A pak mi doneste ty kopie a korektury stránek. Tyhle inzeráty musí být zítra ráno potvrzeny!“

Tentokrát však její sekretářka neuposlechla.

„Anno, co tam tak stojíte! Sežeňte Genea!“ nařídila Violeta a zelené oči jí energicky zářily. Mnoho lidí, obzvláště pak mužů, mělo za to, že je Violeta Tolliverová nejvíce fascinující, právě když se zlobí. Vysoká, štíhlá, s vlasy odstínu někde mezi plavou a rudou. Byla jednou z nejlépe placených modelek v Americe, dokud se nerozhodla, že využije své slávy a vyprodukuje řadu kosmetických přípravků, které byly nyní, díky její vytrvalé reklamní kampani, světoznámé.

Objevila se v mnoha vlastních televizních reklamách a osobně kontrolovala každou fázi své podnikatelské činnosti, která byla absolutně zisková. Každý, kdo Violetu znal, o ní s určitostí věděl jedno. Byla to velmi zaměstnaná žena a neměla moc volného času nazbyt. Její dva bývalí manželé by to mohli odpřísáhnout.

„Anno, tak sežeňte toho Genea!“ Když se Anna pořád nehýbala z místa a Violetě se zdálo, že se nějak třese, bylo jí jasné, že něco není v pořádku. „Dobře, Ani, tak copak se děje?“

„Ta výzva přišla od pana Cordese.“

„To je nemožné! Tyhle věci chodí každý rok, nebo dva. A on mě vždycky omluvil. Vždycky!“

„Ale tentokrát…“ začala Anna.

„Ať přijde za mnou!“ nařídila zlostně Violeta.

Během několika minut stál Gene Cordes, právník společnosti Beauty-by-Tolliver, Ltd., u Violetiných dveří. Violeta zrovna odkryla fólii, která chránila jeden z náčrtů nového inzerátu, když ho zahlédla. Odložila návrh na stůl a zamávala výzvou.

„Co to má znamenat, Gene?“

„Počítače,“ odpověděl klidně Cordes.

„Co mají, ksakru, naše počítače společného s mou porotcovskou povinností?“

„Nikoliv naše počítače. Ale ty soudní,“ opravil ji Gene.

„Jejich počítače mě ani v nejmenším nezajímají. Vždycky jsi mě z toho dostal!“

„Přesně tak,“ souhlasil Gene, „ale teď mají u soudu počítačový systém, který monitoruje každého kandidáta. Všechny ty případy, kdy jsem tě z toho dostal, tam jsou zaneseny. Takže když jsem tam poslal sekretářku, aby tě omluvila, ta dáma za přepážkou vytáhla tvůj záznam a řekla: ‚Podle našich záznamů byla paní Tolliverová předvolána ke splnění své porotcovské povinnosti za posledních sedmnáct let dvanáctkrát. Ale ani jednou ji ještě nesplnila, je mi líto.‘“

„O čem to mluvíš, Gene?“

„Violo, tentokrát tam musíš jít sama. Ukážeš se před soudcem, který zasedá ve výběrové komisi. Využiješ svých předností. Koneckonců, jsi krásná žena.“

Toho dne na sobě soudce Aaron Klein neměl svou obvyklou černou róbu. Když si četl nařízení, které měl podepsat, Violeta Tolliverová si všimla, že má na sobě tmavě modrý oblek s jemným proužkem a že se také dopustil nehorázného módního faux pas, když si k němu oblékl též proužkovanou košili a proužkovanou vázanku. Neměl vůbec žádný styl a co hůř, měl nadváhu a zřejmě mu jeho fyzická kondice nedělala žádné vrásky.

Klein dočetl a podepsal nařízení a pak pozvedl zrak k Violetě Tolliverové. Z výrazu jeho očí bylo patrné, že je překvapen.

„Nuže, malá dáma z televizní reklamy. Ačkoliv, ne tak malá. Jakže jste vysoká? Metr sedmdesát? Sedmdesát pět?“

„Sto sedmdesát osm,“ informovala ho Violeta.

„A jak jste krásná,“ řekl soudce Klein a vytáhl si cigaretu z otlučené krabičky na tabák, na jejímž víčku byla kovová jmenovka. Tu mu kdysi, když byl jmenován do funkce, darovala žena. Jazykem navlhčil cigaretu a zeptal se: „Tak co pro vás mohu udělat?“

„Pane soudce, jsem tady, abych vyjasnila některé hluboce zakořeněné, avšak mylné představy o mé osobě. Lidé, kteří mě vidí v televizi nebo o mně čtou ve sloupcích módních časopisů, si myslí, že můj život je samý lesk, zábava, galashow a diskotéky. To, co vidí, je jen veřejná část mého života. Ale ve skutečnosti můj život sestává z mnoha nekonečných hodin tvrdé práce, někdy i sedm dní v týdnu, z obchodních schůzek a složitých jednání, boje s konkurencí a obtížných rozhodnutí. To všechno musím zvládnout sama. A to zabírá čas, hodně času. Takže doufám, že pochopíte, že dost dobře nemohu obětovat čtrnáct dní a vykonávat funkci porotce.“

A pak, přesně tak, jak jí Gene Cordes poradil, uzavřela: „Koneckonců, zaměstnávám více než tři sta lidí. Jsem si jistá, že byste nerad ohrozil jejich pracovní pozice.“

Soudce Klein pokýval hlavou a vzal do ruky počítačový záznam.

„Slečno Tolliverová, podle našich záznamů jste dosud nikdy svou povinnost nesplnila. Ani v době, kdy jste ještě nevlastnila svůj velký podnik. Jsem si jistý, že nesouhlasíte se zločinností v našich ulicích a že byste ráda viděla, jak je spravedlnosti učiněno zadost. A v našem systému jste v této hře důležitým hráčem. Jako soudce jsem pouze rozhodčím. Vykládám pravidla. Ale porotci rozhodují o vině a nevině. Stejně jako v baseballu, je jedno, kolik je na hřišti rozhodčích, bez hráčů není žádná hra. A vy jste jedním z hráčů. Řekněme, že je to jako ve válce, ve válce proti zločinu, do které jste byla odvedena.“

„Připusťme, že jsem byla povolána dělat porotce v případu, ve kterém cítím, že nejsem nestranná?“

„Až tato otázka přijde na řadu, můžete se samozřejmě vyjádřit,“ upozornil ji Klein a znovu si připálil.

„A proč musím ztrácet dva týdny mého drahého času na to, abych to zjistila?“ trvala na svém Violeta Tolliverová panovačným hlasem, kterým byla zvyklá velet svým zaměstnancům.

Soudce Klein klidně odpověděl: „Protože, milá dámo, nikdo nemůže být tak populární, aby ho to omlouvalo z povinnosti být uvědomělým občanem. A taky proto, že pokud to neuděláte, tak vás odsoudím na čtrnáct dní za mříže za pohrdání soudem!“

Violeta se zadívala do soudcových hnědých očí. On její pohled opětoval a jí bylo v tu chvíli jasné, že by svou hrozbu skutečně naplnil.

Chtěla něco říct, ale Klein jen otcovsky zavrtěl hlavou. Byla dost moudrá na to, aby to nezkoušela. Pak se soudce usmál. „Víte co, slečno Tolliverová? Kdybyste měla malý podnik a zaměstnávala tak dva tři lidi, tak bych vás asi nechal odejít. Ale velký podnik? Tři sta lidí? V tom případě zákon říká, že musíte jít příkladem a svou povinnost splnit!“

V okamžiku, kdy limuzína přivážela Violetu Tolliverovou k její kanceláři na Páté Avenue, se její praktické já, to já, které způsobilo, že se stala úspěšnou manažerkou, už smířilo s deprimující vyhlídkou na dva dlouhé a bezútěšné týdny strávené plněním porotcovské povinnosti.

Udělala si denní plán. Limuzína ji každé ráno zaveze k soudu. Vezme si s sebou nějakou práci, aby čekáním zbytečně nepromarnila čas. Pak se auto vrátí do kanceláře pro Annu, která jí přiveze oběd a všechnu urgentní poštu, korektury a reklamní plány. Dá si oběd v autě a zároveň tam vyřídí všechny nutné obchodní záležitostí; jedna z výhod, když má člověk v autě telefon. Přesně ve čtyři ji limuzína vyzvedne u soudu a odveze ji zpět do kanceláře, kde stráví zbytek odpoledne a večer.

Tímhle hektickým a dost nepohodlným způsobem snad překoná svůj úděl. A co je nejdůležitější, se seznamem omluvných důvodů, který jí Gene připravil, bude moct zabránit tomu, aby byla skutečně porotcem ustanovena.

Violetin dokonalý plán pominul jen jediné hledisko. A totiž, že se sama dobrovolně rozhodne v porotě případu Lid versus Dennis Riordan zasedat.

Porotce číslo tři:

Walter Grove zrovna bojoval s poslední stranou devatenácté kapitoly svého nejnovějšího románu, když zaslechl, jak pošťák vhodil do schránky na jeho dveřích nějakou poštu.

Grove teď žil a pracoval sám a zvykl si na všechny zvuky, které jeho život v osamělé domácnosti provázely. Bouchnutí výtisku The New York Times o dveře bytu v sedm ráno a taky zvuk pošty padající do jeho schránky, většinou okolo půl desáté.

Ve dnech, kdy mu šlo psaní od ruky, si žádných zvuků, včetně zvonění domovního zvonku, nevšímal. Dneska ráno si však vyzvedl ze své rohožky Timesy, i když věděl, že si dlouho nepočte. A teď se šoural ke dveřím pro poštu. Udělal by cokoliv, aby unikl svému psacímu stroji, který ho celé dnešní dopoledne neuvěřitelně trápil.

Prolítl poštu a našel soudní výzvu. První, co ho napadlo, bylo: Jestli budu muset sedět v porotě, tak nemám šanci stihnout termín. Roztrhl obálku a přečetl si oznámení, které ho informovalo o tom, že chce-li být omluven, musí se dostavit k soudu a uvést své důvody během týdne předcházejícího datu nástupu k výkonu služby. Dříve byl vždy omluven, zejména proto, že právníci většinou nechtěli mít v porotě spisovatele. Měli za to, že jsou příliš excentričtí a nevypočitatelní.

Tentokrát Waltera myšlenka na výkon služby docela lákala. Avšak jeho profesionální svědomí, které ho každý den v šest ráno hnalo k psacímu stroji, požadovalo nějakou důležitější výmluvu. Walter své svědomí ukojil myšlenkou, že pokud by seděl v porotě u zajímavého případu, mohlo by mu to přinést základ pro nějakou epizodu možné příští knihy.

Ve skutečnosti však bolestivě toužil dostat se z dosahu svého psacího stroje, což pro něj bylo nanejvýš neobvyklé. Marta by to mohla odpřísáhnout. Toho dne, kdy podala návrh na rozvod, mu řekla: „Ty sis nevzal mě, ale ten psací stroj. Když s ním zrovna nepracuješ, tak na něj myslíš. Nehodlám prožít život povídáním sama se sebou.“

Od té doby byl Walter sám. Poustevník v přeplněném velkoměstě. Měl svou práci a svého vydavatele. Četl noviny, poslouchal večerní zprávy a přemýšlel, o čem bude psát následující den. Marta mu chyběla, ale nechyběly mu ženy jako takové. Své sexuální potřeby dusil prací.

Tento nejnovější román, o kterém byl přesvědčen, že bude hodně dobrý, ho proto velmi vyčerpával. Doslova ho vycucával. Když bude sedět v porotě, bude si moct čtrnáct dní odpočinout a všechnu práci s charaktery a zápletkami přenechat právníkům. A co se týče termínu odevzdání, přece ho za pár týdnů zpoždění nepověsí.

Porotce číslo čtyři:

Harold Markowitz, vedoucí obchodu s instalačním materiálem, vedl frustrující život mezi dodavateli, kteří se s dodávkami zásadně zpožďovali, a odběrateli, kteří chtěli vždy všechno okamžitě. Pro něj byla možnost sloužit jako porotce vítanou úlevou od každodenního stresu, kdy se s lahvičkou zažívacích tablet na stole obával každého zazvonění telefonu.

Porotce číslo pět:

Aurora Devinsová, mladá černoška, byla zaměstnána jako sekretářka v malé realitní agentuře v Harlemu a na porotcovskou službu hleděla jako na jistou nepříjemnost, avšak zároveň nutnou povinnost. V této době, kdy většinu obžalovaných v tomto městě tvořili příslušníci černošské komunity, chtěla dohlédnout na to, aby se jim dostalo spravedlivého rozsudku.

Porotce číslo šest:

Armando Aguilar, dvaapadesátiletý správce velkého nájemního domu na horní West Side. I když mu příliš nevyhovovala myšlenka na každodenní dojíždění do centra k soudu, na druhé straně pro něj služba znamenala dva týdny odpočinku od neustálých stížností nájemníků na nedostatek tepla, pokažené výtahy nebo hlučné sousedy.

Porotce číslo sedm:

Debora Rosenstoneová, třicet devět let, manželka úspěšného obchodníka s nemovitostmi. Na funkci porotce se docela těšila nejen kvůli svému smyslu pro povinnost, ale též proto, že bude mít konečně možnost dát nějakému soudci najevo svůj názor na nefunkční způsob, jakým soudy nakládají se zločinci v tomhle prohnilém městě! Byla to žena, která mluvila pouze ve větách zakončených vykřičníkem.

Porotce číslo osm:

Luther Banks, dvacetisedmiletý černoch, asistent uměleckého ředitele u národního koncernu zabývajícího se výrobou kosmetiky. O práci v porotě neměl pražádný zájem; zasahovala do jeho zaměstnání, kterému byl naprosto oddán. Ale když svému nadřízenému předložil soudní výzvu, bylo mu sděleno, že společnost je ochotna z této povinnosti omluvit pouze členy nejvyššího vedení. Všichni ostatní zaměstnanci byli naopak motivováni k této službě plnou náhradou mzdy, aby společnost prokázala pozitivní přístup k veřejným záležitostem.

Porotce číslo devět:

Anthony Mascarella, vedoucí oddělení výrobků jednoho velkého a drahého obchodního střediska na horní East Side, byl výzvou ke splnění porotcovské povinnosti naprosto rozladěn. Hrubě to zasahovalo do jeho nákupních povinností a aranžování zboží, na které byl patřičně hrdý. Ale nakonec, jako většina občanů, neochotně, avšak přece výzvě vyhověl a přihlásil se ke splnění své občanské povinnosti.

Porotce číslo deset:

Mildred Ennisová, mladá černoška ve věku dvaceti šesti let, vyškolená rentgenová technička se značnou praxí, byla zaměstnána v rentgenové laboratoři na Park Avenue. Pro ni byla představa zasedání v porotě vítanou úlevou od té spousty pacientů, kteří každý den proudili do laboratoře a kteří se snažili vypadat klidně a vyrovnaně, přestože jejich oči prozrazovaly strach a nejistotu. Každý z nich se totiž bál téže závažné diagnózy, a když se potvrdila, měla Mildred pocit, že ji z toho tak trochu viní.

Porotce číslo jedenáct:

Eudora Barnesová, třiadvacetiletá přepážková pracovnice jedné z velkých bank na Páté Avenue. Večerně studovala, aby získala titul MBA, který by jí umožnil postoupit v profesionální kariéře na úroveň vedoucích pracovníků. Když se ubezpečila, že porotcovská služba nikterak neovlivní její studijní povinnosti, neměla proti účasti žádných námitek.

Porotce číslo dvanáct:

Veronika Connellová, učitelka zpěvu ve škole svatého Ignáce, byla velmi zásadová žena. Dokonce vedla poslední stávku učitelů v diecézi, protože měla pocit, že nemají rovnoprávné pracovní podmínky. K životu přistupovala se stejně striktními zásadami, jakým učila i své studenty ve třídě. Měla naprosto neotřesitelné představy o tom, co je dobré a co špatné, a otázky principů pro ni byly snad důležitější než samotní lidé.

A do rukou těchto dvanácti osob, z nichž někteří nebyli porotcovské práci příliš nakloněni a jiní v ní zase hledali únik ze svých každodenních povinností, vložil Ben Gordon osud Dennise Riordana.

Když usínal, říkal si, že ženy budou s manželem a otcem, který trpěl tak jako Dennis Riordan, jistě soucítit. Ale jak toho využít, aniž bych předvolal Riordana jako svědka, říkal si v duchu. Protože pokud to udělám, tak tím v podstatě uznám základní element, úmysl zabít. Na druhou stranu však v průběhu přelíčení vyvstávají různé nepředvídané situace, které pak mohou vést obhájce k radikální změně původní strategie obhajoby. Strýc Harry vždycky říkával: „Obhájce musí být pevný a nevyzpytatelný zároveň.“

Nakonec se Benovi přeci jen podařilo usnout. Ale už za hodinu se probudil zbrocený studeným potem. Vyklouzl z postele a naboso přešel z ložnice do obývacího pokoje, kde se postavil před velké okno a vyhlédl ven na přístav. Zdálo se, že kromě světel na mostě Verrazano a na mostech na Manhattan je celé město zahalené tmou.

„Bene?“ ozvalo se tiše z ložnice. Ben neodpověděl, protože doufal, že Arlene zase usne a on se jí nebude muset ze svých myšlenek zpovídat. Ale za chvíli uslyšel, jak její bosé nohy přecházejí po koberci v obývacím pokoji. Objala jej.

„Panebože, ty jsi celý zpocený!“

„Já… měl jsem takový sen. Les předvolal svého posledního svědka. Předal mi ho, ale já jsem neměl otázek. Pak Les řekl: ‚Lid skončil‘. Soudce Klein se na mě podíval a vyzval mě: ‚Pane Gordone, předvolejte svého prvního svědka‘. Ale já jsem nemohl mluvit. Začal jsem se třást, až jsem se musel opřít o stolek. Pak jsem se probudil, rozklepaný a zalitý studeným potem. Žádný obhájce by se neměl pouštět do projednání případu, když se cítí jako já teď.“

„Strýc Harry přece vždycky, když šel k soudu, tvrdíval, že pokud nemá ledové ruce a necítí uvnitř to strašné napětí, tak ví, že to nebude to nejlepší, co dokáže předvést. Říkal jsi mi to, nebo ne?“

„Ano,“ přiznal Ben.

„No tak vidíš. Přesně tím teď procházíš ty. Nervy. Tréma. A to je dobře. Znamená to, že ti na tom případu záleží, záleží ti na osudu Dennise Riordana.“

„Ty tomu nerozumíš…“ chtěl oponovat Ben.

Ale Arlene cítila, že to Ben potřebuje, a tak dál naléhala: „Ty dny a noci strávené v právnické knihovně, ty spousty případů, které jsi pročetl, určitě ses dobře připravil. Říkal jsi, že jsi celou strategii obžaloby dobře propracoval.“

„Ty tomu nerozumíš!“ vybuchl Ben. Začal se procházet po pokoji a mluvil v důrazných, úsečných větách. „Celá moje strategie je založená na skutečnosti, že legálně a fakticky vlastně žádnou platnou obhajobu nemáme. A ty případy, které jsem pročetl? Ty to jen potvrdily. Tak co má teda obhájce dělat, když nemá žádnou obhajobu?“

„Pořádně proprat každého svědka. A neustále hledat tu skulinku, která by mohla v hlavách porotců vytvořit rozumné pochyby,“ řekla Arlene.

„V každém jiném případě by to jistě byla cesta, protože v těch se musí obžaloba obvykle spoléhat na svědky se záznamy v trestním rejstříku nebo s nepříliš příznivou pověstí, na policisty, kteří jsou pro obvinění schopni takřka čehokoliv, na přiznání, která se dají snadno napadnout, protože nebyla získána legálním způsobem. Ale v tomto případě nemají Lesovi svědci nejmenší důvod lhát nebo přehánět. Jsou to důvěryhodní svědci, jejichž charakter a pravdomluvnost nemůžu nijak napadnout.“

„Tak co potom můžeš dělat?“

„Vrtat se v tom,“ odpověděl Ben.

„Ale zrovna jsi řekl, že to není dost.“

„V tomto případě není vrtání strategií, ale taktikou, odvracením pozornosti od mé skutečné strategie.“

„Odvracení pozornosti?“ zeptala se překvapeně Arlene.

„Les to ode mě očekává. A zcela nepochybně na to své svědky připravil. Takže ho tím přesvědčím, aby v tom pokračoval. Ale po celou dobu budu muset být jako kouzelník, který tě nutí dívat se na nečinnou ruku, zatímco tou druhou provádí triky. Takže při tom propírání svědků budu muset zároveň hledat další příležitosti.“

„Příležitosti? K čemu?“

„Strýc Harry často citoval staré právnické rčení: ‚Když je právo proti tobě, diskutuj o faktech…‘“

„‚A když jsou proti tobě fakta, diskutuj o právu,‘“ připomněla si Arlene.

„Přesně tak!“

„Ale když jsou proti tobě oba?“

„V takovém případě nastupuje Harryho osobní rčení: ‚Když jsou proti tobě oba, odveď myšlenky porotců od toho, co udělal tvůj klient, tím, že před soud postavíš jeho oběť.‘ Proto vlastně budu během Lesovy prezentace případu, zatímco budu propírat jeho svědky, hledat vhodné narážky, které by mi umožnily vtáhnout do případu Cletuse Johnsona a soudit ho za znásilnění a vraždu Agnes Riordanové. Chci, aby si porota prožila každičký mučivý, trýznivý, krvavý detail toho, co se stalo. Chci, aby každá žena v té porotě získala pocit, že se totéž mohlo stát jí, a aby si uvědomila ty hrůzy, které by prožila, než by zemřela.“

„No, to mi zní jako silná strategie,“ řekla Arlene. „Tak proč jsi tak nervózní?“

„Protože, miláčku, všechny ty případy, které jsem studoval, ty učebnice důkazů, všechny ústily v jedno. A totiž, že bude velmi, velmi obtížné dostat Johnsonovy zločiny do tohoto procesu. Dokonce se může ukázat, že to nebude možné vůbec. A pokud se tak stane…“

Ben ustal v půlce věty a na dlouhou chvíli se odmlčel. Pak přiznal: „… pokud se tak stane, no, to mě probudilo. Pokud ten případ nezvládnu do okamžiku, kdy Les řekne: ‚Lid skončil,‘ pak ho nezvládnu vůbec.“

„Můžu se přijít podívat k soudu?“ zeptala se Arlene.

„Byl bych radši, kdybys nechodila.“

„Dobře,“ souhlasila Arlene, ale nedokázala zcela zakrýt bolest, kterou jí odsunutí z Benova zatím nejvýznamnějšího případu způsobilo.

Ráno, před odchodem k soudu, si Arlene Bena pořádně prohlédla. Temný oblek, světle modrá košile a jemná vázanka s tlumeným proužkem. Neměla žádných námitek. Pak si prohlédla jeho vlasy. Byly stále vlhké po sprchování a proto taky hezky uhlazené. Ale Arlene věděla, že už za pár hodin budou zase suché a rozcuchané.

Políbila ho a zašeptala: „Hodně štěstí, miláčku.“ Nenápadně se dotkla jeho ruky. Byla ledová. Pokud měl strýc Harry pravdu, pak byl její přítel připraven k bitvě.

11

Když Ben Gordon dorazil k soudní budově, televizní kamery už na něj čekaly. Pokusil se nepozorovaně proklouznout, ale to se mu nepodařilo. Za okamžik se ocitl v zajetí mikrofonů namířených do jeho obličeje jako zbraně. Ruční kamery ho zabíraly ze všech možných úhlů. Reportéři, ženy stejně jako muži, ho zahltili desítkami dotazů.

„Slyšeli jsme, že hodláte namítat nepříčetnost. Můžete to potvrdit?“

„Je pravda, že se váš klient pokusil oběsit v cele?“

„Izolovali ho v samostatné cele na Rikerově ostrově, aby ho černí vězni nemohli zabít?“

„Umožníte mu poskytnout během procesu nějaké rozhovory?“

„Slyšeli jsme, že se jeho sousedé v Astorii skládají na obhajobu. Je na tom něco pravdy?“

Jedna z reportérek, která využívala své krásy a získávala tak rozhovory, které se ostatním získat nepodařilo, se mile usmála a řekla: „Pane Gordone, náš producent podnikl bleskový průzkum. Víte o tom, že vedle nezaměstnanosti a prezidenta Reagana je tento případ nejsledovanějším bodem našich zpráv v šest večer? Vděčíte za to velmi zainteresovanému publiku.“

„A víte vy, mladá dámo,“ opáčil Ben, „že soudy vznikly za účelem zajištění spravedlnosti a ne k tomu, aby dodávaly zajímavosti televiznímu zpravodajství, a tím zvyšovaly jeho sledovanost? A já zde přicházím, abych hájil člověka obžalovaného z vraždy. Moje mysl je zcela soustředěná na tento úkol a nejsem tudíž schopen ani ochoten odpovídat na otázky pro vaše diváky. Omluvte mne.“

Ben si protlačil cestu davem reportérů, přičemž ještě zaslechl, jak odmítnutá reportérka vyhrožuje: „Však já si tě v šest podám!“

Když Ben vstoupil do místnosti, kde měl možnost pohovořit si ještě se svým klientem, zjistil, že Dennis Riordan čelil stejnému náporu novinářů od okamžiku, kdy vystoupil z autobusu, který ho převezl z Rikerova ostrova. Stráž ho ochránila jen za použití fyzického násilí, kterým udržovala novináře z Riordanova dosahu.

Ben požádal, aby byl s klientem ponechán o samotě.

„Pane Riordane, tak teď to začne. V okamžiku, kdy vstoupíme do soudní síně, začne odpočítávání. Je to jako tikot hodinek. Každý den, každá hodina se počítá. Na obhajobu máme jen omezený čas. Až do této chvíle jste mi moc nepomohl. Pokud byste změnil názor a v průběhu přelíčení vás napadlo něco, co by nám mohlo pomoct, zatahejte mě za rukáv. Požádám o přerušení, abychom to spolu mohli probrat.

Dejte mi vědět o čemkoliv, co vás napadne, i kdyby se vám zdálo, že to s případem nijak nesouvisí. Potřebuji cokoliv, čím bych mohl nalomit svědky obžaloby. Pro mou strategii je to naprosto zásadní. Například, když budou popisovat, co jste měl toho dne na sobě a ve skutečnosti měla vaše vázanka jinou barvu, tak mě upozorněte. Když budou tvrdit, že jste něco řekl tak a tak, vy jste to však řekl jinak, povězte mi to. Pokud jste položil zbraň pravou rukou a seržant vypoví, že to byla levá, ozvěte se. Musím pomocí detailů vyvést žalobce z rovnováhy. A to závisí na vaší pomoci.“

Riordan položil Benovi jen jedinou otázku: „Předvoláte mě na svědeckou lavici? Chci svědčit!“

Ben nechtěl ztratit sympatie svého klienta hned na začátku procesu, a tak zareagoval pouhým: „Uvidíme, jak to půjde.“

„Ale to byl hlavní důvod. Chtěl jsem to říct lidem, varovat je,“ trval na svém Riordan.

„Uvidíme,“ opakoval Ben, ačkoliv byl rozhodnut nenechat Riordana za žádnou cenu svědčit.

Porotci už seděli na svých místech. První svědek obžaloby čekal na svou chvíli v první řadě lavic určených pro diváky. Díky velké popularitě, které se případu dostalo, byl zbytek hlediště zaplněn reportéry a kresliči novin i zvědavými občany, kteří byli po zběžné osobní prohlídce vpuštěni do soudní síně, aby obsadili několik zbývajících volných míst.

Náhle se ozval hlas úředníka: „Všichni povstaňte!“

Porotci, právní zástupci, novináři a diváci se postavili a uvítali tak soudce Kleina v černém soudcovském taláru, kterého doprovázela jeho kyprá asistentka. Pošeptal jí několik posledních instrukcí a pak se usadil na soudní stolici.

Přehlédl zaplněnou soudní síň a popuzeně si pomyslel: Celý tenhle proces je zbytečný. Už teď znám výsledek. A přece je to svým způsobem moje chyba. Kdybych vybral některého ze starších právníků, aby Riordana obhajoval, určitě by ho býval přemluvil, aby přijal dohodu. Ale mladý Gordon to nedokázal. Nebo to nechtěl dokázat. Možná, že případ vnímá jako vítanou výzvu, nebo to dělá pro televizní publicitu, či kvůli nové zkušenosti.

Takto nepříjemně naladěn soudce Klein začal: „Dobrá, dobrá. Posaďte se!“ Pokynul soudnímu úředníkovi, který monotónním hlasem odvykládal zahajovací řeč. Pak soudce pohlédl na Lestera Crewea: „Je obžaloba připravena?“

Crewe přikývl, povstal, nenápadně přejel pohledem novináře a nakonec se zaměřil na porotu. Upravil si brýle, přičemž si povšiml, že se mu lehce třese ruka, zhluboka se nadechl a ještě jednou se v duchu ujistil o své připravenosti: Jen klid. Dělej všechno tak, jak sis to připravil minulou noc. Hortensie mi radila, že čím pomaleji, tím lépe, protože tak zdůrazním všechno, co vyřknu, a skryji jakýkoliv náznak nervozity. Vzhledem k tomu, že je řečnicí, tak to jistě musí vědět.

Les si navlhčil rty, lehce si odkašlal a začal: „Dámy a pánové porotci, v souladu s pravidly soudního řízení trestního…“

V tom okamžiku jej přerušil soudce Klein: „Pane zástupce, nedávejte nám tu přednášku z trestního práva. Prostě proneste svou úvodní řeč.“

„Se vší úctou, Vaše Ctihodnosti, vzhledem ke zvláštním okolnostem případu mám za to, že je nezbytné mou úvodní řeč určitým způsobem uvést.“

„Předpokládám, že všichni přítomní novináři s tím nemají nic společného,“ zareagoval ironicky Klein.

Crewe měl sto chutí na tu narážku odpovědět, ale nakonec se rozhodl držet se striktně naplánované řeči. Navíc pro něj byla nemalým zadostiučiněním skutečnost, že mu situace, kdy bílý soudce kárá černošského žalobce, pravděpodobně vynese sympatie přinejmenším pěti porotců.

„Dámy a pánové, v souladu s pravidly soudního procesu trestního pronáší žalobce úvodní řeč proto, aby vás seznámil s fakty, která se pokusí dokázat, protože vaše rozhodnutí musí být založeno pouze na faktech, nikoliv na emocích. Ne na tom, co zřejmě Dennis Riordan cítil, ale na tom, co ve skutečnosti spáchal.

Obžaloba dokáže, že dvacátého prvého dne měsíce ledna 1981 zakoupil Dennis Riordan v jiném státě zbraň a vrátil se zpět do New Yorku s jasným úmyslem zabít jistého Cletuse Johnsona. Že dvacátého čtvrtého dne téhož měsíce skutečně Johnsona vystopoval, vystřelil na něj pět ran, z čehož jej čtyřikrát zasáhl a na místě zabil. To vše dokážeme očitými svědky těchto skutečností, ale především plným a nepopiratelným přiznáním viny pana Riordana. Děkuji vám.“

Když se Lester Crewe vrátil na své místo, soudce Klein rutinně oslovil Bena Gordona: „Pane Gordone?“

Ben povstal, na chvíli se odmlčel a pak, protože nechtěl svou strategii, a to ani z nedbalosti, prozradit, prostě opáčil: „Vaše Ctihodnosti, obhajoba se rozhodla nepronést žádnou úvodní řeč.“

Šum, který poté proběhl za jeho zády, Benovi naznačil, že jeho prohlášení vyvolalo mezi žurnalisty nečekané překvapení a spekulace.

„Pane obhájce, uvážil jste to dostatečně?“ zeptal se soudce Klein.

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

Soudce s Benovým rozhodnutím osobně nesouhlasil, ale nezbývalo mu než nařídit: „Pane Crewe, váš první svědek!“

„Obžaloba předvolává Williama Simmonse!“

Bledý, nervózní mladík sedící v první řadě prošel zábranou. William Simmons vypadal v obleku a bílé košili s nenápadnou vázankou ještě více nesvůj, než se ve skutečnosti cítil. Vystoupil k svědecké lavici. Nesl si s sebou účetní knihu vázanou v černé kůži. Soudce pokynul soudnímu úředníku, aby složil se svědkem přísahu.

„Položte svou levou ruku na Bibli a zvedněte pravou ruku přísaháte, že budete mluvit pravdu a nic než pravdu a nic nezamlčíte, k tomu vám dopomáhej Bůh?“

„Přísahám.“

„Sedněte si a řekněte své jméno prosím!“

„William Simmons.“

Lester Crewe přistoupil k svědeckému boxu a začal výslech zjištěním, že Simmons byl prodavačem, který Dennisi Riordanovi prodal pistoli ráže 38. Dále Simmonse požádal, aby vstal a identifikoval Riordana. A pak podle účetní knihy Simmons vypověděl o každém detailu, který se onoho dne v obchodě se zbraněmi odehrál. Zejména zdůraznil, že mu Riordan nadiktoval falešnou adresu a nepředložil mu řidičský průkaz. Zmínil se o tom, že zbraň měla být určena pro sebeobranu jeho ženy, která však v té době byla už mrtvá. Když Simmons identifikoval vražednou zbraň tím, že zkontroloval výrobní číslo s číslem uvedeným v knize, Lester Crewe navrhl zbraň jako důkaz obžaloby. Pak se obrátil na Bena Gordona: „Svědek je váš.“

Ben vstal, vzal si žlutý zápisník a přistoupil k svědeckému boxu. Myslel jen na jedno: Teď to začne, taktika odvracení pozornosti, vrtání do detailů. Sleduj to pozorně, Lesi, jinak to nebude fungovat.

„Pane Simmonsi, řekl jste, že vám pan Riordan odmítl předložit řidičský průkaz, když jste žádal nějaký průkaz totožnosti. Chtěl jste vysloveně řidičský průkaz?“

„Řidičský průkaz vidíme nejraději, protože je na něm většinou fotka. Takže jsem jako obvykle řekl: ‚Řidičský průkaz, technický průkaz, jiný oficiální doklad?‘“

„Takže to nebylo tak, že jste řekl panu Riordanovi: ‚Předložte mi váš řidičský průkaz‘ a on odmítl?“

„Ne. Ale stejně mi ho neukázal,“ bránil se Simmons.

„Předpokládejme, že by vám pan Riordan předložil řidičský průkaz vydaný ve státě New York. Ty na sobě žádné foto nemají, jako z některých jiných států.“

„Já vím,“ řekl Simmons.

Ben vycítil příležitost, kterou nečekal, a tak se zeptal: „A jak to víte?“

„Prodáváme mnoho zbraní lidem z jiných států. Za předpokladu, že předloží dostatečné doklady totožnosti.“

„Takže kdyby vám pan Riordan přece předložil svůj řidičský průkaz, na kterém fotografie není, stejně byste mu zbraň prodal,“ upřesnil Ben.

„Ano.“

„Řekněte mi, pane Simmonsi, kdyby se pan Riordan nezmínil, že má ženu a že je ta zbraň určena pro její obranu, prodal byste mu tu zbraň?“

„No, já…“

„Řeknu to jinak,“ přerušil ho Ben. „Zeptal jste se ho, zda je ta zbraň určena pro sebeobranu jeho ženy?“

„Ne.“

„Takže je vlastně jedno, jestli v tu dobu žila, nebo byla po smrti, že?“

Crewe vstal, aby zasáhl: „Vaše Ctihodností, pan obhájce svědka obtěžuje.“

„Vaše Ctihodnosti, obžaloba zveličuje fakt, že můj klient řekl, že kupuje zbraň k obraně své ženy. Ve skutečnosti to však nemá žádný vliv. Chci proto ukázat, že celý výslech pana žalobce byl úmyslně zavádějící.“

„Ať svědek odpoví,“ rozhodl soudce Klein. „Ovlivnilo by to prodej zbraně, kdyby byla paní Riordanová naživu, nebo ne?“

„Ne, pane,“ připustil nakonec Simmons.

„Pane Simmonsi,“ uzavřel Ben, „jaké jméno kupujícího jste zapsal do účetní knihy?“

„Dennis Riordan.“

„Takže svou identitu nijak nezastíral, že?“

„Ne.“

„Choval by se tak člověk se špatným svědomím?“

„No… asi ne.“

„Pane Simmonsi, znáte čtvrt, ve které pan Riordan bydlí?“

„Ne.“

„Víte, že to je oblast s vysokým stupněm kriminality?“

„To jsem nevěděl.“

„Víte, že zatímco byl pan Riordan ve vazbě, někdo se vloupal do jeho domu a naprosto ho zdevastoval?“

Reakce žurnalistů v publiku byla téměř tak hlasitá, jako námitka Lestera Crewea, který vyskočil na nohy a zakřičel:

„Námitka! Pan obhájce svou otázku nijak neuvedl a ani nepředložil důkaz toho, že byl dům obžalovaného vyloupen! Trvám na tom, aby byla otázka vyškrtnuta!“

Ben reagoval zcela klidně: „Vaše Ctihodnosti, pokud si pan žalobce přeje, sám do nejmenšího detailu odsvědčím, v jakém stavu jsem dům obžalovaného našel.“

Soudce Klein se na chvíli zamyslel a pak učinil rozhodnutí: „Žádám svědka, aby odpověděl.“

„Ne, nevěděl jsem, že byl dům obžalovaného vyloupen,“ přiznal Simmons.

„Takže, pane Simmonsi, je možné, že když můj klient říkal, že kupuje zbraň k ochraně svého domu, tak mluvil pravdu?“

„Já… myslím…“ Simmons se zarazil a zadíval se na Lestera Crewea ve snaze získat nějaké instrukce, jak se dostat ze situace, kterou ani jeden z nich nepředpokládal. Ale žalobce mu v tu chvíli nemohl nijak pomoci.

„Ještě jednu, poslední otázku, pane Simmonsi. Pořádně si rozmyslete, než odpovíte. Vedlo vás cokoliv, co pan Riordan řekl nebo co udělal, k podezření, že hodlá někoho zabít?“

Simmons zaváhal a jeho tvář se zbarvila do ruda. Pak konečně uznal: „Ne.“

„To je všechno, pane Simmonsi.“

Když se Ben vrátil ke svému stolku a usedl na židli, Riordan ho zatahal za rukáv a zašeptal: „Víš, hochu, ty jsi naprostý šílenec. Až mě předvoláš, tak jim řeknu, proč jsem tu zbraň koupil.“

Ale Bena Gordona to nijak nerozrušilo. V tuto chvíli, soudě podle sklíčeného výrazu Lesterovy tváře, dostatečně odvrátil jeho pozornost na nápravu vzniklých trhlin v důkazním materiálu.

„Řekněte mi, pane Simmonsi,“ začal Lester Crewe měnit směr výslechu, „měl jste nějaký důvod podezírat obžalovaného, že vám neříká pravdu?“

„Ne.“

„Kdyby vám pan Riordan řekl, že tou zbraní hodlá někoho zabít…“

„Námitka!“ vykřikl Ben.

„Vaše Ctihodnosti, vzhledem k tomu, že obhajoba otevřela tuto otázku, mám právo na ni navázat,“ odůvodňoval svůj dotaz Lester Crewe.

Soudce Klein chvíli přemýšlel a pak rozhodl: „Můžete svou otázku dokončit.“

„Pane Simmonsi, kdyby vám pan Riordan řekl, že tou zbraní hodlá někoho zabít, prodal byste mu ji?“

„Ne, to bych neudělal,“ odpověděl poctivě Simmons.

Když se Crewe odvrátil od svědka, Ben vstal a zeptal se: „Pane Simmonsi, za dobu, po kterou pracujete v obchodě se zbraněmi, přišel někdy někdo a chtěl koupit zbraň, aby s ní zabil člověka?“

„Jistěže ne.“

„Takže vlastně nevíte, co byste udělal, kdyby vám pan Riordan řekl, že chce někoho zabít, že?“ zeptal se Ben. Nečekal na odpověď a hned se posadil a předstíral, že si dělá nějaké poznámky.

Ve skutečnosti si však mumlal: Odvracet pozornost, odvracet pozornost… funguje to… funguje…

12

„Wilbert Ward!“ zvolal Lester Crewe.

Stráž u dveří vpustila do soudní síně nevelkého muže tmavé pleti. Podsaditý, čerstvě oholený a hezky oblečený muž se vydal uličkou k zábraně. Prošel dvířky a posadil se na svědeckou lavici. Složil přísahu, uvedl své jméno a adresu.

Crewe k němu přistoupil a položil svou první otázku: „Pane Warde, znáte člověka jménem Cletus Johnson?“

„Ano.“

„Jak dlouho ho znáte?“

„Po většinu mého života,“ odvětil Ward.

„Byl jste s ním dvacátého čtvrtého ledna 1981?“

„Ano.“

„A kde jste s ním byl?“

„V restauraci Avon na Lenox Avenue.“

Pak Lester Crewe vedl pana Warda rutinními otázkami, díky nimž odsvědčil, že toho dne on a Cletus Johnson opustili restaurant po obědě. Smáli se nějakému vtipu, který právě Johnson dovyprávěl, když vtom nějaký neznámý běloch zakřičel. „Cletus Johnson!“ Johnson se otočil. Ten muž vystřelil a Johnson upadl na chodník. Útočník pak nastoupil do svého automobilu a odjel.

Lester Crewe pak pokračoval další otázkou: „Pane Warde, je onen muž, který vystřelil na Cletuse Johnsona, v této soudní síni?“

„Ano!“

„Mohl byste ho pro porotu identifikovat?“

Pak ho Les poučil, jakým způsobem to má učinit, Ward vstal a ukázal prstem směrem k Dennisi Riordanovi.

„To je on!“

„Jste si jistý?“ zeptal se Crewe.

„Ano. Tu tvář nikdy nezapomenu.“

„Prosím zapsat, že svědek identifikoval obžalovaného, Dennise Riordana,“ požádal Crewe a pak uzavřel: „Děkuji, pane Warde.“ Obrátil se na Bena Gordona a předal mu svědka.

Ben pomalu přistupoval ke svědkovi a upřeným pohledem se v něm snažil vzbudit pocit nejistoty.

„Pane Warde, řekl jste, že jste byli s panem Johnsonem dlouholetí přátelé.“

„Ano, od té doby, co jsme spolu začali chodit na střední školu,“ odpověděl okamžitě Ward.

„A ukončili jste ji také spolu?“

„Ne. Cletus vypadl v prvním ročníku. Já jsem vydržel ještě ten následující.“

„Ale zůstali jste dobrými přáteli?“

„To ano.“

„A byli jste také dobrými a blízkými přáteli až do chvíle smrti pana Johnsona?“ zeptal se Ben a položil tak základ, který bude moct použít později; až díky své taktice otevře zamýšlenou strategii. Pak náhle změnil téma, aby tak vyvedl svědka z rovnováhy. „Pane Warde, vypověděl jste, že jste onoho dne s Cletusem Johnsonem v Avon restaurantu obědval?“

„Ano,“ odpověděl okamžitě Ward, protože čím déle byl na svědecké lavici, tím sebejistěji se cítil.

„Pan Johnson byl zastřelen okolo čtvrté hodiny odpoledne. Takže oběd, pane Warde?“ zeptal se Ben a pohlédl významně na porotu.

Ward musel ustoupit. „Byl to pozdní oběd.“

„To si myslím také,“ zdánlivě souhlasil Ben a pak se zeptal: „Co jste si objednali k jídlu?“

„No… dali jsme si… nudličky, vepřové nudličky. A kapustu, růžičkovou kapustu.“

„To vypadá na zdravou stravu,“ odtušil Ben a pak pokračoval. „Dali jste si taky něco k pití?“

„Já… jo, řekl bych, že jsme si něco dali.“

„Drink, nebo dva?“

„To si už nepamatuju. Ale ne. Dva určitě ne,“ opáčil neústupně Ward.

„Jste si tím jistý?“ zeptal se Ben podezíravým tónem, jako by chtěl Warda přesvědčit o tom, že má důkaz, že tomu tak nebylo. „No, možná teda dva. Maximálně,“ připustil nakonec Ward.

„Pane Warde, není pravda, že Avon restaurant není vlastně restaurace, ale bar?“

„To ne!“

„Pane Warde, byl jsem tam a nevšiml jsem si, že by se tam servírovalo nějaké jídlo. Čím myslíte, že to bylo?“

„Možná už nevařili,“ pokoušel se Ward podat vysvětlení.

„Byly čtyři odpoledne, čas oběda, pane Warde!“ upozornil Ben.

Lester Crewe netrpělivě vykřikl: „Námitka! Jak co do formy, tak co do relevance!“

„Připouští se co do formy,“ rozhodl soudce Klein. „Upřesněte svůj záměr, pane obhájce!“

Ben tedy shrnul své myšlenky: „Pane Warde, stále trváte na tom, že jste vy a Cletus Johnson v Avon restaurantu ve čtyři odpoledne obědvali, a ne pili?“

„Už jsem řekl, že jsme si dali pár drinků,“ začal Ward útočit na Bena, aby si u poroty udržel důvěryhodnost.

Ben tedy zaznamenal určitý úspěch. Sice to nestačilo na výrazné ohrožení výpovědi tohoto svědka, ale alespoň se mu podařilo celou věc trochu zamlžit. A opět nenadále změnil téma.

„Pane Warde, co jste dělal, když, jak jste vypověděl, začal pan Riordan střílet na Cletuse Johnsona?“

„Když jsem zaslechl střelbu, schoval jsem se. Naučil jsem se to v armádě.“

„Takže jste se schoval,“ chytil se Ben. „A ve kterém okamžiku?“

„Krátce poté, co se začalo střílet.“

„Kam jste se schoval?“ pokračoval Ben.

Ward se zadíval na Crewea a pak na soudce, jako by ho taková nečekaná otázka popudila. Když se mu nedostalo žádné pomoci, odpověděl: „Když začala střelba, schoval jsem se za schůdky. Jak by to udělal kdokoliv jiný.“

„Hned jak jste uslyšel první výstřel?“

„Ano. Vy byste to neudělal?“

„Jistěže ano, pane Warde,“ souhlasil Ben. „Takže, pokud vám správně rozumím, vy a Clet Johnson jste si dali… no… řekněme oběd… a několik drinků, dojedli jste a vyšli jste ven, přičemž jste se smáli nějakému vtipu, který zrovna Clet dopovídal. Pak nějaký člověk vykřikl ‚Cletus Johnson.‘ A Clet se otočil po hlase. Za jak dlouho poté následoval první výstřel?“

„Hned jak se otočil.“

„Okamžitě?“

„Ano.“

„A vy jste se při prvním výstřelu skryl za schůdky?“ zeptal se Ben.

„Ano, jak jsem řekl.“

„Chcete tím, pane Warde, říct, že jste se tam prostě schoulil a jenom jste sledoval, jak nějaký muž napumpoval čtyři kulky do vašeho drahého přítele Cletuse?“

„Ne jenom. Snažil jsem se udržet mimo směr střelby,“ protestoval Ward.

„Takže, co se ve skutečnosti stalo. Poté, co jste si dali několik drinků, jste vyšli ven, zaslechli Cletovo jméno, uslyšeli výstřel a vy jste se schoulil za schůdky. Mám pravdu, pane Warde?“

„Téměř.“

„Takže jediný okamžik, kdy jste mohl zahlédnout útočníka, byla ta chvilka mezi otočením po hlase a skočením za schůdky?“

„No, já… viděl jsem ho!“ trval na svém Ward.

„Na zlomek sekundy, možná setinu sekundy!“ prohlásil významně Ben. „Člověk se třemi nebo čtyřmi drinky v sobě krátce zahlédne naprosto cizího bělocha, pak přijde k soudu a velmi odvážně tvrdí, že je to právě tento muž, kdo zabil jeho starého přítele Cletuse Johnsona. Vážně, pane Warde…“ řekl Ben, otočil se a vydal se ke svému stolku. Pochybovačně vrtěl hlavou a nechal porotu, aby s ním jeho pocit sdílela.

Jak Ben očekával, Lester Crewe se postavil a ze svého místa za stolkem obžaloby se zeptal: „Pane Warde, viděl jste obžalovaného ještě někdy po tom incidentu?“

„Ano.“

„Řekl byste porotě, jak k tomu došlo?“

„Policie mě požádala, abych přišel na okrsek identifikovat podezřelého,“ odpověděl Ward.

„A když stál obžalovaný v řadě s jinými muži, tak jste ho označil?“

„Ano!“

„A nyní máte nějaké pochyby o tom, zda je to skutečně ten muž, který zastřelil Cletuse Johnsona?“

„Vůbec žádné!“ prohlásil vítězoslavně Ward.

Crewe vrátil svědka zpět Benovi zdvořilým: „Děkuji, pane Warde.“

Ben Gordon opět přistoupil ke svědkovi. „Pane Warde, co jste dělal, když Cletus Johnson padl smrtelně zraněn k zemi a střelba ustala?“

„Přiběhl jsem k němu. Abych zjistil, co pro něho můžu udělat.“

„Ale vypověděl jste, že jste viděl, jak se obžalovaný vrací ke svému vozu, nasedá a odjíždí z místa činu. Takže co jste vlastně dělal? Věnoval se svému drahému, blízkému příteli? Nebo pozoroval útočníka?“

„Já… myslím, že jsem dělal oboje.“ Ward se snažil bránit svou předchozí výpověď.

„Vzhledem k tomu, že jste obžalovaného viděl dost zřetelně a po dost dlouhou dobu na to, abyste jej mohl identifikovat na policii a pak znovu v této soudní síni, není možné, že místo abyste se pokusil svému příteli zachránit život, tak jste tam jen tak stál a pozoroval, jak útočník odchází, a tím jste také dopustil, aby váš přítel vykrvácel?“ zeptal se Ben. „A že to byl váš drahý, blízký, starý přítel. Ale pane Warde… pane Warde…“

Jak Ben předpokládal, měl Ward potřebu své blízké přátelství s Cletusem Johnsonem potvrdit. Malý černoch téměř vyskočil ze svědecké lavice a prohlásil: „On byl můj přítel! A já jsem pro něj udělal všechno, co jsem mohl, všechno! Jen… jen to prostě nestačilo!“

„Jak blízcí přátelé jste byli s Cletusem Johnsonem?“ zeptal se Ben.

„Jak blízcí…?“ opakoval překvapeně Ward. „Blízcí. Velmi blízcí. Nevím, jak bych to měl vyjádřit, jak blízcí…“ Ward se zmateně zadíval na Crewea.

„No, o čem jste se například bavili?“ zeptal se téměř neformálně Ben.

„Mluvil jsme o spoustě věcí. O sportu. Někdy o politice, jako že Reagan není moc pro černochy. A tak.“

„O ženách?“ usmál se Ben.

Ward si také dovolil se pousmát. „Jo, o těch jsme taky mluvili.“

„Vyměňovali jste si nějaká jména, telefonní čísla, povídali jste si, jak to probíhalo, jak to někteří muži dělají?“ zeptal se Ben a pořád se usmíval.

Ward chvíli zaváhal a pak přiznal: „Ano. Někdy.“

Ben se na okamžik odmlčel a zadíval se do svých poznámek, jako by už nevěděl, na co by se ještě zeptal. Svědek se domníval, že je výslech u konce, a tak se začal pomalu zvedat. „Ještě jednu otázku, pane Warde,“ ozval se v tu chvíli Ben.

Svědek zase usedl na židli.

„Řekněte mi, pane Warde, popisoval vám někdy váš drahý přítel Cletus Johnson způsob, jakým znásilnil a zavraždil Agnes Riordanovou?“

Ben ani nestačil vyslovit celé jméno a Lester Crewe už byl na nohou a křičel: „Námitka! Irelevantní!“

„Pane obhájce?“ soudce Klein vyzval Bena, aby na Creweovu námitku reagoval.

„Vaše Ctihodnosti, vzhledem k tomu, že pan žalobce ve své zahajovací řeči, stejně jako výslechem tohoto svědka, zcela jasně vyslovil, že úmysl obžalovaného je pro tento případ naprosto zásadní a rozhodující, přál bych si probrat otázku úmyslu ve všech jeho aspektech, zejména co se týče jeho počátku,“ argumentoval Ben.

Soudce Klein dlouho uvažoval a pak rozhodl: „Námitka se připouští.“ Než mohl Ben jakkoliv zareagovat, Klein dodal: „Váš protest bude zaznamenán v zápise.“

Ben si všiml, jak Lester Crewe potlačuje úsměv a předstírá, že si dělá poznámky. To se ti to směje, pomyslel si zachmuřeně Ben. Nejenže zrovna projel tu nejlepší strategii, ke které se býval mohl uchýlit, ale také si uvědomil, že jakýkoliv její náznak bude moct být kdykoliv v dalším projednání okamžitě smeten ze stolu. Benova snaha učinit z Cletuse Johnsona pravý střed pozornosti právě dostala zásadní ránu.

13

Následujícího rána Lester Crewe prezentoval jako svého prvního svědka seržanta Kalbfuse, kterému se Dennis Riordan po činu přihlásil a kterému odevzdal svou zbraň. Ben svědka jen zlehka naťuknul, ale jinak si šetřil síly na svůj vstup, o němž však zároveň velmi pochyboval. Následně Crewe předvolal detektiva Marchiho, který rozhodl o zadržení Dennise Riordana a který také kontroloval, aby se nepřiznal dřív, než to bylo s ohledem na ochranu jeho práv možné.

Krátce po poledni mladý žalobce předvolal ke svědecké výpovědi doktora Allana Frosta. Když doktor složil přísahu, Lester ho provedl základy jeho profesionální dráhy obecného lékaře i dalším vzděláváním a praxí lékaře soudního. Frost na všechny otázky odpovídal s lehkostí a jistotou, která vyplývala z jeho dlouholeté praxe svědka v procesech s obžalovanými z vraždy. Když Crewe potvrdil důvěryhodnost svého svědka a jeho odbornou kompetenci, přistoupil k zásadním otázkám.

„A nyní, doktore Froste, prováděl jste dne dvacátého pátého ledna 1981 autopsii na těle jistého Cletuse Johnsona?“

„Ano.“

„Řekl byste porotě, k jakým závěrům jste došel?“

„Oběť utrpěla čtyři střelné rány. Do hrudníku, žaludku, do boku a třísla.“

„Byl jste schopen zjistit přímou příčinu smrti oběti?“

„Ano.“

„Řekl byste tedy porotě, co bylo onou příčinou?“

„Všechny čtyři zásahy přispěly k smrti oběti. Ale kulka, která uvízla v hrudníku, způsobila okamžitou smrt, protože prošla aortou až do srdce pana Johnsona.“

„Vzhledem k vašim zjištěním nastala smrt okamžitě?“

„Námitka!“ vykřikl Ben. „Pan žalobce navádí svědka.“

„Dovolte, abych otázku přeformuloval, pane doktore. Kdy podle vašeho odborného názoru nastala smrt?“

„Když vezmu do úvahy umístění a poškození, které střela způsobila, řekl bych, že smrt nastala okamžitě,“ prohlásil Frost.

„Mohla ke smrti přispět ještě nějaká jiná příčina?“ zeptal se Lester Crewe.

„Podle mých zjištění z prohlídky všech základních orgánů Johnsonova těla byly jedinou příčinou smrti střelné rány, které utrpěl.“

„Děkuji, pane doktore.“

Lester Crewe se obrátil a vracel se ke svému stolku. Nepředpokládal, že by chtěl Ben doktora Frosta, jehož výpověď a důvěryhodnost byla neotřesitelná, vyslýchat. Když však viděl Bena vstávat ze židle, překvapilo ho, co může mít jeho oponent v úmyslu. Frost byl velmi zkušeným svědkem, než aby se nechal snadno obalamutit. A Ben jistě nemá k dispozici žádnou lékařskou expertízu, která by mohla Frostovou výpovědí otřást. Lester Crewe tak spíše ze zvědavosti než z obav Bena pozorně sledoval.

Stejně překvapen byl i soudce Klein. Přiklonil se ke svědkovi a pomyslel si: Gordon už musí být naprosto zoufalý. Co by tak mohl z tohoto svědka ku prospěchu svého případu získat?

A přesto se Ben blížil k svědeckému boxu, v ruce držel svůj poznámkový blok a tvářil se, jako by měl v zásobě celou řadu souvisejících otázek. Na chvíli se odmlčel, aby měl jistotu, že se porota na jeho výslech zcela soustředí. To, co by mohl z tohoto výslechu získat, mohlo mít pro jeho obhajobu zcela zásadní význam.

„Pane doktore,“ začal pomalu Ben, „myslím, že jste vypověděl, že jste během své praxe provedl mnoho pitev, snad několik tisíc?“

„Ano,“ odpověděl chladně Frost.

„Během mnoha let praxe, že?“

„Od roku 1966. Takže šestnáct let.“

„Šestnáct let,“ opakoval zřetelně Ben, aby tak položil na tato slova neopodstatněný důraz a zmátl tak Lestera Crewea. „Řekněte mi, pane doktore, přerušil jste během těch šestnácti let někdy svou praxi? Mám na mysli déletrvající přerušení?“

„Kromě pravidelné letní dovolené nikoliv,“ odpověděl Frost a zahleděl se na Lestera Crewea, jako by od něj čekal nějakou nápovědu. Ale Crewe se zdál být přinejmenším stejně překvapen, jako Frost sám.

Ben dál rozvíjel svou otázku: „Nikdy jste nenavštívil nějaký z těch kongresů, kterých se lékaři s takovou oblibou účastní?“ zeptal se způsobem, jako by měl v rukávu nějaké zvlášť znevažující odhalení.

„No,“ začal Frost a jeho tón zněl nyní defenzivně, „existují okamžiky, kdy se soudní lékaři z různých částí země scházejí, aby si vyměnili zkušenosti a prodiskutovali nové techniky.“

„A zcela náhodou se tato setkání odehrávají vždy na nějakém tom příjemném, teplém místě jako Florida, Palm Springs nebo Panenské ostrovy?“ zeptal se s úsměvem Ben.

Lester Crewe, který byl stále překvapen, avšak nyní již tušil směr Benovy taktiky, vstal, aby zasáhl: „Vaše Ctihodnosti, jsou tyto opovržlivé poznámky nutné?“

„Pane Gordone,“ pokáral Bena soudce Klein.

„Promiňte, Vaše Ctihodnosti,“ omluvil se Ben, ale pohledem stále fixoval doktora Frosta. „Pane, navštívil jste někdy takové setkání?“

„Ano, ale nijak často.“

„Kolikrát za rok? Pětkrát, desetkrát, dvacetkrát?“

„Ani zdaleka ne tolikrát,“ protestoval Frost. „Nejvýš tak třikrát, maximálně čtyřikrát za rok. A vždy tak na tři, čtyři dny.“

„Aha,“ opáčil Ben a jeho tvář nyní vyjadřovala hluboké za myšlení. „Řekl byste, že tento limit – tři až čtyřikrát do roka – platil i v roce 1980?“

„V roce 1980?“ opakoval Frost a stále se snažil pochopit účel Benových otázek. „Určitě to nebylo více než čtyřikrát. Ale spíš si myslím, že třikrát. Ale můžu zavolat sekretářce a zjistit to.“

„To nebude potřeba, doktore. Věřím vašemu slovu. V roce 1980 jste neměl více absencí jak tři nebo čtyřikrát tři až čtyři dny. Dohromady to dělá, dejme tomu, dvanáct až šestnáct dní za celý rok?“

„Ano, řekl bych, že by to tak mohlo být,“ souhlasil Frost a opět se zadíval na Crewea.

„Takže lze mít za to, že jste v únoru 1980 nepřetržitě pracoval v úřadu soudního lékařství? Až snad na pár dní?“ zeptal se Ben.

„Ano,“ odpověděl Frost.

Soudce Klein, kterého již zdánlivě nesouvisející směr výslechu značně znervózňoval, vykřikl: „Pane obhájce!“ Ben se k němu otočil. „Jděte k jádru věci, pokud nějaké existuje!“

„Ano, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Ben a pomalu se otočil zpět ke svědkovi. A pak se ho hlasitě a zřetelně zeptal: „Takže můžu předpokládat, že jste v měsíci únoru 1980 prováděl pitvu na těle Agnes Riordanové?“

„Ano, prováděl…“ začal Frost s odpovědí.

V tu chvíli se Lester Crewe vymrštil ze svého místa a hlasitě, aby přehlušil Frostovu odpověď, prohlásil: „Vaše Ctihodnosti, námitka! Otázka je nepodstatná a s tímto případem naprosto nesouvisí!“

Reportéři sedící v zadních lavicích propukli v první velkou vřavu tohoto procesu. To byla totiž konečně zpráva, po které diváci tak lačnili a která tak pro televizní stanice i tisk znamenala zlatý důl. Soudce Klein rozčileně klepal kladívkem. „Ještě jeden takový projev a vyhodím vás ze soudní síně. Respektuji první dodatek, ale tady probíhá soudní proces a ne nějaká televizní show!“

Když se diváci uklidnili, obrátil se soudce k oběma zástupcům: „Pánové, myslím, že bude lépe vyloučit porotu z naší diskuse.“ Naznačil soudnímu úředníkovi, aby porotce vyvedl ze soudní síně.

Ale dříve než byli z doslechu, Ben úmyslně hlasitě zaprotestoval: „Pokud nebude porotě umožněno vyslechnout všechny důkazy…“

Soudce Klein začal tak intenzivně bušit kladívkem, až se v celé síni rozhostilo naprosté ticho. Upřeně se zadíval dolů na Bena. Ben se pustil do riskantní hry a teď si uvědomil, že ho zřejmě bude dost stát. Znepřátelil si Kleina a měl pocit, že od této chvíle až do konce procesu už od tohoto soudce, který s ním i s jeho klientem původně velmi soucítil, zřejmě neuslyší jediné příznivé rozhodnutí. A přece bylo v zájmu jeho strategie tento riskantní krok podniknout.

Klein si v duchu napočítal do deseti a pak pokračoval: „Pane obhájce, ještě jeden takový trik a obviním vás z pohrdání soudem! A teď, pokud máte nějaký podstatný právní argument k přípustnosti výpovědi tohoto svědka, tak ho podejte!“

Benova předtucha se tak potvrdila, a proto se rozhodl zbývajících možností maximálně využít. Musí udržet Frosta na svědecké lavici a vytáhnout z něj každičký krvavý detail toho, jakým způsobem byla Agnes Riordanová zadržena, znásilněna a zardoušena silnýma rukama Cletuse Johnsona. Jedině člověk, který pitval její tělo, o tom může podat svědectví. Kdyby vyhrál tuto při o přípustnost otázky a mohl porotě ukázat, co se Agnes Riordanové stalo, pak by zvítězila i jeho strategie.

Ben teď poprvé pocítil, že má případ pevně v rukou, a jeho sebedůvěra stoupla. Obrátil se proto na soudce.

„Vaše Ctihodnosti, sám pan okresní návladní v obžalobě a dále i jeho zástupce v otázkách kladených svědkům jasně poukazují na to, že úmysl obžalovaného je jedním ze zásadních elementů tohoto případu. Vzhledem k tomu, že stav mysli obžalovaného, bez kterého by tu žádný úmysl neexistoval, byl reakcí na brutální smrt jeho dcery, považuji za nanejvýš relevantní, aby se porota s detaily její smrti seznámila. Když nemohli stát vedle tohoto muže v okamžiku, kdy musel identifikovat tělo své dcery, pak ať alespoň vyslechnou z úst jednoho a jediného svědka, který může ten obraz podat z první ruky, co vlastně Dennis Riordan viděl. Rád bych, aby z úst doktora Frosta slyšeli, co bylo příčinou smrti Agnes Riordanové! A jestli byla její smrt ‚okamžitá‘, nebo jestli byla pomalá, agonizující, provázená hrůzou, násilím a čím ještě? Bez toho, Vaše Ctihodnosti, tato porota nemůže spravedlivě posoudit otázku úmyslu obžalovaného!“

Zdálo se, že soudce Klein neznatelně pokýval hlavou. Pak se obrátil na Lestera Crewea.

„Vaše Ctihodnosti,“ začal mladý černošský žalobce. Upravil si brýle a pokračoval: „To je přesně ten typ emocí, který jsem v průběhu procesu očekával. Vzhledem k tomu, že by mohl obžalovanému vynést zejména u novinářů plusové body, obávám se, že se uvnitř této soudní síně musíme řídit pouze dvěma okolnostmi. Fakty a zákony. Chtěl bych zdůraznit, a bude to ještě zřetelnější, až představíme přiznání obžalovaného, že se během roku, který uběhl od smrti Agnes Riordanové do okamžiku vraždy, z níž je pan Riordan obžalován, přihodilo mnoho věcí. Pokud by pan Riordan podnikl nějaký násilný akt proti Cletusi Johnsonovi bezprostředně poté, co identifikoval její tělo, pak bychom mohli mezi těmito dvěma událostmi jistě nějakou souvislost vidět. Ale za daných okolností, tak jak je známe nyní, tak činit nelze.“

Lester Crewe se odmlčel a pak svou řeč zakončil: „Čin pana Riordana nebyl odpovědí na smrt jeho dcery, ale reakcí na systematické zákonné postupy. A proto je jakákoliv výpověď týkající se smrti Agnes Riordanové pro tento případ naprosto irelevantní. Takže trvám na tom, aby byla celá část výslechu vedeného tímto směrem vyškrtnuta!“

Soudce Klein se nad oběma důvody hluboce zamyslel a nakonec řekl: „Vzhledem k tomu, že neexistuje přímá příčinná souvislost mezi smrtí slečny Riordanové a činem obžalovaného, výslech vyškrtávám.“ Obrátil se k Benovi a dodal: „Pan obhájce může předložit právní rozklad podporující jeho důvody. V takovém případě mohu věc znovu zvážit.“

Ben nereagoval, protože měl za to, že by žádný rozklad Kleinovo rozhodnutí nezměnil. Došel tak blízko a prohrál. Utěšovalo ho jen jediné. Ta rozepře snad alespoň vnesla do myslí porotců názor, že zásahem žalobce byli ochuzeni o svědectví, které, pokud nebylo zcela relevantní, pak bylo jistě velmi vzrušující. Poprvé v tomto procesu měl Ben pocit, že se mu podařilo podnítit u poroty vůči Lesteru Creweovi jistou nelibost.

Ale co se týče jeho strategie změnit tento proces s Dennisem Riordanem na proces s Cletusem Johnsonem, prohrál další významné kolo.

Mezitím si v čekárně několik porotců vděčných za malou přestávku zapálilo cigarety. Jiní se cítili vyloučením z případu dotčeni a byli zvědaví, co se v soudní síni odehrává. Walter Grove byl jediný, kdo promluvil:

„Jednou jsem dělal kvůli románu takový průzkum. Zjistil jsem, že posílají porotu pryč vždy, když se přou o zákony.“ Pak dodal: „Ten román jsem nikdy nenapsal…“ Náhle si připomenul pohrůžku soudce Kleina, a tak se zeptal: „Neřekl bych, že projednávají případ, a vy?“

Svou otázku směřoval na několik porotců, ale zejména na Violetu Tolliverovou.

„Takové všeobecné prohlášení jako tohle myslím nelze považovat za projednávání případu. Alespoň já bych to tak neviděla,“ souhlasila Violeta.

„Zvláštní, viďte?“ pokračoval Grove přímo k ní. „Jsou tam novináři a lidi od televize i lidi, kteří vešli dovnitř jen z čiré zvědavosti. A přece tito lidé, kteří k případu nemají v podstatě co říct, mohou poslouchat to, z čeho jsme byli my, porota oprávněná o případu rozhodnout, vyloučeni. To mi připadá takřka zvrácené, svévolné, vám ne?“

„Ano, to tedy ano,“ odvětila Violeta, ale nyní v její odpovědi zazněla jistá lhostejnost, díky níž se teď zdála být chladná a rezervovaná. Cítila totiž, že kdyby v diskusi pokračovala, podnítila by tak jisté sblížení s panem Grovem, kterému se naopak snažila vyhnout.

Grove tu změnu vycítil. Už se zase tváří jako ledová královna, říkal si v duchu. Copak nemůže alespoň na chvilku vypnout a zapomenout na to, že je tak zatraceně krásná a slavná? Měla by si uvědomit, že po ní nemusí nutně toužit každý mužský, který jí přijde do cesty! Kéž by se dokázala na chvíli uvolnit.

Violeta vycítila z Groveova pohledu jeho myšlenky a odvrátila se. Pokud její odmítnutí bylo tak zřejmé, pak to bylo nutné. Byla ve stadiu, kdy byl každičký kousek jejího života dokonale zorganizován. Prožila dvě manželství a dva rozvody a několik aférek, které skončily tak, jak aférky většinou končívají. Žádný z těch vztahů nebyl schopen přežít její slávu a tlak její prudce se rozvíjející kariéry. Violetě se moc, která z úspěchu jejího podnikání pramenila, zamlouvala. Měla ráda publicitu a koktejly a gala večery, ačkoliv, jak musela přiznat, časem ji začaly trochu nudit. Zejména si však užívala samoty. Raději se držela dál od sportu zvaného sexuální hon, triky a dobývání. Už měla dost toho, aby na ni bylo nahlíženo jako na nějakou zvláštní cenu, jako by muž tím, že s ní jde do postele, získal nějaký zvláštní status. A taky už z toho všeho byla unavená. Z mužů, kteří o ni usilují, ze stále stejných bosů, manažerů, finančníků, filmových producentů a politiků, které, jak se zdálo, potkávala na všech společenských večírcích, na nichž se objevila. Pokaždé tíž muži, táž konverzace, stejné sexuální narážky, které ji už nebavilo odrážet.

Tento vysoký muž s drsnou tváří a povědomým jménem se však v těchto kruzích nepohyboval. Možná, že se od mužů, které zatím poznala, liší. Přinejmenším se neoblékal stejně. Jeho hovor se nepyšnil nejnovějšími neologismy, které se staly během pouhého týdne newyorskými a washingtonskými klišé. Zdálo se, že je to přímý, seriózní muž, který si nepotrpí na přetvářku. To by mohla být změna k lepšímu, pomyslela si Violeta.

Ve stejném okamžiku, kdy dospěla k tomuto závěru, však opět nečekaně pocítila vůči tomu muži odpor, jako by její myšlenky sám tajně zosnoval. Když konečně povolali porotu zpět do soudní síně, oddechla si.

Když se posadili na své židle a uvědomili si, že svědecká lavice zeje prázdnotou, bezděčně si s Walterem Grovem vyměnili pohledy. Bylo jasné, že okresní návladní tento bod sporu zřejmě vyhrál. Oba přemýšleli nad tím, o čem asi doktor nesměl vypovídat. Nebylo jim však na přemýšlení dopřáno mnoho času, protože Lester Crewe se již obracel k soudci:

„Vaše Ctihodnosti, v tuto chvíli z důvodů, které vyjdou ihned najevo, žádám o povolení vystoupit na svědeckou lavici. Výslech povede můj kolega.“

Soudce Klein svůj souhlas vyjádřil strohým kývnutím hlavy.

Ben seděl na svém místě, po boku svého klienta a zdálo se, že s ním Lesterova prosba nikterak nepohnula. Ve skutečnosti mu však běželo hlavou: Tak teď to přijde, těžká artilerie. V případě, že nebudu moct to přiznání nějak vyloučit, budu muset použít všechny prostředky k tomu, abych alespoň co nejvíce zmírnil jeho dopad.

Lesterův spolupracovník předčítal otázky ze seznamu, který Lester sám připravil, a Lester odpovídal, přičemž seznámil porotu s událostmi dvacátého čtvrtého ledna 1981. S telefonátem z dvacátého šestého policejního okrsku, urychlenou cestou na periferii, setkáním s detektivem Marchim a nakonec i se setkáním s podezřelým Dennisem Riordanem.

„Mohl byste říct porotě, co vyšlo najevo pak?“ zeptal se Creweův asistent.

„Tak, jak řekl detektiv Marchi, ten muž se chtěl přiznat k vraždě, kterou, jak uvedl, spáchal teprve hodinu předtím,“ odpověděl Lester Crewe.

„Pane Crewe, máte záznam toho přiznání?“

„Mám kamerový záznam přiznání, které obžalovaný učinil poté, co byl seznámen se všemi svými právy,“ řekl Crewe a pohlédl na Bena.

Ten, aby Crewea zmátl, si horlivě dělal poznámky do svého bloku. Nebude na škodu, když vzbudí v porotě dojem, že považuje Creweovu výpověď za chybnou.

V tom okamžiku se Creweův asistent obrátil na Bena: „Svědek je váš.“

„V tuto chvíli nemám otázek,“ opáčil Ben. „Ale vyhrazuji si právo výslechu na pozdější dobu.“

Crewe sestoupil ze stupínku a pokračoval ve výslechu dalších svědků. „Pan Irving Rosenthal! Prosím, zaujměte místo na svědecké lavici!“

Muž, který čekal na chodbě, vstoupil do soudní síně, prošel přes zábranu a vydal se ke svědecké lavici. Pan Rosenthal složil přísahu a usadil se na židli. Byl neuvěřitelně vyzáblý, s řídkým tmavým knírem. Límeček jeho košile se zdál být o dvě čísla větší, než by bylo potřeba, a jeho bledá tvář prozrazovala, že většinu dní, ale hlavně nocí, trávil v zakouřených střižnách.

„Pane Rosenthale, jaká je vaše profese?“

„Televizní inženýr.“

„Co to vlastně ve skutečnosti zahrnuje, pane Rosenthale? Mohl byste to prosím vysvětlit porotě?“

„Natáčím různé události, projevy, schůze, reklamy, rozhovory.“

„Přiznání?“

„Ano. Jsem poradcem Policejního oddělení města New York.“

„Natáčel jste tedy dvacátého čtvrtého ledna přiznání, které učinil obžalovaný?“

„Ano.“

„Manipuloval jste od té doby vy nebo někdo jiný s touto nahrávkou?“

„Ne!“

„Takže je to v každém ohledu přesně ta nahrávka, kterou jste učinil onoho dne?“

„Ano.“

„Svědek je váš,“ řekl Crewe a zářil velkorysou sebedůvěrou.

Ben, který se v myšlenkách stále trápil výpovědí doktora Frosta, vstal a pomyslel si: Tak teď dám těm novinářským jestřábům něco, s čím budou moct odstartovat večerní zprávy a zároveň trochu postraším Lese. Ben přistoupil ke svědkovi.

„Pane Rosenthale…“ začal Ben a pak se na chvíli odmlčel. Zadíval se upřeně na muže a zatvářil se, jako by jej poznal. Byl si jistý, že to ve svědkovi vyvolá napětí, a měl pravdu.

„Pane Rosenthale, říkal jste – a nezapomínejte, že jste pod přísahou – že nikdo se záznamem, který jste natočil, nemanipuloval?“

„Ano.“

„Jste si tím naprosto jistý?“ pokračoval Ben, přičemž si dobře uvědomoval, že se někteří porotci předklonili a z diváckých lavic cítil zvědavé napětí.

„Ano, jsem si tím naprosto jistý,“ odpověděl Rosenthal.

„Absolutně jistý?“

„Ano!“

Ben se upřeně díval na Rosenthala. Po chvíli si muž nervózně odkašlal.

„Pane Rosenthale, desátého února 1981 mi byla přehrána páska, která má být onou páskou, kterou zamýšlíte předvést porotě…“

Při slovech „má být“ vyskočil Lester Crewe na nohy. „Vaše Ctihodnosti, pokud pan obhájce napadá autentičnost zmíněného záznamu nebo skutečnosti, že záznam není sestříhán, pak bych ho požádal, aby o tom přinesl odborné svědectví!“

„Pane Gordone?“ obrátil se soudce na Bena.

„Vaše Ctihodnosti, rád bych ve výslechu pokračoval. Pravá souvislost vyjde najevo o něco později.“

„Pokud neprokážete souvislost, pak vyloučím celou tuto linii výslechu. Je vám to doufám jasné, pane obhájce?“ pokáral ho ostře Klein. Ještě nezapomněl na střet s Frostem a Benovu snahu ovlivnit porotu.

Ben se obrátil zpátky ke svědkovi: „Jak jsem říkal, pane Rosenthale, desátého února mi byla přehrána páska s nahrávkou přiznání učiněného údajně panem Riordanem. Pak jsem ji zhlédl znovu osmnáctého února.“

„Ano?“ opáčil Rosenthal, zvědavý na Benovu otázku.

„Tu pásku mi přehráli v úřadu okresního návladního. Ani v jednom případě jste u toho nebyl přítomen. Pouštěl mi ji jeden muž, už jsem zapomněl jeho jméno. Vlastně můžu říct, že byl velmi ochotný a při mé druhé návštěvě mi ji přehrál dokonce několikrát.“

„Ano?“ opáčil opět Rosenthal a byl čím dál zvědavější.

„Takže ta páska nebyla pořád ve vaší dispozici, že ano?“

„To je pravda. Když natočím záznam, předám ho okresnímu návladnímu.“

„Takže s tou páskou mohl manipulovat v době mezi jejím natočením a dnešním dnem, kdy nám ji hodláte představit, nějaký jiný technik?“

„To je možné.“

„Pokud s ní mohl manipulovat jeden technik, tak s ní mohli manipulovat klidně i dva, tři, pět nebo padesát jiných techniků.“

„O tom nemohu vědět,“ připustil Rosenthal.

„Takže když jste pod přísahou vypověděl, že s tou páskou nikdo nemanipuloval, tak jste říkal něco, o čem nemáte nejmenší tušení?“ zeptal se Ben.

„Poznám, pokud tu pásku někdo sestříhal nebo s ní jinak manipuloval!“ protestoval Rosenthal.

Ale Ben už se obrátil k odchodu a zamířil ke svému stolku. Crewe povstal ze své židle.

„Pane Rosenthale, jak dlouho jste televizním inženýrem a technikem?“

„Dvaadvacet let.“

„Stal se z vás během této doby odborník na zjišťování, zda byly záznamy sestříhány?“

„Ano.“

„Pane Rosenthale, kdy naposledy jste prohlížel předmětnou pásku?“

„Včera, při přípravě na dnešní promítání.“

„Řekněte nám, dle vašeho odborného názoru – bylo s páskou, kterou zanedlouho zhlédneme, nějakým způsobem manipulováno?“

„Ne, nebylo.“

„Děkuji.“ Lester Crewe se obrátil na Bena a vyzval ho k pokračování ve výslechu.

Ben povstal odhodlán učinit poslední pokus, kterým by zmírnil dopad přiznání svého klienta na porotu tím, že vzbudí v jejich myslích pochybnosti o hodnověrnosti toho záznamu.

„Pane Rosenthale, dříve než opustíte svědeckou lavici, bych měl ještě jednu otázku. Stalo se někdy během vaší dlouholeté praxe televizního technika, že byste nahrál záznam, pak ho sestříhal, vybral některý segment a vložil ho na jiné místo téhož záznamu? Dělal jste někdy něco takového?“

„Jistě. Každý televizní střihač tohle někdy dělal.“

Ben Gordon pokýval hlavou a pak, jako by v něm Rosenthalova odpověď vyvolala další otázku, se zeptal: „Řekl byste, že je dokladem odbornosti televizního technika, jako jste vy, když jsou takové střihy a změny v záznamu provedeny tak dokonale, že je divák nezaznamená?“

„Ano,“ uznal Rosenthal.

„Takže, pokud byly takové manipulace provedeny i s touto páskou, pak by to laik jako já, nebo člen poroty, neměl být schopen poznat.“

„Ano,“ byl Rosenthal nucen přiznat.

Ben se obrátil k soudci: „Vaše Ctihodnosti, pokud porota rozumí tomu, co bylo právě řečeno, pak nemáme žádných námitek, aby zde byl ten záznam přehrán.“ Po cestě zpátky ke svému stolku se Ben nenápadně zadíval směrem k porotě. Cítil, že se mu podařilo alespoň v malé míře uspět.

Lester Crewe oslovil soudce. „Vaše Ctihodnosti, nyní bychom rádi přizvali technika k nainstalování monitorů, aby mohla porota, Vaše Ctihodnost a zástupci médií zhlédnout přiznání.“

Klein souhlasně přikývl, ale v hlavě měl v tu chvíli jediné: Raději bych si dal pauzu a zakouřil si. „Jak dlouho to potrvá?“

„Maximálně patnáct minut, Vaše Ctihodnosti.“

Fajn, pomyslel si Klein, dost času na doutníček. Pak se obrátil k osazenstvu soudní síně a poznamenal: „Než budou ustaveny monitory, mohou si dát všichni pauzu. Pokud chcete hovořit, jděte na chodbu.“

Více než polovina novinářů okamžitě vyrazila ke dveřím. Už měli titulek pro večerní vydání: Obhájce útočí na Riordanovo přiznání dřív, než bylo zveřejněno!

14

Technici přivezli do soudní síně rovnou tři televizní monitory. Jeden byl umístěn obrazovkou k porotě, jeden k soudci a poslední k zástupcům médií a divákům.

Když se soud znovu sešel, zeptal se Ben: „Vaše Ctihodnosti, smíme?“ a naznačil, že by se se svým klientem rád přesunul na stupínek, na kterém byla umístěna soudní stolice, aby tak mohli zhlédnout záznam. Dennis Riordan konečně projevil nějaký zájem o proces, protože své přiznání dosud neviděl.

Soudní úředník, který stál u zdi, zhasl osvětlení místnosti. Pak spustil žaluzie na vysokých oknech. Denní světlo tak zůstalo za zdmi soudní síně.

„Prosím!“ nařídil Lester Crewe.

Rosenthal stiskl tlačítko na přehrávači. Tři obrazovky se rozzářily, následovalo několik vteřin zrnění a pak se objevil počátek záznamu přiznání Dennise Riordana.

Záznam začal Lesterovými úvodními otázkami, které měly zabezpečit Riordanovo právo mlčet, mít obhájce, nic nevypovídat, a jasným upozorněním, že cokoliv vyřkne, může být použito proti němu.

Všech čtrnáct porotců se vyklonilo ze svých míst. Záře z obrazovky vykreslovala stíny na jejich napjatých tvářích, když sledovali netečného, klidného Dennise Riordana, jak vypovídá:

Jmenuji se Dennis Riordan. Žiju sám. Žena mi zemřela před dvěma měsíci. A moje dcera byla zavražděna deset měsíců před tím.

Bena ani tak nezajímalo, co se odehrává na obrazovce, jako jak se tváří porotci. Jaký vliv na ně přiznání jejich klienta může mít. Někteří neustále těkali očima z obrazovky na živého, přítomného Dennise Riordana, který nyní sledoval sám sebe. Zřejmě také uvažovali, co se asi honí jeho hlavou, když tak poslouchá svůj vlastní příběh o znásilnění a vraždě své dcery, osvobození jejího vraha, žalu nad smrtí své ženy a svém rozhodnutí vzít spravedlnost do vlastních rukou.

Riordan sám fascinovaně hleděl na obrazovku a přitom myslel na jedno: Tak teď to vědí, všichni vědí, jak a proč jsem to udělal. A musí s tím něco provést, aby zabránili tomu, aby byly další Agnesy Riordanové znesvěceny a zavražděny. Stálo to za to, všechno za to stálo, tenhle proces a taky to, co se mnou bude, až to skončí. Stálo to za to!

V novinářské sekci žurnalisti horečnatě zapisovali informace do svých notesů a kresliči se snažili zachytit scénu u soudní stolice: soudce po boku s obhájcem Benem Gordonem a obžalovaným Dennisem Riordanem. Ty kresby se objeví už ve zprávách v šest večer a pak znovu v jedenáct a taky ve večerním a ranním výtisku novin.

Přiznání se schylovalo k závěru:

A dnes, asi tak před hodinou, jsem našel Cletuse Johnsona, toho muže, co zavraždil Aggie. A zastřelil jsem ho. Vystřelil jsem pětkrát. Pokud byste chtěli ještě něco vědět, tak se mě klidně zeptejte.

V tu chvíli Dennis Riordan pohlédl přímo do kamery a oznámil:

A teď chci být souzen!

Lester Crewe se následně zeptal:

Chcete ještě něco říct, pane Riordane?

Ano, chtěl bych mluvit se svým zpovědníkem.

Pokud vám mohu, pane Riordane, něco poradit, tak více než zpovědníka potřebujete advokáta.

Chci mluvit se svým zpovědníkem.

Tak skončilo přiznání Dennise Riordana. Navzdory spoře osvětlené místnosti se všechny oči stočily směrem k Riordanově postavě, která se vztyčila za soudní stolicí a vydala se směrem ke stolku obhajoby. Sledovaly jej všechny oči až na jediný pár. Oči Bena Gordona byly upřeny na porotu. Čtrnáct zachmuřených porotců vypadalo poměrně vyděšeně chladným způsobem, jakým se jeden člověk přiznal k vraždě druhého člověka. Ten záznam na ně měl daleko větší dopad, než Ben předpokládal. Teď bude muset takticky improvizovat a pokusit se ten dopad pokud možno zmírnit. Než si však mohl svůj další krok rozmyslet, Lester Crewe už byl na nohou.

„Vaše Ctihodnosti, dříve než rozsvítíme, mohl bych požádat, aby byla páska přehrána ještě jednou?“

„Myslím, že jednou to stačilo, pane žalobce.“ Soudce Klein nebyl jeho žádosti příliš nakloněn.

Ale Crewe trval na svém. „Vaše Ctihodnosti, tentokrát bych chtěl požádat členy poroty, aby se zaměřili na nástěnné hodiny umístěné nad obžalovaným. Protože pokud někdo má podezření, zda nebylo s nahrávkou nějak manipulováno, pak tyto hodiny všechny případné pochyby vyvrátí.“

Lesi, ty jeden zákeřný mizero, pomyslel si Ben, ale jakékoliv námitky z jeho strany by v této chvíli jen přinesly větší pozornost otázce autentičnosti přiznání. Když soudce Klein nařídil, aby pásku znovu přehráli, zůstal tedy raději zticha.

Všechny oči teď sledovaly hodiny, které prokázaly, že záznam je kontinuální a nesestříhaný.

Po takové porážce byl Ben rád, když soudce Klein oznámil: „Patnáct minut přestávka.“

Novináři okamžitě běželi podat zprávy o přiznání, té nejžhavější novince, která se jim od začátku procesu dostala do rukou. Když úředník požádal porotce, aby odešli ze soudní síně, reagovali jen někteří. Druhá projekce s hodinami jako tichým svědkem věrohodnosti přiznání v podstatě ukázala, jak budou muset rozhodnout. Víc než kterékoliv svědectví je přiznání postavilo tváří v tvář realitě jejich povinnosti.

Elihu Prouty, postarší černoch na prvním sedadle, kradmo pohlédl na své kolegy a pomyslel si: Vlastně můžeme hlasovat hned teď, co víc může být řečeno?

Veroniku Connellovou napadlo: Co si asi myslel, že by mu kněz mohl v tu chvíli přinést? Nebo až teď? Ten okresní návladní měl pravdu. Potřeboval právníka, a to dřív, než se přiznal.

Ben Gordon, který dovedl číst z jejich tváří, usedl za svůj stůl a cítil se deprimovaný víc než kdykoliv od začátku procesu. Musím udělat něco, co překoná důsledky toho zatraceného přiznání, říkal si. Musím obrátit mysl a emoce porotců od tohoto tématu k nějakým jiným aspektům případu. V tu chvíli ho Riordan zatahal za rukáv.

„Poslouchej, hochu…“

Frustrace a starosti způsobily, že si Ben vylil zlost na svého klienta. „Žádal jsem vás, abyste mě tak v soudní síni neoslovoval. Jsem váš obhájce!“ zašeptal hněvivě.

„Promiňte,“ omluvil se upřímně Riordan. „Nechtěl jsem vás tím znevažovat. Jen jsem chtěl říct, že teď je důležitější než kdykoliv předtím abyste mě předvolal.“

„Proč?“ zeptal se překvapeně Ben.

„Existuje několik věcí, které jsem chtěl při přiznání uvést, ale neudělal jsem to.“

„Už jste toho napovídal víc než dost,“ opáčil Ben. „Přiznal jste úmysl. To bylo to jediné, co chybělo žalobě k případu prima facie. A vy jste jim to dal.“

„To je mi úplně jedno!“ namítl Riordan. „Chci vypovědět celý můj příběh. Slibte mi, že mě předvoláte!“

„Je mi líto, pane Riordane, ale to vám slíbit nemůžu,“ řekl Ben, obrátil se a vyrazil ke dveřím ze soudní síně. Teprve teď si všiml, že v zadní divácké řadě sedí plavovlasá dívka, která se právě zvedá ze svého místa.

Arlene!

Ben se protlačil davem, přičemž ignoroval reportéry, kteří se z něj pokoušeli vymámit reakci na přiznání a další plánované kroky.

„Miláčku, copak tu děláš?“

„Přišla jsem se podívat na Clarence Darrowa v akci,“ pokusila se Arlene zavtipkovat, protože si dobře uvědomovala, jak byla uplynulá půlhodina pro Bena těžká.

„Ani Darrowovi by se nepodařilo to přiznání vyloučit,“ vysvětloval Ben. „Pokusil jsem se ho zpochybnit. Nevyšlo to. Neměla bys už být zpátky v kanceláři?“

„Kdyby se trh zřítil o dvanáct bodů, pak by mi telefon nedal pokoj. Ale dneska se o dvanáct zvedl, takže mám klid,“ prohlásila Arlene. Pak dodala: „Jo, tvoje matka mi ráno zase volala.“

„Takové štěstí máš jenom ty, zlatíčko, zažívat potíže s tchyní, aniž bys byla vdaná. Co chtěla tentokrát?“

„Bojí se tě zeptat. Ráda by se na tebe přišla podívat, jak obhajuješ tenhle případ.“

„No, to vážně potřebuju,“ opáčil Ben.

„Je to to nejmenší, co pro ni můžeš udělat. Alespoň bude mít o čem povídat.“ Arlene se snažila Bena přemluvit.

„Já… rozmyslím si to.“ To bylo maximum, co byl Ben ochoten slíbit.

Vtom si všiml, že Arlenin pohled něco upoutalo, že si někoho prohlíží. Otočil se, aby zjistil, kdo ji tak zaujal, a spatřil nějakého neznámého člověka. Svým pohledem mu dával najevo, že by s ním rád promluvil. Ben si cizince rychle prohlédl. Byl to malý, podsaditý muž s brýlemi bez obrouček a párem pronikavých očí.

„Všimla jsem si ho, už když vešel dovnitř,“ řekla Arlene. „Ačkoliv stráž už do síně nikoho dalšího nevpouštěla, jemu se to podařilo nějak zařídit. Co myslíš, že chce?“

„Možná, že ví něco důležitého, co by se mohlo týkat procesu,“ odpověděl Ben. „Někdy se to stává, že se svědek z ničeho nic vynoří uprostřed přelíčení. No, někdy je to ovšem jen nějaký cvok, který si myslí, že ví přesně to, co vytáhne tvého klienta z bryndy. V každém případě si s ním raději promluvím.“ Ben vyrazil směrem k neznámému muži.

„Pan Gordon?“

„Ano?“ opáčil opatrně Ben.

„Viktor Coles,“ představil se muž a evidentně očekával, že ho Ben okamžitě pozná. Když však Ben nezareagoval s náležitou dávkou respektu, muž pokračoval: „Literární a filmový agent. Určitě jste o mně četl.“

„Aha, ano. V nějakém sloupku. Pravda,“ uvědomil si Ben, ale přesto stále nechápal, proč s ním chce hovořit.

„Pane Gordone, nebo vám můžu říkat Bene?“

„Jak chcete,“ zareagoval netrpělivě Ben.

„Bene, včera večer jsem četl noviny a díval jsem se na zprávy a rozhodl jsem se, že sem dneska ráno přijdu osobně, abych se přesvědčil. A po tom přiznání jsem si naprosto jistý!“

„Jistý? Čím?“ zeptal se Ben, který byl stále ještě otřesen vlivem přiznání na porotce.

„Bene Gordone, vy sedíte na zlatém dole!“ oznámil slavnostně Viktor Coles.

„Opravdu?“ zeptal se Ben. „Pane Colesi, právě teď sedím na bedně dynamitu, která až vybuchne, tak proti ní bude Titanic vypadat jako plachetnice v Karibiku.“

„Práva!“ prohlásil Coles. „Přimějte svého klienta, aby vám přenechal svá autorská práva na knihu a film.“

„To myslíte vážně?“

„Bene, mluvíte s mužem, jehož čistý roční příjem má sedm cifer. Cítím velké sousto na míle daleko. A nebyl bych teď tady, kdybych si nebyl naprosto jistý! Tohle je velké, hodně velké. Věřte mi, Bene! Udělejte, co vám říkám!“

„Tak velké, jo? Jak velké?“

„Odhadem bych řekl, že asi čtyři sta tisíc dolarů,“ prohlásil Coles.

Ben se zadíval na muže, jehož oči za elegantními brýlemi bez jediného mrknutí jeho pohled opětovaly. Ten skeptický pohled znal Coles velmi dobře. Viděl ho už mnohokrát.

„Nechejte si poradit. A budete mít snadno vyděláno. Ani nebudete muset tu knihu napsat. Mám člověka, který ji napíše za vás. Dostal by za to určité procento, malé, samozřejmě. Jenom projdete rukopis, abyste zkontroloval, zda tam nejsou nějaké právní chyby, a doplníte některé jemné právnické manévry, do kterých se tu pouštíte.“

„Vy jste si mých jemných právnických manévrů povšiml, že?“ zeptal se Ben a pomyslel si: Možná jsem obalamutil některé diváky, ale porotu určitě ne. „Řekněte mi, pane Colesi, co se stane s vašimi velkolepými plány, když ten případ prohraju? Tak jsme dost mimo odhad, že?“

Coles, který ani trochu nevypadal, že by ho to nějakým způsobem odradilo, se jen usmál. „Bene, některé z největších obchodů, jaké jsem kdy udělal, byly z prohraných případů. Pro mě platí jen jedno měřítko, zájem veřejnosti. A lidé o tomhle případu mluví, mluví o Riordanovi. Pro běžného občana se z něj stal slavný případ. A proč? Protože on udělal to, co si průměrný muž říká asi stokrát za den, že by udělal, aby ochránil svou rodinu. Tam venku je celé město, celá země plná milých, obyčejných, středostavovských Dennisů Riordanů. Mluví o tom muži a budou mluvit ještě o mnoha dalších věcech, až tenhle případ skončí. Takže se žádné prohry bát nemusíte. V podstatě,“ dodal Coles tónem, jako by vyzrazoval nějaké velké tajemství, „zcela důvěrně, pro nás bude lepší, když prohrajete.“

„Cože?“ zareagoval podrážděně Ben. Měl pocit, že se ten muž snaží manipulovat s jeho etickými principy.

„Řekněme, že ho porota shledá vinným. Co uděláte pak?“

„Odvolám se. V případu vraždy je to celkem automatický postup.“

„Přesně tak!“ souhlasil Coles a usmál se. „A jak dlouho odvolací soud trvá?“

„Měsíce,“ odpověděl Ben. „Dost možná, že i rok, až do rozhodnutí.“

„Správně,“ řekl nadšeně Coles. „A kde bude během té doby Riordan? Venku na kauci? Poté, co byl shledán vinným? To asi těžko.“

To Ben nemohl popřít.

„Takže, co máme? Průměrného, prostého člověka ve vězení. Muže, kterému veřejnost rozumí a sympatizuje s ním. A venku mladého, nebojácného a smělého právníka, který bojuje za jeho svobodu. Copak to, Bene, nevidíte? Pokud bude shledán vinným, pak to dá majetku nožičky. Zatímco se bude psát a vydávat kniha, my udržíme veřejnost na nohou tím, co budete dělat vy. Taky možná zorganizujeme s Riordanem nějaké rozhovory a záběry z vězení. A potom, pokud uspějete a bude nový proces, tak to bude skvělé!“

Colesův intenzivní pohled se stal ještě intenzivnějším, jako by říkal: „Jen si to promyslete. Budeme též trvat na procentech z filmu. A to by mohlo dělat dalších sto tisíc, možná i víc!“

„Pět set tisíc dolarů,“ řekl Ben, ještě skeptičtější než předtím.

„V dnešní době se vydávají trháky, nebo senzace. A tohle je naprostá senzace. Já to vím. Zastupuju tři muže z Cartrovy správy, dva obžalované z Watergate a taky jednoho odpadlíka, policajta, který bral úplatky a pak vypovídal. A Bene, musím říct, že tohle může být větší, než to všechno dohromady. Takže přimějte vašeho klienta, aby vám přepsal všechna literární, filmová a televizní práva jako součást honoráře.“

„A co Riordan?“ zeptal se Ben, zvědavý, jak se ho Coles hodlá zbavit.

„Pokud to bude nutné, pak pro něj nějaký malý dílek najdeme,“ povolil Coles.

Ben se ani nepokoušel skrýt svou zlost a sarkasticky opáčil: „To je od vás opravdu velkorysé!“

„Bene, Bene, Bene,“ snažil se ho uklidnit Coles, „na tom, co vám navrhuji, není nic špatného. Obhájci to už mnohokrát udělali. I žalobci. Podívejte, zkusme to jinak. Kolik za tento případ dostanete?“

„Několik tisíc dolarů,“ přiznal neochotně Ben.

„Tohle je vaše životní šance. Třeba už nikdy nedostanete tak žhavý případ. Uvědomte si publicitu, která je spojená s knihou a televizním seriálem. Představte si, co by to mohlo znamenat pro vaši budoucí kariéru!“

Ben, který už chtěl rozhovor ukončit, utrousil: „Promyslím si to. Ale teď musím zpátky do práce.“

„Ještě jednu věc.“ Coles uchopil Bena za paži. „Dejte mi své slovo, že pokud se rozhodnete do toho jít, tak to nepodepíšete s jiným agentem. Džentlmenská dohoda?“ Coles napřáhl svou ruku.

„Jistě. Džentlmenská dohoda,“ řekl Ben, ale rukou Colesovi nepotřásl.

Coles se otočil a odešel ze soudní síně. Arlene přistoupila k Benovi.

„Co chtěl?“

Dřív než mohl Ben odpovědět, ozvalo se: „Povstaňte!“

Soudce se vrátil do soudní síně. Všichni rychle zamířili ke svým místům. Soudce Klein pohlédl přes okraj svých brýlí na Lestera Crewea: „Pane Crewe?“

„Lid nemá, co by k výpovědi dodal.“

„Pane Gordone?“ obrátil se soudce na Bena.

„Nyní bych rád využil svého práva a požádal, aby pan Crewe vystoupil na svědeckou lavici.“

Ben ta slova úmyslně pronesl dramatickým tónem. Ne že by si dělal nějaké iluze o možném znehodnocení výpovědi, spíše měl potřebu zmírnit její emocionální dopad na porotce, kteří se i po přestávce tvářili stejně znepokojeně, jako před ní. Nemůže dopustit, aby na čtyřiadvacet hodin opustili tuto síň v takovém stavu mysli. Nutně musí takticky odvést jejich pozornost k jinému tématu. A Lester Crewe je jeho jedinou nadějí. Ben pohlédl na hodiny na stěně. Bylo už téměř tři čtvrtě na čtyři. Na splnění úkolu už mu tedy nezbývá příliš mnoho času.

Lester Crewe usedl na svědeckou lavici, překvapený, zvědavý a přece soucitný s Benovými problémy, které výpověď, jež měla mnohem větší dopad, než vůbec doufal, vyvolala. Protože Lester složil slib už při své první výpovědi, byl stále pod přísahou a Ben mohl rovnou začít s výslechem.

„Pane Crewe, právě jste porotě předvedl záznam přiznání, které bylo údajně učiněno panem Dennisem Riordanem, obžalovaným v tomto procesu.“

Crewe se s lehkým úsměvem na rtech zeptal: „Pane Gordone, je to prohlášení, nebo otázka, na kterou mám odpovídat?“

Ben Lesterovu poznámku ignoroval a pokračoval: „Pane Crewe, bylo to první přiznání, které jste kdy přijímal?“

„Ne.“

„Druhé, čtvrté, osmé, desáté?“

„Už jsem jich přijímal velké množství.“

„Kolik? Můžete nám to, alespoň přibližně, říct?“

„Řekl bych, že přes sto.“

„Přes sto…“ opakoval pomalu Ben. „Řekněte nám, stalo se vám už někdy, že by byl někdo tak tvrdošíjný a naléhal, že se chce přiznat, jako pan Riordan?“

Lester, který si teď nebyl jistý, kam Ben míří, opatrně odpověděl: „Ještě jsem se nesetkal s člověkem s tak jasnou myslí, který by tak naléhavě chtěl učinit přiznání.“

Ben jen stěží skrýval úsměv, který v něm preciznost Lesterovy odpovědi vyvolala.

„A pane Crewe, nenaznačoval fakt, že byl obžalovaný tak neobvykle klidný, něco významného?“

„Možná odlišného. Ale významného? To ne,“ odpověděl Crewe.

„Koneckonců, seděl před vámi muž, který za celých šestašedesát let nespáchal ani jeden z obvyklých méně závažných trestných činů. Dokonce nemá ve svých záznamech ani pokutu za parkování. A přesto naprosto neodbytně trvá na tom, že se chce přiznat k tomu nejhoršímu trestnému činu, vraždě! A vy si nemyslíte, že je to významné?“

„To je pravda,“ odpověděl Crewe a omezil svou odpověď na co nejméně slov, aby náhodou Benovi zbytečně neposkytl příležitost.

„Vám to v tu chvíli vůbec nepřipadalo divné, pane Crewe?“

„Pane Gordone, v okamžiku, kdy jsem jej seznámil s jeho právy, jak jste vy i porota mohli vidět na záznamu, cítil jsem se naprosto oprávněn to přiznání přijmout,“ prohlásil Crewe.

Ben udělal krátkou odmlku a pak se zeptal: „Pane Crewe, když jste se mnou o tom přiznání hovořil, vzpomínáte si na slovo ‚nutkání‘?“

Lestera Crewea ten dotaz zaskočil. „Nutkání? To si nepamatuji.“

„Pak mi dovolte, abych vám osvěžil paměť. Řekl jste o tomto obžalovaném, cituji: ‚Zdálo se, že cítí naléhavé nutkání vypovídat,‘ konec citace?“

„Je možné, že jsem to řekl,“ připustil Lester Crewe stále zvědavý, co Ben zamýšlí z této poznámky získat.

Ben se napůl otočil k porotě, aby ji tak zapojil do následující otázky, a zeptal se: „Pane Crewe, jako chápající lidskou bytost vás nikdy ani nenapadlo, že ten člověk neví, co dělá? Že cítil ‚naléhavé nutkání vypovídat,‘ nutkání náboženského fanatika? Že by měl být před svými nebezpečnými nutkáními chráněn? Před vlastním přehlížením následků svých činů?“

„Pane Gordone, když jsem jej seznámil s jeho právy…“ začal Lester Crewe.

Ben ho však okamžitě přerušil: „To už jste nám říkal, pane Crewe! Přečetl jste mu jeho práva! Skvělá věc! Ale já se ptám, nezdálo se vám, že je vaší povinností ochránit toho muže před jeho ‚nutkavými potřebami‘, před ním samým?“

Lester Crewe, který nedokázal skrýt svou netrpělivost, důrazně zareagoval: „Pane Gordone, v případu Miranda Nejvyšší soud Spojených států mé povinnosti jasně určil. A já jsem je splnil. Bezchybně!“

„Vydal někdy Nejvyšší soud rozhodnutí, v němž by vyjímal žalobce ze základní slušnosti? Lidskosti?“

„Tak moment, pane Gordone…“ Crewe se obrátil k soudci a očekával jeho zásah.

Ale dřív než mohl Klein učinit jakékoliv rozhodnutí, Ben znovu udeřil: „Trochu soucitu s mužem, který trpěl takovým bolestným příkořím a zlem z rukou člověka, k jehož zabití se přiznal?“

Příval Benových výčitek zastavil ostrý úder soudcovského kladívka. „Pane Gordone! Žádné přednášky, prosím. Pokud máte řádné, relevantní otázky, tak je položte. Pokud ne, pak neobtěžujte svědka.“

„Promiňte, Vaše Ctihodnosti,“ omlouval se Ben s předstíranou lítostí, ale koutkem oka si všiml, že porotu touto sekvencí přinejmenším zaujal. Rozhodl se, že bude pokračovat, pohlédl na hodiny a zeptal se: „Pane Crewe, věděl jste v době, kdy obžalovaný činil přiznání, že je věřící?“

„Až ke konci, kdy požádal o kněze,“ odvětil Lester Crewe.

„Jméno Dennis Riordan vám nenapovědělo, že je zřejmě irského původu a tudíž téměř určitě katolík?“

„To mě, myslím, nenapadlo,“ odpověděl Crewe a snažil se postřehnout směr, kterým ho teď Ben hodlal vést.

„Nikdy vás nenapadlo, že člověk, který je oddaným a zásadovým katolíkem, může na přiznání pohlížet jinak než ostatní lidé?“ zeptal se Ben a doufal, že tím získá dostatek sympatií katolických členů poroty, aby se alespoň do určité míry zahladily důsledky toho zničujícího přiznání.

„Nerozumím otázce,“ řekl na to Crewe.

„Pane Crewe, víte, že přiznání je základní zvyklostí v katolické církvi?“

„Jistěže ano.“

„Že katolíci jsou už od ranného dětství vedeni k tomu, aby věřili, že pokud zhřeší, tak se musí přiznat? A že pokud se přiznají, pak jim bude odpuštěno? A ne že budou souzeni za vraždu! Proto se vás ptám, pane Crewe, nevyužil jste prostě věřícího člověka tím, že jste jej nechal vypovídat, aniž byste se jej pokusil chránit? Nevyužil jste jeho náboženského přesvědčení?“

Než mohl Crewe odpovědět, ozval se ostrý úder soudcovského kladívka a soudcovo rozhodnutí: „Svědek nemusí na tuto otázku odpovídat! Ze zřejmých důvodů! Pane obhájce, já jsem vás varoval. Žádné smyšlenky, žádné polemické otázky! Je váš výslech tohoto svědka u konce?“

Ben Gordon zaváhal. Pohlédl na hodiny, které teď ukazovaly za tři minuty čtyři. Nakonec se rozhodl učinit ještě jeden, poslední a zoufalý pokus o zmenšení zničujících následků onoho přiznání. Podíval se na Lestera Crewea a zeptal se: „Pane Crewe, cítil byste se stejně a jednal stejně i v případě, kdyby oběť pana Riordana nebyla černošského původu?“

V okamžiku, kdy ta slova pronesl, se Ben v duchu zhrozil sám nad sebou: Prokrista! Co jsem to řekl! A zrovna Lesteru Creweovi! Ani šílenec by neměl právo vyslovit takové obvinění!

Ale už bylo pozdě. Ze vzrušeného šelestu, který pocítil za svými zády, poznal, že novináře jeho otázka rozhodně zaujala. Náhle v tomto případu dostala rasa bezdůvodně a nespravedlivě přednostní postavení. V Lesterových očích Ben uviděl užaslý, bolestný výraz, a tak se raději otočil jiným směrem.

Crewe se na chvíli odmlčel a v duchu si říkal: Nakonec to u toho vždycky skončí. Můžete být kolegové, spolupracovníci, dokonce i přátelé, dokud nehoří. Pak je z tebe nakonec zase jenom černoch.

Pomalu, potichu začal Lester Crewe odpovídat: „Pane Gordone, jednal bych stejným způsobem, ať by oběť obžalovaného byla černá nebo bílá, katolík, protestant nebo žid. A vy to víte.“

Vnitřně se Ben nepřestal v duchu omlouvat: Promiň mi, Lesi, promiň, promiň, promiň. Ale nahlas byl schopen říct jen: „Žádné další otázky.“ Pak se podíval na hodiny. Byly právě čtyři. Strategicky splnil dva úkoly. Zamlžil efekt přiznání a přivedl dnešní přelíčení ke konci bez toho, aby zahájil výslech svých svědků.

Zároveň dosáhl něčeho, co vůbec neměl v úmyslu. Pošpinil, pošlapal a očernil nevinného muže obviněním z bigotnosti.

Lester Crewe sestoupil ze stupínku, obrátil se čelem k soudní stolici a oznámil: „Vaše Ctihodnosti, obžaloba už nemá další svědky.“

Ben věděl, co se od něj nyní očekává. Zbytečná formalita.

„Vaše Ctihodnosti, obhajoba navrhuje, aby byla obžaloba stažena z důvodu, že žalobce neprokázal případ prima facie.“

„Zamítá se!“ rozhodl formálně Klein.

„Protestuji!“

„Bude to uvedeno v zápise,“ řekl soudce. „Pane Gordone, můžete předvolat vašeho prvního svědka zítra ráno? Nebo chcete podat nějaký jiný návrh?“

„Předvolám svého prvního svědka,“ odpověděl prostě Ben.

Když Ben vyšel ze soudní síně, pokoušel se najít Arlenu. Protlačil si cestu davem a ignoroval reportéry, kteří ho zahrnuli přívalem otázek.

Když scházel po schodišti soudní budovy, zahlédl Arlenu, jak čeká u okraje chodníku. Vydal se směrem k ní, ale kamery, mikrofony a křičící tváře ho pronásledovaly tak dlouho, dokud ho zcela neuzavřely mezi sebe.

„Pane Gordone, mohl byste se vyjádřit k tomu, co jste řekl v soudní síni? Máte s tímto okresním návladním nějaké dřívější zkušenosti, které vás vedou k podezření, že je rasista?“

„Bez komentáře,“ odpověděl Ben, protože teď nemohl obhajovat Lestera Crewea, aniž by tím naboural svou taktiku, aby neukázal, že je to jen zoufalý trik.

„Pane Gordone, nespolupracovali jste náhodou vy a Lester Crewe ve své době v úřadu okresního návladního?“

„Bez komentáře.“

„Pane Gordone, myslíte si, že taková výměna názorů, jaká proběhla v soudní síni mezi vámi a panem Crewem, zhorší už tak vyhrocenou situaci mezi černochy a židy v tomto městě?“

„Bez komentáře,“ odpovídal dál Ben, ale ve skutečnosti už byl u konce s trpělivostí a sílil v něm pocit viny za to, co se stalo.

Konečně si lidé od tisku uvědomili, že jim Ben neposkytne žádnou další hodnotnou informaci, která by dodala zprávám o šesté ještě více šťávy. Navíc už bylo půl páté a oni měli v rukou obrazové a zvukové záznamy, které se musí ještě sestříhat, aby mohly být v šest v éteru, a tak Bena propustili.

Arlene ještě stále čekala na stejném místě. Bude se s ní muset setkat. Ale dříve než k ní došel, zastavil ho Viktor Coles.

„To bylo chytré, Bene! Odvrátit pozornost porotců od Riordanova doznání k problémům rasové nenávisti. To přidá další kontroverzní prvek. Přiměje to lidi, aby se o případu bavili.“ Pak se Coles zeptal: „Co říkal Riordan?“

„Riordan?“ opáčil nechápavě Ben.

„Mluvil jste s ním, ne? O knize a o filmových právech?“

„Ne. Já… zatím jsem neměl příležitost.“

Coles sáhl do kapsy a vytáhl z ní složený list papíru.

„Tohle je obvyklé potvrzení, které dávám obžalovaným podepsat. Bylo uznáno soudem v Kalifornii a taky v Texasu. Vzpomínáte si na tu sexy blondýnu, která byla obžalovaná z vraždy svého milionářského manžela? Zařídil jsem jejímu obhájci práva na knihu a film. Tohle potvrzení bylo v jejím případě uznáno. Přimějte Riordana, aby to podepsal.“

Coles vzal Bena za paži a vtiskl mu papír do dlaně. K chodníku přistavila dlouhá modrá limuzína. „Můžu vás, Bene, někam svézt?“

„Ne, díky,“ odmítl zdvořile Ben, který už se nemohl dočkat, až bude s Arlenou sám.

Když k ní konečně došel, nepromluvila ani slovo. Chtěl ji políbit, ale nastavila mu jen tvář.

„No, tak spusť!“ vyzval ji nervózně Ben. „Řekni to! Bylo to ode mě hnusné!“

„Vzhledem k tomu, že už to víš, tak mi vysvětli jen jedno. Proč?“

„Přísahám bohu, že nevím. Prostě to ze mě vypadlo,“ přiznal Ben. „Jen jsem si pořád opakoval, že nesmím dovolit, aby ta porota odešla domů a poslední věc, nad kterou by přemýšlela, bylo Riordanovo doznání. Že musím udělat cokoliv, jen abych jim vytlačil to zatracené doznání z hlavy. Byl jsem jako zadák, který před tím, než dopadne na zem, provede zoufalou přihrávku.“

„Zoufalství je jedna věc. Ale tohle bylo ubohé!“

„Já vím, já vím, já vím,“ opakoval Ben a uviděl porotce, jak opouští soudní budovu. Všimli si ho a opětovali jeho pohled.

Elihu Prouty, hubený, postarší černoch se světlejší kůží se zastavil a vypadal, jako by chtěl Benovi něco říci. Nakonec si však uvědomil, že by to jako porotce neměl dělat, a tak pokračoval dál směrem ke stanici metra a v duchu si říkal: Zdálo se, že je to milý mladík. Vlastně mi ho bylo líto. Mladý Crewe postavil tak silný případ. A nakonec udělá něco takového. Copak těmhle předsudkům nebude nikdy konec? Zastavil se u novinového stánku při vstupu do metra, ale pak si vzpomněl na příkaz soudce nečíst nic o případu. A tak pokračoval dolů po schodech a přitom doloval z kapsy svou seniorskou zlevněnou jízdenku.

15

Ben seděl před televizní obrazovkou a s plechovkou vychlazeného piva v ruce sledoval, jak mladá černoška informuje veřejnost o procesu s Dennisem Riordanem. Reportérka měla světle hnědou pleť, byla velmi jemná, bez černošských rysů a se skvělým účesem vypadala spíše jako filmová hvězda než jako reportérka.

Dnes došlo u okresního soudu při procesu s Dennisem Riordanem, obžalovaným z vraždy Cletuse Johnsona, i na rasistické výpady, když bílý obhájce Ben Gordon obvinil černošského okresního návladního Lestera Crewea z předsudků, které se měly projevit při přijímání doznání obžalovaného. To, co se až do této chvíle jevilo jako trestní proces, se dnes změnilo v rasovou válku a spolu s tím se do pozadí dostalo i Riordanovo přiznání. Obžaloba ukončila svůj případ a zítra je na řadě obhajoba. Snad bude mít možnost porotě i nám blíže objasnit záležitost s údajnou předpojatostí pana žalobce.

Ben přepnul ze čtvrtého programu na sedmý. Reportér právě končil: „… zítra, kdy se ke slovu dostane obhajoba sporu Lid versus Dennis Riordan.“

Ben opět přepnul televizi, tentokrát na druhý program. Právě informovali o novém zvyšování cen jízdného podzemní a autobusové dopravy. Evidentně už měli téma procesu za sebou. Ben vypnul televizi.

Arlene seděla v oblíbeném ušáku a v ruce držela svou obvyklou večerní sklenici vodky s Martini. Sklenice byla orosená a stále ještě plná. Arlene mlčela, ale Ben si přál, aby promluvila.

„No, alespoň…“ začal Ben, „… alespoň jsem trochu znehodnotil to přiznání.“

Arlene si konečně lokla svého koktejlu.

Její tiché obviňování Bena vyprovokovalo k výbuchu emocí: „Já za to nemůžu! Je to tím systémem trestního práva. Vinen nebo ne, každému obviněnému zaručuje obhajobu. A jako Riordanův obhájce jsem povinen mu ji poskytnout. A je také mou povinností použít jakoukoliv taktiku, která mu dobrou obhajobu zajistí. Je to nepřátelský systém. Nasadit kouřové clony. Svádět porotu. Nejen že je to dovoleno, ale je to zároveň moje povinnost jako obhájce. Někdy si říkám, jestli jsou to právníci, kdo korumpuje systém. Nebo je to systém, co korumpuje právníky?“

Konečně se Benovi podařilo vyprovokovat Arlenu k hovoru. „Tohle, můj drahý příteli, je jen ubohá výmluva! Lester Crewe je člověk, se kterým jsi dva roky spolupracoval, člověk, se kterým jsme se přátelili, muž, kterého respektuješ jako právníka a člověka vůbec. Mnohokrát jsi přišel domů z úřadu a vyprávěl mi, jaký je to skvělý žalobce, jak skvěle vystupuje před soudem, jak má rychlý mozek. Ale nikdy, až do dnešního dne, jsem od tebe neslyšela, že bys ho obviňoval z bigotnosti!“

Ben vyskočil z křesla a plechovkou piva mrštil o protější zeď. Zbytek piva se rozstříkl po světle žluté malbě a stékal v pěnivých potůčcích na koberec.

„Obviň mě z čehokoliv chceš a stejně se ani na míli nepřiblížíš tomu, z čeho se obviňuju já sám.“

Ben se vydal do kuchyně pro utěrku, aby otřel pivem potřísněnou stěnu.

Arlene potichu špitla: „Já to udělám.“ Bylo to první znamení odpuštění z její strany.

Skvrny na zdi už byly téměř pryč, když Ben potichu připustil: „Máš pravdu. Obviňoval jsem systém za to, co jsem udělal. Se všemi chybami je to ten nejlepší a nejspravedlivější systém, co existuje. První věc, kterou zítra ráno udělám, bude, že předstoupím před soud a omluvím se Lesovi.“

Arlene Bena políbila. „Udělám ti večeři.“

Na grilu se opékaly jehněčí nudličky. „Co chtěl ten muž?“ zavolala Arlene z kuchyně.

„Jaký muž?“ Ben vzhlédl od poznámek, které si dělal k zítřejším výslechům svědků.

„Coles,“ připomněla mu Arlene.

„Jo, ten.“ Ben vstal a zašel si do saka pro list papíru, který mu Coles vtiskl do ruky.

Stálo v něm, že vzhledem k tomu, že ho Ben zastupoval, Dennis Riordan mu přepisuje všechna výhradní práva, titul i zisk ze všech materiálů, vzpomínek a dokumentů, které se týkají událostí vedoucích k trestnímu řízení, vzniklých v průběhu tohoto řízení a jakýchkoliv dalších zákonných procesů, které mohou případně následovat. A šlo to ještě dál – zaručoval Benovi právo ztělesnit Dennise Riordana ve všech médiích, včetně divadla, filmu, televize, rádia a médií, která budou teprve vynalezena.

Coles měl pravdu. Byla to neprůstřelná dohoda odshora až dolů k místu, kde se měl Dennis Riordan podepsat a notář ověřit jeho podpis.

Arlene prostřela k večeři. Než se pustili do jídla, Ben jí podal list papíru. Letmo proběhla text a podívala se na Bena.

„Hodláš Riordana požádat, aby to podepsal?“

„Coles říká, že to má cenu půl milionu dolarů.“

„Hodláš Riordana požádat, aby to podepsal?“ opakovala Arlene svou otázku, tentokrát již důraznějším hlasem.

Místo odpovědi se však Ben zeptal: „Pamatuješ, když jsem tě poprvé požádal, aby sis mě vzala?“

Arlene překvapená nesouvisející otázkou odpověděla: „Ano, bylo to u toho pilíře na East River.“

„Správně. Mluvil jsem k tobě, ale díval jsem se přitom na odpadky odplavované proudem do moře. Byla tam spousta racků, kteří si z odpadků vybírali lepší sousta. Když jsem si četl tenhle obezřetně sestavený dokument, tak mi to ten okamžik připomnělo. Příživníci na odpadcích, na smutných osudech nešťastných lidí, to je to, co se stalo z tisku, televize a filmu? A chci já být jedním z nich? Děkuji, ne. Jaké mám právo prodávat život jiného člověka, neštěstí jiného člověka?“

„Díky, Bene.“

„Za co?“

„Za to, že mi komplikuješ život. Vždycky, když najdu nějaký dobrý důvod, proč od tebe odejít, uděláš něco, co mě přesvědčí o tom, že nakonec nejsi až takový mizera.“ Pak Arlene změnila tón hlasu a mateřsky mu připomněla: „Sněz své jídlo!“

Ben na ni pohlédl a prohlásil: „Nemůžeš mě opustit!“

„Proč ne?“

„Protože tohle je tvůj byt, bohužel. Ale já můžu opustit tebe.“

„Bene, miláčku, nestraš mě. To ti nikdy moc nešlo. Jsi jako malé dítě, které neustále vyhrožuje, že uteče z domu. Ale nikdy to neudělá.“

„Je tohle můj problém?“

„Co?“

„Jsem příliš měkký na to, abych byl právníkem, jakým chci být? Bez zabijáckého instinktu. Bez touhy zvítězit za každou cenu. Myslíš, že to je to, co je špatně?“

„Upřímně? Žádné ohledy?“ zeptala se Arlene.

„Žádné ohledy,“ řekl Ben a zadíval se do jejích širokých modrých očí.

„Myslím si, že člověk, který odmítl vést žalobu proti tomu policistovi pro vraždu, protože měl pocit, že ten muž není vinen, člověk, který se cítí špatně kvůli tomu, co dnes řekl Lesovi, je přesně tak tvrdý a silný, jak bych si svého muže představovala. Lepší než být tvrdý je být zásadový. To ctím. A vlastně to považuju za absolutně důležitou věc.“

Ben se pokoušel usnout, ale nedařilo se mu to. Vyklouzl z postele a přešel do obývacího pokoje. Rozsvítil malou lampičku u křesla a vzal do ruky poznámkový blok, který tam zanechal před večeří. Začal si pročítat poznámky k zítřejšímu přelíčení.

Thomas Boyce. Otec Nelson. Paní Delahantyová… a pak dlouhá řada teček. Až představí své tři hlavní svědky, nebude mít v rukávu už žádné další eso.

A pořadí svědků? První půjde Boyce, paní Delahantyová, Riordanova sousedka, jako druhá; Otce Nelsona, svého nejpůsobivějšího svědka, si nechá až na konec. Ben si položil a prošetřil právní otázku související se svědectvím kněze. Otevře jeho svědectví Lesteru Creweovi možnost ho vyslechnout ohledně obsahu Riordanova doznání? Pokud ano, pak se ústy svědka obhajoby podpoří fakt, že Riordan svého činu nelitoval, a tím se ještě posílí důkaz jeho úmyslu zabít. Případy, které Ben kvůli tomuto problému prošel, se k věci nevyjadřovaly dostatečně jasně. To by mohla být jistá výhoda, protože pokud by soudce Klein připustil křížový výslech starého kněze, měl by Ben další důvod k odvolání.

Fixován na tuto myšlenku si Ben uvědomil, že od chvíle, kdy soudce Klein zamítl svědectví soudního patologa ohledně znásilnění a smrti Agnes Riordanové, podvědomě čím dál častěji přemýšlí o odvolání než o samotné obhajobě.

Nyní se Ben rozhodl, že musí nějakým způsobem získat porotu na svou stranu. A pokud se mu to nepovede fakty, tak bude muset zapojit emoce. Musí existovat nějaká cesta, jak se dotknout duší porotců a přimět je překonat případné pochybnosti, které ohledně jediného násilného činu, který Dennis Riordan za svůj život spáchal, mají.

Jen kdyby existoval nějaký způsob…

Na výplně oken začal jemně bubnovat déšť. Ben zhasl lampu a odšoural se zpět do ložnice. Opatrně si lehl, aby nevzbudil Arlenu. Zavrtal se pod peřinu, přitiskl svá studená záda na teplá Arlenina a jemně ji pohladil. Arlene se pohnula a tiše zavrněla.

„Pss. Jen klidně spi,“ zašeptal Ben. Znovu se jí jemně dotkl. „Nepřibrala jsi trochu?“

Arlene se probrala a otočila se k Benovi. „Cože?“

„Nepřibrala jsi trochu?“

„Nemám ten pocit.“

„Tak… nebudeš těhotná, že ne?“

„Blázne, neotěhotňuje se postupně. Buď jsi těhotný, nebo ne.“

„Dobře. Takže jsi těhotná?“

„Myslím, že ne. Proč?“

„Jen jsem měl takový pocit… já nevím. Moje ruka dříve na tohle místo perfektně seděla, a teď už nesedí.“

„Proto jsi mě vzbudil? Abys mi řekl tohle?“

„Promiň. Spi dál.“

„To nejde. Takže mě teď budeš muset pomilovat.“

Horká, voňavá Arlene se otočila k Benovi a láskyplně jej objala.

Téměř svítalo. Arlene připravila dva hrnky kávy a přinesla je do postele. Posadila se a zády se opřela o pelest. Zapálila si cigaretu a dvakrát silně potáhla.

„Jestli jsi těhotná, neměla bys kouřit.“

„Pokud jsem těhotná, pak bych s tebou ani neměla mluvit.“

„Není to moje chyba. Ty máš přece brát pilulky.“

„Dělala jsem si legraci,“ opáčila Arlene. „Nejsem těhotná. Jen jsem chtěla, aby ses trochu uvolnil. Co máš dneska ráno?“

„Říkal jsem ti to už na začátku. Měl jsem získat ten případ v průběhu Lesovy prezentace. Měl jsem ten proces zvrátit v proces s Cletusem Johnsonem. No, tak to se mi nepovedlo. Klein mi nic nepřipustil. Takže teď obhajoba záleží na třech svědcích.“

„Můžeš předvolat ke svědectví Riordana. Uděláš to?“ zeptala se Arlene.

„Má to svá pro i proti. Riordan je milý, upřímný a čestný člověk. To by mohlo na porotu udělat dojem. Ale on by jim také řekl, že zamýšlel spáchat ten zločin, o kterém mají rozhodnout. Takže oč bychom na tom byli lépe?“

„Mám přijít?“

„Jestli tě zajímají jednotvárné výpovědi o charakteru člověka, buď mým hostem.“

„Chtěla bych tam být, až se budeš omlouvat Lesovi.“

„A pustí tě z práce? Včera jsi byla u soudu celý den,“ připomněl jí Ben a doufal, že se rozhodne nepřijít.

„Když má otec dítěte, které nečekám, něco tak zásadního, tak bych u toho ráda byla.“

„Pane obhájce, můžete předvolat svého prvního svědka?“ zeptal se soudce Klein, zatímco předával své asistentce právě podepsané rozhodnutí.

Ben povstal. „Vaše Ctihodnosti, dříve než obhajoba představí své důkazy, rád bych učinil prohlášení do protokolu.“

„Cože?“ zeptal se podezíravě Klein.

„Prohlášení k něčemu, co se v této soudní síni odehrálo včera.“

„Za podmínky, že to souvisí s průběhem tohoto procesu,“ řekl Klein.

„Myslím, že sám uznáte, že to má svou souvislost,“ opáčil Ben a obrátil se k porotě:

„Dámy a pánové, včera jsem během křížového výslechu v zápalu obvinil pana žalobce z rasové předpojatosti v tomto procesu.

Rád bych nyní tuto nešťastnou poznámku vzal zpět. Znám pana Crewea již několik let a nikdy jsem nezaznamenal, že by jeho činy byly rasově motivovány. Velmi se proto omlouvám.“

Ben se obrátil ke stolku obžaloby: „Je mi to líto, Lesi.“

Mezi žurnalisty za Benovými zády to zašumělo. Ze zvuku rychlých kroků Ben vydedukoval, že několik z nich vyběhlo ze soudní síně, aby se o novinku podělili se svými vydavateli.

„A nyní, Vaše Ctihodnosti, obhajoba předvolává Thomase Boyce!“

Thomas Boyce povstal v první divácké řadě a podíval se na Bena, který mu naznačil, aby prošel brankou a přistoupil ke svědecké lavici. Postava tohoto asi šedesátiletého muže stále napovídala; že byl kdysi těžce fyzicky pracujícím dělníkem, i když nyní již nabírala typických oblin vedoucího pracovníka. Měl na sobě jednoduchý oblek, týž, který nosil na nedělní bohoslužby. Světle modrou košili a tmavě hnědou vázanku odpovídající jeho životnímu stylu, jednoduchému, prostému a čestnému.

Když Boyce složil přísahu, Ben ho provedl jeho čtyřiceti lety kamarádství s Dennisem Riordanem, kdy zároveň působil i jako jeho nadřízený ve skladu.

Pak se zeptal: „Pane Boycei, víte, jakou má Dennis Riordan pověst ve svém okolí nyní?“

„Ano!“ odpověděl dychtivě Boyce. „Dennis Riordan měl mezi všemi svými sousedy vždy skvělou pověst. Je považován za vysoce charakterního člověka. V práci se nikdy neulíval, nikdy nežádal o zvláštní výhody nebo dny volna navíc.“

Pak, jak ho Ben instruoval, Boyce dodal: „Až na to, když byla jeho dcera Agnes…“

Dříve, než mohl Boyce vyřknout slovo „zavražděna“, vyskočil Lester Crewe na nohy a přehlušil Boyceův hlas ostrým výkřikem: „Námitka!“

„Přijímá se,“ rozhodl soudce Klein.

Ben, poražen v tomto manévru, pokračoval s výslechem. „Žádal Dennis Riordan o pracovní volno při nějaké další příležitosti?“

„Ano, když šel svědčit ke slyšení s mužem, který zavraždil…“

Crewe opět vyskočil ze židle. „Námitka! Svědek činí závěry!“

„Přijímá se!“ rozhodl opět Klein.

Ben tedy přistoupil ke své poslední otázce. „Pane Boycei, kromě toho, žádal pan Riordan o náhradní volno ještě jindy?“

„Ano. Když žalem zemřela ubohá Nedda,“ řekl potichu Boyce. Ben cítil, že Boyce zvládl, co bylo v jeho silách, aby připomněl porotě události, které by mohly mít emocionální vliv na jejich rozhodování o Riordanově osudu, a tak výslech zakončil: „Děkuji vám, pane Boycei.“

Lester Crewe povstal ze svého místa u stolku obžaloby. „Pane Boycei, stalo se ještě někdy, že pan Riordan žádal o náhradní volno?“

„Ještě někdy jindy?“ Boyce se zdál být překvapený.

„V průběhu ledna tohoto roku,“ připomněl mu Crewe.

„Aha, máte na mysli, když si jel koupit zbraň?“

„Ano, pane Boycei,“ opakoval pomalu a s důrazem Crewe, „když si jel koupit tu zbraň.“

„Tehdy… tehdy požádal o dva dny volna,“ musel přiznat Boyce.

„A potom požádal, aby byl přeložen z denní směny na noční?“

„Ano,“ souhlasil Boyce a v duchu se proklínal, že se do toho takhle zamotal.

„A bylo to v době, kdy vykonával tyto noční směny, když vystopoval a zastřelil…“

„Námitka!“ vykřikl Ben.

„Přijímá se!“ rozhodl soudce Klein, tentokrát v Benův prospěch.

Náhle se Boyce vztyčil ve svědeckém boxu a zakřičel: „Dennis Riordan je dobrý člověk. Ten nejlepší! Vždycky byl. A stále je. To, co udělal, bylo jen z čisté lásky k rodině. A kdyby se totéž stalo mé dceři…“

Klein, který se marně snažil svědka utišit údery svého kladívka, jej nyní přerušil zvučným, rozzlobeným hlasem: „Svědek okamžitě přestane hovořit! A zapisovatelka vyškrtne vše od ‚Vždycky byl a stále je.‘“

„Žádné další otázky,“ zakončil Les, poměrně spokojený s výsledky svého výslechu.

„Žádné další otázky,“ reagoval Ben. Připadlo mu nebezpečné přeorientovat Boyceův výslech jiným směrem. Mohlo by to vést pouze ke zpětné vazbě, a to by mohlo být ještě škodlivější.

„Svědek může odejít,“ řekl soudce Klein.

Thomas Boyce sestoupil ze svědecké lavice a přešel k Dennisi Riordanovi, který povstal, aby ho pozdravil. Muži si podali ruce a pak se objali. Boyce prošel hrazením a vydal se ke dveřím ze soudní síně. Avšak náhle se obrátil a vykřikl: „Stále je! A vždy bude. Dennis Riordan je nejlepší!“ Pak zmizel dřív, než ho mohl soudce pokárat nebo ho dokonce pokutovat. Klein se tudíž spokojil jen s tím, že oslovil porotu:

„Dámy a pánové, toto nebudete brát v úvahu. Někdy svědci příliš propadnou emocím. Váš další svědek, pane Gordone!“

„Pani Tereza Delahantyová!“ zvolal Ben. Zadíval se skrz skleněné výplně vstupních dveří a pokynul ženě, která stála za nimi.

Asi šedesátiletá žena bázlivě vstoupila a pohledem přejela přeplněnou soudní síň. Ben jí vyšel vstříc, aby ji přivítal a uvedl ke svědecké lavici. Usmíval se. Zčásti proto, aby upevnil její sebedůvěru, a zčásti kvůli změně, která se s ní udála. Když s ní poprvé hovořil, měla na sobě jednoduché bavlněné domácí šaty a šedé vlasy měla stažené gumičkou. Dnes měla oblečený zřejmě svůj nejlepší kostým z tmavě hnědého hedvábí a vlasy, které teď byly hnědé, měla evidentně učesané od kadeřníka.

Ben jí pokynul, aby vystoupila na svědeckou lavici. Když složila přísahu, Ben se jí zeptal: „Mohla byste nám říct vaše jméno, prosím?“

„Tereza Delahantyová,“ odpověděla žena. Pak se naklonila směrem k zapisovatelce a upřesnila: „Píše se to s a. Mnoho Delahantyů to hláskuje d-e-1-e. Ale my jsme vždycky byli s a. Když se můj muž jako malý chlapec přistěhoval, udělali chybu na imigračním úřadě.“

Ben chtěl ženu uklidnit, a proto se jí zeptal: „Paní Delahantyová, je to poprvé, co svědčíte u soudu?“

„Poprvé v soudní síni. Sice jsem to už viděla v televizi, ale ve skutečnosti je to poprvé.“

„Paní Delahantyová, jak dlouho znáte pana Riordana?“

„No, jak dlouho. Bylo to tak někdy v době, kdy byly mojí Kateřině tři roky. To jsme se nastěhovali do domu vedle Riordanů. A jeho Dennis Junior, ten, ze kterého se stal kněz, měl asi šest… Řekla bych, že je to tak dvacet devět let.“

„Během těchto devětadvaceti let,“ pokračoval Ben, „měla jste možnost stýkat se s panem Riordanem častěji?“

„Každý den. No, téměř každý den.“

„A znáte jeho pověst ve čtvrti?“

„No jistě!“ odpověděla okamžitě žena.

„A jaká je?“ zeptal se Ben zákonem předepsanou formou. „Ta nejlepší!“ prohlásila bez váhání žena a podívala se na Bena způsobem, jako by se ptala: Řekla jsem to tak, jak jste to chtěl?

Její přístup byl tak nevinný, že se i soudce Klein musel usmát. V boxu porotců zatím Walter Grove vrtěl hlavou. Violeta Tolliverová od něj nějak nemohla odtrhnout oči a jejich pobavené pohledy se tak na chvilku setkaly.

Ben pokračoval: „Paní Delahantyová, za celá ta léta, co znáte pana Riordana, přišlo vám někdy, že je to nebezpečný člověk?“

„Ne! Byl to vždycky jemný, dobrý člověk. A taky ohleduplný. Protože když je v noci sněhová bouře, tak od doby, co zemřel můj Sylvestr, pan Riordan nikdy neodejde do práce, aniž by neprotáhl i můj chodník. Vždycky dělal lidem laskavosti. Když se stala jeho Aggii ta hrozná věc…“

Crewe okamžitě vykřikl: „Vaše Ctihodnosti…“

Klein se předklonil směrem ke svědkyni a mírným hlasem ji poučil: „Paní Delahantyová, prosím, nezmiňujte se o této záležitosti.“

„Ale to se stalo,“ protestovala žena.

„Podle předpisů se o tom však nesmíte zmiňovat,“ vysvětlil jí trpělivě Klein.

„Promiňte, pane soudce. Neznám ty předpisy.“ Paní Delahantyová se rozplakala. Tlak a rozpaky byly silnější než ona. „Žádné další otázky,“ zakončil výslech Ben.

Lester Crewe pomalu vstal. Rozmýšlel; zda má tuto ženu vyslýchat. Nakonec se rozhodl, že jí položí jedinou otázku.

„Paní Delahantyová, když člověk koupí zbraň, aby jí zabil jiného člověka, a taky to udělá, řekla byste, že je to ‚dobrá, milá a ohleduplná‘ věc?“

Žena se roztřásla a slzy jí vytryskly ještě silněji. Nebyla schopna odpovídat.

„Nemusíte odpovídat, paní Delahantyová,“ řekl ohleduplně Crewe.

Ben vyprovodil paní Delahantyovou od svědeckého boxu ke dveřím ze soudní síně. Celou cestu nepřestala plakat. „Doufám, že jsem neřekla nic, čím bych Dennisovi uškodila.“

„Ne. Byla jste skvělá, paní Delahantyová, skvělá.“ Když došli ke dveřím, Ben ji políbil na tvář a zašeptal: „Moc jste nám pomohla, díky.“

Otevřel dveře. Žena vyšla ven a na chodbě zahlédla Otce Nelsona. Opět propukla v pláč. Kněz se ji snažil uklidnit a rukou ji objal kolem ramen. Když měl pocit, že se trochu utišila, následoval Bena do soudní síně.

Otec Nelson zaujal místo na svědecké lavici. Úředník před ním podržel bibli, na kterou měl kněz položit svou levou ruku. Otec Nelson nečekaně otevřel knihu na titulní straně a prohlásil: „Byl bych radši, kdyby to bylo vydání od Douaye, ale tahle k tomuto účelu také postačí.“ Pozvedl pravou ruku a složil přísahu.

„Vaše jméno prosím?“ začal Ben s výslechem. Drobný, holohlavý muž, který se zdál být menší než jeho černé kněžské roucho, odpověděl: „Petr Nelson.“

„Z vašeho oděvu můžeme usuzovat, že jste kněz?“

„Ano, samozřejmě.“

„Otče, znáte obžalovaného Dennise Riordana?“

„Ano. Je jedním z mých farníků. Už téměř čtyřicet let.“

„A byl to vždy poctivý, věřící farník? Co se týče jeho návštěv kostela? Společenství? Zpovědí?“

„Ó ano! Pravidelně docházel na komunitní srazy. A pravidelně též přicházel ke zpovědi. Také je velmi aktivní v záležitostech církve. Když potřebuji nějaké dobrovolníky, tak na Riordana se můžu vždy spolehnout.“ Kněz si povzdechl: „Až na minulý rok, samozřejmě. Ten byl pro Dennise velmi, velmi smutný. A nejen pro něj, ale pro nás všechny, kteří jsme sledovali, jak se jeho rodina rozpadá.“

Ben chvíli čekal v naději, že se kněz sám rozhodne dotknout se osoby Agnes a její smrti. Ale starý muž už ve své výpovědi nepokračoval, protože si byl dobře vědom toho, že žalobce je připraven okamžitě zasáhnout.

„Otče, jistě znáte pověst Dennise Riordana. Řekl byste, že ho lidé považovali za zlého člověka? Člověka se zločineckými sklony?“

„Ne, to v žádném případě!“

„Jak byste řekl, že by jej charakterizovalo společenství?“

„Jako dobrého, slušného, tvrdě pracujícího člověka, oddaného manžela a milujícího otce, který vychoval své děti v dobré lidi.“

„Děkuji vám, Otče.“ Ben sám by lepší odpověď nezformuloval. Byl s výpovědí Otce Nelsona poměrně spokojený. Odešel ke svému stolku a zaujal místo vedle Dennise Riordana.

Lester Crewe se rozhodl, že bude pokládat otázky ze svého místa u stolku obžaloby.

„Otče, říkal jste, že pan Riordan chodil pravidelně ke zpovědi?“

„Ano, to je pravda.“

„Byl také u zpovědi dne dvacátého čtvrtého ledna 1981?“ Vzrůstem malý kněz si poposedl. „Myslím, že mi povinnost zachovávat mlčenlivost nedovoluje na tuto otázku odpovědět.“

„Určitě není porušením svatosti zpovědi, pokud nám řeknete, zda tuto zpověď učinil, či nikoliv.“

Soudce Klein zasáhl. „Pane Crewe, netlačte na svědka.“

„Vaše Ctihodnosti, mohl bych vám a porotě připomenout poslední slova na záznamu přiznání obžalovaného, která zněla: ‚Chci mluvit se svým zpovědníkem‘?“

„Pak ať je to dostatečnou odpovědí na vaši otázku,“ doporučil soudce Klein.

Když Otec Nelson opustil svědecký box, soudce vyzval Bena k uvedení dalšího svědka.

„Vaše Ctihodnosti, rád bych v tomto okamžiku požádal o přestávku. Řekněme do oběda.“

„Ale je teprve čtvrt na dvanáct,“ upozornil Bena soudce. „Prosím, Vaše Ctihodnosti, je to pro můj případ dosti důležité.“ Soudce přizval oba zástupce, aby přistoupili k soudní stolici, aby s nimi mohl věc prodiskutovat. Soudce šeptal, aby ho neslyšeli porotci.

„Co se děje, Gordone? Chcete se rozhodnout, zda předvolat ke svědectví obžalovaného?“

„To je jedna věc,“ přiznal Ben.

„Pokud obžaloba nemá námitek, dal bych vám malou radu. Nedělejte to!“ upozornil Bena soudce.

„Ale porota musí vědět, co se tomu muži přihodilo před tím, než zabil Johnsona!“ argumentoval Ben.

„Proč?“

„Protože kdyby se mi podařilo prokázat silné emocionální pohnutí, pak bych vás požádal, abyste navrhl porotě, aby zvážila rozhodnutí o zabití prvního stupně.“

„U člověka s tak klidným přístupem, který přišel učinit doznání ani ne hodinu po vraždě, hodláte prokazovat silné emocionální pohnutí?“ ušklíbl se Klein. „Gordone, nikdy bych porotě takový návrh za daných okolností nedal.“

„I přesto má porota právo…“ protestoval Ben.

Klein mu musel naznačit, aby ztlumil hlas. Mladý obhájce tedy pokračoval napjatým, vzrušeným šepotem: „Sedím v této soudní síni se svázanýma rukama a zacpanými ústy, a přitom mám poskytnout svému klientovi řádnou obhajobu. Tato porota má právo vědět a já jsem povinen jim poskytnout informace!“

„Buď rozumný, Bene!“ vložil se do rozhovoru Crewe. „Podívej se na fakta. Tvůj klient nebyl citově rozrušený, takže na zabití prvního stupně můžeš zapomenout. Nebyl v ohrožení, nejednal v sebeobraně, takže nám vypadává i ospravedlnitelné zabití. Tohle je po právu, a ty to dobře víš, vražda druhého stupně. Musíš se s tím smířit!“

„I přesto chci šanci vyložit jeho příběh. Alespoň tohle mu dlužím,“ trval na svém Ben.

„Dobrá, tak ho předvolej na svědeckou lavici!“ vyzval ho ironickým tónem Crewe. „Můžu ti říct rovnou, že pokud to uděláš, pak já ho provedu krok za krokem celým zločinem od okamžiku, kdy se rozhodl Johnsona zabít, až do chvíle, kdy na něj vystřelil. Jeho doznání pak bude vypadat nevinně jako církevní sešlost. Během přiznání jsem mu žádné otázky nekladl. Nechal jsem ho, ať mluví sám. Nebyl to žádný křížový výslech! Teď to z něj vytáhnu, pěkně kousek po kousku.“

Ben zvažoval nebezpečí: pozitivní dopad osobnosti Dennise Riordana jako otce, manžela a slušného člověka na porotu – a naproti tomu osobnost Dennise Riordana, obžalovaného, který znovu převypráví své přiznání a tentokrát s Lesterem Crewem, žalobcem dychtivým podtrhnout svými šťouravými otázkami každou inkriminující skutečnost, za zády. Bylo to nejvýznamnější rozhodnutí, které Ben musel v tomto případu učinit.

„Pane obhájce?“ vyzval Bena netrpělivě soudce.

„Byl bych rád, kdyby bylo přelíčení přerušeno do zítřejšího rána,“ řekl Ben.

Soudce Klein, který se cítil trochu provinile za to, že Bena vtáhl do tak složitého případu, v sobě našel pro Benovu nepříjemnou situaci pochopení, a proto jen pohlédl na Lestera Crewea. Ten mlčky přikývl. Když se oba zástupci obraceli k odchodu ke svým místům, ozval se ještě Klein: „Gordone, to, co jste udělal dneska ráno, se mi opravdu líbilo. Myslím ta omluva. Tohle město má v sobě dost nenávisti, než aby bylo potřeba ji ještě více rozdmýchávat.“

„Děkuji, Vaše Ctihodnosti. Pokud by vám to nevadilo, rád bych si ještě jednou prohlédl ten záznam přiznání. Mohlo by mi to pomoct s rozhodováním.“

„Nachystám ti to, Bene,“ nabídl se Crewe.

Když oba zástupci usedli za své stolky, soudce Klein se obrátil k porotě:

„Dámy a pánové, jste pro zbytek dne omluveni. Dostavte se opět zítra ráno, kdy bude pan Gordon pokračovat. Připomínám vám však znovu, abyste mezi sebou o případu nehovořili, nečetli noviny ani nesledovali zpravodajství.“

Udeřil kladívkem a porotci začali pomalu opouštět svá místa. Zástupci médií okamžitě vyrazili ke hrazení ve snaze dostat z Bena Gordona nebo Lestera Crewea nějaké vysvětlení tohoto nenadálého odročení. Ale ani jeden z mužů se k věci nehodlal vyjadřovat.

Když žurnalisté opustili soudní síň, Lester pronesl: „No to jsem zvědavý na ty spekulace, které vypustí v šest do éteru.“ Zasmál se a dodal: „Když s Hortensií sedíme před televizí, tak se o případu dozvíme mnohem víc, než se o něm dozvím v soudní síni.“

Když Ben jeho humor nesdílel, Lester si uvědomil, že má ještě jednu povinnost. „Aha, ano, ano, ty chceš vidět to přiznání, že?“

Soudní úředník uzamkl vchod do soudní síně, aby tak zamezil přístupu možných zvědavců. Pak přistavil videopřehrávač a monitor, které tu stále ještě byly od promítání přiznání porotcům, zatáhl rolety na horních oknech a zhasl světla. Zapisovatelka, které byla páska se záznamem svěřena jako důkaz obžaloby, ji vsunula do přístroje a stiskla příslušné tlačítko. Pak odešla zadními dveřmi ze soudní síně a zanechala Bena Gordona samotného, aby si mohl znovu prohlédnout záznam přiznání svého klienta. Ben soustředěně sledoval obrazovku, v jedné ruce zápisník, v druhé pero, a snažil se najít jakýkoliv detail, který by mu mohl naznačit, kam by měly směřovat jeho další kroky.

16

Porota byla uvolněna dříve, než bylo před obědem obvyklé. Takže v okamžiku, kdy Violeta Tolliverová vyšla ze soudní budovy, její černý mercedes na ni ještě nečekal. Situace okamžitě využili televizní reportéři, kteří ji se svými kameramany a zvukaři obklíčili a snažili se z ní vymámit vyjádření k případu.

Vědoma si zákazu, který porotcům udělil soudce, Violeta odmítla odpovídat na všechny otázky, vyjma těch, které se týkaly jejího dojmu z pana Riordana a jejího osobního názoru na oba mladé zástupce. Ale reportéři ji nechtěli nechat jen tak lehce vyváznout. Walter Grove, který v tu chvíli scházel po vstupním schodišti soudní budovy, si všiml hloučku kolem Violety. Násilím si protlačil cestu do jeho středu a prohlásil: „Slečna Tolliverová má nyní se mnou schůzku. Takže pokud by vám to nevadilo…“

Pevně chytil Violetu za paži, protáhl ji davem rozhořčených reportérů a zmizel s ní za prvním rohem. Dostali se do úzké uličky plné malých restaurací, ve kterých se stravovali převážně zaměstnanci soudu a vlády. Grove provedl Violetu kolem několika italských ristorante, až se dostali do oblasti, kde vládly malé čínské jídelničky.

„Tím, že každý den obědváte ve své limuzíně, propásnete mnoho z místního koloritu,“ řekl Grove. „Některé z nejlepších čínských restaurací ve městě jsou právě tady. Jsou to malé a obyčejné podniky, ale vaří tu výborně.“ Grove zavedl Violetu do skromného restaurantu, s jednoduchou vývěskou nad vstupními dveřmi, která na sebe poutala pozornost bílými čínskými písmeny na rudém podkladu. Violeta pohlédla přes výlohu na čtyři malé, holé stolky a prosté dřevěné lavice. Za nimi byla otevřená kuchyně, ve které pracoval zřejmě jen jeden šéfkuchař. Violeta se instinktivně obrátila na Grovea odhodlaná protestovat, ale on její připomínky očekával a rychle je předešel: „Dám za to ruku do ohně. Dělají tady tu nejlepší čínu v New Yorku. Obědvám tu teď každý den.“

Violeta tedy svolila a svým způsobem ji přesvědčilo i chování číšníka, který Grovea okamžitě pozdravil širokým úsměvem a čínskými slovy, jimž však nerozuměla. Pouhým pokynutím ruky je nasměroval ke stolku u okna.

Když se oba usadili, zeptal se Grove: „Měla jste už tu čest vstoupit do světa čínských knedlíčků? Jsou to úžasné, nadýchané bílé obláčky s těmi nejostřejšími a nejexotičtějšími náplněmi. A smažené knedlíčky. Neuvěřitelné! Dáme si nějaké pro začátek.“

Grove čínsky objednal nějaké jídlo a pak pokračoval: „To nejlepší čínské jídlo najdete na takových obyčejných místech jako tady, kde používají základní ingredience a dělají z nich divy. Není to jako v těch elegantních, snobských a předražených restauracích v centru, kde se soustředí více na lákavý popis menu, než na jídlo samotné. Pokud byste byla schopna živit se přídavnými jmény, pak by to bylo v pořádku. No, tady je to sice bez přídavných jmen, zato tu dostanete skvělé jídlo, překvapivě chutné, světsky smyslné a přece, jak by stálo v některém z jídelníčků v centru, ‚vhodné pro krále a bohy‘? A bohyně, samozřejmě.“

Číšník naservíroval objednané knedlíčky. Violeta si vzala malý kousek a bylo to přesně takové, jak Grove popisoval. Zkusila další. Ten byl překvapivě odlišný, jak příchutí, tak složením, ale přinejmenším stejně dobrý jako ten první.

„Vynikající,“ vykřikla nadšeně Violeta mezi dvěma sousty. „Máte naprostou pravdu. Je to mnohem lepší než v centru.“

Grovea její souhlasná reakce potěšila a navíc jej překvapilo, s jakým nadšením se pustila do jídla.

„Podle toho, jakou máte postavu, bych řekl, že jste nikdy nejedla.“

„Ve skutečnosti mám naprosto neukojitelný apetit,“ přiznala Violeta.

„A já jsem vás po všechny ty dny litoval, jak jste zalezlá ve své limuzíně a dáváte si nízkotučný sýr. Nebo to snad byl jogurt, samozřejmě bílý, protože ten má méně kalorií, podle mě se však víc hodí k tapetování než k jídlu.“

Violeta se zasmála. „To přivádí ženy k šílenství. Vždycky chtějí znát mé tajemství, jak můžu jíst všechno a udržet si postavu.“

„A že si ji držíte.“

Violeta cítila, že se červená. To bylo něco, co už dlouho nezažila. Grove si toho všiml a poznamenal: „Promiňte, nechtěl jsem z toho oběda udělat něco osobního. Jen jsem vás chtěl zachránit z nepříjemné situace.“

„Což se vám skvěle povedlo. Díky.“

„Je to moje vlastní válka s médii. Proti lidem, kteří jsou tak hrubě necitliví, že jsou schopni vrazit kameru před obličej ubohé ženy, která právě v požáru ztratila své děti, a zeptat se jí, jak se cítí. To je jeden z důvodů, proč jsem zasáhl. Ačkoliv musím přiznat, že být zde s vámi je velmi příjemné. Chci říct, obědvat se ženou.“

Violeta tázavě vzhlédla od svého talíře, aby se ujistila, jak Grove svou poznámku myslel.

„Když pracuji, jsem jako poustevník. Obklopují mne jen mé postavy a nikdo jiný. Má bývalá žena by vám to mohla potvrdit.“

„Ach?“ zareagovala citlivě Violeta. „Jste čerstvým členem klubu?“

„Už rok. V té době jsem taky začal dělat na své nové knize. Asi to měla být svým způsobem léčba. Takže jsem byl po celou tu dobu v podstatě sám. Ale až do chvíle, než jsem usedl v té porotě, jsem si neuvědomil, jak moc sám. Proto je pro mě to, že tu s vámi sedím a mluvím, zcela výjimečným potěšením.“

„Ten pocit znám.“

„Vy? A sama?“ opáčil nevěřícně Grove.

„Taky jsem rozvedená. Podruhé. A ze stejného důvodu. Žádné prudké hádky. Žádné nechutné nevěry. Jen moc práce.“

„Je to jako amputace, že?“

„A bez umrtvení,“ dodala Violeta. „Dělala jsem totéž, co vy. Snažila jsem se z toho dostat tím, že jsem se ještě více zabrala do práce.“

Přerušil je číšník, který na stůl položil další dva talíře. Kuře v kořeněné hnědé omáčce, obložené velikými černými houbami, a talíř růžových garnátů v omáčce vyšlehané do bílé pěny. Grove počkal, až Violeta ochutná oba pokrmy.

„Dělají také donáškovou službu?“ zeptala se s úsměvem na rtech.

„Myslím, že by se to dalo zařídit.“

Oba se dali do jídla, smáli se a povídali si o počasí, o kyprém soudci Kleinovi, o obou mladých zástupcích. Mluvili o všem možném, jen ne o sobě. Jako kdyby krátce pootevřeli svá soukromí, tomu druhému dovolili jen letmý pohled dovnitř a pak dveře rychle přibouchli.

„Paní Delahantyová s a,“ řekl Grove. „Líbila se mi. Jednou ji použiju v nějaké knize.“

„Když vypovídala, měla jsem pocit, že je víc než jen svědkyní charakteru. Nejen že ho respektovala, ale svým způsobem jí na něm hodně záleželo. A jako romantička…“

Grove Violetu přerušil: „Paní Delahantyová nebo vy?“

„Bohužel, já. Nepřiznávám se k tomu často. Lidé mají pocit, že jsem zhmotněním bezcílné rafinovanosti. Ve skutečnosti jsem beznadějný romantik. Pořád mám představy, že jednoho dne potkám muže, který bude ztělesňovat všechno, co potřebuji.“

Náhle si uvědomila, že hovoří o sobě. „Jak jsem se k tomu vůbec dostala?“

„Od paní Delahantyové a jejího vztahu k Dennisi Riordanovi,“ připomněl jí Walter Grove.

„Když jsem ji sledovala na svědecké lavici, spořádanou, milou katolickou dámu z Queensu, vdovu. A její soused, Riordan, vdovec. Říkala jsem si, jestli by to nebylo skvělé, kdyby se ti dva vzali a byli si oporou pro léta stáří, poznali by své děti, vnuky.“

„Riordan žádné vnuky nemá a ani mít nebude. Zůstalo mu jen jedno dítě, syn, kněz,“ připomenul jí Grove.

„Ano, pravda. Jeho druhý syn byl zabit ve Vietnamu. A pak jeho dcera…“ Náhle se Violeta zarazila. „Diskutujeme o případu. Ale to přece nesmíme.“

„Nejsem si jistý, jestli se dají romantické představy považovat za diskusi o případu.“

Oba pokračovali v jídle, až se Grove zeptal: „Co dělali vaši dva manželé?“

„Ten první byl můj agent. Když jsem začala s vlastní kosmetikou, reagoval, jako bych jej chtěla opustit. A čím lépe se mi v obchodě vedlo, tím víc mi to zazlíval. Po nějaké době se prostě sbalil a vypadl.“

„A ten druhý?“

„Byl velmi solidní. Víceprezident banky, která mě na začátku financovala. Byl už jednou ženatý a měl dvě úžasné děti. Šlo nám to spolu skvěle, dokud nezačal chtít z mého času víc, než jsem mu mohla dát. Myslím, že taky začal nesnášet to, že se o něm mluvilo jako o manželovi Violety Tolliverové.“

„S tím se asi špatně bojuje,“ souhlasil Grove.

Violeta náhle změnila téma hovoru. „Myslíte si, že se ten proces potáhne ještě dlouho? Můžeme se o tom vůbec bavit?“

„Pokud se nebavíme o vině či nevině, nebo jestli věříme nebo nevěříme některým svědkům. Víte, ještě nikdy jsem v porotě neseděl.“

„Hm, jak dlouho si teda myslíte, že se to ještě povleče?“

„Už dlouho ne. Ledaže by Gordon předvolal Riordana na svědeckou lavici.“

„A když to udělá?“

Walter Grove pesimisticky zavrtěl hlavou. „Myslím, že jsme se dostali k bodu, kde bychom měli přestat diskutovat.“

„Asi ano,“ souhlasila neochotně Violeta.

Oba se zadívali do svých talířů a zjistili, že právě dojedli to, co se zprvu zdálo jako nezdolatelná hora jídla.

„Říkala jsem vám, že mám neuvěřitelný apetit,“ připomněla omluvně Violeta.

„Líbí se mi ženy, které dokáží přijít ke stolu plné nadšení a při čtení jídelníčku se necítí, jako by procházely minovým polem.“

Pomalu se vraceli k budově soudu.

„Chtěla bych vám poděkovat,“ řekla náhle Violeta.

„Potěšení je na mé straně. Upřímně, už mě nebaví obědvat pořád sám, sám pracovat, sám žít.“

„Měla jsem na mysli tu záchranu z náručí televizní mafie.“

„Jsem vám kdykoliv k dispozici.“

Violeta pohlédla do Walterovy drsné tváře. Jeho poznámka nebyla jen uctivou replikou nebo neformální nabídkou.

„Tady je vaše auto,“ řekl náhle Grove.

Dlouhý černý mercedes s tmavými okny poctivě čekal u paty schodiště. Violetina sekretářka, Anna, čekala venku a netrpělivě vyhlížela do všech stran. V ruce držela silný svazek papírů, které vyžadovaly okamžité rozhodnutí. Když zahlédla Violetu, očividně si oddechla a volnou rukou na ni zamávala.

Pro Violetu to bylo znamení návratu k povinnostem. „Můžu vás někam hodit?“ zeptala se Grovea.

„Raději chodím pěšky. Potřebuju se trochu protáhnout.“

„Tak teda, ještě jednou děkuju.“

„Ještě jednou, není zač,“ odpověděl Grove, otočil se a vyrazil svým směrem.

Violeta ho sledovala. Vysoký, hubený, hranatý, jeho stavba těla přesně seděla k drsné tváři. Milý člověk, říkala si v duchu. Vůbec to není ten vlezlý typ, jak se zdál na začátku. A je tak sám. Ale Anna čekala, a tak Violeta zamířila k autu. Anna jí podržela dveře. Violeta vklouzla dovnitř a usadila se do měkkého koženého sedadla.

„Bloody Mary?“ zeptala se Anna a přisunula se k malému baru před nimi.

„Dnes žádné pití,“ řekla Violeta a natáhla se po svazku papírů. První byl dopis od arizonských právníků, které najala, aby ji hájili v soudním sporu, v němž ji žalovala jistá žena s tím, že u ní jeden z drahých krémů řady Beauty-by-Tolliver vyvolal těžkou alergickou reakci. Advokát oné ženy naznačil, že by byli ochotni se dohodnout.

A proč ne? pomyslela si Violeta. Všechno, co v tom velmi drahém krému je, je rostlinný olej v hodnotě několika centů. Nic, co by mělo alergickou reakci vyvolat.

Anna začala rozbalovat sendvič, který s sebou pro Violetu přivezla. „Dneska žádný oběd, Anno. Vlastně, po zbytek procesu žádný oběd. Budu obědvat venku.“

Ben Gordon šel po Brooklynském mostě, tou nejkratší cestou od budovy soudu k bytu na Brooklyn Heights. Normálně by jel taxíkem nebo metrem, ale dneska ne. Měl dost času. Sice ne tolik, aby vymyslel účinnou obhajobu Dennise Riordana, ale pořád dost na to, aby o tom přemýšlel.

Před chvílí se dodíval na záznam Riordanova doznání a ze soudní síně odešel, aniž si udělal jedinou poznámku. Nenašel vůbec nic, co by mohlo pomoci vytvořit nový směr obhajoby.

V duchu se neustále obviňoval. Kolikrát viděl strýce Harryho, jak mistrně vyvíjí obhajobu lidí tak evidentně vinných zločiny proti nevinným lidem. A přece nyní tento muž, Dennis Riordan, který zbavil společnost násilníka a vraha, stojí nahý a bez možnosti obhajoby před očima zákona.

Jediná věc, na kterou se Ben spoléhal, sympatie poroty, mu byly odepřeny. Soudce Klein pokaždé rozhodl v jeho neprospěch.

Jak tak Ben pomalu kráčel, v duchu případ právně obhajoval. Striktně vzato měl soudce Klein podle zákonných důkazních pravidel pravdu. To, co se stalo Agnes Riordanové, bylo pro tento případ irelevantní. Ledaže byl relevantní Riordanův motiv. Ale podle definice vraždy druhého stupně, tak jak je uváděna v statutech státu New York, motiv nehrál žádnou roli. Jediné, co roli hraje, je úmysl a zase jen úmysl. A zde stačilo odpovědět pouze na jedinou otázku: Měl Dennis Riordan v úmyslu zabít Cletuse Johnsona, když na něj vystřelil? Proč tento úmysl pojal, nemělo žádný právní význam.

Ale pořád si myslím, že by to porota měla vědět, říkal si Ben. Ten muž, Dennis Riordan, kterého teď nazývají obviněným, si takovou ránu osudu nezasloužil. Syn zabitý ve Vietnamu, dcera znásilněná a zavražděná a žena, která zemřela na zlomené srdce. A teď tahle finální ironie osudu.

Stejný systém spravedlnosti, který osvobodil starého kriminálníka Cletuse Johnsona, teď hodlá poslat do vězení Dennise Riordana, a to nejméně na patnáct let. Což pro člověka jeho věku znamená doživotí, i kdyby se vzalo v úvahu podmínečné propuštění!

A já, Benjamin Franklin Gordon, s tím nemůžu vůbec nic udělat!

Náhle se Ben rozzlobil na Riordana, stejně jako na svou bezmoc. Zatraceně! Kdyby ten člověk ukázal alespoň trochu zájmu, strach nebo zlost. Ale Riordan by řekl jenom: „Nedělej si starosti, hochu, to je v pořádku.“ Já jsem jeho právník, on je v nebezpečí a zároveň mě konejší!

Když se na to Ben podíval z Riordanova úhlu pohledu, cítil se naprosto potupen tím, jak zákon naložil se smrtí jeho dcery. Takže stejně metodicky, jak Riordan žil svůj život, šel ven a udělal, co udělat musel, aby očistil ten sice zákonný, ale morálně nepřístojný zmetek spravedlnosti. Když to vykonal, cítil se vyrovnaný. Co se týče Riordana, tak to, co se děje nyní, je v pořádku.

Fajn, ale není to v pořádku, co se týče mě, protestoval Ben v duchu, plný vzteku a zlosti.

Když však vystupoval po schodišti domu na Brooklyn Heights, nebyl nějaké životaschopné obhajobě o nic blíž. Před dveřmi bytu zašmátral po klíčích. Arlene však otevřela dřív, než je mohl najít. Už na něj netrpělivě čekala.

Ben ji spěšně políbil na tvář, odhodil aktovku na křeslo v předsíni, prošel ztemnělým obývacím pokojem, sesunul se na sedačku u velkého okna a zahleděl se na přístav. Arlene mu připravila drink a vtiskla mu ho do ruky. Byl ledový a vysrážené kapky vody stékaly po sklenici Benovi do dlaně. Srknul si, ale dál mlčel.

„Přišel jsi dneska později. Metro mělo výluku?“

„Ne.“

„Jak ses dostal domů?“

„Potřeboval jsem si něco promyslet, tak jsem šel pěšky.“

„Kudy?“

„Přes most, samozřejmě,“ odpověděl netrpělivě Ben.

„To je zvláštní.“

„Co tím chceš říct?“

„Podle všeho, co jsi mi řekl, jsem došla k závěru, že strýc Harry by šel přes řeku.“

Ben se obrátil čelem k Arleně.

„A co, k čertu, znamená zase tohle?“ zeptal se rozezleně.

„Zatímco ty jsi šel domů, udělala jsem telecí nudličky. Snědla jsem svou porci a sledovala jsem, jak ta tvoje osychá a ztrácí na chuti. A měla jsem tak dost času přemýšlet o spoustě věcí. O nás. O tobě. O procesu.“

„A?“ zeptal se Ben, podrážděný a zvědavý zároveň.

Arlene se na Bena dlouze zadívala a pak se zeptala: „Řekni mi, kdyby byl strýc Harry naživu a praktikoval by právo, koho by citoval on?“

„Cože?“ opáčil rozčileně Ben, který to považoval za naprosto pošetilou otázku.

„Tvůj strýc Harry neměl strýce, kterého by citoval?“

„Jistěže ne!“

„To je překvapivé,“ řekla Arlene a oči měla rozšířené zlostí tak, že Ben i ve tmě viděl, jak se lesknou.

„Což znamená?“

„Což znamená, že se můžeš přetrhnout, jen abys napodobil svého strýce, kterého sis zidealizoval. Ale ve skutečnosti děláš něco úplně jiného. Harry se nikdy na nikoho jiného nespoléhal. Nikdy nechodil dokola a necitoval svého strýce nebo svého otce nebo synovce. To, co úspěšný právník strýc Harry dělal, dělal za sebe! Dělal, co si on myslel. Co sám vymyslel. To jediné, co nedělal, bylo citování někoho jiného!“

Ačkoliv to uvnitř Bena vřelo, mlčel. Poprvé mu někdo nastavil zrcadlo a nechal ho, ať se podívá, co se z něj stalo. Byl to šok. Kdyby to Arlene udělala z jakéhokoliv jiného důvodu než z velké lásky, okamžitě by jí tu ránu vrátil. Ale ten soucitný a zároveň vyzývavý pohled v jejích očích ho přiměl, aby se od ní odvrátil.

Arlene pokračovala tichým hlasem: „Miláčku? Copak to nevidíš? Používal jsi strýce Harryho jako peníze na neexistujícím bankovním účtu. Musíš žít svůj vlastní život. Strýc Harry tady není. Je tu jen Benjamin Franklin Gordon a Dennis Riordan, jeho klient, který je souzen pro vraždu. Otázka teď stojí takto. Pokud nemůžeš udělat z oběti vraha, jak jsi původně plánoval, co tedy, Bene Gordone, uděláš? Ne, co by udělal strýc Harry. Ne Louis Nizer. Ne F. Lee Bailey. Ale Ben Gordon. Tak o tom začni přemýšlet a já jdu uvařit kafe.“

Arlene se usadila na pohovce, své dlouhé, štíhlé nohy si složila pod sebe. Pozorovala Bena, jak zamyšleně hledí do tmy za oknem a podvědomě sahá po šálku s kávou, který však minul. Dobře tak, pomyslela si Arlene, však už měl dneska čtyři.

„Měla bys jít do postele, je tady zima,“ ozval se Ben.

„Vadí ti, že tu sedím?“

„Mělo by?“

„Po tom, co jsem ti řekla…“

„Někdo to říct musel,“ uznal Ben.

„Jen kdyby to pomohlo,“ zadoufala Arlene.

„Pomohlo mi to v rozhodnutí, co by měl udělat Ben Gordon. Přimělo mě to složit všechny střípky tohoto případu k sobě, všemi způsoby, které znám.“

Ben vstal z křesla a začal rychle přecházet po pokoji.

„A co jsou ty střípky?“ začal. „Cletus Johnson. Znásilnění. Vražda. A systém, který jej osvobodil. Riordan. Jeho vzpoura proti systému. Zabití Johnsona. A co mi nyní brání, abych všechna tato fakta přenesl do soudní síně? Tentýž systém. Takže, pokud mi systém nedovolí soudit oběť, pak postavím před soud samotný systém, samotné právo!“

„A dovolí ti to?“

„Klein? Les Crewe? Chtěl bych vidět, jak by mě mohli zastavit!“

„Co tedy budeš dělat?“

„Nejen já, ty taky!“ řekl Ben.

„Já? Co já můžu dělat?“

„Ráno, před začátkem přelíčení, zajdu do kanceláře a sestavím jeden hodně důležitý dokument.“

„A pak?“

„A pak budeš dělat přesně to, co ti řeknu!“ odpověděl Ben. „A teď jdi do postele. Zítra to asi bude pro nás pro oba hodně dlouhý a těžký den.“

Arlene se vydala do ložnice, ale Ben ji ještě chytil za ruku a přitáhl si ji blíž. Podíval se do jejích velikých modrých očí a prohlásil: „Za mnoho let, až budu slavný právník, mě budou zvát, abych přednášel na vysokých školách. A já těm mladým budu tvrdit, že to, co každý mladý právník potřebuje, není otáčecí křeslo, stůl, telefon, právnická knihovna nebo kopírka, ale je to Arlene Robbinsová. Víš, v té době už budou umět klonovat takové krásné a chytré dívky, jako jsi ty.“

Ben Arlenu políbil a pustil ji.

Když Ben osaměl, začal vzrušeně přecházet po pokoji. Arlenina výzva ho totiž přivedla ke zcela novému přístupu k obhajobě Dennise Riordana. Hlavou mu probíhaly jednotlivé případy, kterými se při přípravě obhajoby zabýval celé dny a které dosud neměl možnost použít při procesu: Mapp versus Ohio, Lid versus Wright, Lid versus Rogers a tucty dalších. Fajn, říkal si v duchu, tak zítra ráno je použiju.

„Zítra ráno, pane soudce Kleine,“ šeptal vzdorovitě Ben, „budete stát tváří v tvář situaci, kterou jste za roky své praxe dosud nezažil! Pak uvidíme, jak budete rozhodovat!“

Když se rozednilo, Ben ještě stále spěšně zapisoval poznámky pro ranní přelíčení. Za celou noc mu ani nepřišlo, že by měl jít spát. A teď byl připravený!

17

Příštího rána krátce před desátou vstoupil Ben Gordon do čtvrté sekce trestněprávního oddělení Okresního soudu státu New York. Tentokrát nebyl sám. Doprovázela jej Arlene. Ben ji usadil na místo, kde obvykle čeká na předvolání první svědek.

Než skončí dopoledne, možná bude potřebovat její svědectví. Když se Ben obrátil, aby prošel hrazením, chytila ho za ruku a zašeptala: „Hodně štěstí, miláčku.“

Ben došel ke stolku obhajoby, vytáhl si z aktovky poznámkový blok, tužku a právní výtahy. Uctivým „Dobré ráno“ pozdravil soudní zapisovatelku a mile se na ni usmál. Pak pozdravil Lestera Crewea, který právě dorazil. Ben se snažil vypadat příjemné a klidně, ale jeho pohled neustále zabíhal ke dveřím soudcovy pracovny. Těsně před desátou přivedli dva uniformovaní strážní do soudní síně jeho klienta, Dennise Riordana, s pouty na rukou.

„Dobrý den, pane Riordane.“

„Dobrý den, Bene,“ odvětil prostě a bez emocí Riordan. Smířen s dalším dnem stráveným u soudu, kdy mu bude naprosto jedno, kterým směrem se jeho osud obrátí, vypadal mnohem klidnější než jeho mladý zástupce.

„Jak dlouho to ještě potrvá?“ zeptal se Riordan.

„To záleží na různých věcech,“ řekl Ben.

„Pokud mě nepředvoláte ke svědecké výpovědi, pak se čas, kdy budete muset shrnout svůj případ, rychle přiblíží, že? Tak nějak to funguje, ne?“

„Až budou předloženy všechny důkazy.“

„Chcete tím říct, že ještě nebyly?“ zeptal se Riordan.

„Ne,“ odpověděl Ben a očima stále fixoval dveře do soudcovy pracovny.

„Podívejte, udělal byste pro mě něco?“ zeptal se náhle Riordan.

„Jistě. Copak?“

„Paní Delahantyová.“

„Co je s ní?“

„Včera měla pocit, že nevypadám dobře. Tak mi dnes ráno přinesla nějaké jídlo. A když ji stráž poslala s tím jídlem pryč, tak tam ztropila dost velký povyk.“

„Promluvím se stráží,“ slíbil Ben.

„To ne. Promluvte s ní. Požádejte ji, aby s tím přestala.“

„Dobře.“

„A udělejte, co bude ve vašich silách, aby ten proces skončil. Rychle!“ řekl Riordan.

Ale to je, pane, pomyslel si Ben, přesně to, co udělat nehodlám.

Dostavili se porotci a zaujali svá místa. Elihu Prouty, Violeta Tolliverová, Walter Grove a jedenáct dalších obyvatel New Yorku.

Když bylo vše připraveno, soudní úředník zmizel v soudcově pracovně, aby přivolal soudce. Úředník se však dlouho nevracel. Bylo už téměř půl jedenácté, když se dveře pracovny rozletěly dokořán. Nebyl to však úředník, ale samotný soudce Klein, který vstoupil a tvář měl rudou vzteky. Když všichni začali vstávat, hlasitě zavrčel: „Nechte toho!“

Vystoupil na soudní stolici a shlédl dolů na Bena Gordona, který se tvářil, jako že je hluboce zabrán do nějakého právního rozkladu.

„Pane Gordone!“ ozval se zlostně soudce. „Přistupte blíž!“

Soudcův rozzlobený tón vzbudil u všech přítomných pozornost. Porotci se ve svých křeslech narovnali a napjatě sledovali, co se bude dít. Novinoví kresliči si přichystali skicáky, protože cítili, že nastane významný okamžik procesu.

Ben Gordon pomalu odložil dokument, povstal a vydal se směrem k soudci. Lester Crewe, který byl neméně zvědavý, začal rovněž vstávat ze židle, aby mohl hájit své zájmy. Ale soudce Klein jej zarazil prudkým gestem: „Později, pane Crewe!“

Ben došel k soudní stolici a předklonil se, aby mu Klein mohl šeptem sdělit, co má na srdci.

„Gordone!“ začal Klein a byl rozlícený tak, jak jen člověk pracující pod dohledem poroty může být. „Rozumím tomu dobře, že jste dnes ráno podal soudci Michaelu Lengelovi předvolání?“

„Ano,“ odpověděl Ben, a jako by si neuvědomoval mimořádnost svého počinu, se bezelstně zeptal: „Měla ta obsílka nějaké nedostatky?“

„Nikoliv, byla naprosto v pořádku,“ opáčil Klein. Pak zpod černého taláru vytáhl složený list papíru a podal jej Benovi.

„Vaše Ctihodnosti, tomu nerozumím,“ řekl Ben.

„Vemte si to zpátky, Gordone! A budeme pokračovat, jako by se nic nestalo!“

„Nejsem si jistý, jestli to můžu udělat, Vaše Ctihodnosti,“ opáčil Ben a pokynul směrem k první řadě diváků. „Vidíte tu plavovlasou dívku v první řadě? To ona podala tu obsílku soudci Lengelovi. O tom mám její místopřísežné prohlášení. Je zde, aby tuto skutečnost mohla případně osobně dosvědčit. A taky aby vypověděla, co jí ten dobrý muž odpověděl. Pokud budete chtít, můžu ji předvolat na svědeckou lavici. Nebo vám bude stačit to místopřísežné prohlášení?“

Ben položil na stůl list papíru. Soudce se na listinu podíval, ale dotknout se jí neodvažoval. Jako by to byl nějaký zdroj smrtelné nákazy. Pak pohlédl na Bena a poté směrem k Arleně. Nato se jeho pohled opět vrátil k Benovi. Ben jej opětoval a snažil se přitom vypadat tak nevinně, jak jen za daných okolností mohl.

Klein však zvědavostí nevydržel a zeptal se: „Co jí Lengel řekl?“ Soudce Lengel byl velmi přísný, pokud se týkalo pravidel chování právních zástupců a svědků před soudem. A pokud byl vyprovokován, neváhal použít i velmi jadrné výrazy.

„Byl bych radši, kdybyste si to poslechl od ní, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Ben. „Je připravena vypovídat.“

„Tak nic!“ zamyslel se na chvíli Klein. Pak však vybuchl: „Gordone, co tím, ksakru, sledujete…?“ Náhle si uvědomil, že za přítomnosti poroty zvyšuje hlas, a tak opět šeptem dodal: „Pojďte za mnou do pracovny!“

„Vaše Ctihodnosti, pokud chcete hovořit o tom, zda soudce Lengel vyhoví předvolání, raději bych to probral zde, za přítomnosti soudní zapisovatelky. Můžete odvolat porotu, ale zástupci médií mají právo se to dozvědět. Jinak vyjdu do haly a učiním prohlášení. Něco, čeho jsem se až dosud zdržel. A řeknu jim, jak jsem byl v průběhu řízení systematicky umlčován.“

Klein hned nedopověděl. Nervózně špulil rty a v duchu si přál, aby si mohl zapálit doutník. „Gordone, pokud učiníte jakékoliv negativní prohlášení týkající se spravedlivého průběhu tohoto procesu, můžu vás potrestat za pohrdání soudem. I když tak učiníte mimo tuto soudní síň!“

„To vím,“ souhlasil Ben a naznačil tak soudci, že je to trest, který je ochoten riskovat.

A pak, jako by to bylo ultimatum, Klein řekl: „Soudce Lengel není ochoten vaší výzvě vyhovět!“

„Pak vůči němu jako vůči svědku, jenž se odmítá dostavit k výpovědi, podniknu kroky, ke kterým jsem jako obhájce oprávněn,“ kontroval Ben.

„Vy to předvolání nestáhnete?“ zeptal se naposledy Klein. „Očekával jsem, že soudce Lengel, jako občan dodržující zákony a úředník tohoto soudu, formálně bezchybnému a zákonným způsobem doručenému předvolání vyhoví. Byl bych velmi překvapen, kdyby tomu bylo jinak.“

„Nevím, čeho tím chcete dosáhnout,“ vyprskl soudce, „ale pokud trváte na svém, pak musím dát obžalobě příležitost vyjádřit se k tomu dříve, než o věci rozhodnu.“

„S tím jsem samozřejmě počítal.“

Klein se na chvíli zamyslel a pak se obrátil k soudnímu úředníkovi: „Odveďte porotu!“

Čtrnáct překvapených porotců pomalu opustilo svá místa. Když byli venku, žádný z nich si nedovolil vyslovit svůj názor, ačkoliv situace ve všech vzbudila značnou zvědavost.

Jen Anthony Mascarella, produkční manažer, vyštěkl: „Vždycky, když to začíná být zajímavé, tak nás vykopnou. Porotci jsou jediní, kteří nesmějí vědět, co se děje.“

Káravý pohled soudního úředníka jej však rychle umlčel.

Když byla porota pryč a bitevní pole se vyčistilo, soudce Klein přizval Lestera Crewea k soudní stolici jediným hněvivým gestem ruky.

„Víš, co tenhle mizera provedl?“ začal Klein šeptat tónem, který byl nepřátelský a spiklenecký zároveň. „Měl tu nehoráznou drzost, že předvolal soudce Lengela jako svědka tohoto případu!“

Náhle si soudce všiml, že se zapisovatelka přisunula blíže, aby mohla zaznamenat tento interní rozhovor. Rozpačitý a rozmrzelý zároveň jí nařídil: „Hned to škrtněte a zapište toto: ‚Pane Crewe, jen nerad vás musím informovat o tom, že protistrana podnikla politováníhodný krok. Doručila soudci Lengelovi předvolání, aby svědčil v tomto případu‘.“

Lester Crewe pohlédl na Bena. Jeho pohled nevyjadřoval ani tak zmatek, jako spíše starost či soucit. Copak jeho přítel a bývalý kolega docela ztratil rozum? Když pomineme otázku přípustnosti svědectví soudce Lengela v tomto případu, co doufá, že tím prokáže?

„Vaše Ctihodnosti, obžaloba je proti tomuto kroku hned z několika důvodů.“ Crewe mluvil nahlas, aby ho mohli slyšet všichni v síni. Žurnalisté utichli a s napětím očekávali první náznak toho, co se na té tajné a vzrušující poradě u soudní stolice probírá.

Crewe pokračoval: „Zaprvé, soudce Lengel nemá žádné přímo získané informace o zločinu, který je předmětem tohoto procesu. Takže by nemohl svědčit, ani kdyby byl soukromou osobou. A co se týče vhodnosti předvolání soudce na svědeckou lavicí, mohl bych předložit hned několik případů, které podpoří můj odmítavý postoj.

Bohužel musím požádat, aby bylo do zápisu uvedeno, že jsem šokován tím, k jakým taktikám se pan advokát, kterého jsem po dlouhou dobu považoval za mravného a čestného člena advokátní komory, uchyluje. Žádám Vaši Ctihodnost, aby toto předvolání v rámci své pravomoci zrušila.“

Klein pohlédl na Bena, aby vyslechl jeho obranu.

„Vaše Ctihodnosti, pokud se týče povinnosti soudce uposlechnout předvolání, prostudoval jsem si k tomu pár zákonů. Nenašel jsem však žádný případ, který by pro nějakého občana stanovil výjimku z povinnosti dostavit se na předvolání k soudu. A stejně jako z právníka dělá advokátní přísaha soudního úředníka, tak i soudcovská přísaha nezužuje, ale naopak rozšiřuje odpovědnost soudce. Prosím pana kolegu, aby si prošel potřebná soudní rozhodnutí, ale nemyslím, že by našel jediný případ, který by jeho tvrzení podpořil.

A nyní k otázce přípustnosti svědectví soudce Lengela co do relevance. Musím připustit, že kdyby sám pan žalobce nevtáhl osobu soudce Lengela do případu, pak by zde mohly určité pochyby nastat. Ale vzhledem k tomu, že pan žalobce při své prezentaci tuto osobu uvedl, pak se cítím oprávněn se k věci vyjádřit. Přinést svědectví, a to svědectví z první ruky, kterým bych mohl panu žalobci oponovat.“

„Žaloba se nikdy o soudci Lengelovi nezmínila!“ zareagoval okamžitě Crewe. „Projděte si zápis! A najděte mi jediného svědka obžaloby, který by o něm mluvil!“

„Není potřeba procházet celý zápis, pane Crewe. Můžu vám přesně říct místo, kde se o soudci Lengelovi hovoří,“ opáčil Ben. Soudce Klein si s Lesterem Crewem vyměnili pohled, který vyjadřoval nejen pochyby o kvalitě Benovy paměti, ale též o zdraví jeho rozumu vůbec.

Ben se obrátil k zapisovatelce: „Paní Harrisonová, máte s sebou zápis ze středečního jednání?“

„Ano, pane Gordone.“

„Našla byste prosím místo, kde bylo po závažné diskusi připuštěno doznání pana Riordana jako důkaz?“

Paní Harrisonová začala procházet dlouhý úzký pás stenografického zápisu. Když nenašla požadované místo v prvním bloku, pustila se do dalšího. Nakonec ho našla v pátém bloku.

„Přečetla byste to doznání soudu?“ požádal ji Ben.

Zapisovatelka pohlédla na soudce. „Celé?“

Dříve než mohl Klein odpovědět, Ben řekl: „Ano, celé, paní Harrisonová.“

Nejistě a trochu na rozpacích začala paní Harrisonová předčítat:

„Jmenuji se Dennis Riordan. Bydlím na Dvacáté čtvrté ulici číslo sedmnáct nula devět v Astorii v Queensu.“

Na soudci Kleinovi byla patrná velká netrpělivost, na Lesteru Creweovi skeptický postoj a ztichlé obecenstvo hořelo zvědavostí. Paní Harrisonová četla dál, až se dostala k té části doznání, ve které stálo:

„Pak na sebe začali oba právníci křičet. Dokud ten soudce Lengel nezabušil kladívkem a neřekl…“

S těmi slovy Ben zvedl pravou ruku a napřímil ukazováček. Paní Harrisonová četla dál, až došla k místu, kde se psalo:

„A ten okresní návladní, tvář měl rudou vzteky, povstal a řekl něco jako: ‚Soudce Lengele, vzhledem k vašim rozhodnutím obžaloba shledává, že nebude schopna předložit případ prima facie.‘“

V tu chvíli Ben Gordon napřímil druhý prst. A pak další a další při každé zmínce jména soudce Lengela. Když paní Harrisonová dočetla Riordanovo přiznání, měl Ben narovnaných všech pět prstů.

„Pětkrát, Vaše Ctihodnosti, pětkrát je v tomto doznání zmíněno jméno soudce Lengela. Tvrdím, že když pan žalobce uvedl důkazem toto doznání, uvedl tím též osobu soudce Lengela. Také tím uvedl zásadu věci souzené, kterou soudce Lengel použil, když odmítl připustit přiznání Cletuse Johnsona a neumožnil Dennisi Riordanovi identifikovat šperky jeho dcery, které byly u Johnsona nalezeny. Mám za to, že aby byli porotci schopni dojít svého rozhodnutí s plným porozuměním doznání obžalovaného, měli by vědět, co je zásada věci souzené a v čem spočívá.“

„S tím je mohu seznámit sám v rámci své kompetence,“ pokusil se soudce Klein vyřídit Benův požadavek.

„Je mi líto, Vaše Ctihodnosti, ale obávám se, že budu muset trvat na tom, že je-li soudce Lengel tím, kdo tuto zásadu použil, je také jediným, kdo je oprávněn odsvědčit svůj myšlenkový proces předcházející onomu rozhodnutí. Musím trvat na tom, aby předvolání nebylo zrušeno. A aby byl soudce Lengel vyzván, aby mu vyhověl, jinak aby byl stíhán za pohrdání soudem.“

Lester Crewe se se vzrůstající netrpělivostí pokusil bagatelizovat Benovy argumenty: „Vaše Ctihodnosti, žádat po soudci tohoto soudu, aby odložil nebo přerušil projednávání případu, kterému předsedá, je jen další zátěží pro už tak přetížený soudní systém.“

„Vaše Ctihodnosti, pokud se mě týče,“ opáčil Ben, „projednává tento soud pouze jeden významný případ. Lid versus Dennis Riordan. Podle mého jsou práva mého klienta významnější než jakékoliv soudcovské výhody, potřeby nebo povinnosti. Chci, aby se soudce Lengel dostavil na tuto svědeckou lavici. A jsem ochoten na to čekat hodiny, dny nebo týdny, dokud si neudělá čas a nevyhoví mému předvolání.“

„Pane Gordone!“ zahřímal Klein. „Nemůžeme žádat každého soudce tohoto soudu, aby svědčil o každém případu, kterému předsedal. To by učinilo život soudců nesnesitelným!“

„Vaše Ctihodností,“ reagoval Ben tichým, ale přesto důrazným hlasem, „nežádám, aby předstoupil každý soudce. Jen jeden. A nechci po něm, aby svědčil o každém procesu, kterému předsedal. Jen o jednom procesu. Procesu, který se týkal situace, pro kterou byste jen stěží hledal precedent. Vaše Ctihodnosti, trvám na tom, aby byla k výjimečným případům činěna výjimečná rozhodnutí.“

Klein se zadíval na Bena. „Pane obhájce, je vám známo, že Nejvyšší soud Spojených států již několikrát rozhodl, že soudci mají ve věcech žalob týkajících se jejich oficiálních aktů nebo rozhodnuti imunitu?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti. Chápu to tak, že soudcovství je jediná profese, která nepodléhá nelítostným důsledkům špatně vedených sporů,“ odpověděl Ben.

Soudce Klein se vzrůstajícím rozhořčením důrazně opáčil: „Důvodem je, že by soudce pod neustálým tlakem nebezpečí právních či jiných odvet nemohl řádně plnit své povinnosti!“ Podíval se přísně na Bena, jako by doufal, že už tento rozhovor ukončí.

Ale Ben se nenechal zastrašit. „Vaše Ctihodnosti, smím zdůraznit, že nehodláme žalovat soudce Lengela, či dokonce napadnout jeho rozhodnutí? Jeho rozhodnutí bylo učiněno již před dlouhou dobou. Chceme ho jen požádat, aby vysvětlil porotě, co se stalo, aby tak mohla lépe porozumět podmínkám, které následně vedly k doznání mého klienta.“

„Tento soud má však za to, že nutit soudce, aby tak učinil, porušuje ducha oněch rozhodnutí Nejvyššího soudu. Soudce musí být chráněn před jakýmkoliv obtěžováním!“ A jako by učinil své závěrečné rozhodnutí, chystal se soudce Klein udeřit svým kladívkem.

Ben, který měl pocit, že je mu tímto nepřímo vyhrožováno, však neustoupil. „Vaše Ctihodnosti, obhajoba nepřipustí, aby byla tato otázka ukončena tímto způsobem. Odvoláme se.“

Klein na Bena rozčileně pohlédl a pak obrátil svou pozornost k Lesteru Creweovi, který netrpělivě čekal na svou příležitost.

„Vaše Ctihodnosti, obžaloba celou tuto záležitost považuje za liknavou taktiku ze strany obhajoby, která se jen snaží prodloužit tento proces a zastřít tak fakt, že se obžalovanému nedostalo zákonné obhajoby. Lid trvá na tom, aby bylo předvolání zrušeno!“

„Lid?“ opáčil Ben. „jaký ‚lid‘, pane Crewe? Byrokracii nazýváte lidem? Nebo máte na mysli lid tam venku?“

Ben se obrátil k zástupcům médií. „Ty běžné občany, kteří skutečně jsou tím lidem. Pokud to jsou ti lidé, které zastupujete, tak proč ta právní konspirace mezi vámi a soudcem Kleinem, která jim má znemožnit dozvědět se, co probíhá v myslích jejich soudců? Kdo jsou, koneckonců, soudci? Vysocí kněží, které musíme slepě poslouchat a nesmíme se jich na nic ptát? Kteří se halí do černých rób státního úřadu a prohlašují: ‚My jsme svatí, nesmíte se nás dotýkat‘. ‚My jsme nad povinnostmi běžných občanů, a proto nemusíme vyhovět předvoláním, která nám byla právoplatně doručena‘. Je to to, co nás přivedlo tam, kde se nyní nacházíme, když ‚lid‘, který prý zastupujete, žije v trvalém strachu o své bezpečí a životy?“

Ben zamířil prstem na reportéry, kteří bedlivě naslouchali a zaznamenávali každičké jeho slovo, a uzavřel: „Pokud to je ten lid, který zastupujete, pane Crewe, pak odpovídejte jim!“

Soudce Klein, jenž se v podobné situaci ocitl poprvé za svou dlouhou kariéru, prohlásil: „Přerušuji jednání na třicet minut!“

Udeřil kladívkem a vyrazil ze své lavice. Litoval, že Benu Gordonovi ten případ vůbec přidělil. Poprat se s právními argumenty byla jedna věc, ale vyjít s médii, to bylo něco dost odlišného. Ten mladý kohoutek náhle přenesl celý případ ze soudní síně na veřejnost. Dobrá, vypořádám se s ním později, říkal si soudce. V tuto chvíli Klein čelil mnohem závažnějšímu problému.

V okamžiku, kdy za sebou soudce zavřel dveře, propukla v soudní síni vřava. Reportéři ze všech mediálních odvětví vyrazili k hrazení, aby se vrhli na Bena Gordona. Ten však odmítl na jakékoliv otázky odpovídat.

„Vyčkám rozhodnutí soudce Kleina.“

Ben se otočil na Arlenu, která se na něj usmála a gestem mu dodala odvahu.

Když soudce Klein dorazil do své kanceláře, nejdříve se vrhl po krabičce doutníků a jeden si zapálil. Pak vykřikl: „Ester!“

Jeho baculatá neteř, která pracovala jako jeho asistentka, vešla dovnitř se zápisníkem v ruce.

„Jen počkej, až ti řeknu, čím ten mizera Gordon odůvodnil to předvolání!“ vybuchl pln hněvu.

Když skončil, Ester zamyšleně opáčila: „To uhodil hřebíček na hlavičku. Je pravda, že Nejvyšší soud vyloučil soudce ze žalob týkajících se rozhodnutí, která vydali. A je možné, že tu byly i případy, kdy některý z nižších soudů vyloučil soudce z možnosti předvolání, ačkoliv teď si na žádný nemohu vzpomenout. Každopádně jsem si však jistá, že neexistuje žádný případ, který by byl v nějakém směru podobný tomuto. Koneckonců, zařazením přiznání mezi důkazy žaloba skutečně představila záležitost věci rozsouzené a soudce Lengela. A pokud jde o vraždu druhého stupně, jsem si jistá, že by odvolací soud poskytl obhajobě v této věci co nejširší prostor. Myslím si, že ten ‚mizera‘ je ve skutečnosti velmi chytrý mladík. A navíc nevypadá špatně.“

Klein klepal prsty o desku stolu a přemýšlel o svém dalším postupu. Nakonec došel k rozhodnutí. „Zavolej Lengelovi!“

„Určitě zrovna zasedá,“ upozornila jej Ester.

„Tak ho vytáhni z přelíčení!“ nařídil jí netrpělivě Klein. „A začni hledat precedenty. Možná, že někde podobný případ najdeme, v některé jiné jurisdikci.“

Mezitím dole v soudní síni žurnalisté vzdali pokusy vytáhnout z Bena Gordona nějaké prohlášení, a tak odešli. Někteří, aby zatelefonovali své poznámky o nečekaném zvratu událostí, jiní, aby natočili šot pro večerní zprávy, ve kterém se budou snažit posoudit význam a možný výsledek otázek, které Ben předložil.

Lester Crewe a Ben Gordon zůstali stát proti sobě uprostřed soudní síně. Lester, který byl v tuto chvíli znepokojený víc, než byl ochotný si připustit, Bena varoval: „Bene, ty jsi snad zešílel! I kdyby se ti podařilo dostat Lengela na svědeckou lavici, o čemž silně pochybuji, co si myslíš, že tím dokážeš?“

Ben odmítl prozradit svou strategii prostým prohlášením: „Možná, že je to jen takový pokus. Koneckonců, s tím, co teď mám, nemůžu pronést závěrečnou řeč.“

Lester přikývl, jako by mu takové vysvětlení stačilo. Pak se vydal na pánskou toaletu, ale u dveří jej dostihla skupina novinářů s kamerami a mikrofony. V zájmu ochrany své strategie však i Lester odmítl odpovídat na jakékoliv otázky.

Uvnitř soudní síně Dennis Riordan naznačil Benovi, aby přišel blíže.

„Podívej, hochu… chci říct, pane obhájce, nechci, aby na vás soudce kvůli mně zanevřel. Stejně to nic nezmění. A jestli pak budete mít reputaci rebelanta, všichni soudci na vás budou mít spadeno. Víte, soudci jsou taky jenom lidé.“

„Mám v úmyslu se o tom ujistit,“ řekl Ben a odmítl tak Riordanovi naznačit svůj další postup.

Arlene na něj zamávala od hrazení. „Doufám, že se nedostaneš do větších problémů, než jsi schopen zvládnout.“

„To nejhorší, co se může stát, je, že to zamítnou. Ale pan Riordan dostane veškerou obhajobu, na kterou má právo, ať už ji chce, nebo nikoliv!“

Soudce Klein mezitím ve své kanceláři netrpělivě přežvykoval už tak rozmočený doutník. Čekal, až Lengel odpoví na jeho telefonát. Ze všech soudců v newyorském okresu, rozčiloval se Klein, se tohle musí týkat zrovna Lengela, toho puntičkáře soudcovské mravnosti. Právníci ho nazývali „Starý Simon Legree“, protože je káral nejen za jejich vystupování před soudem, ale rovněž za celkové vzezření. Dokonce jednou napomenul spoře oděnou svědkyni: „Vážená paní, jděte domů a něco si na sebe oblečte, než předstoupíte před soud!“ Lengel řídil svou soudní síň i sebe sama se stejným stupněm důstojnosti jako soudci Nejvyššího soudu Spojených států. Jak byl přísný na chování v soudní síni, tak byl nekompromisní v užívání vlastních precedentů. Lengel, jediný ze všech soudců, říkal si v duchu Klein.

Konečně zazvonil telefon.

„Michael? Tady Aaron!“ ohlásil se Klein a snažil se, aby jeho hlas vyzněl co nejsrdečněji. „No, snažil jsem se ho přimět, aby to stáhl. Ale ten mizera nechce ustoupit ani o píď. A moje sekretářka říkala, že asi uhodil hřebíček na hlavičku.“

„Moje taky,“ přiznal Lengel.

„Takže pokud nechci riskovat vrácení případu, kterému se už tak dostává nebývalé pozornosti médií, odvolacím soudem, budu tě muset vyzvat, abys tomu předvolání vyhověl.“

„Aarone, chceš tím říct, že hodláš požádat svého kolegu, aby podstoupil ten ponižující, urážlivý proces výslechu, jako by byl nějaký obyčejný svědek? To je neslýchané!“ protestoval Lengel. „Nejde jenom o mě, Aarone, uvědom si, co to udělá s obrazem soudců u veřejnosti!“

„Upřímně, Miku, to je přesně to, nač myslím. Ten vychytralý mizera dostal tisk i porotu tak, že si teď myslí, že ty, já a žalobce spolu kujeme neuvěřitelné pikle, abychom znemožnili veřejnosti dozvědět se, o co šlo v Johnsonově případu. Všiml jsem si, že zatímco Gordon pronášel své argumenty, novináři si psali poznámky jako šílení. Michaeli, je to právě kvůli naší pověsti u veřejnosti. Proto říkám, že je důležité, aby ses tam objevil. Koneckonců, veřejnost už je tak dost kritická k soudům a soudcům vůbec.“

Klein se odmlčel v naději, že se Lengel poddá, ale když tak neučinil, uchýlil se k poslednímu argumentu, o kterém si myslel, že by mohl Lengela udolat. „Víš, Michaeli, už jsem zapomněl, kdo to řekl, ale pořád to platí: ‚Nejvyšší soud USA se řídí výsledky voleb.‘“ Klein věděl, že má Lengel rád, když ho někdo srovnává se soudci Nejvyššího soudu. „Nikdo z nás není imunní vůči tlaku veřejnosti.“

„Co po mně chceš?“ zeptal se nakonec Lengel.

„Vzhledem k tomu, že se skutečně jedná o unikátní případ, pak si myslím, že by bylo z hlediska veřejného mínění dobré, kdy by sis udělal čas a přišel. Alespoň na tak dlouho, aby bylo jasné, že nic nezastíráme.“

Lengel chvíli mlčel a pak se zeptal: „Kolik si myslíš, že to zabere času?“

„Jedno ti můžu slíbit. Jestli to ten kluk jenom zkouší nebo to chce protahovat, tak to brzy utnu!“ zahřímal Klein.

„Myslíš, že bychom to mohli zvládnout dneska odpoledne?“

„Nevidím důvod, proč by ne.“ Soudce Klein by v tu chvíli souhlasil se vším, jen aby se dostal z toho horkého křesla, na které jej Ben Gordon posadil.

„Dobrá. Přeruším svůj proces do zítřejšího rána a přijdu. Přesně ve dvě!“

„Díky, Michaeli. Jednou ti tu laskavost oplatím.“ Klein už chtěl zavěsit, ale pak se ještě zeptal: „A mimochodem, co jsi řekl té dívce, která ti to předvolání doručila?“

„Už si nepamatuju. Proč?“

„Ale nic,“ zamluvil to Klein. „Takže odpoledne. A jestli to Gordon jenom zkouší, tak bude proklínat tento den až do konce svého života!“

18

Ben Gordon povstal na svém místě u stolku obhajoby a ohlásil: „A nyní, Vaše Ctihodnosti, obhajoba předvolává Michaela Lengela!“

Soudní úředník, který si byl vědom neobvyklostí celé situace a zvláštní reputace soudce Lengela, přistoupil ke dveřím do soudní síně, aby vpustil vysokého právníka, známého svou šedivou hřívou a vojensky vzpřímeným držením těla. Lengel se zastavil ve dveřích. Pohledem přelétl přeplněnou místnost a s výrazem absolutní nechuti vstoupil dovnitř.

Pevným krokem se vydal prostřední uličkou mezi řadami lavic plnými zvědavých a nedočkavých novinářů a diváků. Michael Lengel byl znám tím, že byl neobratnému obhájci schopen říct: „Sedněte si, pane obhájce. Vyslechnu vašeho svědka sám.“ Načež pokračoval ostrými, zvídavými otázkami a během několika minut ukončil to, s čím obhájce bojoval víc než hodinu. A teď byl soudce Lengel přinucen sám vystoupit na svědeckou lavici a stát se vyslýchaným. A aby byla situace ještě nepříjemnější, bude vyslýchán mladým, odnikud se vynořivším právníkem. Lengel měl pocit, že tato výměna rolí ponižuje nejen jeho osobně, ale celou soudcovskou profesi.

Přistoupil k Benovi a nesouhlasně na něj pohlédl. Pak pokračoval dál k svědeckému boxu. Jeho despekt se přenesl i na úředníka, který mu předložil bibli, aby mohl Lengel složit přísahu. Vysoký, vzpřímený soudce Lengel položil levou ruku na bibli, pravou zdvihl a netrpělivě čekal, až úředník odrecituje text přísahy:

„Přísaháte, že budete mluvit pravdu, celou pravdu a nic než pravdu v záležitosti případu Lid versus Dennis Riordan?“

„Přísahám,“ odpověděl Lengel a zadíval se směrem k Benovi Gordonovi, který se záměrně tvářil zamyšleně a shromaždoval si poznámky.

Violeta Tolliverová pohlédla na Waltera Grovea sedícího po její levici a ten její pohled plný nedočkavosti a překvapení opětoval. Starý Elihu Prouty po Violetině pravé ruce na ni jen spěšně pohlédl. Všichni porotci cítili, že je svědek bojovně naladěn, a tak netrpělivě očekávali vášnivý konflikt, který předčí všechny, k nimž v tomto procesu dosud došlo.

Ben se krátce zadíval na Arlenu, sebral své poznámky a přistoupil ke svědecké lavici.

„Pane, mohl byste do záznamu uvést vaše jméno?“

„Lengel, Michael Lengel,“ odpověděl okamžitě netrpělivým tónem soudce.

Ben schválně zvolil oslovení, které jistě vyvolá reakci soudce Kleina, a začal: „Tak, pane Lengele…“

Soudce Klein se okamžitě naklonil přes stůl. Ani se nesnažil zakrýt své podráždění. „Pane obhájce, jak dobře víte, svědek na této lavici je soudcem tohoto soudu. Jako takový má nárok na to, aby byl oslovován s patřičnou úctou odpovídající jeho postavení. Od této chvíle jej nebudete oslovovat ‚pane Lengele,‘ ale ‚soudce Lengele.‘ A vůbec nejlepší by bylo ‚Vaše Ctihodnosti.‘“

„Ano, pane,“ souhlasil s potěšením Ben, protože Klein tím stanovil jasnou linii rozlišení mezi soudci a běžnými občany, jakými jsou například i porotci. Ben se obrátil zpět k soudci Lengelovi. „Takže, Vaše Ctihodnosti, vzhledem k tomu, že je, abych tak řekl, velmi neobvyklé, aby na tomto místě seděl soudce, byl bych rád, kdybyste vysvětlil porotě, jak se stalo, že jste tady.“

Lengel, jen s obtížemi skrývající svůj vztek, odpověděl: „Dnes brzy ráno mi bylo do úřadu doručeno předvolání, ve kterém jsem byl požádán, abych se dostavil jako svědek tohoto případu.“

„Bylo vám toto předvolání doručeno v souladu se zákonnými požadavky?“ zeptal se Ben a letmo pohlédl na Arlenu.

Lengel zaváhal a pak přiznal: „Ano, myslím, že ano.“

„Ale, Vaše Ctihodnosti, jste znám tím, že sám takové nepřesné odpovědi svědků nepřipouštíte. Bylo tedy, nebo nebylo doručeno v souladu se zákonem?“

„Ano, bylo,“ odpověděl prudce Lengel.

„Když jste předvolání doručené zákonným způsobem obdržel, co jste dělal potom?“

Lengelova štíhlá tvář se napjala zlostí. Obrátil se k soudní stolici, aby tak vyzval Kleina k zásahu.

„Pane obhájce, co je účelem tohoto směru výslechu? Předvolal jste soudce Lengela. On předvolání vyhověl. Tak proč plýtváte časem?“

„Protože se to nestalo tak jednoduše, jak říkáte, Vaše Ctihodnosti. Pravda je, že jsem soudce Lengela předvolal. Ale mezi tímto okamžikem a okamžikem jeho usednutí na svědeckou lavici se stala celá řada věcí, o kterých by, dle mého názoru, měla porota vědět.“

„Pane Gordone, pokud jste již zapomněl, co vás učili na vysoké škole, pak vám musím připomenout, že o tom, co má nebo nemá porota vědět, rozhoduji já!“ napomenul ho Klein.

„Žádný jiný důvod tohoto směru výslechu nemám, Vaše Ctihodnosti,“ opáčil Ben.

„Přistupte ke stolici!“ nařídil zlostným hlasem Klein. Když Ben a Lester dorazili k rohu Kleinova stolu, tomu vzdálenějšímu od poroty, Klein spustil tím nejzuřivějším šepotem: „Gordone, jen zneužíváte soudního procesu a to je pohrdání soudem! Je vám to jasné?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti,“ odpověděl Ben.

„A teď mi řekněte, co je tím ‚jiným důvodem‘?“ zeptal se Klein. „Jen se snažím položit základní body pro výslech svědka. Vzhledem k tomu, že jsem jej předvolal já, je to můj svědek, a podle pravidel výslechu nesmím napadnout nebo znehodnotit jakoukoliv odpověď, kterou mi dá. Zároveň jej nesmím obvinit, pokud by podal křivé svědectví, ať už úmyslně, či nikoliv. Ledaže bych samozřejmě prokázal, že je to svědek nepřátelský.“

„Nevyučujte mne právu!“ zasyčel Klein a pohledem zalétl k porotě, aby se ujistil, že ho porotci neslyšeli. „Můžete pokračovat. Ale dávejte si pozor. Druhé varování už nepřijde!“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

Ben se vrátil ke svědeckému boxu, aby pokračoval ve výslechu Lengela. „Vaše Ctihodnosti. Obdržel jste předvolání, ve kterém jste byl vyzván, abyste se dostavil dnes ráno v deset hodin. Dostavil jste se tedy v určenou hodinu?“

Lengel se opět obrátil k soudní stolici, ale Klein jen lehce zavrtěl hlavou. „Ne, nedostavil,“ přiznal tedy nakonec Lengel. „Nenacházel jste se v okamžiku, kdy vám bylo předvolání doručeno, v této budově?“

„Ano, byl jsem ve své úřadovně!“ vyštěkl Lengel.

„Což je jen několik pater nad námi a asi dvě minuty cesty z této soudní síně, nemám pravdu?“

„Ano!“

„A přesto jste se nemohl dostavit dřív, než za několik hodin?“

„Mladíku, jsem velmi zaneprázdněný soudce! Mám několik důležitých případů, které nemohu prostě jen tak odsunout stranou,“ odpověděl Lengel.

„Proto tedy místo toho, abyste mému předvolání vyhověl, jste je poslal soudci Kleinovi, aby je zrušil?“ zeptal se Ben.

Lengelova štíhlá, bledá tvář začala pomalu rudnout. Jeho rty se stáhly, jak se snažil ztlumit hněv.

„Co se týče vašeho práva vstoupit do mé úřadovny a doručit mi předvolání, abych svědčil v případu, se kterým nemám žádnou spojitost, existují jisté pochybnosti. Proto jsem soudce Kleina požádal, aby tuto právní otázku rozhodl.“

„V tom případě vám, pane, dlužím hlubokou omluvu,“ opáčil Ben tónem nesoucím stopy sarkasmu. „Myslel jsem, že jste to předvolání poslal soudci Kleinovi, aby mě vystrašil tak, abych ho stáhl.“ Ben se úmyslně nepodíval na soudce Kleina, protože věděl, jaká bude jeho reakce. „V každém případě, pane, by se ale dalo říct, že jste mé předvolání neuvítal s velkým nadšením? A že jste se pokusil, i když z právních důvodů, vyhnout se tomu, abyste sem musel přijít?“

Lester Crewe povstal. „Námitka proti formě otázky a závěru, který je v ní obsažen.“

„Pak dovolte; abych ji přeformuloval,“ svolil Ben. „Pane, není pravda, že jste se pokusil vyhnout tomu, abyste přišel svědčit k tomuto případu?“

Lengel zaváhal, pronikavě se na Bena zadíval, a pak netrpělivě odpověděl: „Ano, ano, je to pravda! Myslím si, že vaše taktika je jen hanebným zneužíváním soudního procesu, a vůbec se mi to nelíbí!“

„Děkuji, pane, to je vše, co jsem chtěl vědět.“ Ben se obrátil k soudní stolici. „Vaše Ctihodnosti, nyní musím pokračovat s tím, že je svědek nepřátelský, a nelze jej tedy považovat za svědka obhajoby v pravém smyslu tohoto pojmu. Proto tedy budu pokračovat obvyklým způsobem výslechu svědka protistrany.“

Aby se nenechal zastrašit Kleinovým projevem zlosti nebo nesouhlasu, zaujal teď Ben místo mezi stolicí a svědeckým boxem a obrátil se čelem k porotě. Pokud by měl jeho klient nějakou šanci, zračila by se ve tvářích těchto čtrnácti lidí, které měl možnost nyní sledovat.

„Soudce Lengele, před malou chvílí jste prohlásil, že s tímto případem nemáte žádnou spojitost.“

„Ano!“ odpověděl prudce Lengel.

„Ale v přiznání obžalovaného porota slyšela o jistých rozhodnutích, která jste učinil a která se přímo vztahují k činům, kvůli nimž je teď můj klient souzen.“

„Je to prohlášení, nebo otázka, pane obhájce?“ vyštěkl Lengel svým obvyklým všetečným způsobem a stejně příkrým tónem, na jaký byl zvyklý ve své soudní síni. „V každém případě se však z toho neodpovídám vám, ale Nejvyššímu soudu tohoto státu.“

„To jistě chápu, Vaše Ctihodnosti. Jen vás chci požádat, abyste tato rozhodnutí vysvětlil porotě, která sestává z laiků, a nerozumí tudíž rafinovanosti a složitosti zákona.“

„Pane obhájce!“ přerušil Bena Klein. „Omezte se pouze na otázky, nikoliv na přednášky!“

Ben se na chvíli odmlčel, aby přesměroval svůj útok, ale také aby mohl pohlédnout na porotce a odhadnout, jestli si už všimli, jak otevřeně nepřátelský začal Klein být. Pokud však očekával sympatie, pak žádné nevyvolal. Dokonce mohl sám sebe ohrozit svým drzým útokem na Lengela.

„Otázky,“ poznamenal Ben, jako by přemýšlel nahlas, „otázky.“ Když si ujasnil svůj nový přístup, pokračoval: „Soudce Lengele, existují případy, kdy je názor jednoho soudce odlišný od názoru jiného?“

„Jistě. Od toho tu jsou odvolací soudy,“ odpověděl odměřeně Lengel.

„Takže může jeden soudce rozhodnout na základě určitých faktů jedním způsobem a jiný soudce jiným způsobem?“

„Ano.“

„Rozumím tedy správně, že proces uvažování soudce je individuální, zcela osobní a vysoce niterná záležitost?“

„Každý soudce činí svá rozhodnutí na základě vlastního porozumění faktům a právu,“ vysvětlil Lengel s netrpělivostí učitele stojícího před nedovtipným studentem.

„Takže kdyby se chtěl někdo dozvědět, proč bylo učiněno určité rozhodnutí určitým způsobem, pak by se měl zeptat onoho soudce, který toto rozhodnutí vydal. Protože ten je tím jediným člověkem, který ví, jakým způsobem k němu dospěl. Je to tak správně?“ zeptal se Ben.

„Pane obhájce, jak sám dobře víte, existují případy, kdy soudce dodá písemné odůvodnění, ve kterém popíše důvody stojící za jeho rozhodnutím,“ řekl Lengel.

„Jistě, pane. A o vás se ví, že jste poskytl mnoho dobrých odůvodnění,“ ustoupil naoko Ben, ale pak dodal: „Podal jste písemné odůvodnění i v případu Lid versus Cletus Johnson?“

„Nebyl k tomu důvod, protože to byl vcelku jednoduchý případ,“ odpověděl Lengel.

„Proto také jediný záznam vašeho myšlenkového procesu vedoucího k rozhodnutí v tomto případu bude uložen ve vaší paměti, že?“

Místo odpovědi se však Lengel vztyčil ve svědeckém boxu, zadíval se někam za Bena a oslovil soudce: „Soudce Kleine! Pokud pan obhájce hodlá žádat, abych odůvodnil své rozhodnutí ve starém případu, pak se tomu nehodlám podrobit! Rozhodně ne!“

Ben Gordon cítil Kleinův nepřátelský pohled, jako by to byl horký paprsek vypalující mu díru do zátylku, ale odmítl se k němu otočit čelem.

„Pane obhájce!“ zvolal ostře Klein.

Ben se pomalu otočil: „Ano, Vaše Ctihodnosti?“

„Máte v úmyslu požádat soudce Lengela, aby odůvodnil své rozhodnutí v Johnsonově případu?“

„Ne, pane,“ odvětil Ben tak nevinně, jak jen byl schopen. „Odůvodnil, to ne. Spíše vysvětlil. Koneckonců, tato porota zhlédla přiznání, kde jsou zmiňována dvě rozhodnutí soudce Lengela, která hrála velmi významnou úlohu v činu, za nějž je nyní můj klient souzen. Pouze soudce Lengela požádám, aby vysvětlil porotě, co se stalo a proč. Protože jsem si jist, že pokud byste právě teď zjišťoval názor poroty – což hodlám učinit – zjistil byste, že je zrovna tak zmatená, jako byl Dennis Riordan v okamžiku, když byla bez procesu zrušena veškerá obvinění vůči Cletusi Johnsonovi. A vzhledem k tomu, že soudcovská rozhodnutí jsou, jak sám soudce Lengel uznal, vysoce subjektivní a individuální a že v tomto případu nebylo nikdy předloženo písemné odůvodnění, pak jsem si jist, že je soudce Lengel jedinou osobou schopnou porotě vysvětlit, jak bylo těchto rozhodnutí dosaženo.“

Soudce Klein si dobře uvědomoval reakci žurnalistů, kteří si od chvíle, kdy soudce Lengel zaujal pozici svědka, nepřetržitě zapisovali poznámky, a tak se nad svým rozhodnutím hluboce zamyslel. „Pane Gordone, pokud budou vaše otázky směřovat výhradně ve prospěch poroty, pak je povolím. Ale pokud přestoupí tuto hranici a začnou být polemické nebo budou vyžadovat odpovědi, jimiž by soudce Lengel odůvodňoval své rozhodnutí, pak je vyloučím. Je vám to jasné?“

„Naprosto, Vaše Ctihodnosti,“ opáčil Ben. Když se otáčel od soudce ke svědkovi, zahlédl Arleninu tvář, která byla velmi napjatá. Moc mu přála, aby uspěl.

„Soudce Lengele,“ pokračoval Ben ve výslechu, „vzhledem k tomu, že laici bývají do soudní síně připuštěni pouze prostřednictvím televizních obrazovek nebo filmu, věřím, že budete trpělivý a odpovíte na několik elementárních otázek, které by informovaly porotu. Je jedinou povinností soudce předsedat soudním řízením s porotou?“

„Samozřejmě že ne,“ odpověděl Lengel. „Existují též řízení bez poroty. Dále soudci projednávají podání, u kterých není nutné nařizovat jednání. A mnoho případů též vyřídí soudci bez toho, aby vůbec k řízení došlo.“

„Smírem?“ zeptal se Ben. „Nebo dohodou při přiznání viny v trestních případech?“

„Přesně tak.“

„Existují i jiné soudcovské aktivity, které nejsou soudním řízením, ale přesto probíhají v soudních síních?“

„Ano.“

„Jako bylo slyšení, o kterém se zmiňoval Dennis Riordan ve svém přiznání?“

„Neznám obsah přiznání pana Riordana,“ upozornil Lengel.

„Zmiňoval se o slyšení, při kterém byly vyloučeny důkazy proti Cletusi Johnsonovi,“ objasnil mu Ben.

„Máte na mysli slyšení za účelem vyloučení důkazů,“ upřesnil Lengel.

„Přesně, pane. Vysvětlil byste prosím porotě, co takové slyšení přesně znamená?“

Lengel se naklonil směrem k porotě a s překvapením zde zahlédl známou a výraznou tvář Violety Tolliverové. „Jedno z nejvýznamnějších rozhodnutí, která je nutno v trestním procesu učinit, je, které z důkazů mohou být po právu předloženy porotě a které nikoliv.“

„Copak nemají být porotě předloženy všechny dostupné důkazy, pokud má učinit věci znalý a spravedlivý výrok?“ zeptal se Ben.

„To je velmi zjednodušený přístup k důkazům,“ odpověděl dogmaticky Lengel.

„Vaše Ctihodnosti, protože tomu porota asi nebude zcela rozumět, mohl byste nám dát nějaký příklad, který by to osvětlil?“

Lengel si Bena chvíli prohlížel a pak dal průchod svému znechucení: „Pane obhájce, nevím, proč bych měl porotce poučovat, jako by byli studenty prvního ročníku právnické školy.“ Lengel vzhlédl vzhůru k soudci.

„Co tím sledujete, pane obhájce? Jakou to má souvislost?“ zeptal se Bena Klein.

„Vaše Ctihodnosti, v přiznání mého svědka se vyskytují odkazy, které nejsou nijak blíže vysvětleny. Nemohu připustit, aby tento případ odešel k rozhodnutí porotě, aniž by ta přesně věděla, co se stalo.“

„Pak tedy přikročte ke specifickým otázkám, na něž se chcete zeptat!“ nařídil Klein a na okamžik pohlédl směrem k oddělení pro novináře. V posledních letech se čím dál více zaobíral otázkou reakcí novinářů na jeho rozhodnutí. Neměl sice jejich dotěrnost rád, ale ignorovat je nemohl.

Ben pokračoval v dotazování, aniž by se jeho strategie jakkoliv změnila.

„Soudce Lengele, můžete dát porotě nějaký příklad problémů, které se řeší při slyšení za účelem vyloučení důkazů?“

Lengel, evidentně znechucený situací, začal odpovídat: „Během let bylo mnoho případů předloženo odvolacím soudům a Nejvyššímu soudu Spojených států, jejichž rozhodnutí pak definovala, které důkazy jsou v trestních procesech přípustné. Například podle pátého dodatku k ústavě nemůže být obviněný nucen, aby svědčil ve svůj neprospěch. Takže svědek může při výslechu odmítnout odpovědět z důvodu, že by ho to mohlo ohrozit. Ale existují i další způsoby, jak se může člověk sám obvinit. A proto soudy stanoví určité hranice, kam až lze nutit obžalovaného ke spolupráci nebo účasti.“

„Jako například?“ nenechal se odbýt Ben.

„Například je povoleno pro účely identifikace vzít otisky prstů obviněného. Nebo řekněme, že došlo k vraždě, jíž předcházel souboj, a za nehty oběti se našly zbytky krve nebo vlasů. Pak je jistě přípustné vzít obviněnému krev a vzorek vlasů pro účely srovnání,“ vysvětlil Lengel.

„A mohl byste nyní udat nějaký příklad toho, co nelze po obviněném žádat, něco, co by mohlo být při slyšení za účelem vyloučení důkazů odmítnuto?“ zeptal se Ben.

„Základním pravidlem je, že není přípustné nic, co by porušovalo soudní etiku,“ prohlásil Lengel, jako by diktoval do zápisu.

„Mohl byste pro porotu a také proto, že již víme, že se tyto věci případ od případu liší, uvést nějaký konkrétní příklad?“

„Podle mého názoru je diskutabilní, zda je soudce oprávněn žádat po obviněném v případě znásilnění vzorek jeho semene. Nebo případ, kdy je obviněný po zatčení nucen zvracet, pokud je zde podezření z požití nějaké drogy,“ odpověděl Lengel.

„A pokud by byl nucen tak učinit a při slyšení za účelem vyloučení důkazů by byla tato otázka vznesena, pak by mohl soudce rozhodnout, že všechny důkazy zajištěné tímto způsobem nemohou být použity při procesu?“ zeptal se Ben.

„Přesně tak!“ souhlasil okamžitě Lengel, aby tak záležitost uzavřel.

Ale Ben pokračoval, protože věděl, že se soudce bude snažit odpovědět tak, aby informoval porotu o šíři záběru soudcovské práce. „A tato pravidla zůstávají neměnná?“

„Nejsou neměnná. Časem se mění. Například jsme před několika lety, měli v New Yorku případ, ve kterém měl podezřelý z vraždy policisty v noze střelu. Obžaloba tvrdila, že se jedná o střelu vystřelenou z pistole zavražděného policisty. Kdyby se to podařilo prokázat, pak by byl podezřelý identifikován jako ten, kdo se účastnil přestřelky s policistou a byl tedy jeho vrahem.“

„A jak se tedy soud v tomto případě zachoval?“ zeptal se Ben.

„Soudce rozhodl; že podezřelý nemůže být nucen k tomu, aby podstoupil možná i život ohrožující chirurgický zákrok, během něhož by byla střela vyňata z jeho těla. V podstatě by to znamenalo, že by byl nucen provést svědectví ve svůj neprospěch, a tím by bylo porušeno jeho právo podle pátého dodatku.“

„Takže byl tento důkaz vyloučen?“

„Ano. Ale v dalším případu, kde byl chirurgický zákrok pouze povrchového charakteru, jiný soudce takovou operaci nařídil a střelu jako důkaz použil,“ informoval Lengel.

Nyní Ben změnil jak podstatu, tak i ráz svých otázek, protože se ocitl na prahu nejdůležitější fáze své strategie. „Vaše Ctihodnosti, na základě toho, co jsme vyslechli během přiznání obžalovaného, chápeme správně, že jste předsedal takovému slyšení v případu Lid versus Cletus Johnson?“

„Tomu řízení jsem předsedal. A v rámci svých běžných povinností jsem též vedl toto slyšení. Ano!“ odpověděl břitce Lengel.

„Řekněte nám prosím která z otázek, jež jste právě nastínil, se vynořila též v tomto případě?“ zeptal se Ben.

„V tomto případě se neobjevila žádná z těchto otázek.“

„Pak tomu nerozumím,“ opáčil Ben. „Proč bylo potřeba takové slyšení nařizovat?“

Lengel měl sto chutí odpovědět zlostným a netrpělivým tónem, který až příliš často používal ve své vlastní soudní síni, avšak přinutil se zachovat klid a rozvahu soudce. „Otázky, které jsem uvedl, nejsou všechny, které se v průběhu projednávání objevují.“

„A jaký jiný druh problémů to tedy je, Vaše Ctihodnosti?“ předstíral Ben překvapení.

„Jsou to otázky přípustnosti důkazů na základě jiných skutečností.“

„Jako například?“ nenechal se odbýt Ben.

„Jestli policie získala ty které důkazy právně přípustným způsobem. Podmínky, za kterých podezřelý učinil přiznání. Byl pod nátlakem? Znal svá práva? Byl mu nabídnut obhájce? Pokud měl svého obhájce, byl tento přítomen přiznání? A další otázky.“

„A v případu Lid versus Cletus Johnson to byly které konkrétní otázky? Nebo vám mám pomoci osvěžit paměť?“

„Není potřeba!“ zaprotestoval Lengel. „Dobře si celý případ uvědomuji.“

„A mohl byste to tedy porotě osvětlit?“

Vzhledem k tomu, že si soudce Klein dobře uvědomoval, že Lengel není dalek hněvivého výbuchu, zasáhl: „Pane obhájce, výslech se protahuje víc, než kdokoliv očekával, a protože se už blíží čtvrtá, navrhuji, abychom pro dnešek přerušili jednání.“ Aby zamezil případným Benovým protestům, rychle udeřil svým kladívkem. Pak nařídil: „Soudce Lengele, pane Gordone a pane Crewe, očekávám vás ve své pracovně!“

Když muži opustili soudní síň, Arlene se snažila pozorně naslouchat rozhovorům, které zapředli novináři kolem ní.

Muž sedící přímo za ní, kterého již několikrát viděla v nočních zprávách, prohlásil: „Ráno jsem si myslel, že je Gordon na stopě něčeho skutečně žhavého. Ale jak se mi podaří nacpat tuhle právnickou omáčku do minuty a patnácti sekund? To je maximum, které mi producent dá. Myslím, že Crewe má pravdu. Gordon nemá nic v rukávu, a tak se to snaží zakamuflovat tímhle protahováním.“

Žurnalistka z Daily News souhlasila: „Jestli se Gordon nedobere něčeho zásadního, tak mám pocit, že ho Klein vyrazí od soudu. V každém případě však nemyslím, že by se snažil obalamutit porotu.“

Mezitím si Klein v úřadovně zapálil svůj obvyklý tlustý doutník. Zatímco vtahoval dým, Lengel se nechal slyšet: „Aarone, jak dlouho to budeš ještě trpět? Kde je soudcovská slušnost? Jsem ponižován bez řádného důvodu.“ Obrátil se a zadíval se na Bena.

„Vaše Ctihodnosti,“ opáčil Ben, „nechápu, jak lze vysvětlování nejasných záležitostí nazývat ponižováním. Nijak se to neliší od toho, co děláte vy, když informujete porotu.“

„V tom je veliký rozdíl a vy to víte!“ vykřikl Lengel. „Když informuji porotu, vysvětluji jí zákony, její povinnosti a omezení. Nediskutuji s porotci o mých vlastních počinech.“ Lengel se obrátil na Kleina. „Tenhle mladý arogantní mizera dělá přesně to, před čím jsi ho varoval. Nebudu odůvodňovat svá rozhodnutí!“

Ben na to opáčil: „Vaše Ctihodnosti, pouze hodlám soudce Lengela požádat, aby vysvětlil, o co se jednalo při zamítacím slyšení v případu Lid versus Johnson. Cokoliv dalšího, co k tomu dodá, závisí jen na jeho libovůli.“

„Slyšel jsi to?“ rozčílil se Lengel. „Tak už něco udělej, Aarone!“

„Řízení bude pokračovat zítra v deset ráno,“ rozhodl soudce Klein a pak se obrátil k Benovi. „A pokud to bude pokračovat déle než do oběda, budu mít za to, že obhajoba jen zdržuje, zamítnu další výslech a omluvím svědka.“

19

„Myslím, že sis těmi právnickými formalitami dnes odpoledne mnoho novinářů nezískal,“ poznamenala opatrně Arlene, když servírovala Benovi večeři.

„Od teďka mě už novináři nezajímají!“ vybuchl Ben. „Když bylo potřeba tlačit na Kleina, tak to se hodili. Ale počínaje zítřejším ránem mě zajímá jen těch čtrnáct lidí v porotě.“

Ben odsunul talíř s pečenými holoubaty na čínském koření, další exotickou specialitou, jejíž recept byl otištěn ve sloupku „Šedesátiminutový gurmán“ v Timesech.

„Nezlob se, ale nemůžu jíst. Dneska ne.“

Ben odešel do obývacího pokoje a vyhlédl z okna na Manhattan, kde se zítra, v závislosti na tom, co učiní, rozhodne o osudu Dennise Riordana.

Bylo to poprvé v jeho krátké kariéře, kdy se Ben cítil odpovědný za život druhého člověka. Když to porovnal s těmi několika předešlými případy, byla svoboda jeho bývalých klientů ohrožena jen na poměrně krátký čas. Ale jeho závazky vůči Dennisi Riordanovi se zdály být mnohem významnější a osobnější.

Ben se usadil do křesla, ze kterého měl výhled na celý přístav. Vzal do ruky poznámkový blok a začal si sumírovat otázky pro zítřejší výslech. Musí být formulovány takovým způsobem, aby vzbudily u Lengela co možná nejméně odporu a u soudce Kleina co možná nejméně nepříznivých rozhodnutí. A taky se musí udržet v rámci pokynů, které byly vyřčeny dnes odpoledne, a klást jen takové otázky, jejichž účelem je poučit porotce. Co se však týče času, který pro zítřejší výslech soudce Klein vymezil, bylo od Bena vyloženě zbrklé, že proti tomu nic nenamítal. Ale v té chvíli by souhlasil se vším, jen aby dostal šanci Lengela dál vyslýchat.

Proto teď sestavování otázek připadalo Benovi jako mikrochirurgie. Náhle si uvědomil, že ve dveřích stojí Arlene. Aniž by na ni pohlédl, netrpělivě se zeptal: „Copak je, miláčku?“

„Mám ti dát večeři do trouby?“

Bena její starostlivost dojala, a tak odložil blok a řekl: „Ani jsem si neuvědomil, jaký mám hlad. Sním to hned.“

Zastavil se ve dveřích, políbil Arlene a poplácal ji po zadku. „Tenhle případ nebude trvat věčnost. Měj se mnou strpení. Prosím.“

Arlene Bena dlouze políbila na ústa a pak ho pustila dál do kuchyně.

Když viděla, jak Ben spěšně polyká sousta, aniž by si pořádně vychutnal jídlo, které mu připravila, aby jej trochu naladila, pomyslela si: Nemá hlad. Dělá to jen proto, abych měla radost.

„Nemusíš to jíst,“ řekla tedy nahlas.

„Moc mi to chutná. Je to skvělé. Kdyby takhle výborně vařila moje matka, nikdy bych neodešel z domu.“ Ben se pokusil žertovat, ale příliš se mu to nepovedlo. Odložil vidličku. „Máš pravdu. Musím se nutit.“

„Tak se dej raději do práce.“

„Byl bych radši, kdybys neměla tolik pochopení. Byl bych radši, kdybys prostě vybuchla a pustila to ze sebe ven. Možná, kdyby ses rozplakala. Nebo mě alespoň obvinila: ‚Pro pána boha, mluv se mnou! Věnuj mi trochu pozornosti! Za týden bude ten případ v prachu, ale já budu pořád tady!‘“

„Ale já to tak necítím,“ opáčila Arlene.

„A já bych byl radši, kdyby jo. Protože to tvé dlouhé, útrpné ticho, tvůj zájem a pochopení jsou horší než jakékoliv obvinění!“

Arlene dál mlčela.

„Jsem naprostý idiot!“ konstatoval nakonec Ben. „Zlobím se sám na sebe. Bojím se, že to zítra prohraju. A musím si to na někom vybít. A ty jsi nejblíže. Jediná osoba na světě, která mě miluje, která po mě nic nechce.“

„Věděl jsi, že to bude těžký případ, když jsi ho bral,“ připomněla mu Arlene.

Ben ji chytil za ruku a přitáhl si ji k sobě. „Pamatuješ si, jak jsi mě varovala, že začínám být na případu příliš osobně zainteresovaný? Dneska mi Riordan řekl: ‚Podívej, hochu‘ – tak mi říká, jen občas si vzpomene a nazve mě ‚panem obhájcem‘ – ‚Podívej, hochu, proč si kvůli mně děláš ze soudce nepřítele? Jestli pak budeš znám jako rebelant, tak na tebe budou mít spadeno i ostatní soudci.‘

Jeho život je v sázce a on se stará o moji reputaci. Když to řekl, tak jsem si uvědomil, že je to právě ten druh rady, kterou by mi dal můj otec. Je to ten přístup, kterým říká: ‚Synu; nech mě, abych odnesl ten hlavní nápor, a tys to pak měl jednodušší, bezpečnější.‘

A i jinak se podobá mému otci. Ta víra v systém. Týž druh pobouření a potřeby napravit to, co se nepovedlo. Můj otec byl během druhé světové války ženatý. Nemusel proto sloužit v armádě. Ale přesto šel jako dobrovolník. Ne proto, co se dělo Židům v Německu. Ale protože věřil v tuto zemi, ve svobodu. Měl své prosté ideály. Riordan není nějaký velký myslitel. Neumí ani zformulovat své pocity. Ale udělal, co udělal, aby se lidé dozvěděli, co je tady špatného, aby se to dalo změnit dřív, než bude příliš pozdě. Je to jeho způsob, jak říct: ‚Pozor, světe! Hoří ti dům!‘ A já ho teď nemůžu zklamat. Ale mám ten příšerný pocit, že by se to mohlo stát,“ přiznal se Ben.

V tu chvíli zazvonil telefon.

„Jestli je to novinář, tak nejsem pro rozhovory k dispozici!“

Arlene přikývla. „Postarám se o to.“

Ben se vrátil do pokoje, aby se opět pustil do sestavování otázek pro soudce Lengela. Arlene dlouze hovořila do telefonu a pak se vrátila do pokoje.

„Nemůžu se jí zbavit. Trvá na tom, že chce s tebou mluvit.“

„Moje matka?“

Arlene přikývla.

„Řekni jí, že kdybych si mohl vybrat, tak bych se raději oženil, než abych šel zítra k soudu.“

„Právě o tom chce s tebou mluvit. O procesu,“ řekla Arlene.

„Co asi dělá, tráví odpoledne v právnické knihovně?“ opáčil podrážděně Ben. Praštil blokem na gauč a vydal se do ložnice k telefonu.

„Ahoj, mami. Jak se vede?“

„Mně?“ opáčila okamžitě matka. „Mně se vede dobře!“ pronesla tónem, který dával najevo její pochyby o Benově stavu.

„Tak to jsem rád. Potřebuješ něco?“

Benova matka odpověděla jen: „Pan Bienefeld.“

„Kdo?“

„Pan Bienefeld. Už jsem ti o něm jednou vyprávěla. Muž, kterého jsem potkala v Klubu zlatého věku. Ten vdovec.“

Náhle se Ben rozjařil. Ona se chce znovu vdát! Skvělé! A tím nejnápadnějším, roztomilým hlasem se zeptal: „Ano? A copak je s panem Bienefeldem?“

„Je právník. Tedy byl, dokud nešel do penze.“

„No a?“

„Dneska večer se díval na zprávy v šest…“

„A?“ zeptal se Ben a pomalu mu to začínalo docházet.

„No,“ začala matka, „všichni sousedi tvůj případ bedlivě sledují, a tak se každý večer scházíme a povídáme si o tom a já nám k tomu uvařím kávu a nachystám nějaký koláč.“

„Opravdu?“ zeptal se zlostně Ben.

„A dneska večer se pan Bienefeld rozvykládal o tom, co děláš špatně a co si myslí, že bys měl udělat.“

„Vážně?“

„Požádal mě, abych ti dala jeho telefonní číslo. Pro případ, že bys mu chtěl zavolat a poradit se s ním.“

„Mami, řekni mi jedno. Jakému právu se pan Bienefeld věnoval, než šel do penze?“

„Vedl inkasní agenturu,“ opověděla matka, ale pak dodala na svou obranu: „Ale šlo mu to moc dobře. Dost na to, aby mohl jít v klidu do penze a pěkně si ji užívat. Má velké auto a nestará se o to, jakou má spotřebu.“

„No, takže mu řekni, aby dál sledoval zprávy v šest večer a nepletl se do mého případu!“ Ben praštil sluchátkem.

Arlene se objevila ve dveřích a opáčila: „Pan Bienefeld?“

„Jo!“ zareagoval podrážděně Ben. „Každý, kdo sleduje zprávy v šest, je odborník na právo!“

„Slyšela jsem dobře, že jsi křičel na matku?“ zeptala se Arlene. „Tak jí hned zavolej a omluv se!“

Ben sáhl po sluchátku a zeptal se: „Myslíš, že by mohlo mezi matkou a panem Bienefeldem něco být?“

„Možná.“

„Možná, že to je to, co se jí honí hlavou. Dvojnásobná svatba!“ zasmál se Ben. „Co tomu říkáš?“

„Nic. Dokud nebude po procesu.“

„Ty jdeš jen s vítězi. Znám tvůj typ,“ zažertoval Ben.

„Já jdu jen tam, kde je mě zapotřebí,“ opáčila Arlene a upřeně pohlédla Benovi do očí.

Ben už se raději o žádné další žerty nepokoušel a vytočil matčino číslo.

„Mami? Promiň. Trochu jsem to přehnal. Řekni panu Bienefeldovi, že nemám čas mu zavolat, Ale už se těším, až se s ním setkám. Doufám že brzy. Jo?“

„Dobrá,“ odpověděla matka. Ben měl pocit, že byla trochu uplakaná. Byl rád, že ho Arlene přiměla, aby matce zavolal zpátky.

Ben zavěsil, políbil Arlenu na drzý nosík a řekl: „Jsi hodná holčička, Arleno Robbinsová.“

Ještě jednou ji políbil a prošel zpátky do obývacího pokoje, aby pokračoval ve vymýšlení otázek na zítřejší jednání. Každá otázka musí navazovat na jeho strategii a přivést těch čtrnáct osob v porotě k uvědomění si toho, co Dennis Riordan zažil a cítil. Musí mu porozumět a vcítit se do toho, co udělal. Dennis Riordan už pro Bena nebyl jen nějaký muž, klient, obžalovaný. Zastupoval všechny lidi, kteří se cítí frustrovaní a ohrožení tváří v tvář rozbujelé státní správě, která čím je rozsáhlejší, tím méně je schopna zajistit občanům jejich nejzákladnější právo, pro něž státní správa vznikla, právo žít v klidu a bezpečí.

Pokud byl Dennis Riordan odhodlán obětovat zbytek svého života, aby na to poukázal, pak Ben Gordon cítil, že nemůže jinak, než se zcela oddat případu. A ačkoliv byl značně nervózní kvůli možnému odporu soudce Lengela a moci soudce Kleina ho umlčet, věděl, že je jeho strategie správná a jeho případ velmi důležitý.

Ben vzal do ruky blok a pero a začal psát. Obezřetně, takřka puntičkářsky vybíral slova a jiná zamítal, aby každá otázka přiměla soudce Michaela Lengela odpovědět tak, jak Ben chtěl.

20

Už dlouho před tím, než se soudce Lengel dostavil, se soudní síň zaplnila k prasknutí. Někteří příchozí trvali na tom, aby jim byl vstup umožněn, ačkoliv na ně už nezbyla žádná místa k sezení. Justiční stráž je však dovnitř nevpustila. Skupina novinářů byla posílena o autory komentářů a taky další reportéry. Novinoví a časopisoví vydavatelé spolu s producenty televizních novin začali hodnotit drzou a inovační strategii, ke které se Ben uchýlil, když se mu podařilo přimět soudce Lengela, aby v případu svědčil.

Když se Ben dostavil do soudní síně, zjistil, že Viktor Coles opět přišel a zaujal místo v první divácké řadě. Ten statný ambiciózní muž měl schopnost dostat se vždy tam, kam potřeboval. Když si Ben začal vykládat věci na stůl, Coles prošel hrazením s takovou sebejistotou, že se soudní úředník ani nepokusil jej zastavit.

„Dobré ráno, Bene,“ pozdravil s úsměvem Coles.

„Teď ne, pane Colesi. Mám moc práce,“ řekl Ben a snažil se soustředit na úvodní otázky.

„Jen malou chvilku. Jen jsem chtěl, abyste věděl, že po té senzaci, kdy jste předvolal soudce Lengela, jsem naťuknul pár lidí. Zavolal jsem několika vydavatelům, které znám. Z větších vydavatelství.“

„Podívejte se, už jsem vám říkal, že mě to nezajímá…“

„Bene, průzkum trhu nikomu neublíží. Mám dvě nabídky. Na knihu v tvrdých deskách a na paperback.“

Ben si nemohl pomoct, aby se neotočil a nepohlédl na Colese, který jen zářil. „Tak co, přimějete Riordana, aby to podepsal?“

„Nemám to,“ přiznal Ben.

„A kde to máte? Doma?“

„Roztrhal jsem to.“

„Cože jste?“ Ačkoliv byl Coles zjevně naštvaný, nepřestával se usmívat. „Podívejte, zavolám mé sekretářce, aby vytiskla nový a přivezla to sem na polední pauzu!“

„Nemusíte se namáhat.“

„Gordone, můžete pracovat celý život jako advokát a stejně nevyděláte tolik, kolik vám můžu dát za tenhle obchod!“ Coles už se zase tvářil přátelsky.

„Pane Colesi, tohle není žádný román, nebo, jak tomu říkáte vy, žhavý kus. Jde tady o lidský život. Jeho svobodu, jeho srdce a duši. A to se neprodává. Ledaže by to chtěl prodat sám. Je to jeho, nikoliv moje!“

„Ale já raději jednám s právníky než s klienty,“ opáčil Coles. „Klienti jsou příliš emocionální. Právníci jsou praktičtější. Umí rozpoznat hodnotu příběhu, jako je tento. Osobní hodnotu.“

Ben si uvědomil, že ho Coles nutí, aby postavil své zájmy nad zájmy jeho klienta, a to se mu vůbec nelíbilo.

„Copak nevidíte, co by ta kniha mohla pro vás znamenat? Kromě okamžitého finančního zisku?“ tlačil dál Coles. „Z toho případu se stává jeden z nejpropagovanějších za několik posledních let. Díky vaší vychytralé taktice!“

„Colesi, teď není ten pravý čas…“ pokusil se Ben ukončit rozhovor.

Coles na něj dlouho mlčky hleděl a pak náhle řekl: „Už je mi to jasné! Dostala vás Agentura Williama Morice, že? Byl jsem první, kdo vás oslovil, ale vy jste to nerespektoval. Nemáte smysl pro etiku práce.“

„Nikdo mě nedostal! A teď mě nechte dělat mou práci. Pokud mě nenecháte na pokoji, požádám stráž, aby vás vyvedla ze soudní síně!“

Coles okamžitě zareagoval smířlivějším tónem: „Sepíšu jinou dohodu. Uvidíme se později.“

Porotci zaplnili svá místa. To znamenalo, že soudce Klein je již připraven. A soudce Lengel také. Ben se otočil a pohlédl do hlediště. Arlene seděla na svém, řekněme již stálém, místě. Soudní úředník by totiž nikomu jinému nedovolil to místo obsadit.

Arlene Bena podpořila svým úsměvem a on se obrátil zpět ke svým otázkám. Vtom úředník ohlásil: „Povstaňte!“

Vstoupil soudce Klein a došel na své místo. Jeho tvář jasně vyjadřovala odpor k Benově strategii. Svým pohledem se snažil mladého právníka zastrašit, aniž by to pro případ odvolání zanechalo jedinou stopu v soudním záznamu.

Soudce Lengel zaujal místo na lavici svědků a jeho negativní přístup byl ještě patrnější než předchozí den.

Ben k němu s respektem přistoupil. „Vaše Ctihodnosti, když bylo včera přerušeno jednání, zrovna jsme se dostávali k otázkám týkajícím se případu Lid versus Cletus Johnson. Mohl byste porotě vysvětlit specifické otázky, které se v tomto případě objevily?“

„Pane obhájce, jak dobře víte, nebo byste měl vědět, existují dva druhy důkazů, u kterých se může obhájce snažit, aby nebyly připuštěny. Jedná se jednak o fyzické důkazy. Jejich zamítnutí se projednává při Mappově slyšení…“

„Mappově slyšení, pane?“ zareagoval okamžitě Ben. „Mohl byste to porotě vysvětlit?“

Lengel se otráveně obrátil k porotě a hláskoval: „M-a-p-p. Jméno je odvozeno z klasického případu Mapp versus Ohio, ve kterém Nejvyšší soud Spojených států prohlásil, že stejně jako federální soudy, i státní soudy musí vyloučit všechny fyzické důkazy, které byly získány nelegálně.“ Lengel se obrátil zpět k Benovi. „Mladý muži, opravdu hodláte zatěžovat porotu těmito právními detaily?“

„Vůbec ji nehodlám zatěžovat. Myslel jsem, že je informujeme,“ odpověděl Ben.

„Žádáte, aby porota složená z laiků porozuměla věcem, s jejichž chápáním mají problémy i studenti práv,“ protestoval Lengel.

„Vaše Ctihodnosti, možná mám větší respekt k inteligenci laiků než vy. V každém případě musím trvat na tom, že je to v zájmu mého klienta.“

Soudce Klein zasáhl: „Pane obhájce, nechte těch velkodušných řečí. Pokračujte ve výslechu!“

„Dělám, co mohu, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Ben a obrátil se zpět ke svému svědku. „Soudce Lengele, informoval jste porotu o případu Mapp versus Ohio a vyloučení důkazů v trestních případech projednávaných u státních soudů.“

Lengel, který zatím ještě kontroloval svou obvyklou netrpělivost, se obrátil k porotě: „Víte, ne každý důkaz, který se dostane do rukou výkonným orgánům, může být v trestním řízení připuštěn. Podle čtvrtého dodatku k ústavě…“ Lengel se obrátil zpět k Benovi, aby se zeptal: „Pane obhájce, chcete rovněž, abych jim ocitoval čtvrtý dodatek?“

„Jen pokud byste ho znal zpaměti,“ odpověděl Ben a zahleděl se do soudcových očí, aby mu dal najevo, že odmítá být zastrašován nebo ztrapňován za účelem opuštění svého směru výslechu.

Lengel, který si Benovo odmítnutí plně uvědomoval, se obrátil zpět k porotě.

„Není třeba vám čtvrtý dodatek předčítat. Postačí, když vám řeknu, že slouží k ochraně osob před neodůvodněným vyhledáním a zadržením. I když má policie podezření, že držíte určitý důkaz, který by vás spojoval s nějakým zločinem, nemůže jen tak vrazit do vašeho domu a hledat ho. Potřebuje k tomu příkaz vydaný soudcem, a ten ho vydá jen tehdy, má-li k tomu hodnověrný důvod. Pokud policie takový příkaz nemá, pak byla porušena vaše práva a vy můžete policii žalovat. Ale co je důležitější, Nejvyšší soud již před dlouhou dobou rozhodl, že když státní úředníci poruší zákony, pak jakékoliv důkazy, které při té příležitosti získají, nemohou být použity proti vám v procesu, který je s vámi veden. Takže pokud se taková situace vyskytne, váš obhájce požádá o slyšení, aby byly vyloučeny všechny důkazy, které byly získány nezákonně.“

„Děkuji za tento velmi jasný výklad,“ řekl Ben. „Mohl byste to nyní přirovnat k tomu, co se stalo v Johnsonově případu, když se před vás dostal?“

Lengel se opět obrátil k soudci. „Vaše Ctihodnosti, myslím, že jsme se dohodli, pokud se týká odůvodňování mých rozhodnutí.“

Dříve než mohl Klein vydat nějaké rozhodnutí, Ben zasáhl. „Vaše Ctihodnosti, prosím, aby si soud laskavě všiml, že jsem výslovně požádal svědka, aby informoval porotu o tom, co se stalo v Johnsonově případu. Neptal jsem se na rozhodnutí, ani jsem nežádal, aby ho soudce Lengel odůvodnil.“

Na to Klein nemohl nic říct, a tak jen lehce pokrčil rameny. Lengel tak neměl na výběr a musel odpovědět.

„Johnsonův advokát podal návrh na zahájení slyšení za účelem vyloučení jak fyzických důkazů, tak prohlášení učiněného… Podívejte, teď se dostáváme k úplně jiné záležitosti. K Huntleyho slyšení. A to je ještě komplikovanější…“

„Tak abychom to učinili pro porotu co nejjednodušší,“ navrhl Ben, „mohli bychom se omezit pouze na fyzické důkazy?“

Ve skrytu duše byl Ben potěšen tím, jak Lengel navnadil porotce na následující otázky. Sám si totiž nebyl jistý, jak udrží jejich pozornost při sice zásadních, nicméně pro laika jen technických otázkách své strategie. Ben se tedy vrátil zpět k věci: „Vaše Ctihodnosti, hovořil jste o tom, že část slyšení v Johnsonově případu se týkala fyzických důkazů.“

„Pokud si dobře pamatuji, mělo to co do činění s jistými šperky nalezenými u Johnsona při osobní prohlídce poté, co byl vzat do vazby. Byly to dámské hodinky. A zlatý řetízek.“

„S křížkem?“ upřesnil Ben.

„Ano.“

„Jinými slovy tytéž šperky, které obžalovaný popsal ve svém přiznání?“

„Neznám obsah přiznání obžalovaného, takže na to nemohu odpovědět,“ prohlásil Lengel.

„Jistě. Promiňte. Beru otázku zpět,“ řekl Ben, ale svého cíle dosáhl. Připomněl porotě šperky Agnes Riordanové. „Pane, řekl jste, že Johnsonův advokát vyvolal to slyšení za účelem vyloučení těchto důkazů. A přesto, jak víme, nikdo nevnikl do Johnsonova bytu bez příkazu k domovní prohlídce. Ve skutečnosti v jeho bytě vůbec nikdo nebyl.“

„Pane obhájce, vy se úmyslně snažíte zmást porotu!“ obvinil Bena Lengel.

„Jen jsem se zeptal a jsem si jistý, že porota je teď velmi zvědavá na důvody, na jejichž základě Johnsonův advokát podal návrh na zahájení slyšení za účelem zamítnutí přípustnosti důkazu šperky Agnes Riordanové, které byly nalezeny u Johnsona poté, co byla zavražděna!“ trval na svém Ben.

„Přičemž se pouze jedná o způsob, jakým byl Johnson zadržen a prohledán!“ protestoval Lengel a jeho podráždění teď bylo naprosto zřetelné.

Ben se na chvíli odmlčel a pak klidným, ale důrazným hlasem, který přiměl všechny v soudní síni, aby se na jeho slova ještě více soustředili, řekl: „Vaše Ctihodnosti, tady jde o lidský život. Ten člověk má přinejmenším právo, aby byly porotě předloženy všechny důkazy vztahující se k jeho případu dřív, než bude o jeho osudu rozhodnuto. Čas určený pro zamítnutí důkazů již vypršel. A já požaduji odpověď!“

Lengel rudý vzteky odmítl dál diskutovat. Klein si odkašlal takovým způsobem, že to přimělo Bena, aby se po něm otočil. Klein mu naznačil, aby přistoupil blíž. Ben se tedy vydal k soudní stolici, těsně následován Lesterem Creweem.

Hněvivým šepotem jej Klein varoval: „Gordone, pokud to tady hrajete na dohodu a tohle je váš způsob, jak zostudit tento soud, tak vám mohu říct, že nabídnout dohodu vám mohu pouze se souhlasem okresního návladního.“ Klein pohlédl na Crewea, aby si vyžádal jeho spolupráci, která by vedla k ukončení tohoto výslechu.

„Musím zavolat do úřadu,“ řekl Lester Crewe. „Promluvím se starým pánem.“

„Nemusíš se namáhat!“ zadržel ho důrazně Ben. „Nechceme jít na dohodu. Hodláme vést tento případ až k hořkému konci!“

Klein s Creweem si vyměnili překvapené pohledy. Poprvé si teď uvědomili, že se Ben Gordon nespokojí s ničím menším, než s obhajobou, kterou se rozhodl prosadit.

Soudce Klein tedy řekl: „Pane obhájce, myslím, že máte morální povinnost promluvit si se svým klientem. Koneckonců, je to opravdu jen jeho rozhodnutí.“

„Můj klient chce být souzen pro vraždu. Opakoval mi to již nesčetněkrát.“

„Už mnohokrát jsem si všiml, že když se proces blíží k okamžiku předání porotě, obžalovaní již nejsou tak stateční jako na počátku. Promluvte s ním ještě jednou,“ nařídil Klein s takovým důrazem, že Benovi nezbývalo než souhlasit.

Přešel tedy ke svému stolku a zastínil si tvář tak, aby novináři nemohli odečítat z jeho rtů. „Pane Riordane, hovoří se o možném překvalifikování obvinění, což by také znamenalo kratší trest. Za předpokladu, že ukončím tento výslech. Co na to říkáte?“

„Hochu, jeden rok nebo pětadvacet let, to je mi úplně jedno. Já chci vědět, proč muž, který zavraždil mou Aggii, mohl jen tak odejít ze soudní síně bez potrestání, dokonce bez řádného procesu. Takže pokračuj. Jen to tomu arogantnímu mizerovi nandej. Já chci slyšet jeho odpovědi!“

„Dobrá,“ souhlasil Ben.

Riordan uchopil Bena za paži způsobem, kterým chtěl dát najevo svou podporu. Ben se podíval na soudce, lehce zavrtěl hlavou a vrátil se k výslechu svého svědka.

„Pane, právě jste chtěl informovat tuto porotu o důvodech, na základě kterých Johnsonův advokát požádal, aby byl důkaz inkriminujícími šperky zamítnut. Mohl byste prosím pokračovat?“

„Mělo to co do činění se způsobem, jakým byl Johnson zatčen.“

„A kdy k tomu zatčení, vzhledem k okamžiku smrti Agnes Riordanové, došlo?“ zeptal se Ben.

Lester Crewe vyskočil na nohy. „Vaše Ctihodnosti, máme námitky proti tomuto směru výslechu hned z několika důvodů. V prvé řadě důkazy v Johnsonově případě již byly rozhodnutím vyloučeny a toto rozhodnutí nebylo nikdy napadeno. V druhé řadě…“

Ben okamžitě zaprotestoval: „Vaše Ctihodnosti, tento důkaz byl v případu Lid versus Johnson vyloučen, protože soudce Lengel cítil, že bylo porušeno Johnsonovo právo podle čtvrtého dodatku. Což už dávno není pravda. Johnson je mrtev. Jeho práva už nemohou být porušována. Proto již také nemůže dojít k vyloučení jakýchkoliv důkazů, které se ho týkají!“

Klein byl nucen souhlasit a uznat, že Ben má pravdu.

Ale Lester Crewe pokračoval: „A navíc, Vaše Ctihodnosti, jsme zde, abychom projednávali případ Lid versus Riordan. V žádném případě nemůžeme souhlasit, aby zde byl znovu projednáván případ Cletuse Johnsona, o což se pan obhájce evidentně od samého počátku procesu snaží!“

„Vaše Ctihodnosti,“ opáčil okamžitě Ben, „pokud způsob, jakým si obžalovaný zformoval údajný úmysl zabít, není pro tento případ relevantní, pak co tedy je? Trvám na tom, abych mohl pokračovat.“

Soudce Klein si uvědomil, že Ben velice chytře obešel jeho předešlá rozhodnutí, kterými chtěl zabránit, aby se osoba Cletuse Johnsona stala předmětem tohoto procesu, tím, že stejný důkaz šikovně představil v jiných souvislostech a za jiným účelem. Ačkoliv musel Benovu vychytralost obdivovat, ani za mák se mu nelíbil způsob, jakým mladý právník smažil soudce Lengela na svědecké lavici. Avšak protože si nebyl schopen okamžitě vybavit nějaké soudní rozhodnutí, kterým by odmítl Benovy argumenty, cítil, že bude muset Creweovu námitku zamítnout a dovolit Benovi, aby pokračoval. Soudce zároveň rychle napsal vzkaz pro svou neteř, ve kterém stálo: „Najdi mi nějaký případ, jakýkoliv případ v jakékoliv jurisdikci, kterým bychom mohli uzavřít tento výslech.“ Předal lístek papíru soudnímu úředníkovi, který okamžitě opustil soudní síň.

„Pokračujte, pane obhájce,“ nařídil pak Klein.

Ben se vrátil zpět k Lengelovi. „Pane, chtěl jste nám říct, jaké námitky měl Johnsonův advokát proti způsobu jeho zatčení.“

„Jak si vzpomínám, podle výpovědi policisty byl Johnson zatčen zhruba hodinu po tom zločinu.“

„Tím zločinem bylo znásilnění, loupež a vražda Agnes Riordanové?“ zatlačil opět Ben.

„Vaše Ctihodnosti, musíme snášet tato přerušení?“ obrátil se Crewe k soudní stolici.

Ben se na něj obrátil. „Pokud by vám to vyhovovalo lépe, mohu opět přehrát Riordanovo přiznání!“ Když Crewe opět usedl na svou židli, Ben pokračoval: „Soudce Lengele?“

„Ano,“ souhlasil Lengel. „Tím zločinem bylo znásilnění, loupež a vražda. A policista při onom slyšení vypověděl zhruba toto: Byl ve svém služebním voze a projížděl po Mulberry Street, když si všiml osamělého muže černé pleti, který kráčel po ulici. Vzhledem k tomu, že se jedná o oblast obydlenou téměř výhradně lidmi italského původu, pak mu přišel osamělý černoch v tak pozdní hodinu na tomto místě jaksi podezřelý.“

„Takže ho zadržel?“ zeptal se Ben.

„Zastavil Johnsona, položil mu pár otázek a nelíbily se mu vyhýbavé odpovědi, které mu Johnson dal. Taky skutečnost, že měl Johnson poškrábaný obličej. Takže ho prohledal, jestli nemá zbraň.“

„A našel nějakou?“

„Ne, nenašel.“

„Našel nějaké šperky?“ ptal se dál Ben.

„Ty, o kterých jsme se již zmínili. Hodinky a zlatý řetízek s křížkem.“

„Šperky Agnes Riordanové?“

„Pokud se rád opakujete, pak ano!“ odpověděl sarkasticky Lengel.

„Věděl v tu chvíli onen policista, že jen několik bloků od toho místa byla znásilněna, oloupena a uškrcena dívka?“ zeptal se Ben.

„Ano, slyšel tu zprávu v policejním rádiu,“ přiznal Lengel.

„Takže měl dobrý důvod zajímat se o kteroukoliv osobu, která se mu jevila podezřelá a která se pohybovala v pro ni neobvyklém prostředí,“ uzavřel Ben.

„Nikoliv!“ odmítl ostře Benův závěr Lengel. „A jsem překvapen, že právník jako vy to neví!“

Ben neodpovídal, protože měl pocit, že Lengel jeho případu spíš pomůže, než uškodí.

„V okamžiku zatčení ještě neexistovaly žádné stopy týkající se rasy vraha. Takže policista nebyl v žádném případě oprávněn učinit si závěr, že vzhledem k tomu, že ten osamocený muž je černoch, tak je to logicky podezřelý člověk.“

„Ale policista věděl, že se v okolí pohybuje vrah,“ připomněl mu Ben.

„Což ho ovšem neopravňovalo k tomu, aby zastavil a prohledal člověka jen proto, že to byl černoch!“ trval na svém Lengel.

„A to byl ten důvod, na základě kterého Johnsonův advokát žádal vyloučení důkazu oněmi šperky?“

„Namítal, že zastavení Cletuse Johnsona na ulici bylo porušením jeho práv podle čtvrtého dodatku, protože k tomu nebyl vydán žádný příkaz a neexistovaly ani žádné jiné okolnosti, které by zastavení a prohledání ospravedlňovaly.“

„A jaké okolnosti by to mohly být, pane?“ ptal se dál Ben.

„No… hm… řekl bych, že by ten člověk právě páchal nějaký jiný zločin… Nebo by kráčel ulicí a držel by v ruce zbraň… Nebo by byl zjevně podnapilý, nebo se choval jiným nepřístojným způsobem. Cokoliv, co by dalo tomu policistovi důvod se domnívat, že bylo právě porušeno právo, nebo že se tak v dohledném okamžiku stane.“

„A skutečnost, že v blízkosti právě byla spáchána vražda, takovým důvodem nebyla?“ zeptal se Ben.

„Nic v Johnsonově chování nenaznačovalo, že by měl s tou vraždou nějakou spojitost!“ argumentoval Lengel.

Ben zamyšleně pokýval hlavou a pak přešel k další otázce. „Takže, vzhledem k tomu, že podle vašeho názoru nebylo zastavení a prohledání Cletuse Johnsona v souladu s právem, co se stalo s důkazy, které u něj byly nalezeny?“

„Přirozeně jsem musel všechny důkazy, které byly získány při tomto zatčení, vyloučit,“ odpověděl Lengel.

„Soudce Lengele, je pravda, že v době slyšení okresní návladní rovněž prezentoval důkaz, že chomáč vlasů nalezený v ruce Agnes Riordanové odpovídal vlasům Cletuse Johnsona?“

„Ano, to je pravda,“ musel připustit Lengel.

„Pane, zmínil jste, že policista rovněž zaznamenal na tváři Cletuse Johnsona škrábance,“ připomněl mu Ben. „Je pravda, že v době slyšení již bylo prokázáno, že za nehty Agnes Riordanové byly nalezeny stopy krve, která odpovídala Johnsonově krvi?“

„Ano, myslím že ano.“

„Myslíte, Vaše Ctihodnosti, nebo víte?“ dožadoval se Ben přesné odpovědi. „Není pravda, že výsledky laboratorních testů a zpráva hematologa byly v tomto směru naprosto určité a nepochybné?“

„Ano,“ přiznal Lengel.

Ben změnil svou pozici tak, aby si mohl prohlédnout tváře porotců a pokusit se zjistit, jaký dopad na ně Lengelovo svědectví až do této chvíle učinilo. Ale nebylo snadné to odhadnout. Ze soustředěných výrazů však bylo přinejmenším jasné, že zaujal jejich pozornost.

„Pamatujete si, pane, zda byly prezentovány rovněž výsledky analýzy otisků prstů, která srovnávala otisky na hrdle Agnes Riordanové s otisky prstů Cletuse Johnsona?“ zeptal se Ben.

„Ano, pamatuji,“ řekl Lengel. „Pokračujte!“

Ale Ben si nemohl dovolit spěchat, pokud měla být jeho strategie úspěšná. Tak předstíral, že ve svých poznámkách hledá další otázku, ačkoliv přesně věděl, jaká bude.

„Mohl byste říct porotě, zda byl při slyšení za účelem vyloučení důkazů předložen ještě nějaký jiný fyzický důkaz, který měl být vyloučen?“

„Nepamatuji se,“ odpověděl Lengel. „Už je to mnoho měsíců. A já předsedám mnoha případům.“

„Mohu vám tedy osvěžit paměť?“ pokračoval Ben. „Vzorky spermatu z těla Agnes Riordanové byly srovnány se vzorky nalezenými na spodním prádle Cletuse Johnsona a bylo prokázáno, že se shodují. Vzpomínáte si na tento důkaz?“

„Ano, už si vzpomínám,“ uznal Lengel.

„Pane, věděl jste, že při slyšení byl v soudní síni přítomen svědek, který mohl šperky nalezené u Johnsona identifikovat jako šperky Agnes Riordanové?“

„Ano. Její otec, který učinil prvotní identifikaci,“ souhlasil Lengel a dodal: „A kdybyste neplýtval časem na detailech, mohli bychom se konečně dostat k jádru věci!“

„Detailech, Vaše Ctihodnosti?“ opáčil překvapeně Ben. „A jakým způsobem jsou trestné činy prokazovány jinak, než právě detaily? Srovnáním krve! Spermatu! Otisky prstů! Důkazy, které spojují obviněného s obětí!“

Klein udeřil kladívkem a napomenul Bena: „Pane obhájce, máte právo klást svědkovi otázky, nikoliv se s ním přít, napadat ho nebo s ním vést diskuse! Omezte se na řádné otázky, nebo nechte svědka odejít!“

„Promiňte, Vaše Ctihodnosti, prosím soud o trpělivost, protože se jedná o velmi citlivé téma.“ Ben se otočil čelem k Lengelovi a porotě. „Ano, pan Riordan byl v době slyšení v soudní síni a čekal, až bude vyslechnut ve věci identifikace šperků své dcery, ale vaše rozhodnutí mu v tom zabránilo. Mám pravdu?“

„Zákon mu v tom zabránil!“ opravil Bena Lengel. „Když byl Johnson zastaven a prohledán bez řádného důvodu, pak musely být vyloučeny všechny důkazy, které u něj byly v tu dobu nalezeny. To je zákon, mladíku. A vy to zatraceně dobře víte!“

Lengel ve svědeckém boxu povstal a obrátil se přímo na soudce Kleina: „Vaše Ctihodnosti, dohodli jsme se, že během tohoto výslechu, o kterém si myslím, že je naprosto mimořádný, nebudu žádán o to, abych zdůvodňoval svá rozhodnutí v Johnsonově případu!“

Lengelův výbuch podnítil mnoho novinářů k tomu, aby vyrazili ke dveřím ze soudní síně, ale úder Kleinova kladívka je zastavil.

„Nikdo nebude rušit projednávání tohoto soudu. Ti z vás, kteří jsou na nohou, se okamžitě vrátí na svá místa!“

Když v soudní síni opět zavládl klid, Klein řekl: „Pan obhájce přistoupí ke stolici!“

Zatímco se Ben, Lester a zapisovatelka shromáždili u vzdáleného rohu soudcova stolu, Lengel, který byl stále ještě na nohou, přihlížel.

Klein hněvivě zašeptal: „Gordone, jak dlouho to ještě chcete tímhle způsobem vést?“

„Dokud neobjasním, co se dělo při tom slyšení,“ odpověděl Ben.

„Myslím, že jste to už udělal,“ opáčil rozhodně Klein.

„Ještě mám několik otázek, které musím položit.“

„Kolik?“

„Několik.“

„A čeho se týkají?“ ptal se dál Klein.

„Týkají se věcí, o nichž se hovoří v přiznání pana Riordana,“ řekl Ben, protože to byl taky jediný důvod, na jehož základě mohl Lengela vyslýchat.

V tom okamžiku vešel dveřmi za soudní stolicí úředník a předal Kleinovi list papíru.

Nenašla jsem žádný případ, který by se týkal nucení soudce vypovídat a ve kterém by se jednalo o podobné okolnosti. Nepovedlo se to ani žádnému z úředníků v budově. Dělej, co musíš, abys zavřel Gordonovi pusu, a já pak dodatečně vymyslím nějaký důvod, kterým se to ospravedlní. Ale stejně si myslím, že je Gordon mazaný.

Tvoje milující neteř Ester.

Klein vzkaz zmačkal v dlani a vyzval Bena: „Gordone, dal jsem vám velký prostor a vy jste ho zneužil. Omezte se na relevantní otázky a ne na argumentace. Jen tak vám dovolím pokračovat. Ale při prvním náznaku obtěžování svědka nebo pokusu přimět ho, aby odůvodnil svá rozhodnutí, vyškrtnu všechny následné otázky a omluvím ho!“

„Pane, pokud mohu zdůraznit do protokolu, soudci Lengelovi jsem kladl jen otázky týkající se slyšení, u kterého byl přítomen. Pokud měl pocit, že je vyzýván, aby něco vysvětlil, pak za to nemohu nést odpovědnost,“ řekl zdvořile Ben.

Klein na něj pohlédl a nebýt přítomnosti zapisovatelky; tak by jistě zareagoval rozzlobeným tónem.

„Pokračujte, ale v rozumném rozsahu,“ připustil nakonec.

Když se Ben vrátil ke svědkovi, měl Klein pocit, že by měl porotě něco vysvětlit. „Tato jednání u soudní stolice nemají nic společného s vaší povinností porotců. Jedná se o právní otázky, které si mezi sebou soudci a právní zástupci vyjasňují. Vy se musíte zabývat pouze fakty.“

Ben opět zaujal své místo čelem k Lengelovi a porotě.

„Pane, myslím, že předtím, než byl výslech přerušen, jsem se vás ptal, proč bylo panu Riordanovi zabráněno identifikovat šperky jeho dcery. A vy jste odpověděl, že takové svědectví zakazuje čtvrtý dodatek ústavy. Je to tak správně?“

„Ano!“ odpověděl Lengel tónem, v němž se mísil odpor s netrpělivostí.

„A nyní, mohl byste nám říct, aniž byste měl mít pocit, že musíte odůvodňovat své rozhodnutí, co vám běželo v té době hlavou?“

„Nerozumím otázce,“ odpověděl Lengel a byl opravdu zmatený.

„Před vámi stál muž, který byl testy krve a spermatu, otisky prstů a držením uloupených věcí přímo spojen s vraždou mladé ženy. A přece jste cítil povinnost vyloučit všechny tyto důkazy. Jak jste k takovému závěru došel?“ zeptal se Ben.

Klein zasáhl: „Otázka je nevhodná. Svědek nemusí odpovídat.“

Ben se pomalu otáčel čelem k hledišti a pokračoval, až zůstal stát tváří v tvář soudci Kleinovi.

„Vaše Ctihodnosti, ve chvíli, kdy svědek odsvědčí své činy, má zástupce právo ptát se ho na stav jeho mysli v okamžiku takových činů. Nebo mají myšlenky a myšlenkové pochody soudců zůstat pro veřejnost navždy tajemstvím?“

„Pane obhájce, už jsem vás jednou varoval, abyste se nepokoušel nutit soudce odůvodnit svá rozhodnutí!“ vykřikl Klein a jeho tvář byla rudá vzteky.

Ben velmi klidným hlasem opáčil: „Vaše Ctihodnosti, už jsem se jaksi smířil s tím, že rozhodnutí soudců jsou někdy neodůvodnitelná.“

„Pane obhájce!“ vybuchl Klein. „Tímto vás obviňuji z pohrdání soudem. Řízení o trestu zahájím okamžitě po skončení tohoto procesu.“

Okamžitě však svého ukvapeného činu litoval. Pokynul tedy Benovi, aby přistoupil blíž.

„Dobrá, ty vychytralý mizero, vyprovokoval jsi mě k rozhodnutí, které lze napadnout, když jsem tě obvinil z pohrdání soudem za přítomnosti poroty. Tak to teď shrň, pohovoř k porotě a skonči to!“

„Promiňte, Vaše Ctihodnosti, ale trvám na tom, aby mi bylo povoleno pokračovat ve výslechu soudce Lengela.“

„Poslouchejte mě, mladíku, a věřte mi, že váš strýc Harry by vám lepší radu nedal. Jestli dnes ponížíte soudce Lengela, pak za to budete platit pokaždé, když v tomto městě předstoupíte před soud. My soudci máme svou hrdost a taky zatraceně dobrou paměť. Přemýšlejte o tom. Teď máte šanci, že při odvolání případ vrátí a vy budete mít nový proces. Což je mnohem víc, než jsem si dokázal představit, že byste kdy mohl dostat. Tak se s tím spokojte. Omluvte Lengela, shrňte to a předejte případ porotě!“

Vrácení případu, nový proces, přemýšlel Ben. Byl by to býval mohl s klidným srdcem vzít, ale teď už to nešlo. Teď, když se mu podařilo převzít kontrolu nad procesem a dostal příležitost udělat pro Dennise Riordana to, co si tento prostý, ale odhodlaný muž zaslouží.

A co se týkalo Kleinovy potřeby vyvolat vzpomínku na strýce Harryho, to byl jen další důkaz jeho vlastní neschopnosti Bena umlčet. Dobrá, uvažoval Ben, strýc Harry by možná volil tu jednodušší cestu. Ale Ben Gordon už nebyl ‚Harryho synovcem‘. Byl to chytrý, schopný a novátorský mladý právník na vlastních nohou, bez závazků ke strýci Harrymu nebo komukoliv jinému. Tímto případem razil novou cestu a nedošel tak daleko jen proto, aby teď dělal kompromisy.

„Vaše Ctihodnosti,“ prohlásil nakonec Ben, „trvám na tom, abych mohl pokračovat s tímto svědkem!“

21

Ben se vrátil ke svému stolku, aby si vzal seznam otázek, které si připravil, a poznámky k případům, které při přípravě obhajoby prostudoval. Když dával papíry dohromady, Riordan jej chytil za ruku.

„Dává ti pěkné kapky, viď, hochu? Podívej, kvůli mně si nedělej ze soudců nepřátele.“

„Dobře, otče,“ řekl s úsměvem Ben.

„Co to znamená?“ zeptal se Riordan.

„Pokud nemáte nic lepšího na práci, tak zůstaňte tady. Začíná devátá směna.“

Když si Ben seřadil papíry v pořadí, v jakém je hodlal použít, rozhlédl se po soudní síni. Oči všech žurnalistů byly upřeny na něj v očekávání jeho dalšího kroku. Všiml si Arleny na jejím obvyklém místě, jak se podvědomě předklání a povzbuzuje ho. Bylo jí jasné, co se u soudní stolice odehrálo, a souhlasila s jeho rozhodnutím. Ben byl připraven vrátit se opět ke svému svědkovi.

„Soudce Lengele, když byl výslech přerušen, ptal jsem se vás na stav vaší mysli v okamžiku, kdy jste zahodil všechny fyzické důkazy v Johnsonově případu.“

„Nezahodil jsem je,“ opravil Bena Lengel tím nejostřejším soudcovským tónem. „‚Vyloučil‘ je ten správný výraz.“

„Ať už je správný výraz jakýkoliv, Vaše Ctihodnosti, faktem zůstává, že před vámi stál muž, který byl krevními testy a testy spermatu, otisky prstů a držením uloupených věcí přímo spojen se znásilněním, loupeží a vraždou, a vy jste vyloučil důkazy a nechal ho jít.“

„Když byl nezákonně zadržen, pak nebylo možné připustit žádný důkaz, který byl u něj nalezen. Jak sám dobře víte.“

„Což mě, pane, vede k další otázce. Zkusme si představit, že by ten policista nezastavil Cletuse Johnsona proto, že to byl černoch v bílé čtvrti, ale proto, že by močil u pouliční lampy na Mulberry Street. Byl by to dostatečný důvod k tomu, aby jej zastavil, položil mu nějaké otázky a prohledal jej?“

Lengel neodpovídal. Jen zíral na Bena, který však odmítl povolit. „Vaše Ctihodnosti, byl by to dostatečný důvod jej zastavit?“

„Ano,“ uznal nakonec Lengel.

„A pak by všechny důkazy, které by u něj byly nalezeny, byly přípustné?“

„Ano,“ byl Lengel nucen přiznat.

„To měl pan Johnson skutečně štěstí, že zrovna neměl potřebu močit, ale pouze odcházel od místa, na kterém spáchal znásilnění, loupež a vraždu.“

Ze soudní stolice se ozval Klein: „Pane obhájce, komentáře si schovejte až na závěrečnou řeč.“

„Promiňte, Vaše Ctihodnosti,“ omluvil se Ben, ale pohledem dál fixoval porotu. „Vaše Ctihodnosti, skutečně takto Nejvyšší soud Spojených států vykládá zákon?“ položil Lengelovi další otázku.

„A z dobrých důvodů!“ zareagoval okamžitě Lengel. „Je to jediný způsob jak dosáhnout toho, aby se státní zaměstnanci řídili právními předpisy!“

„Musím si to zapamatovat, abych si dal pozor, až budu mít potřebu močit,“ řekl Ben.

„Pane obhájce!“ ozval se varovným hlasem Klein. Pak však, aby se nedopustil dalšího neuváženého rozhodnutí, nařídil: „Odveďte porotu!“ Když porotci opustili soudní síň, Klein přikázal: „Pane obhájce, předstupte před soudní stolici!“

Ben zaujal své místo zády k obecenstvu a čelem k soudci.

„Pane obhájce, normálně odkládám řízení za pohrdání soudem až na dobu po skončení procesu, ale vzhledem k tomu, že, jak se zdá, jste se z mého varování nepoučil a dále své pohrdání prokazujete způsobem, jakým vedete výslech, ukládám vám za předchozí čin pokutu dvě stě dolarů. A nyní vám za právě pronesenou poznámku, která rovněž vyjadřovala pohrdání soudem, ukládám pokutu dalších dvě stě dolarů.“

Z hlediště se ozval nesouhlasný šum.

Klein však i přesto dál pokračoval: „Ať je to pro vás výstrahou pro zbytek tohoto procesu.“ Udeřil kladívkem a obrátil se k úředníkovi: „Přiveďte porotu.“

Ben odešel na místo, ze kterého mohl vyslýchat svědka a zároveň pozorovat reakce porotců.

„Soudce Lengele, podal jste nám jasné vysvětlení toho, co je Mappovo slyšení o vyloučení fyzických důkazů, a pokud mohu usuzovat z výrazů porotců, neutrpěli tím žádnou újmu. A nyní, Vaše Ctihodnosti, ve své předešlé výpovědi jste se zmínil o jistém Huntleyho slyšení. Mohl byste vysvětlit porotě, v čem spočívá?“

„Jedná se o slyšení, při kterém se rozhoduje, zda jsou prohlášení nebo přiznání obviněného přípustná jako důkaz při procesu.“

Ben se ve snaze objasnit věc porotě zeptal: „Prohlášení tvoří jinou kategorii důkazů než fyzické důkazy?“

„Samozřejmě!“ odvětil netrpělivě Lengel. „Čtvrtý dodatek chrání občany před nezákonným prohledáním a zajištěním fyzických důkazů. Ale prohlášení a přiznání jsou chráněna pátým dodatkem.“

„Který tedy chrání občany před čím?“

„Chrání právo obviněného nevypovídat ve svůj neprospěch.“ Lengel se obrátil k porotě. „Jistě jste slyšeli výraz ‚využil pětky‘. To znamená, že obviněný využil práva nevypovídat, protože by si tím mohl uškodit.“ Lengel se obrátil zpět k Benovi. „A teď konečně můžete položit otázku, ke které míříte, mladý muži!“

„Soudce Lengele, mám tady zápis výslechu, který se odehrál na policejní stanici v tu noc, kdy byl zadržen Cletus Johnson. Mohl byste se na to podívat a potvrdit, zda se jedná o tentýž zápis, který vám byl předložen u Huntleyho slyšení?“

Lengel si prohlédl dokument a předal ho zpět Benovi, který se zeptal: „Soudce Lengele, na základě otázek a odpovědí zaznamenaných v tomto zápise, řekl byste, že byl pan Johnson před tím, než se přiznal, upozorněn na své právo nevypovídat?“

„Ano. Ale to není…“

Ben Lengela přerušil. „Prosím, odpovězte na otázku ano, nebo ne.“

„Tato věc vyžaduje jisté vysvětlení…“

Ben Lengela opět přerušil, když se obrátil k soudní stolici. „Vaše Ctihodnosti, položil jsem svědkovi prostou otázku, na kterou lze odpovědět pouhým ano, nebo ne. Prosím, abyste jej poučil o způsobu odpovědi.“

Vzhledem k tomu, že byla Benova žádost důvodná, musel Klein rozhodnout jednoznačně: „Svědek odpoví na otázku.“

Lengel se zhluboka nadechl a pak odpověděl: „Ano. Johnson byl poučen o svém právu nevypovídat.“

Ben pokračoval. „Byl také upozorněn na právo mít obhájce?“

„Ano,“ odpověděl Lengel s narůstající netrpělivostí.

„Byl také poučen o tom, že cokoliv řekne, může být použito proti němu?“ Když Lengel hned neodpověděl, Ben mu zdvořile nabídl zápis. „Možná byste si chtěl osvěžit paměť, pane.“

„Byl poučen o tom, že jeho výroky mohou být použity proti němu,“ přiznal nakonec Lengel.

„Takže, mohl byste říct, zda byla Johnsonovi dána všechna upozornění podle Mirandy, tak jak o tom rozhodl Nejvyšší soud Spojených států?“

„Ano, všechna!“

„Nyní vám, pane, předložím další zápis a zároveň žádám, aby byl označen jako důkaz obhajoby, protože jej hodlám předložit porotě k dalšímu využití, pokud si tak bude přát.“

Ben předložil soudci Kleinovi útlý svazek papírů. K soudní stolici se okamžitě dostavil i Lester Crewe. Když si Klein dokument prohlédl, předal ho Creweovi. Ten na něj jen letmo pohlédl a řekl: „Obžaloba vznáší námitku proti použití tohoto dokumentu jako důkazu.“

„Z jakého důvodu?“ zeptal se Ben.

„Nebyl řádně ověřen,“ řekl Crewe, ale Benovi bylo naprosto jasné, proč Lester tak vehementně protestuje.

„Mohu zavolat detektiva Bridgera a požádat jej, aby osvědčil jeho pravost,“ navrhl okamžitě Ben. „Jistě víš tak dobře jako já, jak se asi musí cítit, když mu Johnsonův případ jen tak proklouzl mezi prsty.“

Lester tedy nakonec souhlasil. „Vaše Ctihodnosti, nemáme námitek.“

Dokument byl tedy označen jako důkaz obhajoby, předán zpět Benovi a ten ho předložil soudci Lengelovi.

„Vaše Ctihodnosti, mohl byste porotu informovat o charakteru dokumentu, který máte právě v rukou?“

„Zdá se, že je to…“

„Zdá se?“ opáčil pochybovačně Ben.

„Je to,“ opravil se okamžitě Lengel, „kopie přiznání učiněného Cletusem Johnsonem, ve kterém se přiznává ke spáchání loupeže, znásilnění a vraždy Agnes Riordanové.“

„Je to totéž přiznání, které Johnson učinil poté, co mu byla přednesena práva podle Mirandy?“

„Ano, je.“

„Je to totéž přiznání, které vám bylo předloženo při Huntleyho slyšení v případu Lid versus Cletus Johnson?“ zeptal se Ben.

„Ano, je.“

„A přesto jste ho vyloučil navzdory tomu, že, jak jste vypověděl, byl Johnson se svými právy podle Mirandy seznámen?“

„Ze zásadních právních důvodů,“ protestoval Lengel.

„Jsem si jistý, že porotci jsou zvědavi proč.“

Lengel se podíval na soudce Kleina, na Bena a pak se obrátil k porotě.

„Dámy a pánové, na rozdíl od dojmu, který se pan obhájce snaží vzbudit, se z mé strany nejednalo o žádný rozmarný vrtoch. Je pravda, že upozornění, která Cletus Johnson dostal, byla v souladu s pravidly podle Mirandy. To však nestačí k tomu, aby byly splněny požadavky stanovené Odvolacím soudem státu New York.“

„Například v případech…?“ zeptal se Ben a listoval při tom vlastní kopií zápisu rozhodnutí.

„Lid versus Rogers.“

„Vysvětlete prosím porotě, k čemu soud v tomto případě došel.“

„Pane obhájce, jedná se o komplikovanou právnickou záležitost, a já si nejsem jistý, zda by porotci byli schopni sledovat můj výklad,“ namítl Lengel.

„Jsem ochoten to riziko podstoupit,“ opáčil Ben.

Soudci Lengelovi tak nezbývalo než se pustit do řeči. „Budu vás muset seznámit s fakty v případu Lid versus Rogers. Zatímco byl obžalovaný Rogers na svobodě na kauci v případě jednoho zločinu, byl zatčen pro spáchání dalšího. Ve vazbě pak učinil poznámku, která jej s tím druhým zločinem přímo spojovala. Při procesu pak byl detektiv, který tu poznámku zaslechl, předvolán jako svědek. Rogers byl odsouzen, ale při odvolání bylo svědectví tohoto detektiva vyloučeno.“

„Pane, byl Rogers seznámen se svými právy podle Mirandy?“

„Ano.“

„Jak je tedy možné, že bylo jeho přiznání vyloučeno?“

„Jak jsem řekl, byl zrovna na svobodě na kauci za předcházející zločin,“ vysvětloval Lengel.

„Jak mu toto mohlo při dalším zločinu pomoci?“ zeptal se Ben s předstíraným nepochopením. „Zdravý selský rozum by radil, že člověk na kauci za zločin by měl být přísněji odpovědný, nikoliv naopak.“

„Ať si myslíte, že by zdravý rozum radil cokoliv, od tohoto případu je ve státě New York pravidlem, že pokud má podezřelý obhájce v probíhajícím trestním řízení, pak musí být při všech dalších zatčeních zastupován pouze tímto obhájcem za předpokladu, že policie o probíhajícím procesu ví, nebo může důvodně předpokládat, že zatčený má svého obhájce. Takže v případě, kdy Rogers měl svého obhájce v probíhajícím procesu, byla všechna jeho prohlášení učiněná bez přítomnosti tohoto obhájce nepřípustná.“

„Chcete tím říct, pane, že i když Rogers o přítomnost svého obhájce nepožádal, stejně tam obhájce měl být přítomen?“

„Tak rozhodl odvolací soud.“

„Znamená to, že i kdyby si Rogers tohoto obhájce nepodržel pro onen druhý proces, stejně by byl tento obhájce z prvního případu považován za jeho obhájce i v případu druhém?“

„Soud vycházel z toho, že se obhájce nevzdá obhajoby svého klienta, který se dostal do dalších potíží,“ prohlásil Lengel.

„Takže nepřítomnost obhájce, o něhož obviněný nepožádal, kterého ani nepožádal, aby jej zastupoval v dalším případu, a který ani nemá s tímto dalším případem žádnou spojitost, byla důvodem, proč odvolací soud vyloučil inkriminující prohlášení obžalovaného? Doufám, že mě omluvíte, když mi bude chvíli trvat, než tuto informaci strávím.“

Ben se na krátkou chvíli odmlčel a pak poznamenal: „Už chápu, proč jste se obával, že by to porotci nemuseli pochopit. Nad tím skutečně zůstává rozum stát.“

„Pane obhájce,“ ozval se varovně Klein. „Omezte se na otázky a nekomentujte svědkovy odpovědi.“

„Pane, mohl byste nám vysvětlit, jaká je spojitost mezi Rogersovým případem a Johnsonovým přiznáním? Proč jste rozhodl o jeho vyloučení?“ zeptal se klidným hlasem Ben, protože tušil, jakou reakci vyvolá Lengelova odpověď.

„V době, kdy byl Johnson zatčen za loupež, znásilnění a vraždu Agnes Riordanové, byl venku na kauci.“

Protože Ben už předem Lengelovu odpověď znal, zeptal se: „Nevíte náhodou, za jaký trestný čin tu kauci dostal?“

„Ano,“ odpověděl Lengel.

„Jaké bylo obvinění, pane?“

„Znásilnění.“

Jak Ben očekával, hlediště okamžitě explodovalo hlasitým a neutuchajícím halasem. Soudci Kleinovi trvalo celé dvě dlouhé minuty, než se mu za pomocí kladívka podařilo nastolit v soudní síni opětovný klid.

„Ještě jeden takový výlev,“ varoval, „a nechám vyklidit soudní síň!“ Pak se obrátil na Bena. „Pokračujte.“

„Soudce Lengele, právě jste vypověděl, že v době znásilnění a vraždy Agnes Riordanové byl Cletus Johnson na svobodě na kauci v jiném případě znásilnění. A tato skutečnost stála při slyšení k vyloučení jeho přiznání na jeho straně. Můžete vysvětlit porotě proč?“

S potlačovanou zlostí Lengel odpověděl: „Vzhledem k tomu, že se jednalo o vraždu, policisté, kteří Johnsona zatýkali, zavolali na okrsek a zjistili, že je venku na kauci. V tuto chvíli měla policie důvod předpokládat, že má Johnson advokáta. Neměli tedy právo brát jeho přiznání, aniž byl přítomen jeho advokát. Podle rozhodnutí v Rogersově případu bylo Johnsonovo přiznání zjevně nepřípustné. Muselo být vyloučeno.“

„Chcete této porotě říct, že kdyby Johnson nebyl už dříve zatčen, nebyl tedy venku na kauci a neměl advokáta, pak by bylo jeho přiznání přípustné?“

„Ano,“ musel souhlasit Lengel.

„Pak se mi zdá, že právo přeje recidivistům, nemyslíte, pane?“ zeptal se Ben.

„Námitka!“ vykřikl Lester Crewe.

„Přijímá se!“ rozhodl Klein.

„Ještě jednu otázku,“ řekl Ben. „Soudce Lengele, se všemi důkazy, které vám byly předloženy, měl jste nějaké pochybnosti o Johnsonově vině ve věci loupeže, znásilnění a zavraždění Agnes Riordanové?“

„Námitka!“ vykřikl opět Lester Crewe a vyskočil na nohy. „Cletus Johnson není předmětem tohoto řízení. Proto je otázka naprosto irelevantní.“

„Pan Crewe má úplnou pravdu. Otázka je irelevantní a námitka se proto přijímá,“ řekl rezolutně Klein.

„Ale, Vaše Ctihodnosti…“ pokoušel se protestovat Ben. „Přijímá se,“ opakoval Klein. Avšak rozruch, který epizoda v soudní síni vyvolala, se mu nepodařilo uklidnit ani za pomocí soudcovského kladívka. Ustal, teprve až soudce Lengel povstal ze svědecké lavice.

Rozhořčen tím, že byl tímto náruživým a mazaným mladým soudcem přinucen zaujmout tuto pozici, a s pocitem potřeby ospravedlnit sama sebe a svůj konzervativní přístup k právu vybuchl Lengel pln vzteku nepochopeného, zásadového člověka směrem k divákům: „Zatraceně dobře vím, co si myslíte o soudech a soudcích. Čtu noviny a sleduju televizi. Slyším ty neustálé stížnosti. ‚Soudci jsou příliš shovívaví‘, ‚Soudci jsou příliš velkorysí‘, ‚Soudci jsou sociální reformátoři, krvácející srdce‘! To všechno už jsem slyšel. Ale vy zapomínáte, nebo to možná ani nevíte, že ruce soudců jsou svázané.

Jak si myslíte, že jsem se v Johnsonově případu cítil? Okresní návladní předložil pevný případ. Krev. Sperma. Otisky prstů. Uloupené předměty. A já jsem to musel všechno vyloučit, protože policista udělal chybu, když Johnsona zastavil na chodníku. Předložili Johnsonovo přiznání. A já jsem ho musel vyloučit podle pravidel Rogersova případu.

Chtěl jsem? Ne! Ale musel jsem. Je to moje povinnost podle zákona. Takže, pane obhájce, jen do toho, ptejte se dál. Jestli jsem si myslel, že byl Cletus Johnson vinen? Nikdy jsem o tom neměl nejmenší pochybnost. Byl absolutně vinen!“

Při těch slovech Dennis Riordan vyskočil na nohy. „To je to, co jsem potřeboval slyšet. Od soudce a v soudní síni. Dlužil jsem to Aggii i Neddě.“

Ačkoliv soudce Klein bez přestání tloukl kladívkem, Riordana se mu umlčet nepodařilo. Nakonec muž kles zpět do své židle a rozplakal se. Ben po celou dobu sledoval porotu. Dosáhl toho, co zamýšlel. Porotci vypadali zrovna tak překvapeně a rozhořčeně jako Dennis Riordan ve chvíli, kdy Cletus Johnson opustil bez potrestání Lengelovu soudní síň.

Ben se obrátil k soudní stolici. „Vaše Ctihodnosti, předkládám jako důkaz tento přepis zásad Rogersova případu.“

Jak Klein, tak Lester Crewe byli překvapeni Benovým klidným přístupem.

„Nechápu jeho význam, pane obhájce,“ opáčil Klein.

„Významná část výpovědi tohoto svědka se týkala tohoto rozhodnutí. Chtěl bych, aby bylo uvedeno v zápise.“

„Pokud obžaloba nemá námitek.“ Soudce Klein pohlédl na Lestera Crewea v očekávání jeho reakce.

„Nemáme námitek, Vaše Ctihodnosti,“ pronesl Lester Crewe, který v předloženém důkazu neviděl žádnou hodnotu.

Když zapisovatelka převzala a označila dokument, Ben se vrátil ke svému svědku.

„Děkuji vám, pane, za vaše upřímné a otevřené prohlášení. Nemám dalších otázek. Pane Crewe?“

Lester Crewe pomalu povstal. Navzdory jeho rázným a silným zásahům během celého procesu se Gordonovi nakonec podařilo dostat před soud nejen Cletuse Johnsona, ale i samotné právo. Lester Crewe si teď musel přeformulovat svou strategii. Uvědomil si, že to jediné, co se Benovi nepodařilo, je zamlžit fakta tohoto případu. Ve své závěrečné řeči se bude muset soustředit na tuto skutečnost. Dalším výslechem Lengela by teď už ničeho nedosáhl.

„Žádné otázky,“ pronesl mladý černošský žalobce klidným hlasem.

Když soudce Lengel sestoupil ze svědecké lavice, soudce Klein se zeptal: „Pane Gordone, máte nějaké další svědky?“

„Nikoliv, obhajoba končí.“

„Pane Crewe?“ Klein se obrátil na zástupce obžaloby.

„Žádní protisvědci, Vaše Ctihodnosti,“ odpověděl Crewe.

„V tom případě se obě strany připraví na zítřejší závěrečnou řeč.“ Klein udeřil kladívkem a ukončil tak přelíčení.

Ben Gordon se vyčerpaně sesunul na svou židli u stolku obhajoby. Propocená košile se mu lepila na hrudník i záda. Cítil, jak ho silná ruka Dennise Riordana uchopila za předloktí.

„Díky, hochu,“ vyhrkl Riordan. „Přesně tohle jsem chtěl.“ Ben poklepal Riordana po ruce, ale neopomněl zdůraznit: „Ještě tomu není konec. Zítra budeme mít závěrečnou řeč. Pak to bude v rukou poroty.“

„Já vím. Jsem připraven,“ řekl Riordan.

V tu chvíli k Benovi přistoupil soudní úředník. „Soudce Klein by se s vámi rád setkal ve své kanceláři, pane Gordone.“

Benova první myšlenka byla, že se Klein rozhodl pro nějaký dodatečný trest. Ale úředník předal týž vzkaz i Lesteru Creweovi.

Když oba zástupci dorazili k soudci Kleinovi, jeho kancelář již byla zaplněna cigaretovým kouřem. Soudce právě podepisoval příkazy, které se za celý den nakupily na jeho stole. Jeho asistentka, baculatá a ne příliš atraktivní Ester, mu vždy podepsaný příkaz vzala zpod ruky a položila před něj další. Po celou dobu se však dívala směrem k Benovi. Kdyby Ben nebyl tak zaneprázdněný úvahou nad důvodem tohoto předvolání, cítil by se trapně, že si ho ta dívka tak okatě měří. Ve skutečnosti se však Ben ještě nestačil vzpamatovat z napětí provázejícího Lengelův výslech.

„Takže,“ ozval se Klein a podíval se na dva mladíky stojící před ním. „Pokud máte nějaké požadavky, co se týče skutečností, které bych měl zahrnout do poučení pro porotu, uveďte je nyní. Nebo pokud je chcete podat písemně, tak ať je mám na stole nejpozději zítra ráno v deset.“

Lester Crewe řekl: „Žaloba nemá žádné požadavky. Obžaloba by měla být shodná s původním obviněním. Vražda druhého stupně. Co se týče ostatního, považuji za dostatečné to, co soudce obvykle do poučení pro porotu uvádí.“

„Gordone?“ ozval se Klein.

„Vaše Ctihodnosti, mám jen jediný požadavek. Aby porota nyní vedle vraždy druhého stupně dostala právo rozhodnout i o možném mírnějším obvinění.“

„Jako například?“ zeptal se Klein.

„Zabití prvního stupně,“ prohlásil Ben.

„Gordone, měl jste možnost jít na dohodu, ale váš klient to odmítl!“ vybuchl Klein. „Teď už vám tu možnost dát nemohu. Měl jste mnoho dní na to, abyste předložil důkazy o silném emocionálním rozrušení vašeho klienta. Nezajistil jste jediného svědka. Dokonce i jeho mistr, který se mu opravdu snažil pomoct, i ten vypověděl, že byl Riordan naprosto klidný, když žádal o volno, aby si mohl zajet koupit zbraň a stopovat oběť. Ukažte mi jediného svědka. Jednoho!“

„A co když vám dám dvanáct svědků?“ zeptal se Ben.

Klein oklepal popel z konce své cigarety a pak se podezíravě zeptal: „Dobrá. Co je zase tohle?“

„Žádný trik, Vaše Ctihodnosti,“ odpověděl Ben. „Ale viděl jsem tváře těch dvanácti porotců, když slyšeli soudce Lengela vypovídat, že musel propustit muže, o jehož vině ani v nejmenším nepochyboval. Říkám vám, že v tu chvíli porotci věděli, jak se Dennis Riordan musel cítit. O silném emocionálním rozrušení byste jim nemusel vůbec nic povídat. Proto vás, pane, žádám, abyste tu alternativu zahrnul do poučení.“

„Gordone, nikdo s Riordanem nesoucítí víc než já. Je mi opravdu líto, že musím tomuto procesu předsedat. Ale zákon mi nedovoluje zahrnout zabití do poučení, když není podloženo důkazy. Obžaloba zůstává na vraždě druhého stupně!“

22

Svítá. Vycházející slunce prosvětluje oblohu na východě a vysílá své paprsky přes zátoku směrem k pobřeží Jersey.

Ben Gordon usnul v křesle v obývacím pokoji. V ruce drží poznámkový blok a na zemi u nohou mu leží pero.

Z kuchyně se ozvalo tiché: „Bene? Miláčku?“

Ben se zprudka probudil. „Hm? Co je?“ Pak si všiml, že usnul v obývacím pokoji. „Myslím, že jsem usnul.“

„Dáš si kávu? Právě jsem ji uvařila.“

„Prosím.“ Ben si protáhl ztuhlé tělo. Do levého ramene jej chytla silná křeč. Natáhl paži a zakroužil s ní v naději, že bolest povolí. V takových chvílích si vždycky sliboval, že bude pravidelně cvičit. Chodit do posilovny. Začne znovu běhat. Bude dělat to, co kdysi dělával jeden člověk z úřadu okresního návladního – vystoupí z výtahu o čtyři patra níž a zbytek vyběhne po schodech. S tím vším začne, hned jak skončí tenhle proces.

Arlene Benovi přinesla obrovský hrnek kávy, který kdysi z legrace koupila. Bylo na něm napsáno TÁTA. Ben potom koupil Arlene tentýž, ale s nápisem MÁMA.

Arlene se usadila na starožitnou červenobílou podnožku. Byla zabalená do svého červeného župánku, jehož okraje měla zasunuté pod stehna. Pozorovala Benovu tvář, černé kruhy pod jeho očima. Až tohle skončí, říkala si v duchu, tak musíme vypadnout pryč. Někam na víkend, nebo možná i na týden, ačkoliv si teď tolik volna vzít nemůžu, když jsem pár dní strávila u soudu. Byla zvědavá, jaké si udělal poznámky k závěrečné řeči, avšak neodvážila se zeptat. Kdyby o tom chtěl mluvit, tak by to udělal. Jinak si bude muset počkat, až na soudní přelíčení.

Ben vzal do ruky své poznámky a zběžně jimi listoval. „Kéž bych měl lepší rukopis. Na některých místech to po sobě vůbec nemůžu přečíst,“ mumlal si pod nosem.

Arlene udělala Benovi pořádnou snídani, avšak on nebyl schopen pozřít jediné sousto. Zatímco se sprchoval, položila mu na postel tmavě modrý oblek, bílou košili, kterou mu koupila k narozeninám, a modročervenou pruhovanou vázanku, jednu z jeho nejoblíbenějších. Když Ben vyšel ze sprchy, byly jeho lesklé, černé vlasy ještě mokré a hladce sčesané. Arlene však věděla, že až uschnou, zase se přirozeně rozcuchají.

Když se Ben oblékal, utrousil: „Matka včera večer nevolala. To bych rád věděl proč? Že by jí už došly dobré rady?“

„Jsi na ni příliš tvrdý.“

„Já vím. Hned jak skončí proces, tak ji vezmeme někam na večeři.“ Nepodařilo se mu uvázat si dobře vázanku, a tak musel začít znovu. „Zatraceně. Až ten proces skončí, tak se snad znovu naučím, jak si uvázat správný uzel.“

„Ukaž, já to udělám,“ nabídla se Arlene.

Ben k ní odevzdaně přistoupil. Zatímco Arlene obratně vázala uzel, řekl: „Vypadá to, že každou myšlenku začínám slovy ‚Až bude po procesu‘. Třeba, že až bude po procesu, tak k tobě budu milejší. Až bude po procesu, tak si vychutnám všechna ta skvělá jídla, která mi připravuješ. A že až bude po procesu, tak se s tebou budu zase milovat.“

Objal ji a políbil. Pak se postavil před zrcadlo a prohlédl se. Jeho pruhovaná vázanka byla dokonale uvázaná, nadýchaný uzel přesně zapadal mezi okraje límečku. Té dívce jde všechno od ruky, pomyslel si. „Musím tě pochválit,“ řekl Ben při pohledu do zrcadla.

„Dělávala jsem to otci, kdysi,“ připomněla si smutně Arlene.

„Už celou hodinu nevěnuju pozornost ničemu jinému a ty se mě ani nezeptáš, o čem budu mluvit při shrnutí.“

„Kdybys mi to chtěl říct, tak bys to udělal.“

„Kdybych ti to začal vyprávět, tak bych se nezastavil, což by znamenalo, že to všechno vyplýtvám, dřív než se dostanu k soudu.“

„To je v pořádku,“ řekla Arlene a políbila ho. Dotkla se jeho ruky a uvědomila si, jak je studená. Dobré znamení.

Ben byl připraven vyrazit.

„Chtěl bys, abych šla s tebou, nebo bys šel raději sám?“ zeptala se ještě.

„Radši bych šel pěšky. Sám. Musím si trochu srovnat myšlenky. Nevadí ti to?“

„Samozřejmě že ne,“ odpověděla Arlene. Ve skutečnosti jí to vadilo, ale nechtěla Bena zatěžovat.

Když Ben viděl starostlivý pohled v Arleniných očích, zažertoval: „Jestli se pak budeš cítit líp, tak mi zabal oběd, podej mi tašku, dej mi pusu a pošli mě do školy.“

„To nedělej, Bene. Nedělej si legraci z mých pocitů.“

„Promiň. To je tím tlakem,“ omluvil se Ben a vtiskl jí polibek.

Když Ben došel k Brooklynskému mostu, kráčel téměř stejnou rychlostí jako proud aut namačkaných jedno na druhé a směřujících na Manhattan. Obvyklá ranní špička.

Vymyslel a zavrhl hned čtyři různé úvody své závěrečné řeči. Nakonec se rozhodl. Už jsem o tom přemýšlel až až. Všechno to tam mám uložené. Jen to musím nechat vyjít na povrch.

To nebyla metoda strýce Harryho. Harry vždy přicházel k soudu se závěrečnou řečí připravenou jako bitevní plán.

Promiň, Harry, omlouval se v duchu Ben, tohle musím udělat po svém. Šel dál a snažil se myslet na cokoliv jiného, jen ne na proces. Podíval se na hodinky. Jestli chci přijít včas, budu muset trochu přidat, uvědomil si.

Ben prošel hlavní chodbou a vstoupil do úzké místnosti, která končila dveřmi do soudní síně. Podél celé zdi chodby se klikatila dlouhá řada diváků čekajících na vstup dovnitř. Dva uniformovaní strážní se snažili udržet lidi v klidu. „Soudní síň je již plná!“ ohlásil jeden z nich. „Nikdo další nemůže být vpuštěn, ledaže by někdo síň opustil.“

Strážný zastavil Bena u dveří. „Počkat, panáčku!“

„Já jsem obhájce,“ identifikoval se Ben.

„Promiňte, pane. Běžte dál.“

Když chtěl Ben vstoupit, všiml si, že první v řadě stojí kdosi známý.

„Mami? Copak tady děláš?“ zeptal se překvapeně. Pak si to uvědomil: „Tak proto jsi včera večer nevolala?“

Stydlivě se usmála. Byl to její způsob, jak uznat vinu za drobné prohřešky. „Říkala jsem si, že když zavolám a zeptám se tě, tak to odmítneš. Tak jsem nezavolala. Nezeptala jsem se. A ty jsi neodmítl.“

„Je mi líto, ale říkají, že už tam není místo.“

Strážný, který celý rozhovor vyslechl, se hned nabídl: „Pane advokáte, pokud je madam vaší matkou, myslím, že bychom se mohli pokusit dostat ji nějak dovnitř.“

„Pak buď mým hostem, mami.“

Když vstoupili do soudní síně, bylo Benovi okamžitě jasné, že dnes je tu ještě mnohem více zástupců médií, než kdykoliv předtím. Pár nových kresličů a autorů senzací. Proč ne, pomyslel si, tohle je přece světový pohár, šampionát. Jako by soudní síně sloužily jen k tomu, aby produkovaly novinové titulky.

Ben zahlédl Arlenu na jejím obvyklém místě v první řadě. A hleďme, hleďme, podivil se v duchu, Viktor Coles hned vedle ní. Ben přišel blíž a naklonil se, aby jí mohl pošeptat: „Ona je tady.“

„Kdo?“ zeptala se Arlene.

„Matka.“

„Tak se snaž,“ opáčila Arlene. „Hodně se snaž.“ Usmála se a povzbudivě mu stiskla ruku. Pak se Ben obrátil a odkráčel ke svému stolku za hrazením.

Lester Crewe byl již na svém místě, závěrečná řeč vytištěná na bílém papíru ležela na stolku před ním. Ben to odhadoval tak na dva, tři listy. Lester evidentně neplánoval řeč protahovat. Proč ne, pomyslel si Ben, výslech soudce Lengela sice mohl splnit Riordanova očekávání, ale stále tady jsou fakta o vraždě Cletuse Johnsona. O těch bude za pár hodin porota rozhodovat. A fakta jsou jasná a nezvratitelná.

Otevřely se dveře za soudní stolicí a úředník přivedl porotce. Ben si prohlížel jejich tváře. Všichni vypadali dosti zachmuřeně. Zřejmě si uvědomovali, že přichází čas jejich odpovědnosti.

Ben neměl nejmenší tušení, čím od včerejška prošli, jaký je dnes jejich názor.

Elihu Prouty opustil předcházejícího dne soudní síň hluboce otřesen. Opravdu zákony takhle snadno propustí vinného muže? A Johnson byl černoch. To je ostuda! Myslel na svou dceru Abigail, asistentku angličtiny. Abby klidně mohla být Aggií Riordanovou. Nebo jí může být hned zítra.

Zastavil se ve svém krejčovství, aby dokončil jednu urgentní zakázku. Slíbil svému zákazníkovi, že mu povolí frak, aby v něm mohl jít na svatbu své dcery. Pak pan Prouty krámek zavřel a odešel domů.

Pustil televizi na sportovním programu a začal si připravovat večeři – tuňáka, spásu všech samotářů. Ale neměl náladu na nějaké vymýšlení, a tak si sedl před televizi jen s otevřenou konzervou. Fotbalový zápas však vůbec nevnímal, a proto po chvíli televizi vypnul.

Teprve v posteli přišel na pravý důvod svého neklidu. Bez ohledu na to, jak Dennise Riordana chápal a jak s ním na základě toho, co vyslechl, soucítil, věděl, že bude muset hlasovat pro jeho vinu.

Violeta Tolliverová zápasila s dlouhým dopisem, který jí dnes odpoledne doručili její daňoví poradci a na který žádali okamžitou odpověď.

Prohlížela si tedy zápis a snažila se přitom sníst masový sendvič, který si koupila po cestě domů. Záležitost se týkala její cesty do Paříže, Ženevy a Svatého Mořice. IRS hodlali uznat za zákonné jen náklady, které přímo souvisely s natáčením reklam ve Svatém Mořici. O cestě do Paříže a Ženevy však tvrdili, že se jednalo o soukromý výlet, jehož náklady ze základu daně odečítat nelze.

Za normálních okolností by ji to rozzlobilo a byla by ochotná hádat se se státní správou nejen na půdě finančního úřadu, ale též před soudem. Dnes večer jí však celá záležitost připadala ve srovnání s tím, co ji čeká zítra ráno, naprosto malicherná.

A tak na konec dopisu napsala svým rozmáchnutým rukopisem: Zaplaťte tu zatracenou daň! A pokud to mělo znamenat několik tisíc dolarů daňového nedoplatku, pak to v porovnání se životem muže, jakým je Dennis Riordan, vypadalo jako naprostá banalita.

Ani pro Waltera Grovea to nebyla klidná noc. V duchu si stále dokola přehrával důkazy, jako by stříhal vlastní film. Spisovatel v jeho duši protestoval: Bože, jen kdybych mohl přepsat Riordanův scénář! Nechal bych ho pěkně vyvíjet: znásilnění, vražda, slyšení, Johnson osvobozen a klidně s úsměvem na rtech odchází. Pak si Riordan kupuje zbraň, jede do Harlemu a nachází Johnsona. Ale na poslední chvíli si uvědomuje, že nemůže spáchat vraždu. Tak spustí zbraň a odchází. A nebo Johnsona zabije a odjede domů. Tam si však uvědomí, co způsobil, jde do kostela učinit doznání a pak spáchá sebevraždu. Nebo… nebo…

Pak si však Walter Grove uvědomil, že by byl naprosto sobecky radši, kdyby Dennis Riordan udělal cokoliv jiného, než co udělal, a totiž že předstoupil před soud a za jednoho z porotců měl právě Waltera Grovea.

Cítil se totiž vtažen do osudu, jemuž se nelze vyhnout, stejně, jako sám Dennis Riordan. Vůbec se mu nezamlouvala povinnost, kterou bude muset splnit v okamžiku, kdy oba zástupci pronesou své závěrečné řeči. Ale s tím už se nedalo nic dělat.

Soudní úředník zvolal: „Povstaňte!“ a soudce Aaron Klein vstoupil do soudní síně. Jeho kulaté tváře jen hořely a rty měl pevně sevřené. Včera večer si od své ženy vyslechl dost těžkou kritiku.

Peskovala jej po celou dobu večeře. „Aarone, víš, co říkají? Hlavně ten pěkný mladý novinář ve zprávách v pět? Ten, co má ten roztomilý úsměv a kudrnaté blond vlasy. Tak ten říká, a můžu ti to ocitovat slovo od slova: ‚Dnes soudce Klein v případu Lid versus Dennis Riordan obvinil obhájce z pohrdání soudem. Zjevně to soudce učinil proto, aby pana obhájce Gordona zastrašil, což však odvážný mladý právník odmítl.‘“

„Tak to řekl,“ pokračovala Berenice. „Jak to vypadá, mít tak okatě spadeno na toho mladíka? Osobně mám za to, že vypadá moc mile. Přála bych si, aby měla naše neteř Ester štěstí a s takovým mužem se seznámila. Ale to sem nepatří. Soudce má být nestranný. A když není, pak je dvojnásob důležité, jak vypadá. Tak si dej zítra pozor a neztrácej nervy!“

Klein si povzdechl a pomyslel si: Televize bude hrob soudního systému. Pevné odhodlání neztrácet nervy se dnes ráno, když vstoupil do soudní síně, jasně zračilo ve výrazu jeho tváře. Usadil se na své místo na soudní stolici a obrátil se směrem k porotě. „Dámy a pánové, nyní se dostáváme k finálním stádiím soudního řízení. Zástupci pronesou své závěrečné řeči, já vám poskytnu poučení a vy převezmete případ do svých rukou. Je to povinnost a zároveň právo každého občana svobodné společnosti.“

Pak se obrátil ke stolku obhajoby. Ale dříve než mohl vyžádat první závěrečnou řeč, všiml si, že obžalovaný není na svém místě.

„Pane Gordone, váš klient je nemocný?“

„O tom nic nevím,“ odpověděl Ben a povstal.

„A kde tedy je?“

„Očekával jsem, že bude eskortován do soudní síně jako obvykle.“

Soudce se zadíval k bočním dveřím po jeho levici, které se právě otevřely. Do síně vešel uniformovaný strážný a přistoupil k soudci a něco mu pošeptal. Soudce pokynul Gordonovi, aby přistoupil blíž. Když povstal i Lester Crewe, soudce mu naznačil, ať zůstane na svém místě.

„Pane obhájce, váš klient chce s vámi nejdříve mluvit, než vstoupí do soudní síně.“

„Jistě,“ opáčil Ben.

Riordana našel v malé zadržovací cele, kde vězni čekávali, než budou předvedení do soudní síně.

„Pane Riordane,“ pozdravil ho Ben. „Stalo se něco?“

Poprvé za celou dobu procesu se Riordan zdál jaksi zachmuřený. „Celou noc jsem o tom přemýšlel. Nemohl jsem usnout.“

Proboha, pomyslel si Ben, neříkejte mi, že teď, když už je pozdě, se rozhodl spolupracovat. Pod vedením dobrého trenéra. Mohl jsem ho nechat svědčit. Možná ještě pořád mohu, kdyby mi soudce dovolil znovu otevřít případ.

„Pročpak? Co se děje, pane Riordane?“

„Až budete dělat svoje shrnutí, tu svou závěrečnou řeč, řekněte tam i pár hezkých slov o Aggii a o Neddě. Je to naposled, kdy o nich kdo uslyší.“

„Samozřejmě, pane Riordane,“ slíbil Ben.

„A hochu, moc za mě neoroduj. Jen jim řekni, proč jsem to udělal. Varuj je, varuj lidi, varuj soudce.“

„Udělám to. To není problém. Ještě něco?“

„To je všechno. Jen… neviň se. Jsi dobrý právník. Moc dobrý. A časem na tenhle případ zapomeneš a ještě spoustu velkých případů vyhraješ. Ve skutečnosti mi hrozně připomínáš Dennise Juniora. Máš stejné přesvědčení a odhodlání.“

Ben cítil potřebu se zeptat: „Pane Riordane, proč nepřišel k soudu?“

„Já vím, že mu o tom otec Nelson řekl. A Denny mi napsal, že by chtěl přijet. Ale já jsem mu odepsal: ‚Zůstaň se svými lidmi, synu, kde můžeš být užitečný‘. Víš, hochu, Ježíš říká v evangeliu: ‚Kdo miluje otce svého nebo matku svou více než mne, není mne hoden… a kdo nezvedne svůj kříž a nenásleduje mne, není mne hoden‘. No, a můj Denny zvedl svůj kříž. A tak s ním musí zůstat. Cokoliv může pro ty ubohé lidi tam dole udělat, je jistě víc, než co by mohl udělat tady pro mne.“

„Rozumím vám,“ zašeptal Ben. „Čekají na nás.“

„Jistě,“ řekl Dennis Riordan, stiskl Benovi paži a zamířil do soudní síně.

23

V soudní síni panovala atmosféra napětí a nedočkavosti. Soudce Klein se obrátil na Bena a zeptal se: „Jste připraven, pane Gordone?“

Ben vzal do ruky hromádku žlutých papírů s poznámkami a vydal se k porotě. Z výrazů porotců bylo zřejmé, že mezi nimi ještě stále panuje zachmuřená, napjatá nálada, kterou vyvolal včerejším výslechem soudce Lengela. Viděl jim to na očích, cítil to v tichu přeplněné místnosti.

Ben pohlédl směrem k Arleně. Koutkem oka zahlédl i matku, která se předklonila a ukazováčky si přitiskla na rty, jako by chtěla zadržet výkřik na jeho podporu. Ben se obrátil zpět k porotě.

„Dámy a pánové porotci, chtěl bych poděkovat za vaši trpělivost. Jestli jsem vám někdy připadal tvrdohlavý, možná i neuctivý k soudní stolici, bylo to jen proto, že jsem cítil, že bojuju za správnou věc. Přeji si, abych býval mohl dát mému klientovi lepší obhajobu, protože je to slušný a dobrý člověk.

Na začátku bych tedy chtěl zahnat jednu možnou úvahu. Můj klient není rasista. Člověk, který vnesl otázku rasismu do tohoto případu, nebyl můj klient, ale Cletus Johnson. Nikdo si ho nevybral. On si vybral Agnes Riordanovou.

Ta mladá žena, jemná, slušná dívka, tvrdě pracující, inteligentní, se svými sny a ambicemi, se vracela domů z večerní školy, kde, a to je ironie osudu, studovala práva. Bez jediného varovného slova byla napadena, zatažena do stínu a násilím svlečena. Byla oloupena, znásilněna, a když se bránila, byla uškrcena silnýma mužskýma rukama.

Že to byly ruce černocha, za to nemohla. Nebyla to její volba. Že ona byla běloška, s tím nemá nic společného. Protože předchozí znásilnění, za něž byl Cletus Johnson v době, kdy napadl Agnes Riordanovou, venku na kauci, spáchal na patnáctileté dívce, která byla černoška!“

Porotci na Bena hleděli s překvapeným úžasem. Ben chvíli počkal, až se ta skutečnost zakoření v jejich myslích, a pak pokračoval:

„Takže vás tímto žádám, abyste zapudili všechny myšlenky o rasovém motivu či jiné podjaté domněnky, které mohly ve vašich myslích vyklíčit. Nemůžete očekávat, že otec, ať už bílý, nebo černý, přijme znásilnění své dcery, aniž by cítil zlost, vztek!

Ale v tomto nešťastném sledu událostí nebylo znásilnění posledním činem. Protože po znásilnění následovala vražda. V devět hodin večer ještě svědomitá studentka, v devět hodin ráno jen neznámé tělo až do okamžiku, kdy zavolali Dennise Riordana, aby provedl identifikaci.

Slyšeli jste v jeho doznání, jak ho zavedli do malé místnosti s proskleným okýnkem, vyzvedli mrtvé tělo, aby se na ně podíval a řekl: ‚Ano, to je moje dcera Agnes, moje drahá, drahá Aggie‘. Měla rozcuchané vlasy a její otec, zlomený žalem, ale při paměti toho, jak upravená vždy chodila, měl nutkání vztáhnout ruku a vlasy jí upravit. Ale v cestě stála skleněná výplň okýnka. Takže vše, co mohl říct, bylo: ‚Ano, to je moje dcera‘. Pak musel odejít.

Ale ani to ještě nebyl konec. Následovaly dny a noci, kdy mohl jen nečinně sedět, sledovat, jak jeho žena Nedda pláče, a snažit se přenést přes nezvratitelný osud, který potkal jeho milovanou dceru, na niž byl tak pyšný.

Jak lze žít po tak zničující ráně? Jak si udržet duševní zdraví? Snažíte se najít nějaký způsob. Jedním byl fakt, že policie dopadla muže, který ten zločin spáchal. Tentokrát to byl docela jiný případ než obvykle. Sám Dennis Riordan šel identifikovat šperky, které u toho muže našli. Svým svědectvím v procesu by Dennis Riordan identifikoval šperky a zpečetil tak osud toho vraha!

Pomsta? Ano. Bylo by to jen přirozené. Ale jedna věc je ještě důležitější. Dennis Riordan zajistí, aby Cletus Johnson po zbytek svého života nemohl žádné další ženě, mladé nebo staré, tmavé nebo bílé, udělat to, co udělal Aggii! To bylo pro Dennise Riordana důležité. Jako otce, občana, zbožného člověka, který chtěl svého kněze vidět dříve než právníka.

To udržovalo Dennise a Neddu Riordanovy při životě po několik dlouhých měsíců po jejich tragédii. Protože právo kráčí pomalu. Ale oni byli trpěliví. Čekali a žili pro den, až bude Dennis svědčit u soudu. Až budou u soudu svědčit též detektiv Bridger a policejní experti. Tak přece systém funguje, nebo ne? Ve filmu. V televizi.

Ale pak Dennis s Neddou učinili šokující odhalení. Totéž odhalení, které jste vy, dámy a pánové, učinili včera. Právo takhle nefunguje! Žádný soud s Cletusem Johnsonem se nekonal. Proběhlo jen slyšení. A jaký mělo účel? To vám včera řekl soudce Lengel, který tomu slyšení předsedal. Bylo to slyšení za účelem vyloučení důkazů!

Už ten název je šokující. Důkazy jsou svědectví, fakta, testy, které, vzato dohromady, tvoří materiály, na jejichž základě porota hledá pravdu, aby mohla vynést svůj výrok. A přece se konají slyšení, která mají za cíl vyloučit to jediné, co porota potřebuje vědět, aby mohla dojít k poctivému a spravedlivému rozhodnutí. Klidně by to mohli nazývat pravým jménem – slyšení za účelem vyloučení pravdy!“

Ben se odmlčel a chvíli si prohlížel tváře porotců, aby viděl, jak zareagovali na tuto jeho frázi. Pak pokračoval.

„Včera v tomto svědeckém boxu svědčil soudce, inteligentní, racionální a zásadový muž, o jehož duševním zdraví nelze pochybovat. Svědčil o spravedlnosti vyloučení pravdy. Zmínil čtvrtý a pátý dodatek ústavy, které jsou významnými zárukami našich práv.

Přesto jsem však po celou dobu jeho výslechu musel myslet na krevní testy, testy spermatu a expertízy z oboru daktyloskopie, na šperky a přiznání, které, každé samo o sobě, Cletuse Johnsona usvědčovaly, a vzato dohromady přiměly soudce Lengela, aby řekl: ‚Jestli jsem si myslel, že byl Cletus Johnson vinen? Nikdy jsem o tom neměl nejmenší pochybnost. Byl absolutně vinen‘!

Jistě si na to vzpomínáte. Nikdy na to asi nezapomenete! Přinejmenším já určitě ne. Protože zatímco on vypovídal, mě sužovala myšlenka na zvláštní historickou záležitost, o které jsem se učil ve škole. Ve středověku se církevní filozofové s naprostou vážností přeli o to, kolik andělů se vejde na hlavičku hřebíku.

Dnes nám to připadne absolutně směšné. Jak povýšeně se cítíme vůči těm tmářským filozofům. A přesto jsme i dnes svědky podobných úkazů. Soudci sedí na svých soudních stolicích, nebo se scházejí ve dřevem obložených konferenčních sálech Nejvyššího soudu ve Washingtonu nebo vrchních soudů a dohadují se, jakou ochranu a obhajobu můžeme pro obviněné připustit. Jak můžeme chránit člověka, který je evidentně vinen, před tím, aby byl shledám vinným, aby byl poslán za mříže.“

Soudce Klein, jehož tvář byla se stoupajícím podrážděním čím dál červenější, Bena přerušil: „Pane obhájce, odchylujete se od řádné závěrečné řeči.“

„Se vší úctou, Vaše Ctihodnosti, myslím si, že se neodchyluji. A pokud mne opět chcete obvinit z pohrdání soudem, tak prosím rychle, protože toho mám ještě dost co říct!“

„Pane obhájce, pro vaše dobro požádám zapisovatelku, aby váš poslední výlev vyškrtla,“ opáčil Klein. „Ale nebudu tady jen sedět a poslouchat, jak degradujete a znevažujete soudní systém tohoto státu a národa. Můžete pokračovat, ale omezte se na komentář k důkazům.“

Ben se obrátil zpět k porotě.

„Dámy a pánové, podřídím se rozhodnutí Jeho Ctihodnosti a omezím se pouze na hodnocení důkazů, se kterými jste se v průběhu procesu seznámili. Slyšeli jste soudce Lengela tvrdit, že musel Cletuse Johnsona propustit, protože, a to je opravdu zvláštní, protože byl venku na kauci v jiném případu znásilnění! Za vaší přítomnosti soudce Lengel uznal, že kdyby Johnson nebyl venku na kauci za předchozí znásilnění, bylo by jeho přiznání přípustné. Kam jsme se, proboha, dostali, když nejlepší ochranou kriminálníků je záznam v rejstříku trestů?

Kolik andělů se vejde na hlavičku hřebíku se zdá po čertech logičtější úvaha než to, do čeho jsme se dostali nyní. Změnili jsme spravedlnost na nějakou hru. Hru se svévolnými pravidly. Soudci se již neptají, zda je obviněný vinen. Ale na to, zda jste schopen jeho vinu na základě těchto naprosto svévolných pravidel prokázat. Vina či nevina, to už nehraje žádnou roli. K čertu s lidmi! Hlavně dodržet pravidla!“

Ben se odmlčel, ale jen na tak dlouho, aby odhodil své poznámky, a rozohněn případem pokračoval dál opřený o zábradlí ohraničující porotcovský box.

„Co je tedy důsledkem těchto rozhodnutí o ochraně práv zločinců? Propouštějí se zločinci jako Cletus Johnson, aby dál loupili, znásilňovali a vraždili! A proč? Jedním z důvodů je podle nich tento: Pokud potrestáme policisty za to, že předložili nelegálně získané důkazy, přimějeme je k tomu, aby dodržovali zákony. A jak to uděláme? Vzpomínáte si na svědectví soudce Lengela, který zahodil všechny důkazy proti Cletusi Johnsonovi, protože jej policista zastavil bez dobrého důvodu? Vzpomínáte – kdyby Johnson močil na rohu ulice, pak by všechny důkazy byly připuštěny. Ale co udělal Lengel? Vyloučil je. Potrestal tím policistu? Ne. Potrestal vás. Potrestal mne. Vypustil na nás, na veřejnost, vinného vraha, což mělo dát za vyučenou policistovi.

Dámy a pánové, to je šílené. Protože nebýt činu mého klienta, kdo ví, kolik žen, bílých či černých, by Cletus Johnson znásilnil? Kolik by jich muselo být zavražděno, aby ‚úředník dostal za vyučenou‘? A přesto je to logika našich soudů. Myslím, že by se měl najít lepší způsob, jak potrestat policisty, než tím, že propustím zločince na svobodu, aby dál vraždili.

Ale logika, díky které byly vyloučeny důkazy v Johnsonově případu, jde ještě mnohem dál. Včera na této svědecké lavici soudce Lengel zmínil Rogersův případ, ve kterém náš Nejvyšší soud rozhodl, že pokud má obžalovaný právního zástupce v již probíhajícím řízení, pak se má za to, že má téhož zástupce i při případných dalších zatčeních. To je zbožné přání, které vyšlo z pera soudu. Skutečnost, že má člověk právního zástupce v jednom případu, neznamená, že by si v jiném případu vybral téhož. Zejména pokud by tomu původnímu zástupci dlužil nemalý honorář. Pak by si s největší pravděpodobností vybral někoho jiného.

A jaký je důsledek této za vlasy přitažené, soudem zkonstruované fikce? Přinutila soudce Lengela, aby vyloučil doznání Cletuse Johnsona a propustil jej. Proč? Protože u toho nebyl přítomen advokát, který ho dostal ven na kauci v jiném případu!

A nyní, dříve než ztratíte veškeré iluze o soudech a soudcích, dovolte mi, abych zdůraznil něco, o čem se soudce Lengel včera nezmínil. Ne všichni soudci v Rogersově případu byli zajedno. Mezi těmi sedmi soudci se našli dva, kteří s tím rozhodnutím nesouhlasili. Soudce Jasen a soudce Gabrielli. Rád bych vám nyní přečetl několik vět z odmítavého stanoviska soudce Jasena. Soudce Jasen tedy o inkriminovaném výroku řekl: ,… zabránit policistovi ve vyzrazení inkriminujících prohlášení, která učinil obžalovaný Rogers, by znamenalo riziko, že překročíme hranici chápání průměrného občana‘.“

Lester Crewe vstal a prohlásil: „Námitka, Vaše Ctihodnosti!“

Ben se okamžitě obrátil k soudci. „Vaše Ctihodnosti, rozhodnutí v Rogersově případu je důkazem obhajoby. Vyjadřuji se tedy k důkazům, na což mám při své závěrečné řeči právo.“

Klein pohlédl na Lestera Crewea. Oběma mužům teď bylo jasné, proč chtěl Ben to rozhodnutí zařadit mezi důkazy. Nešťastná chyba, připustil si v duchu Lester, neměl jsem to dovolit. Ale teď už bylo na podobné úvahy pozdě, a tak jen klesl zpět do své židle.

„Pokračujte, pane obhájce,“ řekl Klein, ale jeho hlas zněl spíš jako pokárání, než jako svolení.

„Dámy a pánové, prohlášení soudce Jasena je velmi významné. Takže dovolte, abych zopakoval: ,… by znamenalo riziko, že překročíme hranici chápání průměrného občana!‘

Ale on šel ještě dál. Řekl:

‚Rozhodnutí soudců se musí jevit jako racionální a spravedlivé, stejně jako účelné, pokud si soudy chtějí zachovat respekt veřejnosti‘!“

„Dámy a pánové, to neříká Ben Gordon, ale soudce Nejvyššího soudu tohoto státu. Zajímalo by mne, zda by byl soudce Jasen rovněž obviněn z pohrdání soudem, kdyby tato slova pronesl dnes v této soudní síni.“

„Pane obhájce!“ zvolal soudce Klein varovným hlasem.

„Promiňte, Vaše Ctihodnosti,“ omluvil se Ben a pokračoval: „Soudce Jasen uzavírá svůj názor citací slov jiného soudce, pana Benjamina Cardozy, který již dlouho není mezi námi:

‚Spravedlnost, nakolik se týká žalovaného, týká se též žalobce. Koncept spravedlnosti nelze natahovat až k prasknutí‘.

A to nás nyní přivádí k Dennisi Riordanovi. A k událostem, které prožil od chvíle, kdy byla jeho nevinná dcera zavražděna, až do okamžiku, kdy její vrah odešel ze soudní síně bez potrestání. V tomto případě byl koncept spravedlnosti natažen tak, až ta tenká nitka skutečně praskla. Nezbylo zde ani vlákénko spravedlnosti!

A vy to víte. Viděl jsem to včera ve vašich tvářích, ve vašich očích, když soudce Lengel povstal v tomto svědeckém boxu a prohlásil: ‚Věděl jsem, že byl Johnson absolutně vinen, ale musel jsem ho nechat jít‘. Rozhořčení, tak jste se cítili. A pokud jste to tak vnímali včera, pokuste se uvědomit si pozici Dennise Riordana. Uvažte, jak silné rozhořčení a vztek musel cítit on.

Ano, zkuste se vžít do jeho situace. Pracujete jedenapadesát let svého života. Řídíte se zákony. Platíte daně. Uzavřete sňatek. Vychováte tři děti. Jedno obětujete své zemi, aby zemřelo na vzdáleném místě. Dalšího syna, kněze, vyšlete, aby sloužil chudým lidem v jiné daleké zemi. Ale pořád ještě máte Aggii. Vaši drahou Aggii. Až do té děsivé noci, po které už váš život nikdy nebude jako dřív.

A co obžalovaný této noci zjistil? Když potřebovala nevinná Agnes Riordanová ochranu, soudy ji neochránily. Zato ochránily vraha, když obrátily spravedlnost ve hru a vypustily ho na bezbrannou veřejnost.

Když obžalovaný toto všechno prožil, pak jeho ‚chápání‘ jistě nemohlo tyto skutečnosti pojmout. Stejně jako by nemohlo to vaše. Jako by nemohlo chápání jakékoliv spravedlivě smýšlející osoby.

Rozhořčení, dámy a pánové! Rozhořčení, to cítil!

Pan žalobce však ve své závěrečné řeči jistě zdůrazní úmysl. Je to jeden z klíčových elementů skutkové podstaty trestného činu vraždy. Bude prohlašovat, že Dennis Riordan měl úmysl Cletuse Johnsona zavraždit.

Ale já vám říkám, že úmyslem Dennise Riordana nebylo vraždit. Jeho úmyslem bylo učinit to, co náš právní systém v případech, jako byl ten s Cletusem Johnsonem, učinit nedokázal. Což jest zajistit rozumnou míru spravedlnosti, která by odpovídala základnímu konceptu poctivosti. Tak, aby si lidé uchovali k našim soudům jistou míru respektu.

To se vám však nepodaří, pokud mého klienta pošlete do vězení. Pokud to uděláte, pak tím jen podpoříte soudy, které osvobodily násilníka a vraha Cletuse Johnsona a nyní hodlají odsoudit otce, manžela, slušného člověka Dennise Riordana.

Tento proces není procesem s Dennisem Riordanem. Pokud by tomu tak bylo, pak bychom to zvládli během jediného dne.

Co je zde souzeno, je náš systém spravedlnosti!“

V témž okamžiku povstal Lester Crewe, aby protestoval, a soudce Klein začal klepat svým kladívkem pravidelně a rytmicky, jako by zněl kostelní zvon.

„Námitka!“ vykřikl tedy Lester Crewe.

„Přijímá se!“ souhlasil Klein tak rychle, až Lesterova slova částečně překřičel. „Pane obhájce, toto je irelevantní komentář!“

„Vyjadřuji se k důkazům, Vaše Ctihodnosti, a na to mám právo,“ protestoval Ben.

„V mé soudní síni nebudete stavět před soud náš právní systém,“ vykřikl Klein.

„Proč? Protože by tato porota mohla povstat a říct soudcům: Naše trpělivost dostoupila kritického bodu? Žádáme o ochranu. Chceme být v našich domovech a na ulicích v bezpečí.“

„Vaše Ctihodnosti,“ vykřikl Lester Crewe, aby přerušil Bena.

Klein udeřil kladívkem, ale Ben pokračoval, odhodlán nepřestat, ani kdyby se soudce rozhodl, že ho nechá násilím vyvést ze soudní síně.

„Protože by tato porota mohla říci: Už nehodláme akceptovat převrácená, nelogická rozhodnutí, která nejsou ani spravedlivá, ani rozumná. Toho se bojíte?“

Soudce Klein dál bušil svým kladívkem tak hlasitě, jak jen mohl, až byl Ben Gordon nakonec přinucen zmlknout. Pak, když se Klein trochu uklidnil, uchýlil se pouze ke klidnému napomenutí: „Porota nebude brát v potaz svárlivé výlevy pana obhájce, které nejsou ani vhodné, ani důvodné. A pan obhájce mne bude následovat do pracovny. Přestávka deset minut!“

„Gordone, ještě nikdy za dobu mé praxe jsem nemusel přerušovat obhájce při jeho závěrečné řeči, abych ho mohl obvinit z pohrdání soudem. Ale nyní tak činím. A nejen že vás za tuto urážku trestám pokutou dvě stě dolarů k těm čtyřem stovkám, kterými jsem vás již pokutoval, ale vzhledem k tomu, že na vás finanční pokuty jaksi nedělají valný dojem, odsuzuji vás tímto k pěti dnům odnětí svobody. K výkonu trestu nastoupíte bezprostředně po skončení tohoto řízení. A varuji vás, že pokud dojde ještě k jednomu incidentu, dojde i k navýšení tohoto trestu. Rozuměl jste?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Ben Gordon.

„Tak teď jděte a dokončete svou závěrečnou řeč v rámci rozumných mezí.“

„Ano, pane!“

Soudní síň se utišila a Ben Gordon přešel k porotě, aby ukončil svou závěrečnou řeč.

„Dámy a pánové, právo tohoto státu neumožňuje v případě, jako je tento, udělit absolutní trest. A přesto – pokud bude můj klient, šedesáti šestiletý muž, uznán vinným, bude to pro něj znamenat trest smrti.“

„Námitka,“ ozval se Lester Crewe. „Porota se nemá zabývat trestem, pouze rozhodnutím o vině a nevině.“

„Přijímá se,“ rozhodl odměřeně Klein.

Benu Gordonovi nezbývalo, než co nejrychleji závěrečnou řeč dokončit.

„Nyní, když se blížím k závěru, vám musím přiznat, že můj klient po celou dobu řízení ani jednou nevyslovil přání být osvobozen. Až do samého konce je tento prostý, bohabojný muž odhodlán přijmout trest za to, co žaloba nazývá trestným činem. Ale já vás prosím, abyste ho osvobodili. Ne kvůli němu. Ale kvůli vám, pro dobro nás všech. Děkuji.“

Ben si otřel pot, který mu stékal do očí, odvrátil se od poroty a přešel ke svému stolku. Všiml si, že Dennis Riordan tiše pláče. Zezadu se ozval slabý aplaus, ale soudce Klein všechny veřejné projevy zarazil úderem svého kladívka.

„Jednání se přerušuje na patnáct minut!“

Porotci opustili soudní síň. Šum za Benovými zády prozradil, že novináři vyrazili ven podat nové zprávy. Ben se zvedl ze židle a vydal se za Arlenou.

Když k ní došel, mlčela. Otřela mu kapesníkem vlhkou tvář, uhladila jeho rozcuchané vlasy a chytila ho za ruku. Zahřát ji však nemohla, protože její vlastní ruce byly ještě mnohem studenější. Nevyrukovala se žádným názorem, žádnou předpovědí. Ale souhlasný pohled jejích očí Bena uklidňoval.

Z boku k Benovi přistoupili dva novináři, ale on odmítl na jejich otázky odpovídat. Nezmohl se ani na obvyklé „Bez komentáře“. Mlčel, cítil se vyčerpaný a vysoce znepokojený.

Věděl totiž lépe než kdokoli jiný v této soudní síni, že výsledek procesu nezáleží ani tak na tom, co řekl on, jako na tom, co řekne Lester Crewe, a zejména pak na obsahu poučení, které soudce Klein předá porotě.

Jedinou útěchou pro Bena bylo vědomí, že pro Dennise Riordana udělal to nejlepší, co mohl.

24

Porotci se vrátili stejně zachmuření a zádumčiví, jako když před patnácti minutami odcházeli. Do soudní síně vstoupil soudce Klein a zůstal stát u své židle s vysokým opěradlem. Pátravě si prohlížel osazenstvo a jeho pohled tišil i poslední šeptané dialogy mezi diváky. Pak se usadil, lehce se předklonil a zahřímal: „Pane Crewe!“

Lester Crewe povstal a v ruce držel několik listů strojopisných poznámek. Nervózně si upravil brýle se silnými obroučkami a obrátil se k porotě.

„Pan obhájce pronesl velmi výmluvnou řeč ve prospěch svého klienta. A já jsem si jist; že když vás žádal, abyste nedbali práva a svrhli soudce, tak byl hluboce pohnut a naprosto upřímný. Ale já bych rád zdůraznil, že právo v tomto případě bylo naprosto spravedlivé a nestranné. Tytéž zákony, tytéž soudy, které poskytly ochranu Cletusi Johnsonovi, nyní chránily také práva Dennise Riordana. Od samého počátku, kdy se Dennis Riordan dostal do konfliktu se zákonem, byl o svých právech informován. Jeho přiznání bylo učiněno v souladu se zákonem. Byl mu přidělen obhájce. Žaloba se snažila učinit maximum pro to, aby mu byl zajištěn spravedlivý proces. Vy, jeho porotci, jste obětovali čas a trpělivost, abyste vyslechli všechna svědectví. A jsem si jist, že budete o jeho osudu rozhodovat s velkou opatrností. Dennis Riordan, stejně jako Cletus Johnson, dostal všechny možnosti, které mu právo zaručuje. Nemůžeme teď přece rozhodnout, že na někoho se právo vztahuje a na jiného ne. Nemůžeme provozovat selektivní spravedlnost. Právem poroty není ani měnit zákony. Takže vám říkám, že bez ohledu na to, jak dojemná byla prosba pana obhájce, musíte odložit všechny emoce.

Žádám vás, abyste během vaší porady brali v úvahu pouze důkazy, které zde byly předloženy. Svědectví muže, jenž prodal Riordanovi zbraň, o falešných informacích, které mu Riordan poskytl. Očitého svědka, který viděl, jak Riordan vypálil na Cletuse Johnsona. Policejního strážmistra, kterému se Riordan přihlásil. Přiznání, ve kterém doznává svůj úmysl zabít Cletuse Johnsona. Zjištění soudního lékaře ohledně příčin smrti pana Johnsona. Byly vám předloženy důkazy o všech základních prvcích skutkové podstaty, jak to vyžaduje zákon. A právě tyto důkazy musí řídit vaše rozhodnutí.

Jsem si jistý, že je nám všem tohoto obžalovaného velmi líto. Žádnému otci bychom nepřáli, aby se mu přihodilo to, co Dennisi Riordanovi. Umíme s ním soucítit. Dokonce jsme schopni pro něj plakat. Můžeme říci: ‚Svět vám způsobil příšernou nespravedlnost‘. A taky že ano.

Ale co udělat nemůžeme, je říct Dennisi Riordanovi a společnosti vůbec, že souhlasíme s vraždou! Nemůžeme říct: Můžete zabíjet jiné lidi s našim schválením a požehnáním. Se všemi zločinci musíme nakládat stejně.

Nezáleží na tom, čím byl Dennis Riordan v průběhu uplynulých šedesáti šesti let svého života. V okamžiku, kdy zmáčkl spoušť, se stal zločincem. Vrahem! A to je to jediné, na co se musíme ohlížet.

Co by se jinak stalo v okamžiku, kdybychom rodině každé oběti dali lovecký lístek na vraha? Máme nyní říct: Příbuzní Cletuse Johnsona, teď můžete zabít Dennise Riordana? Kam by to až došlo?

Právo tedy zajišťuje, aby to skončilo ihned! Je vaší povinností, bez ohledu na to, jak smutná se vám může zdát, dohlédnout na to, aby bylo spravedlnosti učiněno zadost. Jinak se zhroutí celý systém justice a každý se stane svým vlastním policistou, soudcem, porotcem a popravčím. To ale nemůžeme dopustit. Vy to nemůžete dopustit.

Zástupce obžalovaného se vás snažil odpoutat od vaší povinnosti tím, že apeloval na vaše city. Argumentací, že v případu Agnes Riordanové nebyla spravedlnost naplněna, a tak tuto situaci musíte napravit svým rozhodnutím nyní. Uvědomte si však základní kámen našeho systému spravedlnosti: ‚Je lépe, když osvobodíme deset vinných, než když odsoudíme jednoho nevinného‘. Proto existuje ústavní ochrana, která padne na každou osobu obviněnou z trestného činu. Jakou byste bez těchto záruk měli ochranu v případě, že byste někdy byli obviněni ze spáchání zločinu?

V případu, který teď leží před vámi, se nejedná o nevinného muže, kterého máte soudit. Vaše povinnost je tvrdá, ale zřetelná. Suďte jej za jeho činy. Podle svědectví, která jste slyšeli. Podle jeho vlastního doznání. A jediné, co z toho vyplyne, je rozhodnutí o vině!“

Když se Lester Crewe obrátil k odchodu na své místo, vládlo v soudní síni hrobové ticho. V porotcovském boxu sedělo čtrnáct zamlklých a nehybných osob. Violeta Tolliverová se odvážila pohlédnout na Dennise Riordana, který její pohled opětoval. Výraz jeho modrých očí v brunátném, pihovatém obličeji byl pevný a jasný. Violeta shlédla dolů na své ruce, které byly křečovitě zaťaté v pěst. Walter Grove si toho všiml a uvědomil si dilema, kterým právě prochází a které čeká na ně na všechny.

Soudce Klein začal s poučením.

„Dámy a pánové, obžaloba v tomto případu viní obžalovaného ze spáchání trestného činu vraždy druhého stupně. Základní prvky této skutkové podstaty jsou zaprvé, že čin byl proveden s úmyslem zabít, za druhé, že obžalovaný skutečně zastřelil svou oběť určenou zbraní, za třetí, že čin obžalovaného způsobil smrt oběti, Cletuse Johnsona.

Vaším úkolem je dospět k těmto skutečnostem prostřednictvím podaných důkazů a jednohlasně rozhodnout, zda tyto skutečnosti naplňují všechny prvky žaloby za hranici rozumných pochyb.

Pojem ‚rozumné pochyby‘ je někdy obestřen jistým tajemstvím, a to nejen v myslích laiků, ale někdy též i v myslích soudců. ‚Za hranicí rozumných pochyb‘ není ‚bez pochyby‘. Neznamená to za hranicí matematických pochyb. Jedná se o pochyby, které lze nějak odůvodnit. Pokud takové pochyby existují, pak musíte obžalovaného shledat nevinným ze spáchání stanoveného zločinu. Pokud neexistují, pak je vaší povinností obžalovaného odsoudit.

A konečně, vaším úkolem není interpretovat nebo měnit zákon. Nebo opravovat to, o čem si myslíte, že je v zákoně špatně nebo že to špatně funguje. Vaším úkolem, a to jediným úkolem, je rozhodnout, zda Dennis Riordan spáchal trestný čin, ze kterého je obviněn, a zda tak učinil s úmyslem způsobit druhému člověku smrt.

Pokud budete mít v průběhu vaší porady jakékoliv dotazy ohledně svědectví, která jste slyšeli, nebo jiných důkazů, které jste viděli, nebo jiné právní otázky, pak mi pošlete vzkaz. Nechám vám přečíst svědectví, nebo sám na vaše otázky odpovím.

A nyní jsou dva náhradníci, kteří to s námi vydrželi až do této chvíle, omluveni. Zbývajících dvanáct porotců se přesune do porotní místnosti a zahájí poradu. Dodám už jen jednu věc. Vzhledem k tomu, že je obvyklé, aby předsedou poroty byl zvolen první porotce, jmenuji tímto pana Proutyho do této funkce.“

Přeplněná soudní síň sledovala, jak dvanáct lidí, do jejichž rukou byl svěřen osud Dennise Riordana, opouští svá místa a odchází do porotní místnosti.

Když se za nimi zavřely dveře, soudní síň explodovala aktivitou. Novináři vyběhli telefonovat. Televizní reportéři vyrazili do foyer soudní budovy, kde už na ně čekaly štáby s kamerami. Veřejný zájem o osud Dennise Riordana dostoupil takové intenzity, že se média cítila povinována o něm referovat nejen co nejúplněji, ale také co nejčastěji. Některé televizní stanice byly dokonce ochotné přerušit řádný program a vsunout do vysílání nejžhavější informace o případu.

Novináři, kteří raději události komentovali, než natáčeli, se shromáždili u hrazení a zahrnuli Bena Gordona a Lestera Crewea otázkami ohledně strategie a předpokládaného výsledku. Avšak oba muži, vědomi si nepředvídatelnosti rozhodnutí poroty, se neodvážili vyslovit jakékoliv odhady, ani se necítili oprávněni situaci nikterak komentovat.

Oba si začali ukládat poznámky, výtahy a další dokumenty, které v průběhu procesu využívali, do svých aktovek. Přitom na sebe pohlédli.

„Nedáš si kafe, Bene?“ zeptal se Lester. „Nebo třeba něco tvrdšího?“

„Arlene je tady.“

„Tak ji vezmi s sebou. Hortensie chtěla taky přijít. Ale včera měla ve škole nějakou rvačku, která skončila pobodáním. Měla zato, že ji budou studenti dneska potřebovat.“

Oba muži zanechali své přetížené aktovky u soudního úředníka a vydali se ven ze soudní síně. Arlene už čekala u hrazení.

„No?“ opáčil Ben. „Co si myslíš?“

„Jsem ráda, že nejsem porotcem,“ odvětila Arlene.

„To já taky,“ souhlasil okamžitě Lester.

Když vyšli na chodbu, Ben zaregistroval svou matku. Oči měla zalité slzami. „Nevím, jak to dopadne. Ale kdyby tu byl strýc Harry, byl by na tebe moc hrdý.“ Políbila Bena a na chvíli se do něj zavěsila.

„Mami, ještě to neskončilo.“

„Ale ty jsi udělal, co jsi mohl. A bylo to moc dobré. Poslyš, Bene, přijď příští týden na večeři. A přived taky Arlenu. Alespoň si s ní budu moct popovídat. Ona je to nejlepší, co tě kdy potkalo.“

Políbila Arlenu na tvář, ještě jeden polibek vtiskla Benovi a uzavřela: „Lepší než strýc Harry.“ Pak se obrátila k odchodu.

Ben si otřel vlhkou tvář.

„Tak půjdem na ten drink?“ zeptal se netrpělivě Lester.

„Pss,“ sykla Arlene. „Právě dostal Cenu strýce Harryho pro aspirující mladé právníky, a tak si to musí trochu vychutnat.“

25

Konfrontován tak nezvyklou a závažnou povinností Elihu Prouty prohlásil: „Dosud jsem nikdy v porotě nezasedal, natož abych byl jejím předsedou, takže vůbec nevím, co to vlastně obnáší. Ale myslím, že bude dobré to zjistit hned teď. Takže, slečno Tolliverová, byla byste tak laskavá a rozdala papíry a tužky? Pak ať každý napíše, jak by hlasoval. Jména nepotřebujeme. Bude to něco jako tajné volby.“ Jeho úzká, vrásčitá světle hnědá tvář se z nervozity leskla potem.

Violeta tedy rozdala tužky a papíry. Každý z porotců zíral přes dlouhý stůl na své kolegy a snažil se zjistit jejich postoj dřív, než napíše vlastní volbu. Walter Grove byl první, kdo do levé ruky uchopil tužku a zapsal svůj názor. Následujíce jeho vzoru tak učinili i ostatní.

Když se složené listy papíru vrátily zpět k Violetě, ta je rozkládala a jeden po druhém předávala panu Proutymu, který předčítal výsledky:

„Vinen. Nevinen. Nevinen. V. – myslím, že to je vinen. Prázdný. Vinen. Vinen. Další V. Nevinen. Prázdný. Nevinen. Další prázdný. Tak to je pět pro vinen, čtyři nevinen a tři nehlasovali.“

Ozval se Walter Grove: „Pane předsedo, jsme zde, abychom dospěli k rozhodnutí. A soudce řekl, že musí být jednohlasné. Pokud se názory liší, pak o tom můžeme diskutovat a snad se nějakého rozhodnutí dobereme. Ale když tady máme tři lidi, kteří ani nechtějí hlasovat, no, myslím, že máme právo vědět, kdo to je.“

„Správná myšlenka, pane Grove,“ řekl Prouty. „Doufám, že to vám třem nebude vadit, tak vás prosím, abyste zvedli ruce.“

Nikdo se ani nepohnul. Nakonec zvedl ruku Harold Markowitz, vedoucí obchodu s instalatérským zbožím. Zároveň svou levou ruku zasunul do kapsy a nahmatal záložní tubu s antacidy, kterou měl vždy při sobě pro případ stresových situací. Pak zdráhavě zvedla ruku mladá Eudora Barnesová následovaná Lutherem Banksem, komerčním umělcem, který seděl naproti ní.

Prouty se podíval na Harolda Markowitze. „Mohl byste nám objasnit proč?“

Markowitz horečnatě žvýkal vápenatou tabletu, ale měl problémy vytvořit dostatek slin, aby mohl spolknout drobné bílé kousky, které mu uvízly v hrdle jako rybí kůstky. Musel si dát velkou sklenici vody, než byl schopen promluvit.

„No, řeknu vám, pane Prouty, po celou dobu procesu jsem tam seděl a poslouchal a přemýšlel. Na začátku nám soudce doporučil, abychom se nerozhodovali dříve, než uslyšíme všechny důkazy. Tak jsem si stále opakoval, že se do té doby nesmím rozhodnout. A teď, když ten čas nastal, tak se ještě stále nemohu rozhodnout.“

Markowitz se odmlčel a dal si další tabletu.

„Co tím chci říct, je toto. To, o čem mluvil ten mladý návladní, je pravda. Ale co řekl ten obhájce, je taky pravda. A kdo z nich má větší pravdu? To skutečně nevím.

Udělal Riordan to, co tvrdili? Určitě ano. Ale jako otec tří dcer proti tomuto muži hlasovat nebudu. Jinak řečeno, vím, co bych měl udělat, ale já to udělat nechci!“

Prouty pohlédl na Eudoru Barnesovou, mladou bankovní úřednici a studentku zároveň. Štíhlá černoška byla nervózní a při řeči křečovitě svírala okraj stolu. Hlas měla tichý a rty se jí chvěly.

„Myslím, že to není fér. Nejsem na takové věci připravená. Kdo jsem, že se můžu vyjadřovat ke svobodě jiného člověka? Měla jsem chuť se v tom boxu postavit a přiznat se: ‚Pane soudce, já mám strach. Já to nechci dělat‘. Ani jsem nechtěla vstoupit do téhle místnosti. Nechtěla jsem…“

Eudora si dlaněmi zakryla obličej a rozplakala se. Veronika Connellová, učitelka zpěvu na obecné škole, která seděla vedle Eudory, ji objala kolem ramen a zašeptala: „Jen klid. To bude v pořádku.“

„Chci zpátky do práce a do školy. Příští týden mám každý večer zkoušku,“ naříkala dál dívka.

„Ššš. Já to znám. Jsem učitelka.“

To vzbudilo v Eudoře pocit jistoty, a tak pomalu přestala vzlykat, až se docela uklidnila. Veronika Connellová vytáhla balíček papírových kapesníků. „Utřete si oči a vysmrkejte se. Budete se pak cítit lépe.“

Elihu Prouty tedy obrátil pozornost k Lutheru Banksovi, který chvíli váhal, než se vyslovil. Díval se na své drobné, jemné, šikovné ruce. Nakonec pohlédl přes dlouhý stůl na předsedu poroty.

„Pane Prouty, svým způsobem se cítím jako slečna Barnesová. Ukažte mi náčrtek, kresbu, umělecké dílo, a nejen že budu mít jasný názor, ale nebudu se ani zdráhat ho vyslovit. Ale rozhodovat o životě jiného člověka, to je něco docela jiného. Absolutně jiného. Když jsem seděl v tom porotcovském boxu, tak jsem si nad tím lámal hlavu. A nakonec jsem si uvědomil proč. Protože jsem černoch!“

Prohlášení pana Bankse vyvolalo negativní reakci u několika bělošských porotců.

Debora Rosenstoneová jej otevřeně napadla: „Jestli hodláte obhajovat násilníky a vrahy jako Johnson jenom proto, že jsou černí…!“

Prouty však okamžitě zasáhl. „Paní Rosenstoneová, prosím, nechte nejdříve domluvit pana Bankse.“

„Nevím, jestli má smysl, abych věnovala svou pozornost tak uzavřené mysli, jako je ta pana Bankse!“ opáčila paní Rosenstoneová.

Prouty naléhavě, avšak klidně opakoval svou prosbu: „Paní Rosenstoneová. Prosím!“

Znechuceně zafuněla a utichla. Ale její napjatý výraz hrozil, že může každou chvíli dojít k dalšímu výbuchu.

„Je mi líto, pokud jsem někoho urazil,“ pokračoval Banks. „Teď bych rád dořekl, co jsem načal. A s Cletusem Johnsonem to nemá nic společného. Přál bych si, aby se ten bastard nikdy nenarodil. A ještě víc si přeju, aby se býval nenarodil černý. Ale o tom nemluvím.

Když jsem byl malý, rád jsem pronásledoval babičku v kuchyni. Pozoroval jsem ji, jak vaří, ale hlavně jsem poslouchal, jak si stěžuje. Nejvíc si pamatuju, jak říkávala: ‚Kéž by už přišla doba, kdy lidi přestanou rozhodovat o životech jiných lidí. Po celý můj život bílí lidé rozhodovali o životech barevných. To už ale brzy skončí‘.

Zemřela dřív, než se hnutí za občanská práva pořádně rozběhlo. Takže se těch změn nedočkala. Ale dobře si pamatuju, jak byla znechucená tím, jak jedni lidé nakládají se životy jiných. A teď přišel můj čas, abych rozhodl o životě jiného člověka. A zjišťuji, že to nemohu udělat.“

„Ale je to vaše povinnost,“ skočil mu do řeči Armando Aguilar, portorikánský stavbyvedoucí.

„Kéž by mě o tom mohl někdo přesvědčit,“ zareagoval smutně Luther Banks. „Teď však říkám ne.“

Prouty klidně pokýval hlavou a opáčil: „Dříve než to skončí, pane Banksi, ať už je to nakládání s životy jiných, nebo ne, budete muset hlasovat. Jak řekl pan Aguilar, je to vaše povinnost.“

„Já vím, já vím,“ souhlasil smutně Banks.

„Chce ještě někdo vysvětlit svou volbu?“ zeptal se Prouty. „Mohlo by to pomoci nám všem.“

Debora Rosenstoneová zvedla ruku tak hbitě, jako by tím chtěla protestovat.

„Hlasovala jsem nevinen a jsem na to hrdá!“ prohlásila horlivě. V očekávání negativní reakce ihned pokračovala: „Je mi zle z toho, jak soudci a soudy ohrožují naše bezpečí! Potřebujeme tvrdé prostředky k prosazení práva! A dokud si budou soudci dál hrát se spravedlností jako s turniketem, pak jsme všichni v nebezpečí!“

Veronika Connellová na ni přes stůl pohlédla a napomenula ji: „Paní Rosenstoneová, neslyšela jste soudcovo poučení? Máme se zabývat jen jedním. Máme rozhodnout na základě důkazů, jestli Riordan učinil to, z čeho byl obžalován.“

„Paní Connellová, vy jste sice učitelka, ale mě se nepokoušejte poučovat! Jsem občankou tohoto státu! Mám svá práva! A jedním z nich je hlasovat tak, jak se sama v danou chvíli rozhodnu!“

„Ale dámy, dámy, prosím,“ zasáhl pan Prouty. „Nevím, jestli mám jako předseda to právo, ale rád bych zdůraznil, že paní Connellová má pravdu. Musíme dělat to, co jsme odpřísáhli. Pamatujete si, když jsme skládali přísahu? Bylo to něco jako ‚Posuzujte případ nestranně…‘“

Walter Grove mu přispěchal na pomoc. „‚Spravedlivě a nestranně podle vašeho nejlepšího vědomí a svědomí a vydejte rozhodnutí podle práva a důkazů‘.“

Violeta Tolliverová váhavě zdvihla ruku. „Ráda bych učinila prohlášení. Když jsme byli u přezkumu, tak jsem měla několik možností se z téhle povinnosti omluvit. Upřímně, měla jsem pocit, že na to prostě nemám čas. Ale nakonec jsem si řekla, že je mi Dennise Riordana líto a že to teda vydržím a učiním tu oběť, protože ten chudák bude potřebovat v porotě přítele. Vím, že je to v rozporu s přísahou. A že to bylo špatně. Ale pak jsem naslouchala svědkům, a když jsem slyšela argumenty obou právníků a poučení soudce Kleina, tak jsem si uvědomila, co jsem vlastně odpřísáhla. A teď, jakkoliv se mi to příčí, to musím udělat. Hlasovala jsem pro vinen.“

„Já proti tomu muži hlasovat nebudu!“ zastával Harold Markowitz dál tvrdošíjně svůj názor.

„Ještě někdo?“ zeptal se pan Prouty. Když se nikdo nepřihlásil, pokračoval: „Mohl by každý prozradit, jak hlasoval?“ Veronika Connellová prostě oznámila: „Na základě důkazů – vinen.“

Armando Aguilar řekl: „Je to hnusná práce a mizerné právo, ale musím říct vinen.“

„Nevinen!“ pronesl Anthony Mascarella, výrobní manažer, a dodal: „Musíme udělat něco, abychom zvířata udrželi pod kontrolou!“

„Vinen,“ řekla Aurora Devinsová.

„Nevinen,“ oznámila Mildred Ennisová, černošská rentgenová laborantka.

„Nevinen,“ prohlásil Walter Grove a bylo mu jasné, jaké překvapení to asi bude pro Violetu Tolliverovou, která seděla naproti.

Když jedenáct porotců prozradilo svá rozhodnutí, všechny pohledy se stočily k Elihuovi Proutymu. „Má je odplata, řekl Pán. Nikdo ji nemůže vykonat sám. Vinen.“

Díval se na své kolegy a poznamenal: „Tak, dámy a pánové, pět proti čtyřem a tři nehlasovali. Zdá se, že máme před sebou dlouhou cestu.“

26

O pět hodin později, po sedmém hlasování a večeři se sendviči a kávou, byli tři váhavci přemluveni, aby hlasovali, a skóre nyní bylo: devět pro vinen, tři pro nevinen. V tom bodě předseda, pan Prouty, zavolal soudního úředníka, aby soudci sdělil, že dnešní noci se konečného verdiktu nedoberou. Porotci byli unavení a už se těšili do postele.

Soudce Klein tedy povolal policejní transport, který porotce přepravil do hotelu v centru města, kde měli zařízený nocleh.

Ben Gordon, Les Crewe a Arlene, kteří čekali na rozhodnutí poroty, vyšli ze soudní budovy. Zastavili se na širokém schodišti, vzhlédli k potemnělému nebi a všichni tří se zhluboka nadechli čerstvého nočního vzduchu. Náměstí Foley, které patřilo soudním budovám a dalším státním, federálním a městským institucím, bylo liduprázdné. Úřední hodiny již dávno skončily. Hluk denního provozu, túrování motorů a kvičení brzd nerušily noční klid.

Lester Crewe se mohutně nadechl, unaveně vydechl a přiznal: „Nemyslel jsem si, že to potrvá tak dlouho.“

„Ani já,“ přitakal Ben.

„Přál bych si vědět, o čem tam diskutují,“ řekl Lester.

„Pokud diskutují…,“ opáčil Ben. Bylo to totiž víc, než vůbec předpokládal.

„Uvidíme se ráno,“ rozloučil se Lester Crewe a vydal se směrem ke stanici metra na East Side.

„Pojďme se projít,“ navrhla Arlene. „Potřebuješ to.“

Pomalu vyrazili po širokém schodišti soudní budovy. Pak počkali na zelenou a přešli na druhou stranu ulice. Pod nohama cítili chvění země nad projíždějícím vlakem metra. Obrátili se k jihu a došli k Radničnímu parku. Na chvíli se zastavili a pak vstoupili do té malé zelené oázy obklopené starými domy i novými prosklenými mrakodrapy. Došli ke schodišti radnice, které se proslavilo uvítacími ceremoniály pro sportovní a jiné světově proslulé osobnosti, hrdiny z věku letectví – od Lindberga po první astronauty, kteří vystoupili na povrch Měsíce. V náhlém popudu Ben vyběhl schodiště a před Arlenou jako jedinou divačkou pozdvihl zaťaté pěsti a vykřikl: „Všechny soudy i soudci, však já vám ještě ukážu!“

Arlene se rozesmála a zvolala: „Bene, ty ses zbláznil!“

„Moje prognóza je ještě mnohem horší, ledaže bys souhlasila, že si mě vezmeš za muže!“ volal zpátky Ben.

V tom okamžiku přistavilo auto policejní hlídky. Oba policisté hbitě vystoupili a vytasili své pistole.

„Co tu, kčertu, děláte, pane?“ zeptal se jeden z policistů.

„Jen se procházím se svou dívkou,“ odpověděl Ben, když scházel ze schodů.

Policista si Bena podezíravě prohlížel a pak se podíval na Arlenu. „Vy jste s tím mužem, madam, nebo vás obtěžuje?“

„Jsem tu s tím mužem,“ prohlásila Arlene.

„A co tam nahoře dělal?“

„Nabízel,“ odpověděla Arlene.

„Co nabízel?“

„Manželství.“

„Skutečně?“ pronesl pochybovačně policista, ale jeho nedůvěřivý tón už ustoupil. „Dobrá, mohl si ale najít lepší místo. Bezpečnější. Víte, asi před rokem tu byla zavražděna jedna dívka.“

„Ano, já vím,“ řekla Arlene. „Oba o tom víme.“

„Tak vám radím, abyste raději šli,“ pronesl smířlivě policista. „A vy, pane, si raději najděte nějaké lepší místo pro žádost o ruku.“ Muž se vydal zpět k vozidlu, zastavil se ve světle jeho světlometů, otočil se, prohlédl si Arlenu a pronesl k Benovi: „Ani se vám nedivím.“

„Pojďme domů,“ opáčil na to Ben.

Když došli domů, rozezvonil se telefon. Zvedla ho Arlene, protože věděla, že Ben by to neudělal.

„To je pro tebe. Viktor Coles,“ zvolala a vystrčila ruku se sluchátkem.

Ben chvíli váhal. Ale Arlene mu strčila sluchátko do ruky, aby odpověděl.

„Coles? Dobrý.“

„Bene, abych vám dokázal svá slova, tak jsem si dovolil vás zarezervovat pro pořad Today!“ prohlásil hrdě Coles.

„Zarezervovat mě…“ opáčil nevěřícně Ben rozzlobeným hlasem. „Zítra musím být celý den u soudu. Nevíme, kdy porota předstoupí.“

„Nerozčilujte se, Bene. S tím jsem počítal. Zařídil jsem to tak, že v pořadu vystoupíte den po vyhlášení verdiktu bez ohledu na to, kdy to bude. Vystrnadí nějakou jinou osobnost, jen aby vás tam měli.“

„Podívejte, nejsem si jistý, jestli chci něco takového dělat,“ protestoval Ben.

„Po té dnešní závěrečné řeči je jasné, že můžete dělat cokoliv! A teď dobře poslouchejte, povím vám, co jsem řekl těm lidem z Today. Že to byla ta nejfantastičtější závěrečná řeč od doby, kdy Darrow obhajoval Leopolda a Loeba! Jakpak se vám zamlouvá tohle?“ cukroval Coles.

„Vy jste mě přirovnal ke Clarenci Darrowovi? Zbláznil jste se?“

„Hlavní je, že to fungovalo!“ kontroval Coles dotčený, že se jeho strategie nesetkala s uznáním a nadšením, které si podle jeho názoru plně zasluhovala. „Podívejte, Bene. Uvědomte si jednu věc. Po zbytek vašeho života budou lidé rozděleni do dvou skupin. Na ty, kteří jsou v televizi, a na ty, kteří se dívají na televizi. Když v ní nebudete, bude to, jako byste vůbec neexistoval. A tohle je vaše šance, jak se do ní dostat. A až tam budete, tak se v Today show poprvé zmíníte o naší knize. Potom pro vás budu mít malý bonus.“

„Skutečně?“ opáčil skepticky Ben.

„Pravidelné vystupování. Řekněme dvakrát nebo třikrát týdně v Today nebo v Good Morning, America – Ben Gordon, nyní slavný obhájce, pomáhá divákům s jejich právními problémy. Programy s přímými vstupy diváků jsou teď ohromně v kurzu. Dělá to třeba Phil Donahue a funguje to. Jsou v tom obrovské peníze. A jste vidět. To se dneska cení. Budete mít víc případů, než budete schopen zvládnout!“

„Vážně?“ reagoval unaveně Ben. Neměl chuť se přít.

„Tak si dejte dohromady nějaký proslov, nějakou kontroverzní věc, něco, o čem potom budou lidé mluvit. Jestli chcete, zastupuju jednoho ohromně zábavného autora komedií, tak bych ho mohl požádat, aby vám napsal pár bodů, kterých byste se pak mohl chytit. Psával i pro prezidenta,“ řekl Coles a pak dodal tónem, který považoval za delikátní: „Samozřejmě, aby bylo všechno v pořádku po právní stránce, je třeba, aby Riordan nejdříve podepsal tu dohodu. Koneckonců, jistě byste nechtěl být v pozici někoho, kdo anoncuje knihu, ke které nemá autorská práva, a nechal si je tak vyfouknout někým jiným. Jak by to od takového chytrého právníka vypadalo?“

„Moc dobře ne,“ souhlasil Ben a pomyslel si: To je ten nejlepší důvod na světě, proč žádnou knihu nepropagovat a zároveň nejít do Today show. Ale v tu chvíli byl Ben příliš unavený na to, aby se hádal, a tak raději zavěsil.

Hotel, do kterého byli porotci převezeni, skýtal v tuto noční hodinu jen dvě možností občerstvení. Alžbětínskou tavernu, což byl malý, tmavý bar přestrojený za anglický Inn z dob Sira Waltera Raleigha, a malou restaurací nazvanou Tropicana, která se tvářila jako tichomořský ráj a byla zaplněná umělými květinami zelených a oranžových barev.

Walter Grove si zvolil tavernu, ve které obsluhovala servírka v tak těsných šatech, že hrozily každou chvílí ustoupit jejímu bujnému poprsí. Walter však byl příliš unavený, než aby ho ženiny plné křivky nějak zvlášť zaujaly, avšak cítil potřebu dát si před spaním drink, protože se děsil toho, že tato porota hodlá odsoudit Dennise Riordana k vězení až do konce jeho přirozeného života. To bylo v naprostém rozporu s jeho smyslem pro spravedlnost a uráželo to jeho snahu o záchranu toho slušného, dobrého muže. Věděl, že v takovém stavu bez pomoci alkoholu neusne. Zrovna si dával druhou skleničku tekuté první pomoci, když zpozoroval, jak z druhé strany vchází do Tropicany Violeta Tolliverová. Vzal tedy svou sklenku a vydal se za ní.

Violeta studovala jídelní lístek. Hledala něco, co by ukojilo její noční hlad, ale zároveň se chtěla vyhnout tučným jídlům, která se celý den přihřívala ve speciálních várnicích. Ačkoliv už byla téměř půlnoc, její pozornost přitáhly snídaně. Jen co si objednala, objevil se Walter Grove.

„Smím?“ zeptal se.

„Jistě.“

„Nedala byste si drink? Donesu vám něco z baru.“

„Co bych si dala, je nějaké to skvělé čínské jídlo.“

„Uvědomujete si, slečno Tolliverová, že pozítří už žádné skvělé čínské jídlo nebude?“

„Myslela jsem na to,“ přiznala se Violeta. „A taky myslím, že už jsi mi neříkal slečno Tolliverová.“

„V okamžiku, kdy naposled vyjdeš ze soudní síně, se vrátíš ke svému životu celebrity. Takže pozítří už zase budeš slečna Tolliverová.“

„Proč?“

„Nemohla bys žít mým způsobem. Unudilo by tě to k smrti. A já bych zase nemohl žít jako ty. Ten neustálý rozruch a aktivita by zase dohnaly k šílenství mne.“

Violeta si poprvé uvědomila, jak vážně se Walter jejich krátkým vztahem zaobíral. Hleděla do jeho výrazných šedých očí a cítila z nich upřímnost a otevřenost. Kdyby sama o jejich vztahu nepřemýšlela, uchýlila by se teď k jednomu z těch plytkých úhybných manévrů, kterými na takové poznámky obvykle reagovala. Jenže tohle nebyl ten typický manévr, se kterým se tak často setkávala. Bylo to upřímné vyznání, kterého si vážila, a proto zůstala zticha.

Za chvíli dorazila číšnice s tácem naloženým míchanými vajíčky, grilovaným párkem, pečenými brambory, toastem, marmeládou a konvičkou kávy. S pocitem studu za takový náklad jídla Violeta omluvně pronesla: „Už jsem ti jednou říkala, že mám neukojitelný apetit.“

„Já vím,“ vzpomněl si Walter, „a všichni tvoji přátelé šílí z toho, jak si můžeš udržet tak skvělou figuru.“

„Myslím, že za to může metabolismus. Nedáš si něco?“

„Ne, díky. Jen do toho!“ Když se Violeta pustila do jídla, pokračoval: „Musíš si myslet, že jsem tvrdohlavý blázen.“

Violeta přestala žvýkat a pohlédla přes stůl na Waltera. „Proč bych si to měla myslet?“

„Protože trvám na osvobození.“

„Když to tak cítíš, pak tak musíš hlasovat.“ Violeta chtěla pokračovat v jídle, ale nakonec ještě dodala: „Ačkoliv musím přiznat, že mě to dost překvapilo…“ Náhle se zarazila. „Promiň, to jsem nechtěla.“

„Proč ne? Když to tak cítíš,“ použil její slova Walter.

„Protože většina hádek, které jsem s oběma manžely zažila, začínala právě takhle. Řekla jsem něco jako: ‚Musím připustit, že mě trochu překvapilo, že se ti nelíbí mí přátelé‘. Nebo: ‚Musím připustit, že jsem se cítila dost trapně z toho, jak ses choval na té párty‘. Vždycky to prostě začínalo: ‚Musím připustit tohle nebo támhleto‘. Ta fráze mě většinou přivede k tomu, že řeknu něco, čeho později lituji,“ přiznala Violeta.

„A co jsi chtěla říct o mně, čeho bys později litovala?“ zeptal se Grove. Když Violeta neodpovídala, učinil druhý pokus. „No tak spusť. K rozvodu to vést nemůže.“

„Dobře.“ Violeta odložila vidličku a nůž, podívala se Walterovi zpříma do očí a začala: „Musím připustit, že navzdory tomu, jak jsi inteligentní, a navzdory tomu, jak jsi citlivý, jsi naprosto neschopen akceptovat realitu.“

„Vážně?“ vybuchl Walter. Dotklo se ho to mnohem víc, než očekával.

„Přísahali jsme jako porotci, že se budeme řídit důkazy. A důkazy hovoří jasně. Ten obhájce, chytrý mladík, a velmi schopný, nemohl vyvrátit ani jediný důkaz, který žalobce předložil. A přece nyní, bez ohledu na to, ty, ta užvaněná Rosenstoneová a ten muž z toho instalatérství, jak jen se jmenuje…“

„Markowitz, Harold Markowitz.“

„Tak vy tři stále vzdorujete. Věř mi, nikomu není Riordana víc líto než mně. Ale on Johnsona zabil. A naší povinností, i když smutnou, je potvrdit jeho vinu.“

„Proč?“

„Protože to tak stanoví zákon!“

„Vystydnou ti vajíčka.“ Walter hrubě odmítl Violetin důvod.

„Tak tohle mi neříkej!“ protestovala rozhořčeně. „Tohle vždycky používal můj první manžel.“

„Co používal?“ zeptal se Grove a přilil tak další olej do ohně.

„Kdykoliv jsme se neshodli na nějaké důležité věci, tak se mě snažil umlčet nějakou nelogickou replikou. Jako by bylo pod jeho úroveň diskutovat se ženou o něčem významném. ‚Vystydnou ti vajíčka‘ je přesně takové setření. Takže, k čertu s vajíčky! Chci od tebe slyšet jediný racionální důvod, který by podpořil tvou bezdůvodnou tvrdohlavost!“

„Dobře,“ opáčil Walter. Ne že by souhlasil, spíše ho vyprovokoval její proslov. „Odpověz mi na tuhle otázku…“ Najednou se zarazil. „Můžeme se o tom vůbec bavit?“

„Případ už nám byl předán. Teď už o něm můžeme diskutovat,“ prohlásila chladně Violeta, ale pak váhavě dodala: „Myslím.“

„Jen my dva? Neměli bychom to probírat se všemi porotci?“

„To říkáš proto, že mi nejsi schopen předložit jediný logický důvod tvého naprosto nelogického přístupu,“ obvinila jej Violeta.

„Logický důvod? Fajn. Tak si vem všechny důkazy ohledně znásilnění, oloupení a zavraždění Agnes Riordanové. Všechny důkazy, které nashromáždila policie. Krevní testy, sperma, otisky prstů, šperky, Johnsonovo doznání. Je toho mnohem víc, než co mají proti Riordanovi. A tvoje ‚logické‘ právo Cletuse Johnsona osvobodilo. A přesto teď chceš odsoudit Dennise Riordana. Tak tohle nabourává můj smysl pro logiku, právo a spravedlnost!“

„Ale my tu nejsme, abychom soudili Cletuse Johnsona, nýbrž Dennise Riordana!“

„Bez Johnsona a toho, co udělal, by tu případ Dennise Riordana nikdy nebyl!“ vykřikl Walter tak hlasitě, že se po něm otočili i ostatní hosté.

Violeta daleko tišším, kontrolovaným hlasem opáčila: „To však neznamená, že nemáme rozhodovat podle důkazů. Myslíš, že bych nejradši neviděla Riordana, jak odchází na svobodu? Ale náš systém spravedlnosti vyžaduje, abychom ho prohlásili za vinného!“

„A já si zase myslím, že v našem systému spravedlnosti je až příliš mnoho nespravedlnosti,“ stál si dál za svým Walter. „A je mi opravdu líto, že jsi tak necitlivá, že tomu nejsi schopná rozumět!“

Violeta se vrátila ke svému jídlu, které už samozřejmě vystydlo, a sklopila zrak do talíře. Po dlouhé odmlce Walter opět promluvil.

„Copak tě nerozčílilo, jak soudce zavřel Gordonovi pusu, jen co se zmínil o Rogersově případu?“

„Byla jsem zvědavá, co tím chce říci, ale moje rozhodnutí by to nezměnilo.“

„Asi ne. Promiň, že jsem tě obtěžoval. Dobrou chuť!“ opáčil sarkasticky Walter a odešel.

27

Cestou zpátky k soudu v policejním autobuse porotci svědomitě dodržovali zákaz diskutovat o případu. Jejich konverzace se týkala výhradně hotelu a ubytování.

„Měl jsem si říct o tvrdý rošt,“ zasténal Harold Markowitz. „S mými zády je jediná noc na měkké posteli dokonalým mučením. Pokud tam budeme spát i dnes v noci, musím o něj požádat.“

„Dnes v noci,“ ozval se Anthony Mascarella, „bych rád povečeřel doma a taky se vyspal ve své vlastní posteli. Abych mohl jít zítra ráno do práce pěkně čerstvý a odpočatý.“

„Správně!“ souhlasil Markowitz.

„Však vy jste jeden z těch tří, kteří jednání prodlužují!“ obvinila jej Veronika Connellová.

Elihu Prouty cítil, že musí jako předseda zasáhnout. „Myslím, že bude lépe počkat s diskusemi, dokud nebudeme zpátky v porotní místnosti.“

„Pojďme si nejdřív udělat hlasování. Možná někdo přes noc změnil názor,“ navrhl předseda, pan Prouty, když se za nimi zavřely dveře místnosti.

Violeta Tolliverová tedy rozdala papíry. Všichni zapsali svou volbu a vrátili je zpět. Jak už se stalo zvykem, následovalo sčítání a pan Prouty ohlásil: „Deset pro vinen, dva pro nevinen.“

Bylo zřejmé, že něčí názor se přes noc přece jen změnil. Ale nikdo kromě Harolda Markowitze nevěděl, čí názor to byl. K tomu rozhodnutí došel po hodinách přemýšlení během bezesné noci. Je to prohraný boj, zdůvodňoval si, devět ku třem, bez ohledu na to, jak moc je mi Riordana líto, nemáme šanci.

Šlo jen o to, najit logické zdůvodnění. Poté, co ho nepřesvědčily ani dlouhé hodiny niterných diskusí a argumentů, stačila jediná noc mučivých bolestí zad, aby se jeho názor změnil. Udělal by cokoliv, jen aby další takovou noc nemusel zažít.

„Dobrá,“ poznamenal Prouty, „přinejmenším jsme o kousek blíž.“

„Ale ještě ne dost blízko,“ opáčila Veronika Connellová. „Pokud existuje jediný dobrý důvod, proč na základě předložených důkazů hlasovat nevinen, pak bych ho ráda znala.“

„Já taky!“ ozvala se Violeta Tolliverová. Její poznámka směřovala zejména k naproti sedícímu Walteru Groveovi.

Ale slova se ujala Debora Rosenstoneová. „Myslela bych, slečno Connellová, že vy první budete s tím milým irským katolickým džentlmenem, který už na jeden lidský život trpěl víc než dost, soucítit!“

„Kdybych chtěla vyjádřit své sympatie, pak bych neseděla v porotě. Poslala bych mu čestný diplom!“ odpověděla Veronika Connellová. „Důkazy proti Riordanovi nemají nic společného s tím, že je Ir nebo katolík. Souvisí s nákupem zbraně a zabitím jiného člověka. A tím je vinen!“ prohlásila tónem, jako by vyučovala své desetileté žáky v obecné škole.

„Je to neštěstí, ale je to pravda!“ souhlasila Violeta Tolliverová. Walter Grove si prohlížel její krásnou a slavnou tvář, která teď vyzařovala sílu a odhodlání. Měl nutkání zareagovat co nejrozzlobenějším tónem, ale vědom si urážek, kterými ji včera večer počastoval, zmírnil jak sílu hlasu, tak svůj postoj.

„Před tím, než budeme znovu hlasovat, bych rád učinil to, co nám soudce Klein povolil. Prozkoumal důkazy. Rád bych si prohlédl ten právní názor v Rogersově případu, o kterém se Gordon zmínil. Pane Prouty, mohl byste o něj požádat?“ zeptal se spíše pokorným tónem Grove.

Když se rozkřiklo, že z porotní místnosti vyšla jakási zpráva, chodbami před soudní síní to zašumělo. Novináři, kteří netrpělivě vyčkávali uvnitř soudní budovy, si mysleli, že je to předzvěst konečného rozhodnutí. Ale zkušenější návštěvníci soudních síní věděli, že tomu tak není, ačkoliv ta zpráva mohla prozradit, k jakému závěru se porota přiklání.

Soudce Klein přes sebe spěšně přehodil černý talár a vystoupil na soudní stolici. Ben Gordon a Lester Crewe zaujali místa u svých stolků. Klein si nasadil brýle, přečetl si zprávu poroty, na kterou zareagoval poněkud podrážděně: „Chtějí vidět důkaz obhajoby, to odůvodnění Rogersova případu.“

„Nechtějí zápis svědectví soudce Lengela o Rogersově případu?“ zeptal se Lester Crewe.

„Zpráva hovoří přímo o rozhodnutí. Vzhledem k tomu, že je zařazeno mezi důkazy, nemám jediný důvod to odmítnout. Nějaké námitky?“

„Ne, pane,“ vzdal se Lester Crewe.

„Ne, pane,“ řekl Ben Gordon, překvapený tou podivnou žádostí stejně jako jeho protivník.

Zatímco Walter Grove studoval rozhodnutí v Rogersově případu, jeho kolegové trávili čas nervózním čmáráním po papírech, sepisováním nákupních seznamů a psaním poznámek, aby se teď, když se jejich porotcovské závazky blížily ke konci, nezapomněli objednat k zubaři nebo lékaři.

Harold Markowitz si zapaloval už druhou cigaretu. „Pane Prouty! Musíme si nechat zamořovat plíce jen proto, že on rád kouří ty smradlavé cigarety?“ protestovala vehementně Veronika Connellová.

„Pane Markowitzi, prosím…“ napomenul ho laskavým tónem Prouty.

„Tak už s tím skončeme, ať si můžu dát pořádného šluka!“ vybuchl Markowitz a típl cigaretu. Obrátil se k Walteru Groveovi. „Co vám tak dlouho trvá?“

Ale Walter dál setrvával v tichém studiu dokumentu.

Markowitz zabručel: „Myslím, že bychom měli říct soudci, že tady máme jednoho tvrdohlavého porotce, který brzdí ostatní v práci.“

„Dva tvrdohlavé porotce!“ opravila ho hrdě Debora Rosenstoneová.

Harold Markowitz nereagoval, jen si dal do úst další tabletu antacid a horečnatě ji rozkousal. Po tomhle, pomyslel si, mi bude M&R Velkosklad instalatérského materiálu připadat jako samo nebe.

Anthony Mascarella, který taktéž doufal, že přiměje Grovea, aby své studium ukončil, poznamenal: „Kdyby se nám podařilo dosáhnout verdiktu, tak bych se mohl vrátit do obchodu dřív, než zavřou. Koneckonců, nejsem spisovatel, který nemá na práci nic lepšího, než se šťourat v soudcovských odůvodněních.“

Grove stále nereagoval.

Violeta Tolliverová mlčela, ale nepřestala ho sledovat a tiše ho tak obviňovat z toho, že je bezdůvodně neoblomný. Nakonec, uzavřela si v duchu sama pro sebe, co bys mohla čekat od muže s tak tvrdými, ostrými rysy.

Grove konečně odložil zápis na stůl. Ten prostý pohyb přiměl všechny k pozornosti.

„Takže, pane Grove?“ zeptal se Prouty v naději, že teď se věci pohnou.

„Hned na úvod chci říct, že nejsem žádný právník,“ začal Grove.

„To jsme věděli už před tím, než jste začal číst,“ přerušil ho Anthony Mascarella.

„Nejsem právník,“ pokračoval Grove, „ale rozumím anglicky. A když to tady čtu, tak je mí jasné, co se nám Gordon snažil říct. Soudce Jasen, o kterém mluvil, nesouhlasil s ostatními soudci. Řekl, že špatně vykládají právo.“

„Ale oni byli ve většině,“ zdůraznila Violeta Tolliverová, „a proto mají pravdu!“

„Než to takhle jednoduše přijmete, poslyšte tenhle příklad, který Jasen uvádí ve svém názoru.“ Grove vzal do ruky dokument a pokračoval: „Říká: předpokládejme, že byl člověk zatčen za jízdu pod vlivem alkoholu a byl mu přidělen advokát, aby jej zastupoval. Později se tentýž muž stane svědkem brutální vraždy. Podle rozhodnutí v Rogersově případu by toho muže nemohla policie vyslýchat ve věci té vraždy, pokud by nebyl přítomen jeho obhájce z případu jízdy pod vlivem alkoholu. Chápete, neexistuje vůbec žádná spojitost mezi obviněním za jízdu pod vlivem alkoholu a vraždou, které byl svědkem, a přesto nemůže vypovídat bez přítomnosti onoho právníka. A tak může případ brutální vraždy skončit bezvýsledně. To je přece šílené. A my bychom byli šílení, kdybychom to akceptovali. Není pravda, slečno Tolliverová?“

Violeta neodpovídala, jen dál zírala na Waltera, který pokračoval.

„A teď. Gordon se nám snažil říct, že vyloučit doznání Cletuse Johnsona bylo zrovna tak šílené. Že rozhodnutí soudů by měla být, jak tvrdí soudce Jasen, ‚racionální a spravedlivá, pokud si chtějí soudy zachovat respekt veřejností‘.“

„Ale my nejsme soudci, jen porotci,“ připomněla mu Violeta.

„Vyslechněte mě!“ vyhrkl Grove a z jeho hlasu už byly patrné známky narůstajícího hněvu. „Pak soudce Jasen opakuje varování soudce Cardozy: ‚Spravedlnost je tu jak pro obžalovaného, tak i pro žalobce‘. Což znamená ano, buďte spravedliví k obžalovanému, ale také k veřejnosti. Poslouchejte pozorně, co Cardozo řekl: ‚Systém spravedlnosti nesmí být napínán až k samému prasknutí‘.“

„Gordon to přece citoval. A co má být?“ opáčil Harold Markowitz.

„A Gordon měl pravdu! Když soudce Lengel vyloučil Johnsonovo doznání, tak nejenže natáhl spravedlnost k prasknutí, ale on ji roztrhal na kousky.“

Předseda Prouty zasáhl: „Co tím chcete říct, pane Grove?“

„Jen myslete,“ vyzval Grove své kolegy porotce, „kdyby Johnsonovo přiznání nebylo vyloučeno z důkazů, Riordan by tu vůbec neseděl. My bychom tu neseděli!“

S určitým nádechem blahosklonnosti Violeta Tolliverová poznamenala: „Pane Grove, Johnsonovo přiznání bylo vyloučeno. A my tady sedíme. A máme povinnost, kterou musíme splnit. Takže se do toho pusťme.“

„Povinnost? Jakou povinnost?“ nedal se Grove.

„Jsme porotci! Musíme hlasovat o vině a nevině na základě důkazů, které směřují jen k jedinému závěru. Věřte mi, že toho lituji zrovna tak, jako kdokoliv jiný,“ odvětila Violeta.

„Opravdu? Tak s tím něco dělejte,“ tlačil dál Grove.

„Dělejte? A co tak můžeme dělat?“

Grove se odmlčel, dokud si nebyl jistý, že všichni bedlivě naslouchají. Pak pomalu prohlásil: „Jsem připraven udělat to, co navrhoval Gordon, když ho umlčel soudce Klein.“

„A to je?“ zeptala se Violeta.

„Jsem připraven říct soudům a soudcům: K čertu s tím, my už toho máme dost! Naše trpělivost byla napnuta až k prasknutí. Veřejnost má svá práva, stejně jako zločinci!“

„Jedna věc je cítit to tak,“ namítla Violeta Tolliverová, „ale co s tím nás dvanáct může udělat?“

„Soudci nejsou neomylní. Jsou to lidské bytosti jako my. Když se mýlí, tak bychom jim to měli říct!“ prohlásím Grove.

Violeta Tolliverová, nyní už méně svárlivým, avšak o to více zvědavým tónem, se zeptala: „Co navrhujete?“

„Když soudci trestají policisty tím, že osvobodí zločince, aby nás mohli ohrožovat, proč bychom my nemohli potrestat soudce tím, že osvobodíme Dennise Riordana na znamení našeho pobouření?“

„A můžeme si to dovolit?“ zeptala se tiše Violeta. „Vždyť přece důkazy…“

Anthony Mascarella se toho okamžitě chytil. „Správně! Já stojím za člověkem. To, co je proti němu, jsou důkazy.“

„Důkazy?“ ozval se opět Grove. „Během tohoto procesu jsme se naučili jedné věci. Důkazy jsou jen to, co dovolí soudci. A jak to dělají? Lengel nám to názorně předvedl. Vyloučil Johnsonovo přiznání, protože byl na svobodě na kauci za předchozí znásilnění a jeho obhájce z té věci nebyl přiznání přítomen. Není to zvrácená formalita? Klidně propustí vraha.“

„Bohužel,“ zdůraznila Veronika Connellová, „Riordan takovou formalitu ve svůj prospěch nemá.“

„Počkat,“ zvolal Grove. „Možná že má.“

Všech zbývajících jedenáct porotců se narovnalo a s napětím očekávalo, co Grove vymyslel.

„Vzpomínáte si, co řekl soudce Klein v poučení? Jeden ze základních prvků, které musí obžaloba dokázat, aby mohl být obžalovaný uznán vinným z vraždy druhého stupně, je úmysl,“ začal Grove.

„Nechtěla bych argumentovat proti Riordanovi,“ ozvala se Violeta Tolliverová, „ale ten prodavač přece vypověděl, že si Riordan koupil zbraň jen několik dní před tím, než zabil Johnsona. Myslím, že to ukazuje na úmysl.“

„Pro mě je naprosto zřejmé, že Riordan měl v úmyslu Johnsona zabít,“ přidala se Veronika Connellová.

„A kromě toho to přece otevřeně řekl,“ dodala Violeta.

„Kdy?“ zeptal se Grove.

„Slyšel jste ho přece. Ve svém přiznání!“ prohlásila Violeta s narůstající netrpělivostí.

„Přesně tak!“ vykřikl Grove. „Ve svém přiznání. Ale teď si představte, že se rozhodneme jeho přiznání vyloučit. Kde pak najdete důkaz jeho úmyslu? Jak Gordon prokázal u křížového výslechu, Riordan tomu prodavači neřekl, že hodlá zbraň použít k tomu, aby zabil Johnsona. Prodavač navíc vypověděl, že Riordana z něčeho takového ani nepodezíral. Ani ho to nenapadlo. Riordan se o tom nezmínil ani svému nadřízenému. Nikomu. O svém úmyslu promluvil až v přiznání. Tak kdybychom vyloučili jeho přiznání, stejně jako vyloučil soudce Lengel Johnsonovo přiznání, jak prokážete úmysl? Žádný úmysl neexistoval. A tak nám chybí jeden ze základních prvků skutkové podstaty. A jak řekl soudce Klein, musíme mít prokázány všechny prvky, abychom mohli obžalovaného odsoudit za vraždu.“

V místnosti se náhle rozhostilo hloubavé ticho. Pan Prouty cítil, že by měl jako předseda něco říci, ale Groveův názor byl tak zarážející, že nemohl najít správná slova.

„Hm, já fakt nevím,“ ozvala se ostýchavě Eudora Barnesová a naznačila tak, že by byla ochotná o Groveově návrhu uvažovat, avšak obávala se možných následků.

Veronika Connellová, jako by se bála otevřeně přiznat, o čem přemýšlí, tichým hlasem pronesla: „To by bylo opravdu dost troufalé… takřka revoluční.“

„Nemyslím si, že na to máme právo,“ zašeptala Violeta Tolliverová.

„Ale je to jediný způsob, jak mohou pobouření občané dát svůj názor najevo před soudem,“ zdůraznil Walter Grove. „A taky si uvědomte, že v tomto případě bychom neosvobodili špatného člověka, který by pokračoval v páchání dalších zločinů.“

V tu chvíli se ozval pan Prouty. „Možná bychom měli zkusit hlasovat. Slečno Tolliverová.“

Violeta začala překládat a trhat lístky papíru a předávala je dál ostatním porotcům. Ještě před započetím hlasování se však opatrně zeptala: „A co by se stalo… chci říct, co by udělal soudce Klein?“

„Nemůže udělat nic!“ prohlásil Walter Grove. „Když porota obžalovaného osvobodí, tak je to konečné. Žádný soud ani žádný soudce nemůže verdikt nevinen zvrátit.“

„Já nevím…“ řekla Violeta. „Děsí mě to.“

„Proč? Protože jsme ohromeni tou majestátní, oficiálně vypadající budovou? Protože cítíme bázeň před tím mužem v černém taláru, který sedí ve vysokém křesle? Čeho se bojíme? Naší vlastní vlády? Je to přece naše vláda. A když máme za to, že je špatná, pak nejen že máme právo, ale máme přímo povinnost to říct. Ano, je naší povinností aplikovat pravidlo soudce Jasena a zajistit, aby byl náš verdikt ‚rozumný a spravedlivý, stejně jako účelný‘… musíme pomoct našim soudům, aby si ‚udržely respekt veřejnosti‘.“

Walter se rozhlédl kolem stolu. Prohlížel si tváře zbývajících jedenácti porotců, z nichž většina buď jeho názor nesdílela, nebo byla překvapena závažností toho, co navrhoval.

Debora Rosenstoneová byla první, kdo zapsal svůj hlas na lístek, a učinila tak s takovým vzdorem, že bylo naprosto jasné, jaké je její rozhodnutí. Tohle však Walter Grove za vítězství nepovažoval, protože Debora byla pro Riordanovu nevinu od samého začátku.

Více ho zajímala reakce Veroniky Connellové, silné a přísné mladé ženy. A Harolda Markowitze, Anthonyho Mascarelly, ostýchavé Eudory Barnesové a Elihua Proutyho, poctivého muže, který volil podle svého náboženského přesvědčení. Zejména byl však zvědav na hlas Violety Tolliverové.

Violeta vzala do ruky tužku, dlaní zastínila papír a zapsala své rozhodnutí. Složila lístek, avšak místo toho, aby jej předala předsedovi Proutymu, chvatně ho roztrhala.

„Napsala jsem nevinen,“ přiznala, „ale pořád musím myslet na to, co pan Crewe řekl o poskytnutí loveckého lístku rodině každé oběti. Nemůžu tak hlasovat.“

„Já taky ne,“ ozvala se Veronika Connellová a předala svůj lístek, na kterém bylo zjevně napsáno vinen. „Byl by to návrat ke spravedlnosti z doby osídlování.“

„Slečno Connellová,“ zareagoval okamžitě Walter Grove, „smím zdůraznit, že opět žijeme ve zdivočelé zemi? Naše města a vesnice zdivočely. A jedině právo nás může zachránit. Ale když naše soudy změnily právo v tak neschopný nástroj, že donutí slušného, zákonů dbalého muže jako Dennis Riordan, aby šel, koupil si zbraň a zabil, pak by snad bylo vhodné, abychom dali soudům naši zlobu a nespokojenost najevo. A tento případ nám vložil do rukou možnost to udělat. Proto vás žádám, vás všechny, abyste své lístky roztrhali a ještě jednou si to promysleli.“

Eudora Barnesová plaše poznamenala: „Soudce Lengel přece říkal, že ústavní ochrana nemá sloužit ve prospěch zločinců, ale k ochraně našich práv.“

„Avšak,“ ozvala se bojovným hlasem Debora Rosenstoneová, „soudce Lengel také řekl, že ačkoliv věděl, že je Johnson vinen, musel ho propustit! Chtěl to udělat? Nechtěl. Víte, když to soudce Lengel říkal, tak mi ho vlastně bylo líto. Johnsonův případ pro něj nebyl jednoduchý, stejně jako tento případ není jednoduchý pro většinu z nás. Ale já souhlasím s panem Groveem. Je to možná jediná šance, kterou kdokoliv z nás dostane, aby mohl vstát a říct: ‚Dost! Chceme bezpečí na našich cestách a v našich domovech. Přestaňte hledat další ochranu pro provinilce, protože tím ohrožujete nevinné‘.“

„To je sice hezká řeč, milá dámo,“ ozval se Armando Aguilar, „ale co důkazy, zbraň, svědci, a další? Řeknu vám pravdu, moc rád bych viděl toho člověka na svobodě. Ale ty důkazy…“

„Důkazy,“ zareagoval Grove, „celé hory důkazů tvrdily, že byl Johnson vinen. Ale díky formalitám byl osvobozen. Tak říkám, vytvořme si naši vlastní formalitu. Když se Lengel cítil povinen propustit několikanásobného kriminálníka, který pak mohl znovu vraždit, myslím, že si můžeme dovolit totéž u Dennise Riordana, který až dosud po celý svůj život nespáchal ani jeden zločin a už ani žádný nespáchá. Nebo by to chtěl někdo z vás popřít?“

Nikdo Groveovi neodporoval.

„A tímto rozhodnutím zároveň dáme náš názor na vědomí jak soudům, tak i veřejnosti. Řekneme tím, že chceme, aby právo zase mělo smysl. Hlasujte na tomto základě. Hlasujte o vašem rozhořčení!“

Vzhledem k tomu, že se již nikdo o slovo nehlásil, pan Prouty požádal o lístky: „Slečno Tolliverová, mohla byste připravit další lístky, prosím?“

Když porotci zapsali své hlasy a ty byly sečteny, byl výsledek hlasování následující: sedm pro vinen, pět pro nevinen.

Vypadalo to na další dlouhý a náročný den.

28

O čtyři hodiny a sedmnáct minut později, po náročné diskusi a dalších jedenácti hlasováních byla odeslána zpráva k soudci Kleinovi. Ten típl svou cigaretu, oblékl se do taláru a spěšně zavolal na svého asistenta: „Ať přivedou Riordana do soudní síně. Sežeňte Gordona a Crewea. Je tu verdikt!“

Do soudní síně soudce Kleina se sbíhali lidé z celé soudní budovy. Ben Gordon, Lester Crewe a Arlene si zrovna dávali kávu v restauraci přes ulici. Když je našel soudcův asistent a sdělil jim tu novinu, oba muži se na sebe podívali.

„Tak je to tady,“ pronesl Lester.

„Hele, Lesi, chtěl bych se ti ještě jednou omluvit za to, co jsem tehdy řekl.“

„Zapomeň na to,“ opáčil přátelsky Lester. „Pojďme!“

Když dorazili ke dveřím do soudní síně, obklíčili je novináři s kamerami, světly a mikrofony, zahrnuli je spoustou otázek a žádali jejich odhady. Ben a Lester je však ignorovali a protlačili si cestu dovnitř. Hned po vstupu si Ben všiml, že Riordana přivádějí k jeho stolku. Stiskl Arlene ruku a pokračoval dál na své místo, aby se se svým klientem pozdravil.

„Pane Riordane…“ pozdravil ho soucitně Ben.

„No, hochu. Myslím, že teď se dozvíme tu špatnou zprávu.“

„Asi ano.“

„Podívej, udělal jsi, co jsi mohl. Zrovna dnes v noci jsem psal Otci Dennisovi…“ Riordan se usmál. „Nikdy si nezvyknu říkat svému synovi Otče. Ale napsal jsem mu, jak jsi bojoval. Jak jsi pro mé dobro bojoval se soudci. Co ti ten soudce udělá?“

„Nic moc,“ odpověděl Ben. Nechtěl starého pána znepokojovat.

Soudce Klein vystoupil na stolici a pokynul úředníkovi, aby přivedl porotu. Když se porotci usadili na svých místech, obrátil se na pana Proutyho: „Pane předsedo, bylo mi oznámeno, že porota dospěla k verdiktu.“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Prosím obžalovaného, aby povstal!“ nařídil Klein.

Dennis Riordan i Ben Gordon se postavili.

„Obraťte se čelem k porotě,“ instruoval dál Klein. Když Riordan jeho příkazu vyhověl, obrátil se opět na pana Proutyho a zeptal se: „Pane předsedo, k jakému verdiktu porota dospěla?“

Elihu Prouty si nervózně olízl rty a začal předčítat písemné prohlášení: „My, porota, jsme dospěli k verdiktu vinen…“

V tu chvíli byl přerušen hlasitým výbuchem emocí na straně diváků a novinářů, ale soudce Klein je umlčel údery svého kladívka. „Tohle není fotbalový stadion, ale soudní dvůr!“ Obrátil se směrem k Proutymu. „Takže váš výrok zní vinen?“

„Promiňte, Vaše Ctihodnosti, ale byl jsem přerušen.“

„Pokračujte!“

„My, porota, jsme došli k verdiktu vinen, co se týče systému spravedlnosti. Co se týče obžalovaného, Dennise Riordana, shledáváme jej nevinným!“

Nastal okamžik naprostého ticha. Pak se ozval soudce Klein: „Pane předsedo, vidím, že máte rozhodnutí vyhotoveno písemně. Mohl bych ho vidět?“ Úředník převzal list papíru od pana Proutyho a předal jej soudci, který si ho prohlédl a nakonec zamumlal: „Evidentně v rozporu s důkazy!“ Pak lítostivě dodal: „Ale jednoho dne se to muselo stát. Muselo se to stát. Děláme to nejlepší, co dovedeme. Ale lid to odmítá pochopit.“ Klein složil list papíru odhodlán uložit ho mezi nejdůležitější osobní relikvie. To musel napsat ten spisovatel, ten Grove, pomyslel si hořce. Pak se podíval na Riordana.

„Pane Riordane, vyslechl jste verdikt poroty. Můžete jít. Porota se rozpouští,“ dodal bez obvyklých poděkování a uznání, která porotcům tradičně náleží, a udeřil kladívkem, naposledy v tomto procesu.

Dříve, než je mohli obklíčit novináři, vydali se Ben Gordon a Dennis Riordan k porotcovskému boxu potřást si rukou s každým jednotlivým porotcem. Violeta Tolliverová si nemohla pomoci. Když tiskla Riordanovi ruku, políbila ho na tvář.

„Jsem tak ráda, že jsme nakonec našli cestu, jak toho dosáhnout,“ řekla. „Můžete za to poděkovat panu Groveovi.“

„Panu Gordonovi,“ bránil se Grove. „Poděkujte panu Gordonovi.“

Porotci se náhle cítili okradeni a prázdní. To, co jejich životy na mnoho dní zcela zaplnilo, náhle skončilo a bylo pryč. Ještě si potřásli rukama a uctivě se rozloučili, a pak se vrátili ke svým každodenním starostem.

Violeta Tolliverová nabídla Walteru Groveovi odvoz. Ten souhlasil pod jedinou podmínkou. „Alespoň se ti mohu omluvit za některé urážlivé poznámky, které jsem pronesl včera v noci. Řekněme při obědě? Náhodou znám v centru jednu dobrou čínskou restauraci.“

„Kéž bych mohla,“ pronesla smutně Violeta, „ale čeká mě kancelář, rozhodnutí, stížnosti. Byla jsem pryč dost dlouho.“

„Děláš vůbec taky něco jiného, než že chodíš do kanceláře, objevuješ se v reklamách a navštěvuješ večírky, které vždycky končí v těch bulvárních plátcích?“

„Ale ano.“

„Jako třeba?“

„Klidná nedělní rána jsou celá jenom moje. To má město nejlepší tvář. A tak chodím na dlouhé procházky, sama.“

„Děláš někdy výjimky?“

Violeta zaváhala a pak odpověděla: „Někdy.“

„Jako třeba příští neděli?“

„Vyrážím brzy,“ varovala Violeta.

„V osm ráno.“

„V osm ráno už mám za sebou deset stránek románu. Vyzvednu tě.“

Dennis Riordan s Benem a Arlenou, každým po jednom boku, scházeli po širokém schodišti soudní budovy. Okamžitě je obstoupili novináři s kamerami a mikrofony. Jedna otázka se v překotném dotazování opakovala stále dokola.

„Pane Riordane, jak se cítíte opět svobodný?“

Prostý, plachý muž, Dennis Riordan, odpověděl: „Ještě nevím. Víte, nikdy jsem si nemyslel, že bych byl osvobozen. Je to jen díky Benovi… je to skvělý hoch… chci říct, že je to skvělý obhájce, můj obhájce.“ Stydlivě pohlédl na Bena a očekával souhlasný pohled. Konečně se mu podařilo to říct tak, jak má. „Díky němu mám zase svou svobodu. Teď si musím rozmyslet, co s ní.“

„Pane Riordane, kdybyste měl znovu prožít svůj život, udělal byste totéž?“ zeptala se jedna reportérka.

Riordan se zamyslel. „Kdybych mohl znovu žít svůj život, chtěl bych, aby byla Aggie naživu, aby byla Nedda naživu a aby se tohle všechno vůbec nestalo.“

Jeho pohled se zamlžil. Když fotografové přistoupili ještě blíž, Ben zasáhl. „Prosím! Pan Riordan má právo na své pocity a soukromí!“

„Díky, Bene,“ řekl Riordan a chytil Bena za paži. Přitáhl si ho blíž, aby mohl šeptat: „Ještě se uvidíme, že?“

„Jistě,“ slíbil Ben. „Hned jak opadne ten zájem, tak vás přijdu navštívit.“

„A vezmi s sebou svou dívku. Je moc milá. Vy dva byste se měli vzít.“

S těmi slovy se Riordan protlačil davem novinářů a zmizel za jejich hradbou. Ti se okamžitě vrhli na Bena a Arlenu.

„Pane Gordone, slyšel jste, co řekl okresní návladní Crewe?“

„Ne,“ odpověděl Ben.

„Řekl, že nelituje toho, jak zněl verdikt. Je jen velkorysý, nebo se snažil zmírnit tu tvrdou porážku?“

„Ani jedno, ani druhé,“ odvětil Ben. „Jen vyřkl to, co budou zítra říkat všichni uvědomělí okresní návladní v této zemi. Od nynějška snad budou soudy více sledovat základní otázku viny a neviny, abychom tak mohli odsuzovat recidivisty, kteří ohrožují naši společnost. A za to můžete poděkovat jednomu muži.“

Ben ukázal směrem za Dennisem Riordanem, který se teď blížil ke stanici metra, které ho odveze zpět k jeho domu, zahradě a zničenému životu.

Ben a Arlene konečně unikli novinářům a vydali se k Radničnímu parku. Když procházeli parkem, zeptala se Arlene: „Co ti říkal Riordan, když tě chytil za ruku a přitáhl si tě k sobě?“

„Říkal, že bychom se měli vzít. Že dovoluješ své smutné zkušenosti z dávného dětství, aby zastínila celý zbytek tvého života. Že Ben Gordon není stejným mužem, jakým byl tvůj otec. Že Ben Gordon je hodný hoch a velmi dobrý právník, který ti bude oddaným a milujícím manželem.“

„To všechno ti stihl za těch pár sekund říct?“ zeptala se nevěřícně Arlene.

„No, vlastně,“ opáčil Ben, „řekl jen, že bychom se měli vzít. Zbytek už je moje závěrečná řeč. Založená na důkazech, samozřejmě.“

Henry Denker

Slepá spravedlnost

Z anglického originálu Outrage,

vydaného nakladatelstvím William Morrow & Co.,

New York 1982,

přeložila Hana Vysloužilová

Vydalo nakladatelství DOMINO

Ostrava 2001

Vydání první

Copyright © 1982 by Henry Denker

Translation © 2001 by Hana Vysloužilová

ISBN 80-7303-040-3

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai