Lovecká sezóna

Peter T. Deutermann

Metafora (2005)

Hodnocení:

92%

Štítky:

Literatura světová, Detektivky, Thrillery

Politický thriller odehrávající se v prostředí tajné služby USA.

Dva chlapci a mladá dívka zmizí během prázdnin v Apalačských horách. Nezvěstná dívka je dcerou bývalého agenta CIA a ten se sám vydává dceru hledat. V horách objeví opuštěnou chemickou továrnu, kde kolem celého objektu jsou nakladeny smrtelně nebezpečné ocelové pasti, znemožňující přístup do jeho blízkosti. Agent Kreiss tuší, že dcera je uvnitř, ví také, kdo je únoscem. Uvědomuje si i vlastní nebezpečí, které mu hrozí při prozrazení utajovaného prostoru na výrobu chemických zbraní.

Tento příběh je fikce. Jména, postavy, místa a události jsou buď dílem autorovy obrazotvornosti, nebo jsou vsazeny do smyšlených situací. Budou-li některé pasáže připomínat skutečné události, místa, organizace či osoby, ať už živé nebo mrtvé, jde o naprostou náhodu a nejsou tak zamýšleny ani autorem, ani vydavatelem. Armádní muniční továrnu v Ramsey autor vymyslel podle vzoru skutečné muniční továrny poblíž Radfordu ve státě Virginie. Tato továrna je však stále v provozu, a pokud je autorovi známo, v žádném případě není skládkou toxických odpadů.

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2005

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2001 by P. T. Deutermann

All rights reserved.

Z anglického originálu Hunting Season

(First published by St. Martin’s Press, New York, 2001)

přeložil © 2005 Antonín Otáhal

Redakce textu: Marie Černá

Jazyková korektura: Mirka Jarotková

Grafická úprava obálky © 2005 Robin Brichta

Tisk: CENTA spol. s r.o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 80-7341-534-8

Tuto knihu jsem napsal v naději, že ministerstvo spravedlnosti bude ve vládě USA opět ztělesňovat bezúhonnost.

PODĚKOVÁNÍ

Chci vyjádřit svou vděčnost Federálnímu úřadu pro vyšetřování (FBI) a Úřadu pro alkohol, tabák a střelné zbraně (ATF), jejichž internetové stránky a oddělení pro styk s veřejností mi při psaní této knihy velmi pomohly. Za odbornou pomoc rovněž děkuji svému redaktorovi Georgi Witteovi a svému literárnímu agentovi Nicku Ellisonovi.

1

Rip i Tommy se chytili do pasti oba najednou. Rip vykřikl a spadl po hlavě do potoka. Tommy vydal udivený zvuk, trhl sebou a potom také sklouzl po břehu do vody. Lynn, která šla několik kroků za nimi, se prudce zastavila a začala máchat rukama, aby udržela rovnováhu. Tráva na břehu potoka byla vysoká, a tak Lynn neviděla, co se s chlapci stalo. Ti zatím sebou házeli ve vodě. Ať už se jim přihodilo cokoli, určitě to bolelo. Rip ležel ve vodě na zádech, sténal, vzlykal a snažil se posadit. Tommymu zbledla tvář, rty měl semknuté a pravá noha mu trčela nahoru v podivném úhlu, jak se snažil překonat nástrahu a zároveň tíhu batohu.

„Panebože!“ vykřikla Lynn. „Co se stalo?“

„Něco mě chytlo za nohu,“ procedil Tommy mezi zuby. „Nějaká past, nebo co. Pomoz mi.“

Lynn se vykroutila z batohu, klekla si a odhrnula trávu. Nad tím, co uviděla, překvapeně polkla. „Nehýbej se,“ řekla. „Musím se podívat, jak to vypadá.“

Rip mezitím ztichl. Lynn se na něho podívala právě včas, aby viděla, jak se mu oči obracejí v sloup a obličej padá pod hladinu. Zaklela, přeskočila Tommyho a šla Ripovi na pomoc. Přičvachtala k němu vodou a prudce mu vytáhla hlavu na vzduch. Začal chrchlat a plivat vodu. Potom se opět rozkřičel bolestí. Tahala ho a nadzvedávala, dokud ho aspoň částečně neopřela o protější břeh. Potom mu povolila popruhy u batohu, a ten stáhla a hodila nahoru na břeh. Ozvalo se zlověstné kovové cvaknutí. Ztuhla. Sakra, pomyslela si. Potom pomaloučku vstala a opatrně se přebrodila zpět k Tommymu. Tentokrát si dávala velký pozor, kam šlápne.

„Vůbec necítím nohu,“ vypravil ze sebe Tommy sevřeným hlasem.

Lynn si k němu klekla. „To je asi dobře, Tommy,“ odpověděla a nutila se při tom do optimistického tónu. Čekalo se od ní, že bude silná, ale cítila sucho v ústech a ruce se jí třásly. Našla klacík a odhrnula jím mokrou trávu. Past měla přes půl metru a byla z kvalitní oceli. Těžká základna na řetězu, napojeném na velkou kotvu zaraženou do země. Pevné čelisti svíraly Tommyho nohu nad kotníkem. Noha na obou stranách krvácela a látka džin se mu zařízla snad na dva centimetry do rány. Kůže pod okrajem nohavice začínala fialovět. Zasténal, a ona znovu nasucho polkla. Nutila se neodvrátit pohled.

„Zkusíš to sundat?“ zeptal se. Mluvil chraptivě a na čele se mu perlil pot. Lynn se pokusila čelisti rozevřít, ale holýma rukama jí to připadalo beznadějné. Jediné, co se jí povedlo, bylo pohnout Tommyho nohou, takže znovu vykřikl bolestí. Rip stále vydával plačtivé zvuky a ona cítila hroznou chuť ho okřiknout. Vlastně to byl Ripův nápad, vypravit se sem, na zakázané území. Tělem jí proběhl první záchvěv opravdového strachu.

„Nemůžu s tím hnout,“ prohlásila. Právě v té chvíli od západu zahřmělo. Ozvala se odpolední bouřka. Vlastně její předzvěst je zahnala k potoku, aby se vyhnuli vysokým stromům. Tommy zavřel oči, vzdychl a položil se na batoh.

„Zkusím to nějak vypáčit,“ řekla. Vstala a rozhlédla se. Potok protékal malou mýtinou. Na jihozápadě odtékal dolů roklí mezi dvěma zalesněnými stráněmi. Stráň na druhé straně potoka, rovněž zalesněná, se zvedala do mírného kopce, za kterým se tyčil komín a nějaká střecha. Obloha potemněla a z rychle plujících mraků se zlověstně zablesklo. Tommy se znovu zkusil zvednout z potoka, ale řetěz ho stáhl zpět. Lynn mu pomohla sundat batoh. Pak mu horní polovinu těla opřela o protější břeh a dala mu batoh pod hlavu. Sebrala klacek, který se povaloval o pár metrů dál, a chvíli jím tloukla do trávy na obou březích potoka. V nejbližším okolí žádnou další past nenašla, ale za Tommyho batoh se nepouštěla. Potom se klacek zlomil.

Řekla jim, ať se nehýbou, a vrátila se ve vlastních stopách na kraj lesa, asi deset metrů od břehu potoka. Nad nízkými kopci na západě se znovu zablesklo a obloha ještě více ztemněla. Zdálo se, že stromy znepokojeně ševelí, jako by se bály. Začala odlamovat tlustou a dlouhou větev z jedné borovice. Vtom se spustil příval deště a ozvalo se další zahřmění. Pláštěnku měla uchycenu na batohu, ale nezastavila se, aby si ji oblékla. Místo toho ohýbala větev nahoru a dolů. Když jí v rukou několikrát proklouzla, začala jí polohlasně domlouvat. Nakonec se větev odlomila a Lynn se rozběhla zpět k potoku. Tommy seděl pod břehem a nemotorně se podpíral o ruku. V očích měl bolest, a to jí rvalo srdce. Rip asi znovu omdlel. Měl bradu na prsou, ale tentokrát aspoň nad vodou.

Vytáhla zavírací nůž a začala seřezávat tupý konec větve, aby vyrobila klín. Déšť byl prudký a studený, už se ale neblýskalo. Vtom však přímo u nich prudce práskl modrobílý blesk. Zaječela a upustila nůž i větev. Baseballová čepice jí spadla do potoka. Blesk spálil vrcholek nedalekého stromu, všude kolem začaly poletovat žhavé uhlíky a vznášela se vůně ozónu. Na stromě nakrátko vyšlehly plameny, ale nový příval deště je vzápětí uhasil. Šátrala kolem sebe a snažila se najít nůž. Nakonec jej našla ve vodě a zvedla. Pak se vrátila k řezání větve. Pohlédla na Tommyho – měl zavřené oči a mezi pootevřené rty mu stékal pramének dešťové vody. Déšť byl teď tak hustý, že skoro nedohlédla na Ripa.

Když měla klínek na konci větve hotový, klekla si u Tommyho nohy a odtáhla látku kalhot od kotníku. Zděšeně se zahleděla na zakrvavenou, oteklou nohu pod ocelovými čelistmi. Neměla zdání, jak past klínem rozevřít, aniž by Tommymu ještě více ublížila. Pohlédla mu do tváře. Tentokrát její pohled opětoval.

„Prostě to udělej,“ řekl hlasem, který v šumění deště sotva slyšela. „Sundej to.“

Přikývla a vrazila konec klínu dvoumetrové větve mezi čelisti, co nejblíže k jejich kloubu. Potom se postavila a zapřela se pravou nohou o dno potoka. Zjistila, že v něm přibylo vody – ta jí teď sahala až nad boty. Levou nohou se postavila na základnu pasti a pomalu začala páčit. Past se pohnula a Tommy zasténal. Čelisti však nepovolily. Ani o kousek. Na chvíli přestala a potom to zkusila znovu. Hledala polohu, v níž by páka byla co nejúčinnější. Měla pocit, že se čelisti trochu rozevřely, ale neměla čepici a déšť jí stékal do očí. Vtom se větev těsně nad pastí zlomila a Lynn upadla do trávy kousek od místa, kde se chytil Tommy. Zaklela a náhle si s úlekem uvědomila, že na tváři cítí chladivý kov.

Zalapala po dechu a křečovitě se snažila ani nepohnout. Dýchala krátce a pohledem prohledávala trávu.

„Co je?“ ozval se Tommy.

„Je tu další past. Počkej.“

Nakonec sebrala odvahu a odhrnula vysokou trávu. Hlavu měla na základně pasti a tváří se opírala o jednu čelist. Naštěstí se nedotkla spouště, plochého kousku kovu umístěného mezi čelistmi. Přeopatrně odtáhla hlavu a zvedla se do sedu. Sáhla po borovicové větvi, vstala a vztekle jí do spouště uhodila. Čelisti sklaply s takovou silou, že větev přerazily a zpětný náraz jí odřel dlaně. Zaklela a natáhla se k Tommymu. Ten se snažil zvednout, ale byl už napůl pod vodou. Hladina rychle stoupala, jak dešťová voda z kopců stékala do rokle. Tommyho volná noha zmizela celá, potok mu teď vířil kolem boků. Rip stále nenabyl vědomí a dolní polovinu těla měl také pod vodou. Podívala se na Tommyho. Hleděl jí přímo do očí. Déšť neustával, cítila, jak jí lepí vlasy k hlavě. Oba věděli, co hrozí.

„Tommy, co mám dělat? Nemůžu to otevřít.“

„Zkus ten řetěz.“

Prohlédla jej. Články byly přinejmenším půl centimetru tlusté a řetěz byl dlouhý necelého půl metru. Koncové články na základně i u zemní kotvy byly masivní a přivařené. Pokusila se ulomeným zbytkem větve roztočit kotvu, zašroubovanou do země. Řetěz se ale utáhl kolem Tommyho nohy a ten zasténal. Záblesk osvítil siluetu stromů na protější straně rokle. Opět spatřila vzdálenou střechu.

„Támhle, jak končí les, je nějaká budova,“ řekla. „Zkusím tam najít pomoc.“

„Podle Ripa je to tu už dvacet let zavřené,“ odpověděl. „Nikdo tam nebude.“

„Možná tam bude nějaká železná tyč,“ prohlásila a pohlédla proti proudu potoka. Na západním konci strže se hýbalo něco velkého. „Tommy, nemáme moc času.“

„Dobře, tak běž. Rychle! Kristepane, to je bolest.“

Ještě jednou zkontrolovala Ripa. Ten se střídavě probíral a omdléval. Voda mu sahala k pasu. Začala vylézat z potoka, když vtom si uvědomila, že pastím ještě nemusí být konec. Popadla klacek a tloukla jím před sebou do trávy. Nic se však nestalo. Došla na vzdálenější stranu rokle a ohlédla se. Z potoka, který měl původně na šířku snad jen půl metru, se najednou stal hrozivě zpěněný, dobré tři metry široký tok.

Tommy svíral stébla trávy, aby se udržel nad vodou, Rip se bezmocně opíral o břeh a levá ruka mu bezvládně splývala v proudu. Zpoza stromů se ozýval hlasitý hukot vody. Zahleděla se tam, ale budovu už neviděla. Nemohla se přimět, aby přátele v nouzi opustila. Začala křičet o pomoc, přestože věděla, že to nemá valný význam. Nikdo tam nebude. Chlapci se utopí. Křičela znovu a znovu, ale pak toho nechala a vydala se zpátky k Tommymu. Dávala pozor, aby šla ve svých stopách.

Vodu měl po prsa. Podařilo se mu kleknout si na volnou nohu, a tak se držet trochu výš nad hladinou. Ztěžka se k němu brodila silným proudem. Potok už měl skoro pět metrů do šířky. Voda zakrývala pasti i všechnu trávu.

„Támhle se něco blíží,“ řekl Tommy a pohlédl proti proudu. Déšť začal polevovat a Lynn ucítila příliv naděje. Avšak hluk rozbouřené vody na horním toku sílil. Potom uviděla mezi stromy světla.

„Panebože! Podívej!“ upozornila Tommyho a napřímila se. „Tady! Pomoc! Pospěšte si, jsou chycení ve vodě!“

Od vzdálené budovy se mezi stromy blížily dvě temné postavy. Paprsky jejich baterek se míhaly šerem. Déšť sice polevoval, ale voda stále stoupala. Znovu volala a mávala. Přemýšlela, jestli má najít baterku. Pak ji větší z těch dvou mužů spatřil. Byl vysoký a měl černý plnovous. Zvedl ruku, aby zastavil druhého, který šel pár kroků za ním.

„Tady!“ vykřikla znovu. Proč se zastavili? Hluk na horním toku sílil. Zdálo se jí, že se země kolem ní chvěje. Znělo to jako valící se kameny. Znovu křičela a mávala. Vysoký muž s černými vousy se zastavil na okraji strže. Měl na sobě plášť do deště, tak dlouhý, že mu sahal až k vysokým botám. Na hlavě měl velký černý klobouk. Podíval se na ni a potom nahoru proti proudu. Déšť zase zesílil.

„Tommy se chytil!“ vykřikla. „Rip taky. Prosím, pomozte mi je dostat ven!“

Vysoký muž teď k ní měl asi čtyři metry a voda mu stoupala až k okraji pláště. Tommy zakašlal a zasténal bolestí, jak ho proud táhl do strany. Voda mu už zakrývala náprsní kapsy na košili a on se neovladatelně třásl. Rip za ním něco nesrozumitelně blábolil a voda mu sahala až po bradu. Lynn blížícímu se muži stále neviděla do tváře.

Zvolna se blížil a zapíral se nohama do země, aby odolal proudu. Když k ní došel, podal jí ruku a gestem ji vyzval, ať se chytne. Zaváhala, když vtom se přiřítilo ječící peklo. Pohlédla po zvuku a uviděla blížící se metr a půl vysokou stěnu hnědé vody, plnou propletených větví.

Zaječela, protože dobře věděla, co to znamená. Mezitím se muž dostal až k ní, popadl ji za předloktí a táhl ke stromům. Znovu zaječela, něco o Tommym, ale muž ji svíral pevně a doslova ji vyvlekl z proudu. Byla už na suchu, když se vlna přehnala. Cítila pach bahna a slyšela, jak se po dně valí kameny. Snažila se dohlédnout deštěm na Tommyho a Ripa, ale marně. Pak přišla druhá, bahnitější vlna. Rychle zaplnila celou roklinu až k linii stromů na obou stranách. Na hladině plavaly keře a menší stromy. Její přátelé zůstali hluboko pod vodou a ona věděla, že je s nimi konec. Cítila, jak se jí dělá špatně od žaludku.

Sevření kolem její paže nepovolovalo. „Vem ji do nitro-budovy,“ řekl muž chladným, rozkazovačným tónem. „Úplná izolace. Pak se vrátíme pro těla.“

„Někde tu budou mít auto,“ řekl druhý. Lynn nemohla odtrhnout oči od divoké hnědé řeky, která tak rychle nahradila malý potůček.

„Jo, to najdeme taky. A batohy. Teď ji odveď.“

Teď ji odveď? Lynn se probrala. Odveď? Kam mě má odvést? Co je to za lidi? Zeptala se, co se děje, ale ten velký muž jí zkroutil ruce dozadu.

„Co to děláte!“ vykřikla, ale druhý muž jí zavázal oči pruhem mokré látky. Potom jí nacpal do úst roubík. Snažila se vzdorovat, ale muž ji zvedl za lokty a ona se zkroutila bolestí. Tlumeně zaječela a přestala se bránit.

„Stůj klidně,“ nařídil jí ten velký muž. Vnímala, jak je blízko. Cítila z něho vlhké plátno, kůži a ještě něco – nějaký chemický zápach. „Neměli jste sem chodit,“ řekl a hlas mu nad duněním vody zněl dramaticky. „Vůbec jste sem neměli chodit.“

Před návratem z toalety do kanceláře si speciální agentka Janet Carterová v zrcadle zkontrolovala, jak vypadá. Nešla jí z hlavy poznámka, kterou náhodou vyslechla ráno v lahůdkářství nedaleko budovy FBI v Roanoke. Nový agent, zelenáč přišlý rovnou z akademie, se na ni zeptal staršího kolegy, když stáli ve frontě na kávu. Janet na druhé straně pultu v té chvíli neviděli. Byla jedinou ženou mezi všemi agenty v Roanoke, a tak když se začali bavit o té hezké rudovlásce z oddělení násilných činů, nemohla to přeslechnout. Potom ten starší řekl: „Ať tě nezblbne, jak vypadá. Je jí dobře přes třicet, spíš ke čtyřiceti, u FBI je osm let a s nikým z nás nechodí. Tak si to přeber.“

Jak přeber? vrtalo jí od rána hlavou. Chce tím říct, že když nechodím s žádným agentem, že jsem lesba? Tohle si o mně všichni myslí? Nebo že jsem pro toho zelenáče přestárlá? Zkoumala, jak vypadá. Rudé vlasy, jasně zelené oči… no dobře, tu a tam nějaká ta vráska, ale nic strašného. Pevná brada, zdravá pleť. Takže vypadám na míň než na těch sedmatřicet, co mi je – no a co? Janet chodila třikrát, čtyřikrát týdně do tělocvičny a byla na tom fyzicky lépe než mnohý z jejích mužských kolegů, pokud se dá soudit podle kondičních testů. S jejím „přestárlým“ tělem nebylo nic v nepořádku. No, a proto se ten nováček na tebe ptal, ne? Tak se uklidni. Jen tak kecají. Měla své kolegy v podstatě ráda a oni měli rádi ji.

Povzdechla si a vrátila se do kanceláře. V místnosti byly čtyři kóje. Ta, která patřila šéfovi jednotky Larrymu Talbotovi, byla o něco větší než ostatní tři. Ty si byly podobné jako vejce vejci – standard FBI.

V každé byl počítač, židle a registračky pod stolem a nad ním. Jednotka měla čtyři tabulková místa, ale jedno bylo napůl natrvalo neobsazeno, aby se ušetřilo na rozpočtu. Posledním činným členem jednotky byl Billy Smith, i když většina kolegů o něm mluvila spíš jako o „nečinném“. To nebylo vůči Billymu nejspravedlivější – měl potíže s tlakem, a tak si vždycky hned po příchodu do kanceláře musel vzít pilulku. Po pilulce na hodinku usnul, pak se ale probral a zbytek dopoledne se věnoval úředničině. Kolem oběda si vzal další pilulku a znovu upadl do mrákot. Přeložili ho sem před třemi roky z nějakého zastrčeného oddělení ve Washingtonu a musel doklepat dva roky do důchodu. Larry Talbot navrhl dohodu: Billy zařídí většinu papírování a Larry a Janet se postarají o práci v terénu. Všichni věřili, že do toho nebude nikdo šťourat a Billy se v poklidu dočká penze. V kanceláři byl neblaze proslulý svými rádoby žertovnými hádankami. Občas se mu podařilo někoho nachytat nepřipraveného, jako třeba když se zeptal Janet, proč má pošta vlajku na půl žerdi: protože berou nové lidi. Mezi takovými zábavnými klenoty a kancelářskou prací si Billy našel domov.

Janet usedla ke stolu a zkontrolovala e-maily. Odfrkla si. Larry Talbot jí nechal vzkaz: dnes se mají vypravit za panem Kreissem, aby mu sdělili, že odesílají případ zmizelých studentů do Washingtonu. Má se v devět setkat s Talbotem v garáži. Pohlédla na hodinky. Taktak čas dopít kávu. Stále přemýšlela o ranním rozhovoru svých kolegů. Přeber si to… Uvědomila si, že starší agent je ženatý. Mohla by si to krásně přebrat. Třeba by ho mohla prásknout manželce, že se zajímá o rudovlásky. Možná by to do jeho rodinného života vneslo čerstvý vítr. V duchu se zasmála. To přece není můj styl.

2

Edwin Kreiss stál na prahu a čekal, zatímco se služební auto FBI serpentinami okresní silničky blížilo k jeho srubu. Věděl, proč sem jedou. Končí s pátráním. Od zmizení už uplynuly skoro tři týdny a nikdo u policie ani FBI neměl nejmenší potuchy, co se vlastně stalo. Nenašlo se žádné tělo, nic nenaznačovalo zločin, žádné opuštěné auto, čerpání z kreditní karty, telefonické udání ani svědci; a hlavně žádný nápad, odkud začít. Zmizela jeho dcera Lynn a její dva přátelé, Tommy a Rip.

Kreiss si uvědomoval, že je mu dost jedno, co se stalo s těmi kluky, ale Lynn je jeho jediné dítě. Nebo byla? Umínil si, že na ni nebude myslet v minulém čase, i když se nemohl zbavit pocitu, že mu v žaludku leží těžká železná koule. Vězela tam od chvíle, kdy mu poprvé zavolali z univerzitní kanceláře. A teď tady stojí a čeká, až mu agenti největší pátrací mašinerie na světě přijdou oznámit, že končí s pátráním. Ráno mu volal speciální agent Talbot, ale nechtěl nic říkat do telefonu. Jenže Kreiss, který sám býval agentem FBI, věděl, jak to chodí. Pátrání se dostalo do bodu, kdy nadřízení začali poukazovat na omezený rozpočet a klást nepříjemné otázky, zvlášť když neexistují důkazy o zločinu.

Kreiss pohledem sledoval tmavý čtyřdveřový sedan značky Ford, jak zajíždí na mýtinu před srubem a zastavuje. Poznal oba agenty, kteří na případu pracují, ženu a muže. Speciální agenty, připomněl si Kreiss. U FBI jsou jenom speciální agenti, žádní jiní. Larry Talbot, šéf jednotky pro násilné trestné činy, měl na sobě usedlý tmavý oblek a byl úplně plešatý. Měl robustní postavu, skoro obtloustlou; to by za Kreissových časů bylo dost neobvyklé. Speciální agentka Janet Carterová se zdála o dost mladší než Talbot. Vypadala na něco málo přes třicet, měla hezkou postavu a pohledný obličej, i když vypadal trochu příliš dětsky. Kreiss si říkal, že s takovým obličejem může mít občas problémy, aby ji lidé brali náležitě vážně. Ve slunečních paprscích jí zářily rudé vlasy. Kreiss stál nehnutě ve dveřích a čekal, na tváři trpělivou masku. Za poslední tři týdny se on i rodiče chlapců s oběma agenty několikrát setkali. Talbot si zachovával profesionální odstup a při jednání projevoval zdvořilou účast. O Carterové nabyl Kreiss dojmu, že ji případ frustruje a že by se už nejraději pustila do něčeho jiného. Vycítil také, že je jí nesympatický. Nebo ho snad podezřívá, že má se zmizením dcery něco společného?

Kreissův srub, postavený z koupených prefabrikátů, se krčil pod východním vrcholem jedenáct set metrů vysoké hory Pearrs Mountain v Appalačských horách, asi čtyřicet kilometrů západně od Blacksburgu v jihozápadní Virginii. Větrem ošlehané východní úbočí se prudce zvedalo z otevřené paseky asi čtvrt kilometru za srubem. Skalní útes byl poset kosodřevinou a několika smutečními vrbami, od nichž vybíhaly po drolící se skále pásy zeleného mechu. Paseka za srubem byla široko daleko jediným otevřeným prostranstvím – jinak se na všechny strany táhly hluboké lesy. Necelých dvě stě metrů pod srubem neúnavně zurčel potok Hangmans Run a vymílal prastarou skálu v hluboké rokli. Úzká okreska vedla souběžně s potokem. Přes potok vedl dřevěný můstek a za ním pokračovala příjezdová cesta ke Kreissovu srubu.

Agenti beze slova došli k dřevěným schodům na terasu. „Pan Kreiss?“ zeptal se Talbot. „Já jsem speciální agent Larry Talbot a toto je speciální agentka Janet Carterová.“

„Ano, pamatuju se,“ odvětil Kreiss. „Pojďte dál.“

Otevřel síťové dveře. Talbot při každém setkání sebe i Carterovou znovu a znovu představoval a vždycky zachovával úřední zdvořilost. Pokud snad věděl, že Kreiss kdysi pracoval u FBI, nedával to na sobě nijak znát. Kreiss zachovával neutrální postoj. Chystal se být také zdvořilý, ale rozhodně ne přátelský – pokud mu opravdu přišli říct, že to vzdávají.

„Děkujeme, pane,“ řekl Talbot. Kreiss je odvedl do hlavního pokoje, který sloužil jako obývák, jídelna i kuchyně najednou, a nabídl jim křesla.

Talbot usedl na krajíček a na kolena si položil kufřík. Carterová se chovala uvolněněji. Opřela si ruce o opěrky a přehodila jednu hezkou nohu přes druhou. Kreiss se posadil do dubového houpacího křesla u kamenného krbu, zkřížil ruce na prsou a snažil se nemračit.

„Tak,“ pronesl Talbot a ohlédl se na Carterovou, jako by u ní hledal podporu. „Jak asi víte, pátrání zatím nepřineslo žádný pokrok. Upřímně řečeno, takový případ jsme tu ještě neměli. Obvykle se najde nějaké vodítko, svědek nebo aspoň hypotéza. Jenže tady…“

Kreiss přelétl pohledem Carterovou i Talbota. „Jaký máte plán?“ zeptal se. Talbot se zhluboka nadechl. „Probírali jsme to i s oběma ostatními rodinami. Náš hlavní problém je pořád stejný. Neexistuje zde ani náznak trestného činu. Chybí důkazy…“

„Už jsou to tři týdny, co beze stopy zmizeli,“ přerušil ho Kreiss. „Myslel jsem, že v dnešní době je těžké jen tak beze stopy zmizet, pane Talbote. Opravdu těžké.“

Hleděl Talbotovi přímo do očí. Carterová upírala pohled na špičky bot a její obličej nevyjadřoval žádnou myšlenku. „Chápu, když mi říkáte, že neexistují důkazy,“ pokračoval Kreiss. „Není tu ale ani žádný důkaz, že by zmizeli dobrovolně.“

„Ano, pane. S tím souhlasíme,“ odpověděl Talbot. „Všichni tři jsou studenti a jsou si… blízcí.“

To není dost přesné, pomyslel si Kreiss. Ty tři děti k sobě vázalo nějaké zvláštní pouto už od konce prvního ročníku. Tommy a Lynn, jeho dcera, tvořili hlavní dvojici a podivín Rip kolem nich kroužil jako elektron.

„Ptali jsme se každého, kdo by mohl něco vědět,“ pokračoval Talbot. „Profesorů, asistentů, spolužáků. Nikdo nám nebyl schopen říct nic určitého. Jen dva studenti z jejich ročníku si byli dost jistí, že se vypravili někam tábořit. Ale nikdo neví kam ani na jak dlouho. Navíc byly jarní prázdniny, takže skoro celý týden nikomu nechyběli. Teď už můžou být doslova kdekoli.“

„A co místní policie?“

„Ta s námi velice ochotně spolupracuje. Univerzitní, městská i okresní. Prověřovali jsme všechna obvyklá vodítka. Telefonické záznamy, e-mailové adresy, bankovní účty, kreditní karty, školní rozvrhy, dokonce i průkazky do knihovny. Nikde nic.“ Zhluboka se nadechl. „Tak jsme vám dnes přišli říct, že musíme případ předat oddělení pohřešovaných osob.“

„Pohřešovaných osob…“

„Ano, pane. Dokud nedostaneme náznak, jakýkoli náznak, že se prostě nevydali na nějakou delší cestu nebo tak něco.“

„A nechali školy? Tři úspěšní studenti v nejvyšším ročníku?“

„Pane, něco takového by se nestalo poprvé. Studenti jsou vždycky z divokých vajec. Klidně mohli jet zachraňovat třeba velryby, nebo co já vím.“

Kreiss se zamračil, zavrtěl hlavou a vstal. Přistoupil k oknu a snažil se ovládnout hněv. Stál zády k nim. Nechtěl, aby mu viděli do obličeje.

„Takhle to rozhodně nemůžu brát, pane Talbote. Dcera ke mně měla dost blízko, zejména od smrti své matky… mé bývalé ženy.“

„Ano, pane. To letecké neštěstí. Upřímnou soustrast, pane.“

Kreiss překvapeně zamžikal víčky. Talbot mu mezi řádky sděluje, že si ho prověřili. Ale samozřejmě, to je standardní postup. Když zmizí děti, musí se důkladně prověřit rodiče. Vždycky. Takže je jim jasné, že jsem byl u FBI. Zauvažoval, kolik toho můžou vědět o okolnostech jeho odchodu ze služby. Talbot možná; ona je na to moc mladá. Možná se na něho vyptávali ve Washingtonu?

„Děkuju,“ odpověděl. „Ale chci tím hlavně říct, že kdyby se dcera chystala nechat školy, určitě by mi to řekla. Sakra, přece by chtěla peníze, ne?“

„Určitě?“ zeptal se Talbot. „Pokud víme, tak po tom neštěstí dostala od pojišťovny docela slušný balík.“

Kreiss se překvapeně otočil. Na to úplně zapomněl. Věděl, že Lynn kvůli tomu hledal právník jeho bývalé ženy, ale dcera s ním jednala sama a on neznal podrobnosti. Věděl, že si z toho platí školné a výdaje, ale přesto jí dával kapesné.

Žena vytáhla notes a začala si něco psát. Cítil, že by měl něco říct. „Pane Talbote, má dcera je zodpovědný člověk. Tommy Vining taky. Rip… no, ten se někdy chová, jako by spadl z Marsu. Ale školu by jen tak neopustili. To vím určitě. Prostě vyrazili do přírody, jak to říkali ti jejich spolužáci, a něco se jim stalo. Něco zlého.“

„Ano, pane. To je jedna možnost. Jenže nejsou žádné…“

„Dobře, dobře. Takže co teď? Prostě to uzavřete a uložíte k ledu?“

„To rozhodně ne,“ zaprotestoval Talbot. „A vy to víte. Stane se z toho federální případ pohřešovaných osob, který se neuzavře, dokud se pohřešované osoby nenajdou…“ zaváhal, „…tak či onak.“ Znovu se odmlčel. Zdálo se, že je mu líto, jak to formuloval. „Jistě si vzpomenete, že v FBI existují doslova tisíce otevřených případů pohřešovaných osob. A to mluvím jen o federálních případech. O některých místních případech se ani nedovíme.“

„To člověka opravdu uklidní.“

„Je mi jasné, že ne, pane Kreissi. Ale oddělení pohřešovaných osob má jednu velkou výhodu. Sledují tam každý případ – tedy každý aktivní případ – a hledají souvislosti. Jména, čísla kreditních karet, telefonní čísla… Mají na to speciální software, a ten prohledává databáze FBI a hledá souvislosti se všemi pohřešovanými osobami v USA.“

„Co na to říkají ostatní rodiče?“

Talbot si povzdechl. „No, nejsou nadšení, ale myslím, že nás chápou. Prostě nejsou žádné…“

„Ano, to říkáte pořád. Nechystají se hledat je na vlastní pěst?“

„A nechystáte se na něco takového vy sám, pane Kreissi?“ vložila se do rozhovoru Carterová. Bylo to poprvé, co vůbec promluvila. Kreiss si uvědomil, že vlastně ani neví, jestli ji slyšel něco říct. Pohlédl na ni a trochu ho překvapilo, jak tvrdě jeho pohled opětuje. V jejím výrazu byla zřetelná výzva.

„V žádném případě,“ prohlásil klidně a stále jí hleděl do očí. „Když se civilisti pletou pod nohy policii, většinou je to k ničemu.“

„Ale vy vlastně nejste tak docela civilista, že?“ nadhodila.

Kreiss zaváhal, musel si ujasnit, co tím chtěla říct. „Ale ano, agentko Carterová,“ řekl nakonec potichu. „Teď už ano.“

„Ehm…,“ odkašlal si Talbot a chtěl něco podotknout, ale Carterová mu do toho skočila.

„Speciální agent Talbot chce říct, že jsme si vás prověřili. Když zmizí dítě, vždycky rodiče prověřujeme. Takže samozřejmě víme, že jste byl agentem FBI. Jenže vaše služební i osobní záznamy jsou nepřístupné. Těch pár lidí, se kterými jsme o vás mluvili, říká, že jste byl velice úspěšný“ – nahlédla do zápisků – „lovec. Tohle slovo použili všichni.“

Je načase změnit téma, řekl si Kreiss. Nechal obličej ztuhnout do chladné masky, kterou už léta nepoužil. Sledoval, jak překvapeně zamrkala a trochu se v křesle naklonila. Stoupl si nad ni a spatra na ni pohlédl. „A co ještě říkali, agentko Carterová?“ procedil přes zaťaté zuby.

„Vlastně nic,“ odpověděla a hlas jí trochu přeskočil. Talbot náhle vypadal poplašeně. Pohnul se v křesle.

Kreiss, paže složené na hrudi, se sklonil a zahleděl se jí zblízka do očí. „Máte ke mně nějaké dotazy, pokud jde o tento případ, agentko Carterová?“

„V této chvíli ne, pane,“ odvětila a vzdorně vystrčila bradu. „Pokud ale nějaké budeme mít, určitě vám je položíme.“

Kreiss usoudil, že se pokouší zjednat si u něho respekt. Oba ale cítili, že se jí to nedaří. Zhluboka se nadechl a dál jí upřeně hleděl do očí. Široce rozevřel víčka a pohled si trochu rozostřil. Cítil, jak se neklidně vrtí v křesle. Talbot si odkašlal, aby uvolnil napětí. Kreiss se narovnal, potichu vydechl a šel si sednout zpátky do houpacího křesla. „U FBI jsem neměl na starosti pohřešované osoby,“ řekl. „Byl jsem jedním z vedoucích kontrašpionáže, sekce pro Dálný východ.“

Carterová se mezitím vzpamatovala a také si odkašlala. „Ano, pane,“ prohlásila. „To, co jste před chvílí říkal, stoprocentně platí. Nepouštějte se do ničeho na vlastní pěst, prosím. Jestli na něco přijdete nebo jestli vás něco napadne, dejte nám vědět. Máme mnohem větší možnosti než vy.“

„I když nad tím zlomíte hůl?“

„Nikdo tady nic neláme,“ zaprotestoval Talbot. „Celý případ zůstává v pravomoci našeho úřadu v Roanoke, i když ho postoupíme federálnímu oddělení pro pohřešované osoby. Můžeme si ho kdykoli vyžádat zpět a znovu otevřít. A Janet má rozhodně pravdu. Ničemu by nepomohlo, kdyby se do toho zapletl někdo další.“

Kreiss ještě stále hleděl na Carterovou. „Samozřejmě,“ přisvědčil a zkusil se zatvářit co nejneškodněji. Přiznal si, že vlastně před chvílí málem tou její úhlednou hlavičkou prorazil okno. Byl si jist, že to vycítila. Ještě měla zarudlé tváře.

„Tak,“ zopakoval Talbot svůj úvodní projev. Když vstával, upravil si mimoděk prstem límec. „Znovu vás ujišťuju, že FBI rozhodně nic nevzdává. Tím spíš, že jde o dítě bývalého agenta. Prostě se to jen dává jinou cestou. Kdyby se vyskytlo něco nového, dejte mně nebo kolegyni vědět a my se už o všechno postaráme. Naše navštívenky už asi máte, že?“

„Ano, mám,“ potvrdil Kreiss a také vstal. „Myslím, že děláte chybu,“ řekl Talbotovi a úmyslně přehlížel Carterovou.

Talbot na něho soucitně pohlédl a pak odpověděl: „Ano, možná. Ale dokud nedostaneme informace, které by nasvědčovaly, že se vaší dceři a jejím přátelům přihodilo něco zlého, máme bohužel svázané ruce.

V podstatě je to problém omezených zdrojů. Byl jste u toho, víte, jak to chodí.“

„Vím jen, jak to chodilo dřív,“ odpověděl Kreiss s důrazem, který vyjadřoval, že za jeho časů by se agenti FBI tak snadno nevzdali. Doprovodil je ke dveřím. Tam se s ním rozloučili a vydali se k autu.

Kreiss stál ve dveřích a sledoval je, jak odcházejí. Od okamžiku, kdy děti zmizely, se snažil nepodlehnout emocím. Spolupracoval s univerzitní policií, potom s místní policií a nakonec s FBI. Dal a řekl jim všechno, co chtěli. Nechal je, aby prohledali její pokoj ve srubu. Neprotivil se ničemu, s čím přišli. Setkal se s rodiči Ripa a Tommyho – to bylo bolestné. Sjednal si schůzku s dceřinými přáteli a známými. Přetrpěl dvě sezení s řadou zúčastněných; vedl je psycholog FBI, který se z nich snažil vydolovat myšlenku, nápad, něco, co by vyšetřovatelům naznačilo, kam se ti tři mohli vydat. Nic z toho ale nikam nevedlo.

Někteří spolužáci zmizelých se k policii chovali s přezíravým pohrdáním, to ale nikoho nepřekvapilo. Studenti technických oborů na univerzitě Virginia Tech si o sobě vždycky mysleli, že jsou něco víc než obyčejní studenti. A koneckonců, možná mají i kus pravdy, řekl si. Pro Lynn to platilo určitě… Přistihl se, že mimoděk sklouzl do minulého času. Za daných okolností se však jejich hrubé chování vůči policistům dalo těžko omluvit. Nejvíc to očividně přeháněl jeden zrzek. Kreisse napadlo, že se buď předvádí, nebo se snaží zakryt, že něco ví.

Nemám jim co vyčítat, pomyslel si unaveně, když auto odjíždělo. Nevykašlali se na to. Snažili se. Čím víc však stopa vychládala, tím si byl jistější, že případ nakonec šoupnou do oddělení pohřešovaných osob a půjdou chytat opravdové zločince. FBI je velká organizace s omezeným rozpočtem, řadou priorit a spoustou problémů, na které jí nestačí čas. Případy pohřešovaných osob se často táhnou celá léta. Zato hodnocení agentů se koná jednou do roka, podle výsledků a statistik příslušného roku. Počty uzavřených případů, zatčených a odsouzených pachatelů. Těžko jim co vyčítat. A měli aspoň dost slušnosti, aby se obtěžovali přijít mu osobně sdělit, co udělají. I když ta holka byla drzá. Takže vřelé díky, speciální agente Talbote a speciální agentko Carterová. Zavřel dveře a zhluboka vydechl, aby trochu nadlehčil tu železnou kouli, co cítil v útrobách. Svým způsobem se mu vlastně ulevilo. Teď může všechno udělat po svém.

Talbot opatrně řídil auto po klikaté cestě k dřevěnému můstku přes potok. Janet pohlédla na mobil, ale ten tady v kopcích neměl signál.

„Nesnáším to,“ prohlásil Talbot, když najeli zpátky na okresku. „Říkat jim, že končíme. Oddělení pohřešovaných osob berou rodiče vždycky jako odsun na vedlejší kolej.“

„Děláme jen to, co musíme,“ odpověděla Janet. „Já osobně si myslím, že se ty děti prostě sebraly a někam utekly. Nic nového pod sluncem, všichni studenti jsou takoví. Mají prostě moc snadný život.“

„Chvilku jsem se bál, že vybuchne. Vidělas, jak se tvářil, když jsi začala mluvit o jeho záznamech? Šel z něj strach.“

Janet neodpověděla. Bezmyšlenkovitě si pohrávala s bezpečnostním pásem, zatímco Talbot projížděl úzkými serpentinami. Silnička stoupala a stromy, jež se nad ní pnuly jako tunel, dávaly všemu temně zelené světlo. Viděla to až moc dobře. Musela zburcovat všechny síly, aby mu byla schopna odpovědět. I tak jí přeskočil hlas. Ještě nikdy neviděla tak výhrůžný obličej. Celkový dojem podpořila i vysoká Kreissova postava, mohutná ramena a drsné rysy v obličeji. Podle Talbota bylo Kreissovi kolem pětapadesáti, kvůli šedobílým vlasům a vráskami zbrázděné tváři však vypadal starší. Tají v sobě velkou sílu, pomyslela si. A určitě ji umí využít. Připustila, že se ho chvilku bála, jak na ni hleděl tím vzdáleným pohledem. Jako pes, než se zahryzne.

„Víš,“ rozjímal Talbot, „kdybych měl hlídat pár lidí v místnosti, tak speciálně na něho bych si dával největší pozor.“

„Nejspíš jo,“ přinutila se do bezstarostného tónu, aby zakryla, jak moc ji Kreiss vyvedl z míry. A už toho nech, Larry, dodala v duchu.

„Nechtěl bych ho mít v zádech. Zvlášť jestli je pravda to, co říkal Farnsworth.“

Farnsworth, jejich šéf, ho zná? „A co říkal?“ zeptala se.

„Kreiss není jen tak někdo. Jen taktak ho udrželi na uzdě. Osamělý vlk. Ti od kontrášů se tak prý někdy zvrtnou. Vždyť víš, všechny ty tajemnosti jim vlezou na mozek, zvlášť když se zapletou s těmi cvoky za řekou, v Langley.“

„Jak zvrtnou?“ Ted Farnsworth byl agent rezident, to znamená vrchní šéf v Roanoke. Janet si neuměla představit, že by takový domácký typ jako Farnsworth mohl mít něco společného s kontrašpionáží.

„To mi neřekl, jen kroutil hlavou. Zdá se, že Kreiss se hodně pohyboval mimo FBI. Pak se něco přihodilo a oni ho vylili. Pak snad dokonce reorganizovali kontrašpionáž, aby se jim tam žádný další osamělý vlk neurodil.“

„Nikdy jsem neslyšela, že by se agenti FBI používali k takovýmhle věcem. Tím bychom přišli o největší výhodu, co máme – lovíme přece ve smečce.“

Talbot se soustředil na prudkou zatáčku. „No jo,“ řekl. „Podle Farnswortha se Kreiss dal dohromady s hledači od CIA, a to jsou všechno osamělí vlci.“

„Hledači? Co hledají?“

„Tak se říká lovcům lidí u kontrašpionážního oddělení CIA. Když se některý z těch skvělých agentů CIA urve ze řetězu, pošlou na něho hledače. Farnsworth jim říká ‚specialisti na znovuzískání agentů‘. Přísně tajné a tak dál. Vždyť to znáš.“

Janet zamrkala a Talbot vjel do další nepřehledné zatáčky. „Tohle jsem ještě nikdy neslyšela,“ prohlásila. „Ze všeho nejvíc mi to zní jako jedna z těch pohádek o CIA, kterými nás krmí, abychom se nenudili.“

Talbot na ni vrhl rychlý pohled, ale hned se vrátil k řízení. „Tím bych si nebyl tak jistý. No, stejně se to stalo už tak před čtyřmi pěti lety. Farnswortha zrovna z Washingtonu poslali někam do terénu, když Kreisse stáhli na velitelství, takže to všechno máme až z bůhví kolikáté ruky. Ale stejně se mi ulevilo, když Kreiss slíbil, že se do toho nebude plést.“

Janet si odfrkla.

„Co je?“ zeptal se Talbot.

Obrátila se k němu. „Tomu přece nemůžeme věřit ani náhodou. To ti to tam nedošlo?“

Talbot vypadal zaraženě. „Nedošlo. Nepřipadalo mi to tak. Myslím, že se jen prostě naštval. Navíc, ať už dělal u FBI, co chtěl, teď je v penzi. Prostě je to jen rodič. Já ho vidím jako chlapíka, co si zkomplikoval konec kariéry, přestěhoval se sem, aby měl blízko k dceři, a ta si teď zmizí a FBI se na to vykašle. A taky je už starý, proboha.“

„Myslím, že to vidíš špatně,“ řekla a zavrtěla hlavou. „A tak starý není.“

Talbot se zasmál. „Hele, nelíbí se ti nakonec jako chlap?“

„Kristepane, Larry!“ zasmála se. Odvrátila se však, aby jí náhodou něco nevyčetl z očí. Vlastně se jí nelíbí. Bála se ho a byla z něho celá roztřesená. Sakra, osm let praxe u FBI, a tenhle veterán ji málem uzemní pohledem.

„Prostě to berme tak, Janet, že nikde není žádný důkaz trestného činu. Znáš přece Farnsworthova pravidla. Nemáme čas, když v tom není zločin. A v tom má pravdu. Předáme to na pohřešované osoby a jedeme dál. Kde se chceš stavit na oběd?“

Janet pokrčila rameny a dál hleděla ven. Viděla jen větrem pokroucené a mechem obrostlé borovice, některé porostlé psím vínem. Auto teď sjíždělo dolů, ale před nimi se zvedal další kopec. Nedalo jí moc práce představit si, jak se Edwin Kreiss krade ven ze srubu a mizí v hloubi lesa. Málem se jí zastavilo srdce v těle, jak se nad ní tyčil… jako tygr připravený ke skoku. Za celý život na ni žádný muž tak hluboce nezapůsobil. „To je jedno,“ řekla nakonec. „Ani nemám hlad.“

3

Barry Clark vystoupil z autobusu a rychle se hnal deštěm ke svému bytu ve studentském městečku za Krogerovým nákupním centrem. V marné snaze schovat hlavu před deštěm zvedl nad hlavu batoh. Už se skoro úplně setmělo a on byl – jako obvykle – naštvaný.

Došel k přízemnímu bytu, zkontroloval otlučenou schránku na dopisy, kam při dešti vždycky zatékala voda – který debil vymyslel, že se dá dopisní schránka na tak blbé místo; ti pošťáci jsou den ode dne línější – a pokračoval do chodby, páchnoucí rovným dílem po starém jídle, kočičí moči a prádelně. Holá slabá žárovka vrhala sporé světlo na nánosy odpadků v koutech. Odemkl ušmudlané dveře, uvnitř odstrčil odpadky na podlaze čehosi, čemu říkal obývák, a zavřel za sebou. Závěsy byly zatažené, aby odradily zloděje. Venku vládl šedivý, deštivý večer a pokoj byl tmavý a ponurý, což přesně odpovídalo jeho náladě. Upustil mokrý batoh na podlahu a třískl do vypínače. Nic. Hlasitě zaklel. Nejspíš zas namokly jističe v kuchyni. Kristepane! Copak se dnes musí všechno kazit?

Prsty si pročísl mokré vlasy a vydal se napříč pokojem. Vtom se ze židle zvedla velká postava. Neměla hlavu. Ucítil náraz vpravo na hrudníku kousek od podpaží. Rána byla tak silná, že zavrávoral. Ovládla ho prudká bolest, skoro nemohl dýchat. Potom mu bezhlavá postava uštědřila další ránu do stejného místa, ale tentokrát zleva. Aniž by si to uvědomoval, Barry klesal na kolena a potom na zadek. Seděl na podlaze, v očích měl slzy a pokoušel se vydat nějaký zvuk. Zvládl však jen kňučet. Ruce měl paralyzované až do konečků prstů a z bolesti se mu dělalo zle. Otevřel oči, ale nikoho neviděl. Pak ucítil pohyb za sebou. Zkusil se otočit, ale bez pomoci rukou to šlo ztuha. Vtom ho prsty pevné jako svěrák uchopily za vlasy a zvedly na nohy. Bolelo to hrozně, ale ještě víc ho vyděsilo, co ten chlap dokáže jednou rukou. Barry vážil přes sedmdesát kilo. Bezhlavý muž ho za vlasy dotáhl ke stěně obýváku a postrčil ho zase dolů na kolena. Přitom mu přitlačil obličej ke stěně. Barry se od stěny odtáhl, ale pevná ruka ho přistrčila zpět tak prudce, až si narazil nos a vytryskla mu z něj krev. I pro Barryho, který si bytostně protivil poslouchat veškeré rozkazy, to bylo dostatečně jasné. Nehýbej se! Tak se nehýbal.

Pálivá bolest se mu z obou nadloktí rozlévala do celého těla. Zkusil si v tom udělat jakž takž pořádek. Velká postava v temném dlouhém kabátě, černých rukavicích a bez hlavy. Do prdele práce! Jak si to v duchu probíral, vedle tváře se mu zaleskla obrovská naleštěná čepel z chromované oceli, snad milimetr od pravého oka. Reflexivně ucukl hlavou, ale ruka ji přistrčila zpět a on opět narazil nosem do stěny. Ostří se přitisklo na kůži na Barryho lícní kosti, až ucítil pálení. Začal se nekontrolovatelně třást. Chtěl něco říct, ale neměl zdání, co se s ním vlastně děje. Navíc cítil v hrdle drsné sucho, jako kdyby tam měl skelný papír.

„Může to být krátké nebo dlouhé. Vyber si.“ Mužův hlas zněl jako chraptivý šepot. Byl bez přízvuku.

Barry zkusil odpovědět, ale povedlo se mu jen zachroptět. Ucítil za sebou pohyb a tlak v zádech. Asi koleno. Nůž se nepohnul. Začalo se mu strašně chtít močit. Bolest v ramenou začala být nesnesitelná.

„Takže, chlapče,“ ozval se šepot, „chci vědět, kam se vypravila Lynn Kreissová s přáteli.“

Barrymu v šeru překvapením spadla čelist. Lynn Kreissová? Kdo je sakra ten chlap? To přece chtěli vědět ti policajti. Těm samozřejmě nic neřekl. Barry Clark nemá policajty rád. Pořád jen otravujou na silnici a dávají člověku za stěrač lístky kvůli špatnému parkování. Mimoto musel Ripovi odpřisáhnout, že to nikomu neřekne. Teď se ale dal do pohybu nůž. Barry pocítil náhlý závan chladu, když mu muž jediným pohybem rozřízl košili od límce až k pasu. Ještě to nestrávil, a už ho muž za vlasy zvedl opět na nohy. Tentokrát vyjekl bolestí. Pak ucítil tlak nože v kříži, škubnutí pásku, a džíny i slipy mu začaly klouzat po stehnech k podlaze. Podíval se dolů na špičku nože, jež mu vyčnívala mezi nohama. Zkusil se vyprostit, ale nechal toho, když ucítil ostří na šourku. Poděšeně vykvikl a vzepjal se na špičky. Kdyby ho muž nedržel za vlasy, nebyl by schopen udržet rovnováhu. „Mluv, sráči!“ ozval se znovu šepot. „Tak kam?“ Barry se zase roztřásl. Ten chlap ho snad rozřízne na půlky! „Jo, dobře. Kristepane, ne! Rip říkal, že se zkusí dostat do nějakého objektu R. Nevím, co to má být. Prosím vás…“

Nůž se začal otáčet. Ostří mu sklouzlo po stehně a pak se vzdálilo. Cítil, jak mu tupá strana přejíždí mezi varlaty. Pak povolil tah za vlasy. Barry poklesl v kolenou, něco ho udeřilo za pravé ucho a on spadl na podlahu. Skoro ho zaplavil vděk, když začal z kruté reality unikat do milosrdného bezvědomí. Jeho posledním vědomým pocitem byl vyprazdňující se močový měchýř.

Operační důstojník na policejní stanici v univerzitním městečku ukazoval Janet Carterové protokol. Bylo půl hodiny před půlnocí a z komunikačního rádia se ozývala hlídka, která vyšetřovala drobnou dopravní nehodu.

„Tady je to,“ řekl seržant. „Stížnost podával nějaký Barry Clark, student třetího ročníku stavební fakulty. Volal na devět set jedenáctku v osmnáct padesát pět, byl na pokraji hysterie. Bydlí ve studentském městečku, tak to spadlo na nás. Policisté ho po příjezdu na místo našli ležet nahého na podlaze. Šaty měl rozházené kolem sebe, za uchem měl podlitinu a na koberci kaluž moči. Podle stěžovatele na něho zaútočil obrovský muž bez hlavy, rozřezal mu šaty, vyhrožoval, že ho zabije, a pak ho omráčil. To je všechno.“

„Bez hlavy?“ zvedla Carterová oči od notesu.

Seržant pokrčil rameny a přelétl očima zprávu. „Takhle to říkal. Udeřil ho celkem třikrát. Nemůže hýbat rukama. Místní zhmožděniny. Dal jsem si z nemocnice odfaxovat zprávu z příjmu. Úplná, ale pravděpodobně dočasná paralýza obou paží v důsledku úderu do nervových pletenců pažních na obou stranách. V krvi postiženého nebyly nalezeny žádné drogy ani alkohol. Krevní podlitina za pravým uchem, k fraktuře lebky nedošlo. Propustili ho po čtyřech hodinách pozorování.“

Položil zprávu na pult. „Zavolali jsme vás, protože když jsme to dali do počítače, vyskočilo upozornění, že objekt byl mezi vyslýchanými ve věci toho zmizení.“

„Jo. To jsme dělali. Má rezavé vlasy?“

Policista nahlédl do zprávy. „Jo.“

„Myslím, že si ho pamatuju. Pěkně namyšlený fracek. Ztratilo se něco?“

„Zřejmě ne. Teď dostal nějaké prostředky na uklidnění a nemůže nám nic říct – jako proč se to mohlo stát nebo co ten bezhlavý jezdec vlastně chtěl.“

Janet zavrtěla hlavou. Právě se chystala jít spát, když jí operační důstojník z Roanoke zavolal. Zeptala se, jestli to nepočká do rána, ale řekl jí, že nejprve volal Larrymu Talbotovi a ten prohlásil, že Carterová se na to určitě hned podívá. Vřelý dík, Larry, pomyslela si.

„Hm, bezhlavý,“ zopakovala. „To jsme tu ještě neměli.“

Seržant opět pokrčil rameny. „No jo, studenti… Někteří mají bujnou fantazii. Už jsem fakt zažil i horší, to mi věřte. Chcete kopii toho protokolu?“

„Ano, díky,“ přisvědčila. „Zjistili policisté stopy vloupání?“

„Stalo se to v tom studentském městečku. Dívali se na zámek na dveřích, prý hračka otevřít. V protokolu to není, ale měl tam být šílený nepořádek. Pokud by se i nějaké důkazy našly, nikomu se moc nechtělo na něco tam sahat.“

Přikývla. „Chápu. Asi se za panem Clarkem podívám. Jak se tam dostanu?“

O čtvrt hodiny později už klepala na dveře Clarkova bytu. Nic. Podívala se na zámek. Policisté měli pravdu. Tohle by zvládla otevřít i párátkem. Znovu zaklepala. Pak si zula botu a rázně jí do dveří zabušila. Barry Clark přišel otevřít. Měl na sobě příliš velké triko s emblémem univerzity a na nohou pantofle. Všimla si krví podlitých očí a toho, že nemá ruce v rukávech. Představila se. Na protější straně chodby se otevřely dveře. Když ale zaznělo „FBI“, zase se rychle zavřely. Barry na ni chvíli hleděl a pomalu mrkal. Potom nohou otevřel dveře a nechal ji vejít. Dveře zůstaly na škvíru pootevřené a Janet pokrčila nos, když uviděla nepořádek panující v bytě.

Clark se pomalu posadil na jedinou židli a upřel na ni doširoka rozevřené oči. V místnosti svítilo světlo s holou žárovkou. Paže mu pod trikem bezvládně visely podél těla. Ano, tohohle si pamatovala. Byl vzdorovitý a při úvodních výsleších se choval skoro nepřátelsky – samozřejmě v případu zmizení neboli Kreissově případu, jak mu v duchu po dnešním setkání s Edwinem Kreissem začala říkat. Pohlédla na hodinky a opravila se: včerejším. Byla si téměř jistá, že buď ona, nebo Larry Talbot tohohle kluka pak vyslýchali ještě jednou. Rozhodně si pamatovala tu kštici, rudou do oranžova, tupý nos i sešklebený pihovatý obličej, který si u všech forem života ve svém bezprostředním okolí přímo koledoval o facku. Zůstala stát a vytáhla notes.

„Tak,“ začala. „Četla jsem policejní protokol o vašem přepadení. Co jste neřekl?“

„Neřekl?“ zopakoval nechápavě. „Řekl jsem jim všechno, co se stalo. Ten obrovský chlap…“

„Moment, pane Clarku,“ skočila mu do řeči, „pojďme přímo k věci. Proč tady byl? Co chtěl? Rozdáváte si to s manželkou prodavače tady z hypermarketu, nebo o co jde?“

Upřeně na ni hleděl a snažil se vypadat jako tvrdý chlapík, ale pak se jeho pohled vznesl někam do dálky. Sakra, pomyslela si a zavřela notes. Je mimo. Dneska z něj nic nedostanu. Rozhlédla se. U vzdálenější stěny se na zemi válely rozřezané zbytky šatstva. Na stěně byla velká hnědá skvrna a zpod koberce u ní vykukovaly nacpané papírové ručníky.

V téhle změti oblečení, papírů, sportovního vybavení, cyklistického náčiní a ohmataných knih by ani sám Sherlock Holmes nezjistil, jestli něco chybí. Otevřenými dveřmi uviděla v ložnici počítač; ložnice vypadala ještě odpudivěji než obývák. Když jen pomyslela na vstup do kuchyně, jejíž zápach cítila až ke dveřím, začalo se jí dělat nevolno. Pohlédla zpět na Clarka, který upřeně civěl do podlahy.

„Vyděsil mě, až jsem se pochcal,“ řekl chlapec potichu a pomalu vrtěl hlavou. „Neměl hlavu. A měl obrovský nůž. Zvedl mě jednou rukou, jednou rukou! Teď můžu hýbat prstama, ale ruku nezvednu ani jednu. Raz dva, a bylo to. Válel jsem se na zemi jako hadrový panák. Tohle triko na mě navlékli v nemocnici, já bych to nezvládl. Teď nemůžu do školy, nemůžu se osprchovat, nemůžu nic. Možná budu muset opakovat semestr.“

Smůla, pomyslela si Janet. „A proč se to stalo, pane Clarku? Co chtěl?“ zopakovala otázku.

„Nevím,“ odpověděl a znovu zavrtěl hlavou. Tentokrát se ale vyhnul jejímu pohledu. Vzdala to. Bolí ho to a teď jí navíc lže. Schovala notes a zamířila ke dveřím. Zastrčila růžek navštívenky mezi dveřní rám a stěnu. Vyplašila tím tučného švába.

„Zavolejte mi, až si budete chtít promluvit, pane Clarku. Možná se vám to povede dřív, než se vrátí.“

Chlapec sebou trhl, když mu její poslední poznámka došla. Sladce se na něho usmála a vyšla ven k autu. Než nastartovala, na chvíli se zamyslela. Určitě to byl Kreiss. Tenhle kluk něco ví o tom, kam se ti tři vypravili, a Kreiss to vycítil. Dnes to přišel zjistit. A proč až teď? Protože dnes jsme mu přišli říct, že FBI končí.

Popis nesedí, ale pršelo. Stačilo, aby si přetáhl pršiplášť přes hlavu, překvapil kluka v temném pokoji a znehybnil ho odbornými údery karate. S hlavou pod pláštěm by v tom šeru vypadal jak obr. Otázka zní, co tedy zjistil. Byla v pokušení zavolat mu hned teď, vytáhnout ho z postele v tom jeho horském srubu. Jenže jestli to byl on, určitě má věrohodnou verzi dnešního večera. Přesto pocítila záchvěv uspokojení. Talbot neměl pravdu.

Nastartovala. Zítra si s Kreissem promluví. Ne, vlastně si ze všeho nejdřív zjistí o Edwinu Kreissovi nějaká fakta, aby se nemusela spoléhat na klepy a legendy. Jméno Kreiss jí znělo povědomě. Ale nic určitého se jí s ním v hlavě nespojovalo. Znovu si vzpomněla, jak před ní stál a vyzařovala z něho vlna energie. Jako velký generátor, běžící na plné obrátky. Pak se v ní probudila profesionálka. Zpátky na zem, Carterová. To tedy nezvládl, zmáčknout ubohého studentíka. Ne že by sama nepocítila chuť Barryho Clarka praštit. Usmála se při té myšlence. Jo, praštit, to jo. Ale nejvýš tak jednou za minutu.

Edwin Kreiss odpočíval u krbu se sklenkou neředěné whisky v ruce. Po dlouhé době se zase cítil lépe. Zejména proto, že našel vodítko. Nedělalo mu zvláštní potěšení takhle toho kluka zřídit, ale už dávno zjistil, že přímý fyzický nátlak často přináší nejrychlejší výsledky. Půjde s tím za policisty? Asi ano. To je jedno. Ještě pořád snad umím nenechávat za sebou stopy. Zhluboka se nadechl a pomalu vydechoval. Studený vítr čechral větve borovic nad srubem a oheň v krbu na chvíli zaskomíral. Všude už je skoro jaro, ale tady nahoře ještě ne.

Přemýšlel o nové informaci. Objekt R. Jediný objekt R, o kterém kdy slyšel, je náhradní středisko armádního velení v horách Catoctin, kousek na sever od Washingtonu. Taková menší kopie Pentagonu. Celá v pětipatrové ocelové krabici, uložené na ocelových pružinách ve velkém prostoru, vytesaném do křemencové skály. Měla sloužit jako útočiště prezidenta a generálů, kteří by to sem stihli, kdyby se nad Washington dostaly jaderné střely. Jenže to ne, to je moc daleko. Taky říkal, že se zkusí do objektu R dostat.

Zavřel oči a představil si mapu jihozápadní Virginie. Jestli se nevzdálili z oblasti, jak to tvrdí policie, ve kterém objektu R můžou být? Zní to vojensky. Zauvažoval, jestli by nemohlo jít o armádní muniční továrnu Ramsey Army Arsenal, asi pětadvacet kilometrů na jih od Blacksburgu. Za celou dobu, co tady Lynn studuje a oni oba bydlí, neslyšel továrnu nazývat objekt R. Nevěděl ani, jestli ještě funguje. Jenže… zkusí se dostat dovnitř! To by znamenalo uzavřenou oblast, takže možné to je. R jako Ramsey?

Lynn, ach Lynn, pomyslel si. Do čehos to sakra spadla? K životu se přihlásila tíha v žaludku. Možnost být jejím otcem, skutečným otcem, měl jen v posledních šesti letech. Předtím jeho bývalá manželka Helen účinně bránila veškerému jeho kontaktu s Lynn i s ní samotnou.

Ještě teď ho bolelo na to myslet. Po rozvodu Helen vybudovala neproniknutelnou bariéru – žádný styk s dcerou, žádné návštěvy, nic.

A protože Helen odmítla alimenty, soudce jí vyšel vstříc. Ačkoli žili všichni tři ve stejném městě, manželka a dcera pro něho nebyly o nic blíž, než kdyby žily v jiné galaxii. Samozřejmě je vedl v patrnosti, v přestávkách mezi přidělenými úkoly o nich hledal informace, dokud se Helen dva roky po rozvodu neprovdala za kolegu z laboratoře FBI. Tehdy to vzdal a ponořil se do práce, která ho stála hodně sil a energie… až do toho incidentu v Millwoodu, kdy to všechno skončilo.

Jednou ho Lynn sama zavolala, úplně nečekaně, krátce po svých šestnáctých narozeninách. Nechala v telefonní ústředně FBI vzkaz, že je dcera Edwina Kreisse a chtěla by s ním mluvit. Bylo to vlastně jednoduché. První setkání v kavárně Metro v Rosslynu proběhlo dost trapně. Druhé už bylo lepší. Rok se takhle potají scházeli. U Lynn šlo nejspíš o projev běžného pubertálního vzdoru vůči matce a trochu i o zaplnění prázdného místa v srdci, vyhrazeného pro otce. Kreiss každé setkání s dcerou pociťoval jako báječný dar shůry, ostrůvek upřímných vztahů mezi stále ostřejšími politicky motivovanými konflikty v případu laboratoře pro jaderný výzkum. Toho roku vlétlo jisté letadlo rychlostí osm set kilometrů v hodině do moře v zátoce Chesapeake Bay. Na jeho palubě zahynula Helen, její manžel a osmdesát osm dalších nešťastníků. Pak už se žádná tajná setkání nekonala. Lynn se dvěma kufry a tenisovou raketou stála na jeho prahu, krásná a divoká mladá dívka s bystrou tváří a chvějícími se rty. Hrozně se snažila být statečná a nedat najevo, jak je vyděšená. Potom ji přijali na Virginia Tech, a když Kreisse přinutili odejít od FBI, přestěhoval se blíž k ní. Objekt R… Hm, uvidíme. Zítra se podívám na tu muniční továrnu. Vzpomněl si na varování rudovlasé agentky, aby se do ničeho nepouštěl na vlastní pěst. Pohrdavě si odfrkl. Ještě pořád jsem Edwin Kreiss, řekl si. Lynn najdu. A jestli jí někdo ublížil, najdu ho, taky jeho ženu, všechny jejich děti a ostatní žijící příbuzné. Pak už ale nebudou žijící a FedEx je po kouscích doručí do hlavního sídla FBI. Ať si to pak oddělení pohřešovaných osob přebere.

4

V pátek ráno Janet Carterová zavolala Evě Hollowayové v ústředí FBI. Eva pracovala v daktyloskopickém oddělení a hrávala s Janet squash, dokud Janet nepřeložili do Roanoke. Janet jí vysvětlila, že by se ráda něco dozvěděla o bývalém agentovi Edwinu Kreissovi.

„Oficiálně?“ zeptala se Eva.

„Vlastně ano, i když ten případ předáváme oddělení pohřešovaných osob. Zmizeli tři studenti a bohužel nejsou žádné důkazy trestného činu. Kreiss odešel od FBI před takovými pěti roky. Jedno z těch zmizelých dětí je jeho dcera. Mám pocit, že nám nechce říct něco, co ví.“

„Nebo ji hledá sám?“ zeptala se Eva. Její manžel byl vysoce postaveným agentem vnitřní inspekce. Měla docela přehled.

„To je taky možné. Podle mých informací dělal u kontrašpionáže, pak někde narazil, a tím skončil.“

Eva se odmlčela. „Kreiss,“ řekla přemýšlivě. „To jméno je mi povědomé. Už vím, v laboratoři pracovala Helen Kreissová. Jo, dělala s tím… elektronickým, vlastně ne, elektronovým… Vedla oddělení elektronové mikroskopie. Je to správně – mikroskopie? To je jedno. Ona a její druhý manžel se zabili při tom leteckém neštěstí v zátoce, pamatuješ?“

Janet si vzpomněla, že se Talbot o neštěstí zmínil před Kreissem. „Ona pracovala u nás? U FBI?“

„Jo. Jednou, kdysi, jsme spolu dělaly na vraždě dítěte, ještě když byla s Kreissem. Vlastně… tehdy se už rozváděli. To mohlo být v takovém osmdesátém osmém, devátém… Pak si vzala agenta z oddělení organizovaného zločinu. Sympatická paní. Pamatuju si to neštěstí dobře, přišli jsme tehdy o dva lidi. To bylo koncem roku devadesát čtyři. Tehdy už se nejmenovala Kreissová. Myslím… Morganová?“

„Ano! Znala jsem ji. Helen Morganová. Dělala pro mě pár věcí, když jsem ještě pracovala v oddělení materiálů a přístrojů. A tam jsem byla necelé dva roky. Takže to byla Kreissová bývalá žena?“

„Jo. Myslím, že původně byla lékařka.“

„Škoda, že si s ní nemůžu promluvit,“ řekla Janet. „Říkáš, že se rozváděla, když jste spolu dělaly? Mluvila o tom někdy?“

„Ani ne. Vypadala spíš smutně než naštvaně. Měli dítě, jedináčka. To musí být to, co se ztratilo. Ale počkej, myslím, že chodila k místní cvokařce. Třeba je to někde zapsané…“

Janet jí poděkovala a zavolala oddělení administrativních služeb. Vedoucí kanceláře ji vyslechla a potom slíbila, že jí zavolá někdo z péče o zaměstnance. Potom Janet odešla na pravidelnou dopolední schůzi.

Ve 14:30 téhož dne si zavolal Janet do kanceláře Ted Farnsworth, šéf rezidentury v Roanoke. Nejbližší nadřízená kancelář FBI byla v Richmondu. Rezidentura v Roanoke nebyla kompletní kanceláří; proto byla podřízena Richmondu a její šéf neměl titul speciálního agenta pověřeného velením, nýbrž pouze šéfa rezidentury. Farnsworth neměl daleko k důchodovému věku. Zpravidla to byl milý pán a moc se nerozčiloval. V tuhle chvíli se mu ale v hlase ozýval novoanglický přízvuk, neklamné znamení, že není úplně klidný.

„Dnes odpoledne mi volala doktorka Karsten Goldbergová, sekundářka psychiatrie z péče o zaměstnance. Podle ní k nim byl z této kanceláře vznesen dotaz na zesnulou zaměstnankyni Helen Kreissovou-Morganovou. Měl jsem za to, že ten případ šel na pohřešované osoby…“

„Ano,“ přisvědčila Janet. „Přesněji řečeno, předáme ho v pondělí. Larry Talbot ještě dolaďuje papíry.“ Potom vysvětlila incident s Barrym Clarkem a své podezření, že se Edwin Kreiss mohl vydat hledat dceru na vlastní pěst.

Farnsworth si podepřel bradu dlaní a zamračil se. „A vy teď hledáte informace o bývalém speciálním agentovi Edwinu Kreissovi.“

„Ano, pane. Jeho manželka pracovala v laboratoři ve Washingtonu. Koncem roku devadesát čtyři se zabila při leteckém neštěstí. Moje známá v laboratoři mi řekla, že v době rozvodu s Kreissem chodila k psychiatrovi. Napadlo mě…“

„Zavřete ty dveře,“ ukázal Farnsworth na dveře své kanceláře. Janet překvapeně poslechla. Ve vypjaté atmosféře, kdy za každým rohem číhá obvinění ze sexuálního obtěžování, si jen málokterý muž dovolí mluvit s kolegyní za zavřenými dveřmi. Pokud chtěl upoutat její pozornost, tak teď se mu to podařilo. Posadila se.

„Podívejte,“ zahájil Farnsworth, „to, co vám teď řeknu, musí zůstat jen mezi námi, bez ohledu na to, co jste možná slyšela od Larryho. Abych pravdu řekl, moc se mi do toho nechce, když už byste na tom případu ani neměla pracovat.“

„Ano, pane,“ přisvědčila. „Ale i když se případ postoupí na pohřešované osoby, my na něj pořád máme právo, ne? A zatím nemám přiděleno nic nového.“ Jak ta slova vypouštěla z úst, sama cítila, že to zní tak trochu jako právnická klička.

Farnsworth se trpělivě usmál. „Janet, vy jste bystrá mladá žena. Máte Ph. D. z Univerzity Johnse Hopkinse, kriminalistická analýza materiálních důkazů, mám pravdu? Skoro devět let praxe, dva studijní pobyty ve Washingtonu a jeden v terénu v Chicagu. A teď trčíte tady, mezi veterány obrostlými mechem ve venkovském okrese, a své znalosti využíváte – vlastně k čemu?“

Janet zrudly tváře. Po návratu do Washingtonu z Chicaga se jí už první rok dvakrát povedlo přivést do úzkých zástupce vedoucího laboratoře, když v několika ostře sledovaných protokolech písemně vyjádřila odlišný názor. Později vyšlo najevo, že měla pravdu, ale protože se v té době vedlo několik politicky citlivých sporů o správnost laboratorních výsledků předkládaných FBI, měla Janet smůlu: její vedoucí ji uklidila z Washingtonu, než ještě víc poškodí vyhlídky na kariéru sobě i svému okolí. S Farnsworthovým tichým souhlasem ji přeložili do Roanoke. Oficiální zdůvodnění znělo, že má získat praktické zkušenosti s běžným vyšetřováním. Přikývla.

„Dobře,“ pokračoval Farnsworth. „Tenhle případ jde na pohřešované osoby ze dvou důvodů. Za prvé, chci to já a v Richmondu souhlasí. Neexistuje žádný důkaz ani indicie, že došlo k trestnému činu, a my máme dost jiné práce. Za druhé, jedno z těch zmizelých dětí je dcera Edwina Kreisse.“ Odmlčel se, aby zjistil, jestli ho sleduje. Nechápala. „Ano, pane. A co z toho?“

Povzdechl si. „Edwin Kreiss není jen bývalý agent FBI, který se usadil na odpočinku v tomhle zastrčeném koutě na jihozápadě Virginie. Byl to Edwin Kreiss.“

„To snad pořád ještě je, ne? Nějak mi nedochází, o co tady jde.“

Farnsworth vytáhl dýmku a Janet pochopila, že rozhovor hned tak neskončí. Nezapálil si ji, protože v kancelářích se nesmělo kouřit, ale jinak s ní vykonal celý nezbytný obřad před zapálením. Pak se opřel v křesle.

„Žádné z těch informací nemám z první ruky. Vím jen to, co se člověk dozví jako šéf rezidentury. Je to jasné? Takže, zdůrazňuju, nikde mě necitujte. Edwin Kreiss měl speciální úkoly v kontrašpionážním oddělení FBI. V polovině osmdesátých let byl na výměnu přidělen k CIA. Byl nějak zapletený do toho případu s čínskou špionáží – asi víte, který případ myslím… ten, jak údajně kradli tajné plány našich jaderných hlavic.“

„Ano, pane. Prý to dělali deset let.“

„Nebo i déle. Jak víte, zásadní rozdělení je to, že CIA operuje mimo území USA a FBI na našem území.“

„My ale můžeme zasahovat v zahraničí!“

„Jenom když nás o to požádá zahraniční vláda nebo když si my vyžádáme jejich souhlas. CIA ale prostě nesmí operovat v USA, kromě případů, že mají podezření na agenta-krtka, který hraje dvojí hru. Potom můžou spolupracovat s kontrašpionážním oddělením FBI, aby takového agenta odhalili.“

„A v té jaderné laboratoři byl krtek? To jsem nikdy neslyšela.“

„Přesně vzato to krtek nebyl. Jenže začínalo být divné, proč vyšetřování CIA i samotného ministerstva trvá tak neskutečně dlouho. Ukázalo se, že Číňanům někdo pomáhá.“

„Někdo na ministerstvu?“

„Ještě hůř – v kontrašpionážním oddělení CIA. Nějaký Ephraim Glower.“

„O tom jsem taky nikdy neslyšela.“

„Na prvních stránkách novin se o tom nepsalo. Jenže jak říkám, nemám pro to žádné důkazy. Ale zpátky ke Kreissovi. Podle výsledků svého pátrání u CIA začal tvrdit, že v tom má prsty Glower – ten v té době pracoval jako asistent u zástupce ředitele kontrašpionážního oddělení CIA.“

„Pane jo. Tomu se říká krytí na výši.“

Farnsworth se usmál. „Přesně tak. V CIA se cítili dost trapně a nechtěli se s tím smířit. Když na to Kreiss tlačil, uklidili ho na ústředí. Novým zástupcem ředitele pro kontrašpionáž se tehdy stal J. Willard Marchand, a ten to zabetonoval. Chvíli Kreisse drželi pod pokličkou, ale pak se prozradily ty příspěvky čínské vlády na volební kampaň v USA a Kreiss znovu zopakoval svoje obvinění. Marchand se ho snažil přidusit. Tehdy se Kreiss rozhodl pro konfrontaci s Glowerem.“

„Chcete říct, že ten tehdy byl ještě ve funkci?“

„Ano. Kreiss neměl žádný důkaz, nebo aspoň nic, co by přesvědčilo CIA. Tak Kreisse přišlápli a Glowera nechali být.“

„Tomu se ani nechce věřit.“

„Tohle se děje pořád. Když to praskne, začnou tvrdit, že ho krmili podvrženými informacemi a měli všechno pod kontrolou. Ale tenhle příběh skončil krvavě. V malé vesnici jménem Millwood v údolí řeky Shenandoah ve státě Virginie. Glowera to stálo život.“

„Pane jo. Kreiss ho zabil?“

„Když se Kreisse pokusili podruhé umlčet, vypravil se do Millwoodu za Glowerem. Glower si zavolal ochranku ze CIA a ta Kreisse vyvedla z domu. Později tu noc Glower zřejmě zabil svou manželku a obě děti a nakonec se zastřelil. Podle místní policie místo činu vypadalo jako v jednom z těch krvavých filmů o zabijákovi s řetězovou pilou. Ředitel CIA volal Marchandovi. Jednu chvíli si dokonce mysleli, že to opravdu udělal Kreiss.“

„Takže on tam byl?“

„Nebyl tam, když k tomu došlo. Ale samozřejmě věděli, že tam byl předtím. Naštěstí pro Kreisse mohl jeden z jeho podřízených u FBI dosvědčit, že když se v Millwoodu střílelo, byl Kreiss na ústředí a psal zprávu. To alibi ze začátku nebrali jako úplně spolehlivé, protože ho dosvědčil jeden z Kreissových lidí. Je vám asi jasné, že zavládl pěkný zmatek. Navíc Kreiss ještě neskončil. Vytáhl na světlo další obvinění. Tvrdil, že v té jaderné laboratoři nezrazoval jen jeden vědec, ale celá síť. Podle informací, ke kterým jsem se od té doby dostal, mohl v tomhle mít pravdu.“

„Proč se vlastně Glower zabil?“

„To se neví. Podle Kreissovy teorie Glower zastřešoval krytí té výzvědné sítě. Jako zástupce ředitele měl spoustu příležitostí všelijak mařit vyšetřování. Proto se to tak táhlo.“

„Proč to dělal?“

„Šlo o peníze.“

„Peníze od koho?“

„Peníze z Číny, které šly na jistou volební kampaň – o tom jste už určitě něco slyšela. Podle Kreisse Glower jen plnil příkazy, aby vedl vyšetřování do slepé uličky a Číňani byli spokojení, když si za to zaplatili.“

„Mohl to Kreiss dokázat?“

Farnsworth zatáhl z nezapálené dýmky. „Já myslím, že kdyby mohl, tak by to udělal. Když ale člověk založí požár takhle vysoko, nikdy se neví, jak to může skončit. Obvykle se to hasí výměnným obchodem, dohodou na vysoké úrovni. Jenže Kreiss neměl pro výměnný obchod pochopení, a šéfové CIA si to uvědomili moc pozdě. Tenhle Glower pocházel z bohaté rodiny. Peníze asi nebyly hlavním motivem. Ale kdo ví. Marchand to prý pěkně schytal, a za to přinutil Kreisse odejít. Provedl to přes Výbor pro etické chování a za záminku si vzal tu krvavou lázeň v Millwoodu. Už to samo o sobě mělo popřít důvěryhodnost Kreissových tvrzení o tom, kdo Glowera řídil nebo proč to dělal.“

„Hořký konec zajímavé kariéry.“

„Ano, velice zajímavé kariéry. Hodně se toho o něm povídá. Na rozdíl od vás jsem se já s ním osobně nikdy nesetkal. Má prý toho ale dost za sebou a spolupracoval u CIA s lidmi, co nejsou žádní troškaři. Prý měl výcvik s hledači.“

„Larry Talbot mi o tom povídal. Prý jsou to specialisti na lov lidí, když se některý agent utrhne ze řetězu.“

„A vy si myslíte, že jsou to povídačky. Jedna z těch pohádek, co?“

Janet chtěla odpovědět, ale vtom se zarazila. To jsou přece její vlastní slova. Zatracený Larry. Šéf se nepřestával usmívat.

„Povím vám, co mám z doslechu, ale opravdu jen z doslechu,“ prohlásil Farnsworth. „Zametače Langley vyšle, když některý z jejich tajných agentů vybočí z řady. Teď nemluvím o běžné kontrašpionáži, která honí nepřátelské agenty ve Washingtonu. Jsou to lovci lidí. Mají za úkol najít a přivést zpět agenty, co se zcvoknou, přeběhnou k nepříteli nebo začnou podnikat na vlastní pěst – například vraždit protivníky, místo aby postupovali podle pravidel. Jinými slovy, když se někdo urve ze řetězu natolik, že ho musí z terénu uklidit do dobře zajištěného objektu někde na venkově. Někam, kde je možné problém dořešit.“

„Dořešit?“

„Představte si pod tím, co chcete,“ řekl Farnsworth. „Zajímavé na tom je, že když se takový problém vyskytne, oni tomu agentovi řeknou, že posílají zametače. Některým to stačí, aby se podřídili. Když přijdou sami, je to pro ně lepší, než když je lovec přitáhne na lasu.“

Janet neměla, co by na to řekla. „A Kreiss?“

„Kreisse dočasně zařadili k CIA v rámci výměnného programu jejich kontrašpionáže s naší. Prý měl výcvik dohromady s jejich lovci lidí. Strávil u CIA několik let. Mluvil jsem s jedním chlapíkem – teď je šéfagentem v Louisville – co tehdy Kreisse znal. Prý tam pak byl jako ryba ve vodě. Pronikl do všech tajů řemesla. Nadřízení nevěděli, co s ním. Jednou si ho vyžádali z FBI, aby se postaral o agenta na scestí. Ten agent se jim sám přihlásil a požádal o ochranu před Kreissem. Tak se ho bál, že se přiznal i k věcem, o kterých neměli ani tušení. Potom přišel Millwood. Kdo Kreisse znal, držel se od něho v bezpečné vzdálenosti.“

„To chápu,“ prohlásila. „Jsou z něho cítit skryté násilnické sklony. Musela jsem se sama sebe ptát, jak moc jsou skryté.“

„To je v podstatě ono. Nikdo samozřejmě neví, co se v Millwoodu doopravdy stalo ani kdo všechno do toho byl zapletený. Glower byl už mrtvý…“

„Jak to myslíte? Aha, vy chcete říct…“

„Jo. V CIA o tom nechtěli ani slyšet, ale u naší kontrašpionáže se spekulovalo, že se v Millwoodu možná někdo od CIA postaral o konečné řešení problému. Jakmile ale Kreiss začal vykřikovat obvinění o čínské vládě, statisících dolarů a vysoce postavených vládních úřednících, nikdo s tím nechtěl nic mít.“

„No teda! A teď se mu ztratila dcera.“

„Přesně tak. A ještě se dvěma dalšími.“

„Není tu nějaká spojitost?“

„Pochybuju. Dostal jsem ale výslovný rozkaz z Richmondu, abych celý případ stopl a předal nahoru.“

„Jenom proto, že jde o Kreissovo dítě?“

Pod Farnsworthovým trpělivým pohledem si připadala jako školačka. „Nebo to snad má řešit CIA?“

Farnsworth odložil dýmku do stolu. „Nemám zdání. Nevím a nechci to vědět. A vy to taky nechcete vědět. Prostě vám říkám, že agentura v Roanoke se tomuto případu nebude věnovat o nic víc než kterémukoli jinému případu pohřešovaných osob. A vy se teď začnete věnovat jiným věcem.“

Janet se na malou chvilku zamyslela. „A co když se tím začne zabývat Kreiss?“

„No a co? Jestli někdo unesl Kreissovi dceru, řekl bych, že na to doplatí.“

Janet se zamyšleně opřela v křesle. Její pocity z Kreisse byly více než oprávněné. Farnsworth pohlédl na hodinky – znamení, že rozhovor končí. „Pro vás to znamená, že už v téhle věci nebudete volat do Washingtonu. Tím nejlíp posloužíte sobě i nám všem v téhle agentuře. Je vám to jasné, Janet?“

Přikývla. Jasné jak facka. Představila si Edwina Kreisse, usazeného v houpacím křesle, jak na ni upírá šedozelené radary svých očí. Je to blázen nebo fanatik? Pomalu vydechla. Potkala už pár tajných agentů, vojenských i civilních, ale většinou se chovali jako alibističtí byrokrati. Kreiss zřetelně patří do jiné kategorie. „Ano, pane,“ odpověděla. „Chápu.“

„Věděl jsem, že mi budete rozumět,“ usmál se Farnsworth otcovsky. „Přeju vám hezký zbytek dne.“

Janet se vrátila ke svému stolu a cestou si nalila kávu. Káva byla stará a mírně páchla po oleji, prostě typická pozdně odpolední káva v kanceláři. Janet ale potřebovala trochu kofeinu do žil.

Když si sedala ke stolu, Billy ve vedlejší kukani potichu chrápal. Překvapeně si všimla žlutého lístečku se vzkazem, že s ní chce mluvit doktorka Kellermannová z péče o zaměstnance. Aha, pomyslela si. Jejich šéf zavolal Farnsworthovi a nejspíš zapomněl stopnout původní dotaz. Pohlédla na hodinky. Čtvrt na čtyři v pátek odpoledne.

Zaváhala. Farnsworth se vyslovil naprosto jasně. Všeho nechat. Nemohla ale vypudit z hlavy Edwina Kreisse. Za půldruhého roku v Roanoke nepotkala ani jediného opravdu zajímavého muže. Občas z dlouhé chvíle zašla na nějaký postgraduální seminář na Virginia Tech v Blacksburgu. Ještě než v roce 1991 začala pracovat u FBI, stihla se vdát za vysokoškolského pracovníka a zase se s ním rozvést. Přesto podvědomě věřila, že se tady může seznámit s někým zajímavým. Prozatím ale všichni, s kým se zde setkala, byli pořádně nudní patroni. Buď měli plnou hlavu práce, nebo své firmy, anebo se zajímali jen o sebe. Když se párkrát ukázala ve zdejší tělocvičně, pár ženatých kolegů naznačilo, že by nebyli proti menší bokovce, ale ona ukázala, že má pevné zásady – a žádný zájem o ženaté muže či o kolegy z práce. Kreiss v ní romantické city neprobudil, ale zajímavý určitě je.

Rozhodla se Kellermannové zavolat. Čistě ze zdvořilosti, samozřejmě. Technicky vzato, pořád ještě jde o jejich případ. Třeba se od Kellermannové dozvím něco, co nám ho nechá tady. Rozhlédla se. Talbot nikde. V pátek odpoledne snad nehrozí, že by někdo běžel Farnsworthovi vyslepičit, kam Janet volá.

Vytočila číslo. Sekretářka spojila hovor. „Doktorka Kellermannová,“ ozvalo se ve sluchátku. Janet se představila.

„Ach, ano, doktorko Carterová. Tady je Brianne Kellermannová. Helen Kreissová byla mou pacientkou. Co pro vás můžu udělat?“

Janet zalichotilo, že ji kultivovaný hlas oslovil i s titulem. Tady byla pro všechny jen Carterová. Krátce vylíčila okolnosti a zeptala se doktorky Kellermannové, jestli by na základě svých sezení s bývalou Kreissovou manželkou nemohla k případu něco říci.

„Říkejte mi jen Brianne, prosím vás. Musím se nad tím na chvilku zamyslet. I z hlediska zachování práva na soukromí.“

„To chápu, Brianne,“ odpověděla Janet. „I když už vlastně jde o zesnulou osobu.“ Čekala nějakou reakci, ale Kellermannová mlčela. „Ještě bych asi měla vysvětlit, že případ předáváme na pohřešované osoby, protože jsme nenašli žádný důkaz trestné činnosti. Z toho, co víme – nebo nevíme – se ty děti klidně mohly vydat zachraňovat sněžné sovy, nebo tak něco.“

„Doufejme. Ale oficiálně se pohřešují, je to tak? Nejsou žádné důkazy, které by naznačovaly něco jiného?“

„Nejsou. Máme tady rodiče tří dětí a u nikoho se nic takového nevyskytlo. Byli to studenti posledního ročníku, takže je dost nepravděpodobné, že by se všichni tři jen tak sebrali a vytratili. Ale…“

„Váš šéf musí vyjít s rozpočtem a chce se věnovat novým případům.“

Janet se usmála. Paní doktorka se vyzná. „Přesně tak. A já to chápu.

I v tak lidnatém velkoměstě jako Roanoke máme práce až nad hlavu.“

Ve sluchátku se nic neozývalo. Janet si pomyslela, že se doktorka Kellermannová třeba usmívá. Rozhodla se odmlku vyplnit. „Volám proto, že jedním z rodičů je Edwin Kreiss. Ve skutečnosti mi jde víc o něj než o Helen.“

„Vlastně už jde o zesnulou osobu,“ zopakovala Kellermannová.

„Ano. Před tím neštěstím se znovu vdala, že?“

„Ano, to je pravda. Vy se tedy ve skutečnosti zajímáte o to, co paní Kreissová případně řekla před rozvodem. Máte podezření, že by to mohlo souviset s těmi zmizelými studenty?“

Janet zaváhala. Na to, aby přisvědčila, by musela mít pádnější argumenty. „Ani ne. Ale v terénu jsem se naučila nenechávat bez povšimnutí vůbec nic, i když je to hodně nepravděpodobné.“

„Rozumím, Janet. Můžu vám říkat Janet? Ty rozhovory s Helen – myslím, že se na mě obrátila v devětaosmdesátém roce, možná už v osmaosmdesátém – musím trochu pohledat ve spisech, popřemýšlet… zavolám vám. Co říkáte?“

Janet znejistěla. Kdy asi zavolá? pomyslela si. Od pondělka nám to už nepatří. Ale co. Když už, tak už…

„Skvělé, Brianne. Pošlete mi e-mail, až to budete mít pohromadě, a já se s vámi spojím.“

„Ano, dobře, Janet. Ale nečekejte nic moc. Bude tady problém se zachováním důvěrnosti informací… a stejně se většinou soustředím na pacienta, ne na partnera. Tím je od vzájemného obviňování obvykle dostanu k něčemu konstruktivnějšímu.“

Janet bezmocně pohlédla k nebi, nadiktovala do sluchátka svou e-mailovou adresu a zavěsila. Zamyšleně se opřela v křesle. Dala Kellermannové přímý e-mail, aby se kolem telefonu nepovalovaly lístečky se vzkazy. No, tenhle konec mám krytý, ale co když o tom Kellermannová něco řekne svým nadřízeným, kteří přikázali, že se má v Roanoke případ Kreiss stopnout? Jak tenhle telefonát vysvětlím Farnsworthovi, kdyby se ptal? Že Kellermannová volala, ještě než mi to nařídil? Zavolala jsem, protože jsem nechtěla být nezdvořilá? Provedl to Billy, ten známý kryptokomunista?

Kryptokomunista se právě probudil a rituálně si odkašlával. Pak uviděl Janet.

„Ahoj, krásko,“ pozdravil. „Jak to uděláš, aby roztomilá stará babička řekla ‚Do prdele‘?“

„Billy…“

„Musíš jinou babičku přimět, aby vykřikla ‚Bingo!‘.“

Zasmála se. „Billy, vem si trochu tady toho báječného kafe a dáme dohromady papíry pro ten případ zmizelých studentů.“

Browne McGarand se od východu blížil k budově, v níž se kdysi dokončovala výroba bezdýmného střelného prachu. Dával pozor, aby nevystupoval ze stínu. Zaparkoval auto kus před požární odbočkou z hlavní cesty a potom šel skoro dva kilometry pěšky na jihozápad, až narazil na železniční vlečku. Tady se otočil k severozápadu a podél jednokolejné trati došel až k bráně. Když továrnu zavírali, zamkli bránu na visací zámek a napříč přes její horní a spodní okraj navařili ocelové pásy, kdyby snad někdo zámek a řetězy přeštípal. Browne tohle všechno nechal na pokoji. Místo toho autogenem odřezal bodové svary, které držely pletivo plotu u základny na zemi. Pak povolil jeden šroub, v rohu nadzvedl pletivo a jednoduše prošel dovnitř.

Po patnácti metrech přišla další brána. Byla ve zdvojeném plotě, který obepínal deset tisíc hektarů bývalé muniční továrny. Tahle brána byla zamčená, ale ne zavařená. Rozřezal tedy rezavý visací zámek a dal místo něj svůj vlastní, také rezavý. Muniční továrna Ramsey Arsenal, vlastně továrna na výbušniny, byla zakonzervována už skoro dvacet let. Místní bezpečnostní agentura prováděla pravidelné kontroly. Browne je často sledoval. Pracovníci agentury kontrolovali komplex jenom zevnitř a mezi zdvojený plot se nikdy neobtěžovali. Ještě důležitější bylo, že kromě chvíle, kdy otvírali hlavní vjezd, nikdy neopouštěli klimatizovaný automobil. Prostě jen projížděli a dívali se ven.

Sundal si ze zad batoh se zásobami pro tu holku a postavil jej na zem. Láhve s vodou se pronesly. Odemkl vnitřní vrata, popojel pravým křídlem na kolečkách, zvedl batoh a vešel dovnitř. Vrata zavřel, ale nezamkl. Přímo před ním se rozprostírala hlavní výrobní část, pokrývající skoro čtyřicet hektarů. Komplex se skládal z mnoha železobetonových budov, všelijak pospojovaných parním a chladicím potrubím. Ve speciálních výkopech pro rozptýlení tlakové vlny se skrývaly objekty pro plnění a míchání. A dále sklady chemikálií, ocelové nádrže na kapaliny, krakovací věže, sklady s prostory pro nakládku silničních a železničních kontejnerů a obrovská ztichlá elektrárna s vysokým komínem. Za celým komplexem velikosti menšího města se za více než osmdesáti hektary stromového porostu krčily bunkry na skladování hotových výbušnin. Železniční vlečka společnosti Norfolk & Western, vedoucí z Christiansburgu, se větvila do šesti směrů.

McGarand pohlédl na hodinky. Slunce za chvíli zapadne. Už teď sotva vidí, kam jde. Nechtěl rozsvítit baterku, dokud se nepropracuje hlouběji mezi budovy průmyslového komplexu. Kráčel po hlavní silnici. Neozývalo se nic kromě zvuku jeho kroků. Pak už jen vítr šustil listím v kanálech. Největší budovy se tyčily po obou stranách hlavní silnice, vedoucí od administrativní budovy k elektrárně. Ve výšce ji křížily potrubní mosty a na silnici to vypadalo jako v tunelu. Každých patnáct metrů vozovku přerušoval ocelový plát, široký šest metrů a výklopný na mohutných pantech. V hloubce pod těmito pláty se sbíhala nouzová kanalizace do takzvaného „Výkopu“, betonového tunelu určeného k rychlému odvedení zplodin, když se nepovedla chemická reakce. Většina budov byla uzamčená, zabedněná okenicemi a prázdná. Pro potřeby bezpečnostní agentury nesla každá budova velké bílé označení se slovním popisem svého účelu a číselným kódem. Stroje a zařízení ze všech budov s výjimkou elektrárny už dávno odvezli.

Browne dorazil k budově kdysi určené pro výrobu nitroglycerinu. Cestou přemýšlel o té dívce a o tom, jak zapadá do jeho velkého plánu. Cítil jen slabý záchvěv lítosti při pomyšlení na oba hochy, kteří se utopili v povodni. Stejně zahyne mnohem víc lidí. Dívka i její přátelé se prostě ocitli v nesprávný čas na nesprávném místě. Za těch šest měsíců, co Browne vyrábí vodík, se zatím nikdo do ramseyského komplexu nepokusil proniknout. V okolí se proslýchá, že se tu za druhé světové války vyráběly chemické zbraně. I malé riziko, že by se někde v bunkru mohl skrývat nervový plyn, spolehlivě odradí nevítané návštěvníky, navíc se ani armáda nikdy nepokoušela takové pověsti uvádět na pravou míru. Protože to samozřejmě nic jiného než pověsti není. Jde o pouhou bývalou smluvní továrnu. Vlastnila ji vláda a provozovaly ji smluvně vázané firmy, vyrábějící pro armádu pohonnou látku do dělostřeleckých nábojů a plnivo do bojových hlavic.

Nedovedl si představit, co tu ty tři děti chtěly. Ale Jaredovy pasti se osvědčily. Škoda, že v té povodni neskončili všichni tři. Nemohl se přinutit ji chladnokrevně zabít, i když viděla jeho a Jaredův obličej. Podvědomě si říkal, že by se mohla hodit, až se přiblíží jeho soukromý soudný den. Ano, soudný den. Den, kdy on a jeho vnuk předají Satanovy agenty do trestající pravice našeho Pána ke konečnému zúčtování.

Setmělo se. Zpomalil a pak odbočil do stínu skladiště. Tam si sedl na zem, aby počkal na úplnou tmu. Zády se opíral o vyhřátý beton. Vždycky, když sem přišel, zachovával opatrnost. Posadil se, naslouchal a pozoroval okolí. Potřeboval naprostou jistotu, že ho nikdo nesledoval. Se zavřenýma očima se modlil, aby mu Bůh dal sílu dokončit dílo odplaty. Už měli vyrobeny tři čtvrtiny vodíku a tlak v cisterně se pomalu blížil k jedné atmosféře. Už to nebude dlouho trvat. Potřebovali jen další měď – a Jared našel nějaký nový zdroj. Kyseliny bylo zaplaťpánbůh dost. Otevřel oči a znovu se zaposlouchal. Slyšel jen noční vítr a jemné praskání vychládajících plechových střech a potrubí. Čas vyrazit.

Do budovy pro výrobu nitroglycerinu vedly dva vchody. Jednak velká ocelová vrata, kterými by projel i nákladní automobil nebo železniční vagon, a jednak normální ocelové dveře pro pěší. I ve tmě viděl nápis: VÝROBA NITROGLYCERINU. Zabušil pěstí na dveře. „Pásku na oči,“ nařídil.

Chvíli počkal a potom odemkl visací zámek, sundal jej a strčil do dveří, aby se otevřely. Celý vnitřek budovy byl propojen do jedné obrovské místnosti, v níž teď panovala téměř úplná tma. Jen díky tomu, že se jeho oči dokonale přizpůsobily vidění v temnotě, tušil daleko nad hlavou obrysy světlíků. Podobně nejasně se nad temnou kupou pokrývek vznášela bledá skvrna dívčiny tváře. Kopl do dveří tak silně, že se otevřely až na doraz k betonové stěně. Potom rozsvítil baterku a zamířil její oslepující paprsek na dívčinu tvář. Dívka sebou trhla, ale nevydala ani hlásku. Na očích měla poslušně pásku. U dveří se válely zbytky posledních zásob potravin. Chvíli paprskem zběžně těkal po podlaze, posvítil si do všech koutů. Zaleskly se ocelové pláty základů. Připomínaly mu pařezy ve vykáceném lese. Místnost páchla starým betonem, kyselinou dusičnou a trochu kanalizací. Položil baterku na podlahu tak, aby svítila na dívku.

Sundal batoh a vyprázdnil jej na podlahu. Roli toaletního papíru, šest plastových lahví s vodou, dva obložené chleby z lahůdkářství, dvě jablka a Gideonovu bibli. Zvedl baterku a znovu obkroužil vnitřek budovy – opatrně, aby se paprsek nedotkl světlíků. Položil ji zpátky na podlahu a světlo znovu zamířil na dívku. Potom zvedl pytel odpadků a nacpal jej do batohu. Za celou dobu se ani nehnula. Seděla na pokrývkách se zkříženýma nohama jako meditující jogín. Kromě příkazů, aby si nasadila pásku na oči, s ní nikdy nemluvil. Ona ho také neoslovovala.

Zadíval se na ni. Je dobře stavěná. Proto už nedovoluje Jaredovi, aby sem chodil. Jaredovi se nedá věřit, když jde o ženské. Určitě za to ale může jen jeho mládí. Několikrát se s Jaredem modlil, aby mu Pán pomohl zbavit se hříšných myšlenek, jenže i tak ho musí hlídat. Dívčin stoický přístup mu tak trochu imponoval. Musí být silná, když se nesníží k žadonění. Určitě má spoustu vnitřní síly. Bible jí pomůže, aby si sílu zachovala. Měl jí svatou knihu přinést už dávno.

Zvedl svítilnu, naposled obkroužil stěny a vycouval z místnosti. Zhasl baterku a zavřel dveře. Ve tmě teď samozřejmě nic neviděl, a tak zámek nasadil zpět po hmatu a zacvakl jej do zamčené polohy. Posadil se na schody před dveřmi a zavřel oči. Soustředil se na okolní prostředí. I po všech těch letech se ve vzduchu vznášel palčivý zápach chemikálií. Jako by desetiletí, kdy se zde používala kyselina dusičná a sírová, čpavek, rtuť, estery a alkoholy, dokázala navždycky zamořit zdejší ovzduší. Bezpochyby zamořila půdu. Proto taky bylo místo uzavřeno. Napadlo ho, jestli rybáři na potoce pod továrnou mají zdání, co všechno se skrývá pod pískem koryta z ďábelských směsí, kterých se někdejší výroba musela urychleně zbavit vypuštěním do výkopu.

Otevřel oči. Nejasné stíny se opět změnily v budovy. Zítra, i když je sobota, přijede auto bezpečnostní agentury. Podle smlouvy musí přijít přinejmenším ve dvou víkendech za měsíc, a naposledy tu byli před dvěma týdny. Proto dal do jablek uspávací prostředek. Většinu zítřka dívka prospí. Bezpečnostní agentura sem posílá lidi, kteří ji stojí co nejméně peněz. Nepřekypují pracovitostí ani inteligencí. Nikdy nevystoupí z auta. Hodinu jezdí po komplexu, vyhlížejí z oken a potom zase odjedou. Pohrával si s myšlenkou, že by jim něco provedl ještě před soudným dnem. Zasloužili by trest, když nedělají svou práci pořádně.

Zvedl se, nahodil si batoh na záda a vydal se na zpáteční cestu. Ta holka nic neví, jenom že tady jsme a že nejspíš děláme něco ilegálního – jinak bychom ji takhle nezavřeli. Časem se budu muset rozhodnout, co s ní. Koneckonců, když mi k ničemu nebude, vždycky ji tu můžu prostě nechat. Ten barák má metr tlusté betonové zdi. Nikdo ji nikdy nenajde.

5

V sobotu před úsvitem zaparkoval Edwin Kreiss svůj pick-up na konci požární příjezdové cesty na východní straně továrny Ramsey Army Arsenal. Vypnul motor, stáhl okénka, zaposlouchal se do okolí a čekal. Skoro celý pátek strávil tím, že továrnu hledal. Nebylo to tak snadné, jak čekal, přestože byla docela rozlehlá. Na automapě byla továrna vyznačena přímo u silnice 1-81 na východ od Christiansburgu, ale v tomhle mapa nebyla přesná. Nechtěl, aby si ho někdo v Christiansburgu zapamatoval kvůli tomu, že by se na továrnu vyptával. Proto zašel do městské knihovny a našel tam jedinou knihu o její historii. Knihovnice mu řekla, že továrnu zavřeli už před skoro dvaceti lety.

Pak našel jižně od města hlavní vchod. Na křižovatce, z níž vedla odbočka k továrně, však stála v cestě řada betonem naplněných sudů. Těmi už určitě dlouho nikdo nepohnul. Potom objížděl všechny silnice, polní cesty i požární příjezdy, o kterých si myslel, že by mohly vést k továrně, a dával si dohromady svou vlastní mapu. Na všech cestách, které opravdu k továrně vedly, narazil na totéž: protipožární pruh a vysoký zdvojený plot z drátěného pletiva, nahoře s ostnatým drátem. Na plotě varovné cedule, že jde o uzavřené území vlády USA a federální úložiště toxických odpadů. Když narazil na železniční vlečku, zaparkoval z dohledu a pěšky se vydal po zrezivělých kolejích. Asi po třech kilometrech před sebou uviděl bránu. Protože nevěděl, jestli u ní nestojí hlídka, blíž už nešel. Vrátil se k autu a pokračoval v mapování.

Teď parkoval asi dvě stě metrů od místa, které považoval za nejméně nápadné pro průnik dovnitř – z továrny tu vytékal široký potok. Přímo pod plotem byl sveden do betonové roury, půldruhého metru v průměru, vedené se sklonem ven. Na její vnější straně viděl mříž z těžké armovací oceli. Vypadala neproniknutelně, ale při bližším ohledání se ukázalo, že pod hladinou už dávno zrezivěla a rozlámala se. Vně továrny se potok rozléval do šířky. A k hluboké tůni pod rourou určitě chodí rybáři, navzdory výhružnému varování ÚLOŽIŠTĚ TOXICKÝCH ODPADŮ na plotě.

Podle knihy zabírá území továrny skoro tisíc hektarů. Vlastní výrobní komplex však má být mnohem menší, pokud jsou obrázky v knize věrné. Velkou část území zabírají bunkry, kde se skladovaly výbušniny vyrobené pro armádu. Víc se v knize nedočetl. Jenže kdoví, co zde vláda mohla skrývat – tady, v zastrčeném úložišti na jihozápadním úpatí Appalačských hor. Místo vypadalo dost odlehle a zajištěně, aby se v něm mohlo skrývat prakticky cokoli. O výbušniny mu nešlo. Chtěl vědět, jestli sem dorazila jeho dcera s přáteli.

V knize nenašel žádnou zmínku, že by se továrně někdy říkalo objekt R. Jednou z možností bylo obejít pěšky celý plot a najít nejlepší cestu dovnitř, ale to by trvalo několik dní. Nakonec si řekl, že nejdůležitější teď je dostat se dovnitř a porozhlédnout se tam. Jestli tam dorazili a něco se jim stalo, mohl by najít nějakou stopu. Pokud je vůbec na správném místě. Dobře věděl, že to není příliš pravděpodobné. Povzdechl si a vystoupil z auta. Pořád lepší než se užírat ve srubu. A o moc víc, než na co se zmohli v FBI.

Ptáci už se začínali hemžit ve větvích, ale ještě se nerozednilo. Měl přinejmenším půldruhé hodiny do východu slunce, kterému tady stál v cestě pás kopců na východě. Obloha byla jasná a teplota se pohybovala kolem deseti stupňů Celsia. Nevěděl, jestli nepřijdou víkendoví rybáři, ale i tak měl aspoň hodinu na to, aby se výtokovou rourou dostal dovnitř. Zul se, svlékl si kalhoty a košili a natáhl na sebe neoprénový potápěčský oblek – spodní a vrchní díl, kapuci, masku a boty. Normální oděv uložil do auta a vzal si odtud vodotěsnou tábornickou tašku s krátkým úvazem. Zamkl auto a klíčky zastrčil do výfuku.

Voda byla o něco chladnější než vzduch, ale dostala se mu jen na obličej. Doplaval k rouře, tašku táhl za sebou. Prostrčil ji zrezivělou, polámanou mříží do temnoty uvnitř a vydal se za ní. Proud ho okamžitě začal strhávat zpět. Nemohl se udržet na kluzké vrstvičce mechu na betonu, ale v poslední chvíli před pádem do tůně se zachytil za horní část mříže. Ta se povážlivě zahoupala a zasypala ho kousky zrezivělého kovu. Opřel se druhou rukou o suchý beton nad hladinou a začal se pomalu dostávat proti proudu. Ztěžka si razil cestu na všech čtyřech a táhl tašku. Asi padesát metrů před sebou viděl druhý konec tunelu, bledý kruh světla v temnotě. Asi v polovině cesty se musel pracně vyhnout tlusté větvi, která se v rouře zaklínila napříč. Když byl u ní, seskočil z ní do vody protáhlý tvor a vlnivým pohybem zmizel ve tmě. Nenechal se tím znervóznit. Věděl, že prvotním instinktem každého hada je zmizet člověku z cesty. Nevěděl však, nakolik bude průchodná mříž na vtoku do tunelu.

Naštěstí tam žádnou mříž nenašel. Před tunelem se voda hromadila v hluboké betonové jímce s rozšiřujícími se stěnami. Na vzdálenějším konci jímky do ní vtékal malý vodopád. Na jedné stěně spatřil zapuštěné ocelové stupně. Rychle k nim zamířil a cákavě se brodil mělkou vodou. Na suchu se posadil a deset minut se klidně rozhlížel a naslouchal. Všude kolem byl jen hustý les. Kromě plotu a jímky neviděl žádné dílo lidské ruky. Pohledem se snažil na plotě najít kamery, ale bezvýsledně. Ani den předtím se mu nepodařilo najít žádné napájecí kabely, dokonce ani kabely výstražného systému.

Přitáhl si tašku blíž a vytáhl z ní malý ručník a menší tašku z maskovací látky. Svlékl neoprén, osušil se ručníkem a do maskovací tašky zabalil potápěčskou výbavu. Aby neprochladl, rychle si natáhl průzkumnickou výstroj, v níž se chtěl za denního světla nepozorovaně porozhlédnout po okolí. Základem výstroje byla kombinéza z maskovací látky s podšitými lokty, rameny a koleny, širokým pružným pasem a pružným připojením nohavic a rukávů. V podkolení a podpaží měla kombinéza větrání z nylonové síťoviny. Hrudník a horní část zad kryl krunýř z článkované plastické hmoty, skládající se ze svislých pásů od úrovně klíční kosti po dolní okraj žeber. Proužky suchého zipu oddělovaly články krunýře, vyrobené z vysoce pevné a odolné plastické hmoty – kevlaru. Do manžet na obou rukávech měl všity malinké svítilny.

Potom se obul do vysokých tmavě zelených bot, chráněných proti hadímu uštknutí kevlarovou sítí. Gumové svršky bot sahaly až ke kolenům; povrch zpevňovaly vertikální ocelové výztuže. Spodek bot byl také gumový, s ocelovými kryty kotníků a pat. Na nohou držely pomocí čtyř pásků se suchým zipem. V levé botě měl ve skrytém pouzdře nůž a v pravé kleště na stříhání drátu. Vnitřní plochy byly opatřeny stoupacími výstupky.

Dále z tašky vytáhl dva ploché vaky z nylonové síťoviny – jeden na hruď a jeden na záda. Jako upevnění vaků sloužily suché zipy. První vak obsahoval zásobu potravin na dva dny, druhý horolezecké náčiní. První vak si nasadil na záda, druhý dopředu na prsa. V podpaží propojil přední a zadní vak proužky suchého zipu, aby při pohybu nenadskakovaly.

Přes hlavu a krk si natáhl lehkou maskovací kapuci, jakou používají lovci. Měla maskovací zelenočerný vzor a na temeni ochrannou vycpávku. Z kapuce vyhlížely jen oči. Rukavice měl bavlněné s kevlarovým tmavě zeleným povrchem. Pomocí vestavěné vakové hustilky částečně naplnil vzduchem ochranné kryty předloktí a kolem pasu si upevnil vak s vodou. Pistoli neměl. Střelné zbraně vůbec nosil a používal jen málokdy. Jako poslední součást výbavy vytáhl z tašky teleskopickou titanovou hůl s matně černým povrchem. Široký hák nasazený na holi měl jeden konec tupý a na druhém konci ostrý hrot.

Nakonec odnesl tašky o sto metrů výše proti proudu, na malou vyvýšeninu nad potokem. Ve větší tašce – pro případ, že by se musel zdržet déle – se skrýval lehký stan pro jednoho, tenký spací pytel, čtyři vojenské dávky trvanlivých potravin, zařízení na čištění vody a náčiní na vaření. Pečlivě obě tašky uzavřel a pak je skryl mezi větve největší borovice na vyvýšenině. Když skončil, splynul s okolím a naslouchal. Ještě více se rozednilo a on už dohlédl na břehy rybářské tůně tam venku. Cítil však naprosto jistě, že jeho odtamtud nikdo vidět nemůže. Okolo jímky nebyly žádné stopy, z nichž by se dalo usoudit, že tunelem někdo v poslední době pronikl do továrny. Navíc Lynn nesnáší stísněné prostory. Jestli vůbec do továrny někudy vešla, tudy asi ne. Ovšem takhle velký vodní tok určitě nepramení uvnitř za plotem, a tak se někudy musí dostat dovnitř, nejspíš na západní straně. Potok teče od západu na východ.

Naplánoval si, že vyrazí po jižním břehu až k protějšímu plotu a cestou bude dávat pozor na každou známku lidské přítomnosti. Pokud nic nenajde, vydá se zpět po druhém břehu, a až dorazí k výrobní části – umístěné na sever od potoka – prozkoumá ji. S potěšením si uvědomil, že se při cestě tunelem a převlékání do průzkumnické výstroje ani nezadýchal. Sice není v bývalé formě, ale ještě nevyměkl. Leda v hlavě. Bylo mu jasné, že ti dva agenti měli pravdu, když ho varovali, aby se do ničeho nepouštěl na vlastní pěst. Jenže FBI se chystala nedělat vůbec nic, a tak si nepřipouštěl přílišné výčitky. Připravoval se i na to, že pokud něco najde, nebude se mu to možná vůbec líbit. Naposled se rozhlédl a vyrazil západním směrem mezi stromy.

Browne McGarand seděl v místnosti, která bývala velínem elektrárny. Pozoroval paprsky ranního slunce, jež sem dopadaly světlíky ve stěně, a přitom kontroloval tlakoměr reaktoru na výrobu vodíku – půldruhého metru vysoké nádoby z nerezavějící oceli a skla, do které vložil kus mědi. Nad ní visel skleněný zásobník s kyselinou dusičnou, která odtud do reaktoru odkapávala řízenou rychlostí skrze skleněnou trubici. V reaktoru tak vznikal síran měďnatý a vyvíjel se vodík. Při reakci se uvolňovalo teplo, a proto musela být spodní část reaktoru ponořena do lázně s chladicí vodou. Když tlak v reaktoru dosáhl 0,3 atmosféry, otevřel se výpustný ventil. Mechanický pohyb ventilu zároveň stiskl spínač, přivádějící elektrické napájení do malého plynového čerpadla. Čerpadlo nasávalo vodík z reaktoru a převádělo jej do nádrže kamionu, původně určeného na převoz propanu. Kamion stál zaparkovaný v sousední místnosti, kdysi údržbářské dílně. Při poklesu tlaku na 0,2 atmosféry se ventil automaticky uzavřel, čerpadlo vypnulo a tlak v reaktoru mohl opět stoupat.

Dávka mědi vážila asi dva kilogramy. Za dvě hodiny se vyčerpala a další vodík už se nevyvíjel. Utlumení reakce se poznalo hlavně podle klesající teploty. Když k němu došlo, Browne přepojil systém na druhý reaktor. Potom si nasadil respirátor a vypustil zbytek vodíku z reaktoru do místnosti – nechal puštěné čerpadlo, dokud se v reaktoru nevytvořil slabý podtlak. Potom ručně uzavřel všechny ventily reaktoru a počkal, jestli se v něm nevytváří tlak. Jakmile se přesvědčil, že reakce opravdu skončila, otevřel ventil, aby se vyrovnal podtlak. Pak otevřel poklop reaktoru. Nasadil si gumové rukavice, kleštěmi odstranil zplodiny reakce, vložil novou dávku mědi a poklop zavřel. Spustil čerpadlo, krátce reaktor propláchl vzduchem a nechal v něm opět vytvořit malý podtlak. Potom zahájil další cyklus výroby vodíku.

Šlo to pomalu, zoufale pomalu. Věděl ale, že jde o vcelku bezpečný způsob výroby vodíku, který v budoucnu využije jako absolutně nezjistitelnou bombu. S velkým zájmem si četl všechny dostupné zprávy o průběhu vyšetřování týkajícího se výbuchu v Oklahoma City. Díky tomu věděl, jak pečlivě se úřady zabývají všemi materiály schopnými způsobit explozi. Proto se také rozhodl využít místo běžných výbušnin vodík. V náhlém záblesku inspirace, na který byl docela pyšný, kdysi vymyslel skladování vodíku v kamionu. Se čtyřicetiletou praxí chemického inženýra nepotřeboval příliš přemýšlet, jak vodík vyrobit. Reaktorové nádoby koupil v jedné laboratoři, která končila s provozem a zavírala se. Podle katalogu s náhradními díly chladicích a klimatizačních systémů koupil obě čerpadla – menší, které využíval teď, i to druhé, větší, které přijde na řadu později. Dieselagregát, který se tlumeně ozýval z vnitřku jednoho z parních kotlů, koupil se slevou ve výprodeji Wal-Martu. Zbytek zařízení obsahoval jen běžné součástky opatřené podle katalogů s instalatérským zbožím a laboratorní technikou.

Jared s Browneovou pomocí ukradl kamion s nádrží na propan. Jedné deštivé noci se spolu vypravili na parkoviště plynárenské společnosti v západní Virginii, a zatímco Browne hlídal, Jared zkratoval zapalování a vyjel z parkoviště. Odvezli kamion k továrně a zaparkovali jej na požární cestě nedaleko vjezdu, ale z dohledu. Jared pak před příjezdem bezpečnostní kontroly čekal u vjezdu. Pracovníci agentury se neobtěžovali tím, že by vjezd po dobu kontroly zamykali. Proto v klidu zajel s kamionem do opuštěného skladu a po odjezdu lidí z agentury oba s kamionem zajeli do údržbářské dílny v elektrárně. Týden nechali propan volně unikat vypouštěcí hadicí do venkovního ovzduší. Potom vyčistili nádrž a vyměnili v ní všechna těsnění.

Čerpadlo se spustilo. Jeho hluk se ve velké místnosti silně rozléhal. Browneovi ten hluk dělal starosti. Věděl, že velké čerpadlo bude ještě horší. Popošel k vnitřním dveřím a prosklenou horní částí nahlédl do výrobny páry. Zdejší elektrárna nedosahovala ani třetinové velikosti v porovnání s běžným elektrárenským zařízením; přesto se oba kotle tyčily do výše dvanácti metrů. Byl přesvědčen, že hluk čerpadel ven nepronikne, a často to ověřoval. Nestál o to, aby se jednoho dne objevil ve dveřích lovec jelenů nebo houf zvědavých studentů a ptali se, co se tu děje. Jako ti, co se utopili v tom potoce.

Browne vyráběl vodík. Chodil sem po nocích a o víkendech. Jeho starší vnuk Jared zajišťoval bezpečnost. A dělal to dobře. Z obou Browneových vnuků mu Jared více připomínal Williama, jejich otce. Nebyl příliš vysoký, ale měl solidně stavěnou postavu. Pracoval jako telefonní opravář u místní telefonní společnosti. Browneovi pomáhal s jeho pomstychtivým projektem od samého počátku. Browne si uvědomoval, že to Jared nedělá ani tak kvůli mrtvému otci, kterého nikdy zvlášť v lásce neměl, jako spíš kvůli náboženské víře, sdílené v sektě Christian Identity. Jared nenáviděl vládu a všechny její skutky.

Williamova smrt při incidentu úřední moci s náboženskou sektou Mount Carmel Brownem otřásla. Miloval svého syna navzdory všem problémům – uspěchané svatbě v příliš mladém věku i té děvce, co si vzal a co pak utekla a nechala Williamovi na krku oba syny, o něž se nakonec musel postarat Browne. Jared byl pěkné kvítko, o tom nebylo sporu. A Kenny, Jaredův mladší bratr, se narodil s mírným mentálním postižením. Nebylo to s ním snadné. Když William z Blacksburgu utekl, Browne se napřed zlobil. Pak si to ale v hlavě přebral. Co měl koneckonců dělat? Jen středoškolské vzdělání, na krku dvě děti… A Browneovu manželku Holly v té době postihla rakovina. Browne do svého syna vkládal velké naděje. Byl určitě dost chytrý, aby mohl jít na vysokou. Možná i na Virginia Tech přímo v Blacksburgu. S Browneovými známostmi v továrně tady mohl William dostat dobře placené místo, kdyby ovšem ta proklatá vláda továrnu nezavřela. Město to skoro nepřežilo.

Jared přežil, i když jen taktak. Oba rodiče mu postupně utekli a on vyrůstal jako poslušné, byť neveselé dítě. Pod vlivem stále zahořklejšího dědečka se z něho stal pomalý, ale spolehlivý pracant. Nikdy se Browneovi sám od sebe nesvěřil, co cítí k rodičům, kteří ho opustili. Browne měl dost svých starostí a ani se na takové věci neptal. Místo toho přemýšlel, jak všechno mohlo dopadnout jinak, kdyby měl William v životě jen o trošku víc štěstí. Býval tak skvělý syn, plný života, přátelský, přitahoval zástupy rozhihňaných holek, byl dost chytrý, aby se ve škole nepředřel, a Browne ho miloval nadevše. Jared se otci podobal jen málo, kromě jediné věci. Měl plnou hlavu ženských. Navíc měl rád riziko a zahrával si jen s vdanými paničkami. Browne měl za to, že se tak snaží vyhnout chybě svého otce a rozpadu rodiny.

Browne si povzdechl. Myšlenky na Williama a na to, co mohlo být, ho vždycky rozlítostnily. Všechny Browneovy naděje se skoro najednou rozplynuly právě v době, kdy se zavírala továrna. Jaredova ochota pomáhat mu s pomstou nepramenila z toho, že by bolestně pociťoval ztrátu otce. Prostě jen z hloubi duše schvaloval použití bomby na vybraný cíl i načasování do roku 2000. Kromě ženských měl Jared ještě jeden zájem, podle Brownea „cvokařský“ – členství v ozbrojených polovojenských skupinách domobrany a různých náboženských sektách hlásajících brzký konec světa. Browne měl strach, že Jaredovi ujede pusa a jeho kamarádi v domobraně se všechno dozvědí. Prozatím však šlo o plané obavy a projekt fungoval bezpečně. Teď se Jared pohyboval někde venku a sledoval ty lenochy od bezpečnostní agentury na jejich pravidelné projížďce po továrně.

Čerpadlo zmlklo a čekalo na další nahromadění vodíku v reaktoru. Browne se vydal do údržbářské dílny. Z elektrárny, jako snad z jediné budovy v továrně, se vláda rozhodla nevystěhovat všechno zařízení. U protější stěny velínu se i s veškerým vybavením tyčily dva parní kotle, sahající do čtyřpatrové výšky. Vedle kotelny tiše zahálely dvě turbíny na výrobu elektřiny, každá o velikosti lokomotivy. Za provozu sem potrubí o průměru šedesáti centimetrů přivádělo z nádrže u bunkrů vodu na chlazení parních kondenzátorů. Teď bylo všechno mimo provoz a panovalo zde ticho a klid; dokonalé místo pro Browneovu tajnou činnost. Taky proto, že to tu znal jako svoje boty. Když se továrna před dvaceti lety zavírala, pracoval zde jako chemický šéfinženýr.

Otevřel přívod k hlavnímu tlakoměru. Údaj na něm se nelišil od včerejšího. Zamyslel se, jestli plyn někudy neutíká. Hned ho ale napadlo, že v takovém případě by byl kamion už dávno prázdný. Prostě to jen déle trvá, než se přírůstek projeví v tak velkém objemu. Browne sám pro sebe přikývl. Boží mlýny melou pomalu, ale jistě. A tady budou mlít na obzvlášť jemný prášek.

Vrátil se do velínu. Dalo se čekat, že sem brzy dorazí auto bezpečnostní agentury. Až dojede tenhle cyklus, vypnu to a počkám, dokud mi Jared nepřijde říct, že jsou pryč.

Edwin Kreiss neslyšně klouzal lesem jako stín. Postupoval od stromu ke stromu, z jednoho úkrytu do druhého a varovné výkřiky ptáků ho pokaždé přiměly zastavit se a naslouchat. Splýval dokonale se stíny lesa. Gumové podrážky bot se beze zvuku bořily do měkkého koberce spadaného jehličí. Držel se na patnáct metrů od okraje lesa, kopírujícího na jižním břehu tok potoka. Ten se směrem na západ zužoval. Edwin dosud přešel dvě požární cesty a dvě štěrkové silničky, ani na jedné však nenašel stopy lidí nebo vozidel. Ve speciálním obleku mu bylo teplo, ale ne přehnaně. Snadno se vyrovnával s mírným stoupáním terénu. Bylo skoro jedenáct dopoledne a slunce jasně zářilo na obloze. Jeho paprsky tu a tam prosvítily husté koruny borovic.

Edwin zatím viděl několik jelenů, mývala, tucet veverek a jednoho chřestýše, jak se na staré kládě vyhřívá na sluníčku. Na jižním břehu odděloval potok od lesa široký travnatý pruh, posetý větvemi a všelijakým smetím – neklamná známka nedávné povodně. Severní břeh se tyčil trochu výš a ukazoval spleť kořenů a podzemních chodeb v podemleté narudlé hlíně. Kde to terén dovolil, Edwin se přikradl až k potoku a zkoumal stopy po lidské přítomnosti, tak obvyklé u většiny vodních toků v USA. Čekal proto, že najde plastové láhve a obaly od hamburgerů a prázdné plechovky. Nenašel však nic, žádné odpadky. Voda byla čistá a studená, viděl až na dno, na vlnící se mech.

V jednom místě se k údolí potoka od jihu připojovala hluboká rokle. Aby ji překonal, musel se odvážit mimo kryt lesa. Na dně rokle se klikatil malý potok, který se dal snadno přeskočit. Připlížil se k němu hlubokou travou, vztyčil se, odrazil a přistál v trávě na druhé straně. Právě se škrábal nahoru z rokle, když uslyšel z pravé strany zvuk motoru. Vrhl se celým tělem naplocho do trávy, ještěrčím pohybem se odplazil do krytu borovic nad roklí a zaposlouchal se do okolí. Připomněl si výcvikové středisko CIA na farmě nedaleko Warrentonu. Tam také musel ležet s hlavou zarytou do země a pach hlíny zostřoval vnímání ostatních smyslů.

Zpočátku neslyšel nic kromě vánku ve větvích, ale pak to přišlo znovu. Zvuk motoru auta jedoucího na nízký převod někde daleko za borovicemi na druhém břehu potoka. Nadzvedl se a asi dva kilometry na severozápad spatřil komín. Viděl nad stromy jen špičku, z níž se dalo soudit, že by to mohl být betonový elektrárenský komín. Nejspíš se blížím k výrobní oblasti, usoudil. Zavřel oči a soustředil se na poslech. Zvuk střídavě sílil a slábl, jako kdyby auto co chvíli měnilo směr. Pokud se sem zvuk nedostával bůhvíodkud nějakým složitým odrazem, znamenalo to, že není v oblasti sám. Dobrá zpráva byla, že ten někdo je dost daleko. Špatná, že tu vůbec je.

Přesunul se hlouběji do lesa a zvuk zeslábl. Zkontroloval kompas na zápěstí a dalších patnáct minut postupoval lesem. Pak udělal další kontrolní odbočku k potoku a zjistil, že ten se mezitím stočil k severu. Došel až na kraj lesa. Tady se přikrčil za cesmínovým keřem a zkoumal situaci. Na padesát metrů širokém pásu mezi lesem a potokem se do výše pasu tyčila jasně zelená tráva. Zkusmo dloubl výhonkem keře do hlíny v trávě. Byla podle očekávání měkká. Jasně zelená barva znamenala vlhkou půdu. Bude si muset dát pozor na rašeliniště a pohyblivé písky.

V tom okamžiku ucítil, jak se mu zježily chlupy na zátylku. Okamžitě se přitiskl k zemi a ztuhl. Ostré cesmínové listí se zabodlo do kapuce.

Někdo ho pozoroval. O tom nebylo pochyb.

Ležel bez pohnutí a v mysli procházel, co dělal v posledních patnácti minutách. Odkryl se jedině u té rokle. Že by ho tam někdo zpozoroval? Zvuky lesa se nelišily od normálu. Žádný křik sojek ani brebentění veverek nenaznačovaly, že je někdo za ním. To znamenalo, že pokud ho někdo pozoruje, bude nejspíš na druhém břehu potoka. Počkal dalších patnáct minut a pak se opatrně odplazil hlouběji do lesa – plazil se po břiše, pozpátku jako rak. Z druhého břehu to nemohl nikdo vidět.

V paměti mu něco utkvělo. Přímo v ohybu potoka se kupila asi šest metrů vysoká hromada nánosu. Kusy kmenů, polámané větve, bahnem obalené kořeny, kameny a vyschlé keře, to vše se zachytilo na kmeni obrovského listnatého stromu, který kdysi spadl napříč přes potok. Na jižní straně potoka sahal padlý kmen na třicet metrů do hloubi lesa. Na severní straně zahradil potok; voda se tu prodírala nasbíraným smetím a tvořila několik malých vodopádů.

Zaváhal, jestli by neměl přejít na druhý břeh – v té změti budou určitě hadi a on by měl zůstat na dohled od potoka. Jenže na severní straně nebylo žádné krytí – musel by se plazit vysokou trávou a její vlnění by ho mohlo prozradit. Ležel pár minut, aniž by se pohnul. Zvuky kolem se neměnily. Vyrazil zpátky, ale v trochu jiném úhlu, než ve kterém sem dorazil. Mířil ke kořenům vyvrácené borovice, asi padesát metrů na západ od místa, kde tušil neznámého pozorovatele. Šlo to pomalu a po malých kouscích. Stále se plazil ještěrčím pohybem a opatrně kladl jednu končetinu po druhé na měkkou půdu. Neviděl ani neslyšel nic, co by potvrzovalo, že ho někdo pozoruje. Léta zkušeností ho ale naučila, aby svému šestému smyslu naprosto důvěřoval.

Propátral holí jámu po vyvrácených kořenech. Dobře udělal. Necelý metr před ním se vztyčila malinká trojúhelníková hlava jedovatého ploskolebce a zakmital se jeho rozeklaný jazyk. Edwin nastavil hák na konci hole přímo před hadí hlavu. Ploskolebec strnul. Když do něho Edwin ťukl, had se okamžitě svinul. Maličký černý jazyk se vysunoval a zase mizel ve snaze najít cíl. Edwin namířil tyč ve směru předpokládaného útoku a čekal. Had také čekal. Rychle těkal hlavou a zřejmě se snažil vycítit zdroj tepla před sebou. Edwin ťukl tyčí o zem. Had vyrazil za zvukem. Edwin tyč zvedl a vyrazil jí proti hadovi. Ten na ni střemhlav zaútočil. Tyč vklouzla hadovi do tlamy a přišpendlila mu hlavu k tlustému kořenu. Ploskolebec se zatřásl a potom přestal bojovat. Čelisti měl doširoka roztažené kolem tyče, vězící v jeho chřtánu. Edwin druhou rukou sáhl pro nůž a jediným řezem za hlavou zbavil hada života. Mávnutím tyče odhodil mrtvé tělo někam doprava.

Znovu propátral jámu, jestli se v ní neskrývají další překvapení, ale nic se nepohnulo. Pohledem zkontroloval, jestli je had opravdu mrtvý, a opatrně se spustil do dutiny po kořenech. Ve výhledu na potok mu bránil malý kopeček hlíny. Když zvedl hlavu, viděl nad hlínou konce trav. Znovu se mu vrátil pocit, že někde venku je neznámý pozorovatel. Věděl, že z druhé strany potoka určitě není pod kořeny vyvráceného stromu nic vidět. Přesto se mu nechtělo vstát a podívat se tam. Pomocí tyče začal v hlíně před sebou pomalu hloubit drážku. Pracoval opatrně – dával pozor, aby tyč držel v dokonale vodorovné poloze. Když byl zářez hluboký asi patnáct centimetrů, trochu jej rozšířil. Potom z předního vaku vytáhl dlouhý a tenký dalekohled. Prostrčil jeho konec do zářezu a mezi stébla trávy.

Zamířil na potok. Potom centimetr po centimetru prozkoumával okraj lesa na protějším břehu. Proti světelným odrazům chránil objektiv speciální kryt; a Edwin měl stejně slunce skoro úplně v zádech. V lese nic nezahlédl, ale pocit ohrožení neslábl. Zamířil objektiv na západ, ke změti nasbírané u padlého listnáče. Vtom spatřil barevnou skvrnu, asi metr od nachytaného haraburdí. Rychle zatáhl dalekohled do jámy a přitiskl se k zemi. Potom opatrně vylezl ven a odplížil se do hloubi lesa. Pozorně naslouchal a pohyboval se pomalu, aby neplašil ptáky. Na kraji lesa, asi tři metry od kořenů vyvrácené borovice, znovu přitiskl dalekohled k očnímu otvoru kapuce. Vyhledal barevnou skvrnu a se zatajeným dechem doufal, že nepohlédne do očí někomu s dalekohledem. Zaostřil. Uviděl baseballovou čepici napíchnutou na větvi. Začal znovu klidněji dýchat a cítil, jak se mu krev vrací zpátky do tváří. Čepice byla fialová, s vybledlými bílými písmeny, která sotva rozeznal. Přečetl jen jedno: velké L.

Takovou čepici měla Lynn.

Nosila ji pořád, se štítkem ve vysokém úhlu, jak takové čepice dnes mládež nosí. Stejná barva. Vpředu nad štítkem vyšitá písmena LHS, podle Langley High School.

Musel se přemáhat, aby nepodlehl náhlému popudu rozběhnout se tam a čepici zvednout. Záměrně zpomalil dech a zůstal klidně sedět. Určitě je její. Znovu tam zamířil dalekohled, ale nic nového nezjistil. Zavřel oči a zaposlouchal se. Ptáci. Zvuk větru. Cvrčci a jiný hmyz. Voda v potoce. Žádný motor. Teď se musí rozhodnout.

Může tam prostě pro tu čepici dojít. To by udělal nejraději. Jenže kdyby tady byl nějaký pozorovatel, měl by Edwina jako na dlani. Nebo může počkat, až se setmí. To by si ale moc nepomohl, protože pozorovatel může mít zařízení pro noční vidění i dost trpělivosti, aby také počkal. Znovu si prohlédl koryto potoka. Zařezávalo se dost hluboko do terénu. Když počká na úplnou noc, bude v korytě tma. Běžné zařízení pro noční vidění umí jen zesilovat světlo. V hluboké tmě se jím nic nevidí. Není jako ty infračervené přístroje, které používal ve službě – ty vyhledávají teplotní kontrasty. Čepice ležela kousek nalevo od krajního vodopádu. Vryl si její polohu do paměti, zhluboka se nadechl a začal hledat, kam by se do večera schoval.

Rozhodl se na zbytek odpoledne vyšplhat do hlubokých spodních větví velké borovice. Nebyl si jist, jestli tady vůbec nějaký pozorovatel je. Možné to ale je. No, jestli ztratí trpělivost a prozradí se, tím lépe. Nenapadal ho žádný důvod, proč by se tady v lese na území zavřené továrny měl někdo vyskytovat. Ledaže se tu děje něco nekalého. Nebo něco, kvůli čemu zmizely ty děti. Jestli je ta čepice opravdu Lynnina, připomněl si. Snažil se vědomě potlačit myšlenky, které se mu neodbytně draly do hlavy. Každý lov je jen posloupnost vhodných rozhodnutí. Kdy jednat, kdy počkat, kdy sledovat okolí a kdy spát – což je činnost nejbližší k naprosté nehybnosti. Teď byl čas na spánek.

Janet Carterová dojídala oběd, když ji to napadlo. Na oběd se zastavila cestou z postgraduálního semináře na univerzitě.

Zašla si do vegetariánské kavárny. Janet maso jedla a nijak se mu nevyhýbala, ale občas si dopřála místní dietu s oříšky a rostlinkami, aby ukolébala svědomí. Semináře jí nepřipadaly nijak zvlášť zajímavé, ale aspoň měla na začátku víkendu co dělat. U oběda začala myslet na Barryho Clarka. Takové drzé, nepořádné štěně. Kreiss na něho trochu přitlačil a přinutil ho mluvit. Možná víc než trochu – nejspíš se ještě pořád nemůže moc hýbat a nečekaný projev laskavosti by mohl prolomit bariéru. Co kdybych mu přinesla pizzu? Možná by z něj vypadlo, co od něho ten bezhlavý jezdec chtěl.

Dostala jídlo na papírovém talíři a colu. Nikdo jiný než Kreiss to samozřejmě nebyl. Velká bezhlavá postava v temnotě, přišel a odešel beze stop, vyděsil kluka k smrti, fyzicky i duševně ho úplně paralyzoval, a to všechno nejspíš netrvalo víc než dvě minuty. Dílo profesionála. Musel se u CIA naučit pár zajímavých věcí. Vyhodila zbytky do odpadků a zašla do pizzerie na druhé straně ulice, kde hrdinně odolala pokušení dát si skutečný oběd.

O dvacet minut později už klepala na dveře Clarkova bytu. Za pár minut se dveře otevřely. Vypadal stejně jako předtím. Špinavé triko, vytahané trenýrky a pantofle. Oteklý obličej s kruhy pod očima. Na tvářích vyráželo zrzavé strniště. Paže mu stále visely podél těla, i když už mohl hýbat prsty. Chvíli na ni nechápavě zíral. Dost dlouho na to, aby ucítila nevábný závan pachu zevnitř.

„Co je?“ zeptal se nevlídně a šklebil se, jako kdyby mu polední slunce svítilo přímo do očí.

„Janet Carterová,“ připomněla se mu. „Pořád ještě u FBI. Přinesla jsem vám pizzu.“

Znovu se zatvářil nechápavě. Nejspíš jsem ho právě probudila, řekla si. „Bylo mi vás líto,“ řekla na vysvětlenou. „Mám vám ji nakrájet?“

„Sakra,“ zahuhlal. „Jo. Díky. Ale vlastně… proč?“

Naposled se nadechla čerstvého vzduchu, nohou rozevřela dveře a vešla kolem něho dovnitř. Vypadalo to tam stejně hrozně jako den předtím. „Nechte otevřeno!“ zavolala přes rameno. „Musí se tu vyvětrat. Kde máte nůž?“

Šel za ní. Počkala u dveří kuchyně, dokud nevyhrabal z dřezu nůž. Držel jej dvěma prsty, ale ruku zvednout nedokázal. „Já to umyju,“ prohlásila, vzala nůž ze zchromlých prstů a pustila na něj horkou vodu. Stál a sledoval ji. Nakrájela pizzu na malé dílky, oškrábala a umyla talíř a posadila Barryho na jedinou židli v obýváku. Talíř postavila před něho na vysokou stoličku a dívala se, jak hladově hltá. Skláněl se nad stoličkou a jídlo do sebe lačně vdechoval, skoro jako hladový pes. Světlo dopadající sem otevřenými dveřmi z chodby ukazovalo nepořádek zřetelněji, než jí bylo milé.

„Vlastně, je to úplatek.“

„Policajti můžou uplácet?“ zeptal se plnými ústy. Do očí se mu vrátil záblesk předchozí drzosti. Nejspíš ten příliv živin, pomyslela si. Měla pocit, že pizzu si už v životě nedá.

„S úplatky je to tak,“ řekla. „Nesmíme je brát, ale můžeme je dávat – hlavně když potřebujeme informace.“

Pohlédl na ni, ale nepřestával jíst.

„Chci vědět, co jste řekl tomu bezhlavému útočníkovi.“

„Už jsem říkal…,“ začal.

„Ne, počkejte. Ptala jsem se, co chtěl. To nebyla dobrá otázka. Teď se ptám jinak. Co jste řekl vy jemu? Slovo od slova.“

Mlaskavě vsál do úst další kousek pizzy. Oči teď měl ve střehu, přemýšlel kudy kam. Nenechala ho vydechnout. „Koukněte, je to takhle. Buď dostal, co chtěl, nikdy se už nevrátí a nic se nestane, když se to dovím i já. Nebo se to nedověděl, vrátí se a vy budete potřebovat mou ochranu. Naši ochranu.“ Dala mu chvilku, než mu dojde její důraz na „naši“.

„Takže znovu, co jste mu řekl? Slovo od slova.“

Pozorně ji sledoval. „Za blbou pizzu?“ zeptal se.

„Na tohle nemáš, Barry. Přiznej si to. Vzpomeň si, jak byl velký. O kolik byl silnější než ty, a tos ještě vládl rukama. Máš ještě další části těla, Barry. Citlivější než ruce.“

Přemítal, olízl si rty a povzdechl.

„Objekt R,“ řekl nakonec. „Chtěl vědět, kam se vypravila Lynn Kreissová s přáteli. Uměl jsem říct jenom tohle, objekt R. To říkal Rip. Rip říkal, že se zkusí dostat do nějakého objektu R. Nevím, co to má být. Tak jsem mu to řekl. A ani teď to nevím, jasné?“

Podívala se mu do očí. „Jasné. A je jasné tobě, že kdybys tohle řekl o hodně dřív, mohl je už někdo najít?“

Odvrátil pohled. Janet vstala a odešla.

Bylo těsně před západem slunce a Browne McGarand sledoval poslední kus mědi, jak mizí v dobíhající reakci. Sluneční světlo, dopadající do místnosti čtyřmi světlíky, se barvilo do ruda. Browne zavřel přívod kyseliny a začal čistit zplodiny. Ozvalo se dvojí zaklepání, odmlka a další dvě zaklepání. Jared se vrátil. Browne zhasl jediné fungující světlo, vzal si baterku a vydal se ke dveřím velínu. Jednou na ně klepl.

„Tady je Jared,“ ozvalo se. Na začátku si dohodli kód. Kdyby Jared řekl „To jsem já“, Browne by věděl, že má okamžitě utéct přes parkoviště kamionů. Teď však otevřel a Jared vstoupil.

Měl široká ramena, velké vystouplé břicho a hustý černý plnovous. Trávil celé dny sám a sám při kontrole telefonních kabelů v odlehlých oblastech. Často musel opravovat závady způsobené pády stromů a kabely překopnuté při výstavbě inženýrských sítí nebo neopatrnými zákazníky. Taky ho zaměstnávaly problémy se spínacími skříněmi v osamělých srubech a přívěsech zaparkovaných u silnic. Jeho oděv vždycky slabě voněl borovicovým jehličím a tabákem. Jared měl podezřívavou povahu a často na lidi a věci kolem sebe pošilhával, jako by čekal, kdy se na něho zezadu vrhnou. Browne zavřel a zamkl dveře a znovu rozsvítil.

„Zastavili se někde?“

„Ne. Jen to tu projeli jako vždycky. Autorádio měli na plné pecky – nějaký přiblblý rokenrol. Zavřená okna a klimatizaci naplno.“ Pohrdavě si odfrkl. „To je teda agentura.“

„Buď rád, že to nejsou profíci,“ odpověděl Browne. „Pořád se bojím, kdy začnou namátkově kontrolovat budovy.“

„Tihle dva určitě ne,“ odpověděl Jared a ztěžka se posadil. „Ale možná máme jiný problém.“

Browne odstranil zplodiny staré reakce a připravil reaktor na vyčištění. „Jaký problém?“

„Znáš to, jak někdy něco zahlédneš koutkem oka? A nevíš, jestli je to doopravdy nebo si jen něco představuješ?“

Browne ho sledoval. „Představuješ?“

„Pozoroval jsem auto těch sekuriťáků z železniční věže. Přísahal bych, že jsem zahlíd chlapa v té malé rokli, jak přes potok spadl ten strom… Víš kde? Z té věže je do rokle vidět. Bylo na něm něco divného.“

Zavrtěl hlavou. „Jako kdyby měl na hlavě nějakou masku nebo co. Jo, to je ono – neměl obličej. Nevím. Myslím, že jsem to fakt viděl. Ale možná ne…“

Browne si promnul vousy na bradě. „Určitě chlap? Co třeba jelen nebo nějaké jiné zvíře?“

Jared zamyšleně kývl hlavou. „Víš, jak tam roste ta vysoká tráva? Tou trávou se jako by plazil, ale musel přeskočit potok. A pak zase zmizel.“

„Cos udělal?“

„Když sekuriťáci zajeli mezi bunkry, zašel jsem se tam podívat, na severní břeh potoka. Schoval jsem se mezi stromy. Pár hodin jsem tam vydržel, kdyby se někdo ukázal nebo tak. Ale nic. A taky jsem necítil, že by tam někdo byl. Jako třeba když je tam jelen, znáš to? Ptáci neřvali. Nic se nehýbalo, žádný hluk.“ Poškrábal se na stehně. „Asi jsem tam chyt nějaké písečné blechy. Sakra, fakt nevím. Nejspíš o nic nejde.“

„Jeden chlap,“ zopakoval Browne a přiklopil víko reaktoru. „Ty pasti tam pořád jsou?“

„Jo.“

„Asi dnes večer nedáme té holce jídlo. Zajdem tam a porozhlídnem se. Stejně bude ještě mimo, jestli snědla ty jabka.“

„Mám ji zajít zkontrolovat?“ zeptal se Jared až příliš nedbalým tónem.

Brownea neošidil. „Myslím, že radši ne, Jarede,“ odpověděl. „A stejně by bylo lepší, abychom dovnitř do budovy nechodili, když tu možná někdo brousí kolem. Třeba je tu právě kvůli těm dětem. To by nebylo dobré, přivést ho přímo k ní, co?“

Jared přikývl, ale neodpověděl. Pořád se škrábal na stehně, zatímco Browne zavřel ventily na vývodech do kamionu.

„Tlakoměr na kamionu už něco ukazuje,“ oznámil, aby odvedl Jaredovu pozornost od uvězněné dívky. Neměl by na ni ani myslet. „Odteď už to snad půjde rychleji. Ale už nemám skoro žádnou měď.“

„Našel jsem něco na dvoře u hlavní kanceláře,“ odpověděl Jared. „Paletu popraskaných desek do spínačů. Jsou placaté. Můžem je přebrousit nebo na ně dát víc kyseliny.“

Browne přikývl. Kyseliny mají víc než dost. A žádný úřad si ji nedá dohromady s trochou mědi, co se tu a tam ztratí. Přemýšlel o tlaku v kamionu. Možná už jen třicet dávek, jestli se to podaří udržet v chodu. Brzo bude muset přejít na větší čerpadlo. Dokončil práci s reaktorem.

„Dobře. Tak tam zajdeme a porozhlídnem se,“ prohlásil. „Třeba to byl jen lovec krocanů. Ti se vždycky dobře maskujou.“

Čtyřicet pět minut po západu slunce se dal Edwin Kreiss do pohybu. Těch pár hodin spánku mu udělalo dobře. Těsně před setměním se znovu vydal na kraj lesa a zapamatoval si co nejpřesněji polohu čepice. Jakmile stromy na protějším břehu zmizely v temnotě, vydal se po břiše ve vysoké trávě nejkratší cestou k potoku. Nezapomněl na ploskolebce a pečlivě zkoumal vysunovací tyčí cestu před sebou i půdu po obou stranách. Nebyla mokrá, ale velmi měkká. Tu a tam z ní vykukovaly velké zaoblené kameny. Po deseti minutách opatrného postupu se dostal na dva metry ke břehu. Tady se zastavil a zaposlouchal se do nočních zvuků kolem. Měl v plánu brodit se potokem proti proudu až k padlému kmeni a tam najít tu čepici.

Nebe nad ním bylo jasné. Přímo před ním mírumilovně bublal potok a kolem se začínal ozývat noční hmyz a žáby. Co když to není její čepice? Špatná otázka. Co když to je její čepice? Co potom? Přinutil se soustředit na cestu před sebou. Už dlouho necítil, že by ho mezi stromy někdo pozoroval. I kdyby tam někdo byl, teď by ho neviděl. Byla to všechno jen představa? Možná bych měl vstát, dojít na druhý břeh a zjistit, kdo nebo co tam je. Ne. Jedno po druhém. Teď tu čepici.

Ohledával cestu tyčí a blížil se k vodě. Tráva začala páchnout po bahně. Manžetou pravého rukávu se o něco zachytil. Lehce zatáhl a ozval se zvláštní skřípot, jako když kov drhne o kámen. Ztuhl. Kov? Couvl o pár centimetrů a zahleděl se do tmy. Byla ale už skoro noc a on nic neviděl. Rukáv byl volný. Velmi opatrně se odkulil doleva a zkrátil tyč na půl metru. Potom jí začal rozhrnovat stébla trávy, dokud neuslyšel cinknutí. Odložil tyč a rozsvítil manžetovou baterku. V tenkém paprsku červeného světla se zaleskla ocel. Odhrnul další stébla a v duchu překvapením hvízdl, když uviděl past. Kdyby tudy šel normálně, klidně do ní mohl šlápnout.

Zamyslel se nad důsledky svého nálezu. Je to velká past, určitě udrží lidskou nohu, pokud ji přímo nezlomí. Ještě jednou si na past posvítil a našel spoušť i řetěz. To není jen tak nějaká hračka. To je tady na lidi. Proč tady ale někdo straží pasti na lidi? Opatrně se pustil proti proudu a za chvíli našel další past. Když se k nim člověk přiblížil pomalu a ze strany, ničím nehrozily. Kdyby však do takové pasti šlápl někdo, kdo by šel podél potoka anebo se ho snažil přejít… potom… Napadlo ho, jestli jsou nějaké pasti i přímo v potoce.

Browne a Jared potichu kráčeli cestou k potoku. Přízračné tovární budovy za nimi zmizely ve stínu hustých stromů. Jared šel první a Browne asi šest metrů za ním. Nemuseli svítit, cestu si pamatovali. Browne se spoléhal na Jaredův přírodní instinkt. Jeho vnuk odmala lovil v Appalačských horách a měl pro přírodu přirozený talent. Navíc – a tím si byl Browne téměř jistý – si instinkty vycvičil díky své zálibě v utěšování osamělých vdaných žen, žijících v horách. Jared už vyrostl z dětského věku a sám si rozhodoval, jaká rizika na sebe vezme. Když chce riskovat s vdanými paničkami, jeho věc. Koneckonců je teď vnímavější vůči nebezpečí. Jestli má pocit, že něco viděl tady u potoka, nesmím to brát na lehkou váhu. Tudy sem přišly ty děti.

Jared zvolnil, když stromy kolem cesty začínaly řídnout. Znamenalo to, že potok je už blízko. Browne poklepal na revolver Ruger 0,44 u pasu a začal pozorovat okolí.

Kreiss se konečně dostal ke kraji nakupené hromady a hmatal kolem sebe, aby našel padlý kmen. Byl asi deset metrů od potoka a postupoval ke stromům na jižním břehu. Polohu čepice si zapamatoval – necelé dva metry od kořenů padlého kmene, asi metr padesát od země a pár desítek centimetrů od kraje hromady. Konečně po hmatu našel kořeny padlého stromu a začal tyčí odměřovat vzdálenosti. Nechtěl rozsvítit manžetovou baterku, dokud nebude mít čepici na dosah. Když si začal myslet, že je u cíle, zastavil se a pohlédl vzhůru. Noc byla tmavá, bezměsíčná, ale jasným horským vzduchem zářily hvězdy. Počkal, až se oči přizpůsobí jejich svitu. Aby vše urychlil, soustředil pohled na vrchol hromady. Jakmile začal rozeznávat jednotlivé větve a větvičky, zaměřil pohled podél padlého kmene k vrcholkům stromů na druhé straně potoka. Jestli tady někdo je, bude určitě mezi těmi stromy, odkud má výhled do koryta potoka.

Pečlivě prohlížel temnou hromadu před sebou – hledal kontrast světlejší skvrny mezi kořeny, větvemi, listím a uschlou trávou. Něco našel. Aby se přesvědčil, nastavil svítilnu na nejslabší světlo a posvítil si.

Čepici měl přímo před sebou. Nechal rozsvíceno a opatrně, nehlučně se pro čepici natáhl tyčí. Zhasl světlo a schoval ji do předního vaku, aniž by se na ni lépe podíval. Pak se přikrčil k zemi a zaposlouchal se do zvuků noci. Hromada nasbíraná u kmene se nad ním nehybně tyčila. Najednou vypadala zlověstně, jako lavina, která se na něho chystá spadnout. Chlupy na zátylku se mu opět zježily.

Browne stál na kraji ztemnělé cesty. Na tři metry před sebou jakž takž viděl obrys Jaredovy postavy. Jared mířil dalekohledem do rokle. Browne průhledem mezi stromy viděl klín jasné noční oblohy. Rychle se ochlazovalo. Nečekal, že by dnes večer něco našli. I kdyby Jared opravdu někoho viděl, teď už bude dávno pryč nebo přinejhorším u táboráku někde u skladů. Na okamžik si představil, že ten někdo se jim dostal za záda a teď se krade ulicemi výrobní části. Ta holka, řekl si. Jde o tu holku?

Jared se vracel. Jako pokaždé Browne žasl, jak se tak veliký chlap dokáže neslyšně pohybovat lesem. Žádné praskání větviček pod nohama ani šlehání prutů ve vzduchu. Přiblížil se a Browne už ucítil typický cigaretový zápach.

Pak ho Jared vzal za levou ruku. Jemným tahem ji obrátil dlaní vzhůru a zapíchl do ní prst. To znamená, že někoho zpozoroval a že ten někdo je sám.

Teď vzal Browne za ruku Jareda. Nehtem ukazováčku pomalu napsal Jaredovi na dlaň písmena K-D-E.

Jared nakreslil Browneovi na dlaň dlouhou vlnovku. Potok. Potom ji přejel napříč palcem. Padlý strom, tam, co se utopili ti kluci. Nakreslil další čáru a důrazně zabodl ukazováček do spojení obou čar – přesně tady. Na jižním břehu, blízko padlého stromu, jeden člověk.

Browne vytáhl revolver z pouzdra a vtiskl jej Jaredovi do dlaně. Ťukl mu do prsou ukazováčkem a přitiskl mu prsty k pažbě – vezmi si zbraň. Druhou Jaredovu ruku si na chvíli položil na prsa a potom na pravé ucho – já půjdu a budu dělat hluk. Jared ve tmě přikývl, obrátil se a zmizel ve stínech u potoka.

Browne počkal, dokud mu vnuk úplně nezmizí z dohledu. Pak vyrazil doprava od cesty. Neslyšně našlapoval na koberec z jehličí. Když se vzdálil asi na deset metrů od cesty, po hmatu našel na zemi velký klacek, zhluboka se nadechl a pak z plna hrdla zařval: „Támhle je! Chyť ho!“ Začal mlátit klackem do stromů kolem sebe a hlučně se prodíral mlázím k potoku.

Kreiss se mezitím odplazil skoro až ke břehu potoka, když ten poprask vypukl. Na chvilku se ho zmocnila panika, ale hned se ovládl. Místo aby bezhlavě vyrazil k lesu na svém břehu, vrhl se směrem k hluku a zapadl do potoka. Nic na tom nezměnil náraz střely do padlého kmene ani silný zvuk výstřelu z druhého břehu. Několikrát se v korytu potoka překulil směrem k výstřelu a ve zlomku vteřiny se rozhodl. Jestli tu jsou dlouho, určitě čekají, že poběží zpět, odkud přišel, po proudu potoka a k pastem nastraženým ve vysoké trávě. Proto se rozhodl pro něco úplně jiného – přitiskl se co nejtěsněji k podemletému severnímu břehu a podél něj se posunul doleva, k padlému kmeni. Skončil na břiše v mokrém písku a na záda mu dopadala ledová voda jednoho z malých vodopádů. Tyčí v levé ruce a prsty pravé ruky odhrabával písek jako obrovská želva chystající se snést vejce. Zavrtal se do písku a ještě hlouběji se vtiskl pod padlý kmen. Při troše štěstí se může podhrabat až na druhou stranu do volného proudu a zmizet v něm. A i kdyby ne, pod hromadou nánosu a písku přinejmenším neskýtal snadný cíl střelby. Nepřestával hrabat a prokopávat si cestu.

Když padl výstřel, Browne ztichl a nehybně čekal na Jareda. Skryl se za stromem, aby nebyl od potoka vidět. Jared by určitě nestřílel, kdyby si nebyl jistý, že někoho opravdu vidí. Potom se nalevo od Brownea rozsvítila baterka. Její paprsek se rychle mihl přes potok zprava nalevo a potom se pomalu vracel. Také Browne rozsvítil svou baterku a připojil se k pátrání. Paprsky jejich svítilen střídavě pročesávaly koryto potoka a břeh až k hromadě haraburdí nakupené u padlého kmene.

V některých místech se kovově zaleskl odraz pasti. Browne se vydal za Jaredem.

„No?“ řekl tázavě.

„Viděl jsem ho u břehu, u té hromady,“ odpověděl Jared tiše. „Jak jsem vystřelil, přestal jsem vidět ve tmě. Ale určitě jsem ho minul – slyšel jsem, jak kulka zasáhla strom.“

„Víš, kudy šel?“

„Skočil do potoka. Potom nevím.“

Browne se zamyšleně odmlčel. Paprsek jeho svítilny se zastavil na stopě, kterou za sebou ve vysoké trávě nechal plazící se Kreiss. „Máš dobry čuch. Tady někdo určitě byl. Ale proč?“

„Podle té trávy se plazil po břiše,“ nahlas zauvažoval Jared. „Ten nelovil. Plazil se tu.“

„Tak to bude určitě kvůli těm dětem,“ prohlásil Browne. „O ostatním nikdo nic neví. Je to tak, Jarede?“

„Ode mě ne,“ opověděl Jared a rychle přejel paprskem svítilny stromy na druhém břehu. Doufal, že uvidí odlesk očí. Nic. „Tak to je zlé.“

„Ano, je.“

„Budem hledat dál? Mám přivézt psy?“

Browne se zamyslel. Jaredovi tři kříženci jsou vycvičeni na lov divokých prasat. Jenže přivézt je sem by trvalo několik hodin. „Ne,“ řekl nakonec. „Asi by bylo lepší nezůstávat tu dnes přes noc. Možná sem vůbec pár dnů nechodit. Třeba sem jen náhodou zabloudil. Dnes jsme ho vystrašili. Zítra by mohl přivést policajty.“

„To by musel říct, že sem šel přes zákaz,“ odpověděl Jared a podal Browneovi zpět revolver. „Jestli se tu ocitl náhodou, nikdy se nevrátí.“

„Ale jestli je tu schválně…“

„Tak budu muset začít držet hlídku. Ty se postarej o reaktor a já se vydám na lov.“

Browne z jeho hlasu vycítil dychtivost. Jared v sobě nezapřel rozeného lovce. Ještě párkrát paprsky svítilen pročesali rokli a potom Browne svou vypnul a vytáhl mnohem menší baterku. V jejím světle se vydali na zpáteční cestu.

Dole v rokli se mezitím Edwin Kreiss propracoval na druhou stranu hromady naplavenin. Na suchém písku se zastavil, pátravě začichal v nočním vzduchu a zaposlouchal se do zvuků kolem sebe. Pak se usmál.

6

V pondělí ráno vyprávěla Janet Carterová Larrymu Talbotovi a Billymu Smithovi, jak pořídila s Barrym Clarkem. Billy Smith se vší silou snažil zůstat vzhůru, ale neubránil se mohutnému zívání.

„Šéf ti snad o tom případu v pátek něco řekl, nebo se pletu?“ zeptal se Talbot.

„Jo, to je pravda. Mám dát ruce pryč od Edwina Kreisse i celého případu. Ale jestli to chápu správně, je na nás, abychom do systému dodali nové informace, pokud se naskytnou. Billy, máš už pohromadě předávací dopis k tomuhle spisu?“

„Ne, ale dnes ho budu mít,“ potlačil Billy další zívnutí. „Potřebuju vlastně vědět, kdo z vás ten případ má oficiálně na triku.“

Kdyby Billy nebyl tak milý, už bych ho za to zívání seřvala, pomyslela si Janet podrážděně. Talbot si odfrkl.

„Podívej, Jan,“ začal. Zamračila se. Nesnášela, když se jí říkalo Jan. „Já si toho Clarka pamatuju. Zrzavý, že? Pořád se šklebí, jako by hovno bylo jeho strejda? Je to blbec. Mohlo z něj vypadnout cokoli. Jak víš, že to nemá z posledního věstníku Dungeon Masters of Doom nebo nějaké jiné počítačové hry? Vykašli se na to. Jestli chceš tu zprávu o Clarkově přepadení a ten ‚objekt R‘ dát do spisu, tak klidně. Ale jestli Farnsworth zjistí, že do toho šťouráš, nechá tě až do penze vyslýchat honduraské zahradníky. Je to jasné? Prostě konec.“ Janet neprotestovala a usadila se ke stolu. Billy se zvedl a nahlédl k ní přes přepážku.

„Víš, jak se liší ZOO v severních a jižních státech?“ Čekala. „Na jihu je na informační tabulce i doporučený způsob kuchyňské přípravy.“

Spiklenecky na ni mrkl jedním okem a zapadl zpátky. Sladké sny, pomyslela si. Začala procházet e-maily. Vtom si vzpomněla, že se jí měla ozvat ta cvokařka z Washingtonu. No, je teprve pondělí. Pak našla interní sdělení, že Farnsworth se chystá na konferenci šéfů oddělení z východní oblasti. Do konce pracovní doby chtěl hlášení o všech rozdělaných případech. Ohlédla se na Talbota, ale ten u svého stolu neseděl.

Spustila svůj oblíbený internetový prohlížeč. Vložila do něj „objekt R“ a spustila vyhledávání. Dostala obvyklou záplavu internetových nesmyslů. Tak to bychom měli, pomyslela si a šla si nalít další šálek kávy. Překvapeně přitom zjistila, že Billy nespí, ale pracuje. Nabídla se, že mu taky přinese kávu, a on souhlasil. Když mu kávu podávala, zeptala se na „objekt R“.

„Jediný objekt R, co znám, je alternativní místo velení armády – v Marylandu, nedaleko Camp Davidu. Pět šest hodin po dálnici 1-81 a potom na východ.“

„Tam by se člověk asi nevydal tábořit, co?“

„Leda by chtěl mít ve spacáku z každé strany jednoho tajného agenta. Něco jako NORAD v Čejenských horách. To středisko velení pro raketové jednotky. Já jsem se do toho spisu díval. Něčeho jsem si všiml. Měli s sebou jen trochu šatstva. Nevypadalo to na dlouhý výlet. Larry dokonce poznamenal, že na to Kreiss upozornil. Nevím, o jaký ‚objekt R‘ jde, ale hledal bych něco blíž sem.“

„Ale kde? Zní to jako z armádní příručky.“

„Možná by stálo za to promluvit si s někým z místních. Možná nějaký policista…“

Janet přikývla a sedla si ke stolu. Jako „místní“ označovali agenty, kteří v Roanoke pracovali už dlouho – buď byli na místech vyžadujících nižší kvalifikaci, nebo se nesnažili dostat výš. Talbot se vrátil do kanceláře a neurčitě pohlédl jejím směrem. Začala okatě něco dělat. Váhala, jestli nemá zavolat Edwinu Kreissovi. Třeba by jí prozradil, co ví o „objektu R“. To určitě! řekla si. Zpátky do práce, agentko Carterová.

Edwin Kreiss vyčistil všechnu výstroj a uklidil ji do skříně v ložnici. Čekal, že zavolá Dagget Parsons ze severní Virginie. Kreiss kdysi Parsonsovi zachránil život při jedné akci v Oregonu. Parsons tehdy létal pro U. S. Marshals Service. Po této akci odešel do výslužby, ale předtím Kreissovi slíbil, že se na něho může kdykoli obrátit. Kreiss doufal, že Dag stále ještě pracuje jako průzkumný pilot pro ekologickou firmu. Zazvonil telefon.

„Edwin Kreiss.“

„Sám Edwin Kreiss osobně? Jak se sakra máš? A kde sakra jsi?“

„Nic zvláštního. Prostě jsem jen další vysloužilec z FBI. Teďka bydlím v Blacksburgu, nedaleko Virginia Tech. A co ty? Pořád lítáš pro GeoInformation Services?“

„Jo. Sice je to nuda, ale to mi právě teď vyhovuje. Co pro tebe můžu udělat?“

Kreiss mu řekl, co se stalo s Lynn. Pak přešel rovnou k věci. „Dagu, potřeboval bych letecký snímek továrny Ramsey Army Arsenal. Je to nedaleko města Ramsey, tady v jihozápadní Virginii. Bývalá muniční továrna pro armádu. Neznáš někoho, od koho bych mohl sehnat černobílé letecké snímky z takových patnácti set metrů?“ Schválně se ptal tak, aby Parsons mohl snadno vycouvat, kdyby se mu do toho nechtělo.

„Někoho? Nikoho takového neznám, ale udělám je sám. Firma, co pro ni dělám, má sídlo v Marylandu, ve Suitlandu. Znáš to, děláme GIS na východním pobřeží. Snímky zemědělských pozemků, spektrální analýza pro diagnostiku chorob zemědělských plodin, vodní plochy, zamoření hmyzem, patologie rostlin.“

„Já už nejsem ve službě, Dagu. Je to čistě osobní věc. Náklady samozřejmě zaplatím.“

„Chápu. Pracuješ s policií nebo proti ní?“

„Právě se rozhodli, že to předají na pohřešované osoby. Teda v FBI. Místní policie v tomhle dělá, co jí FBI řekne.“

„Oni vědí, že na tom děláš? A co jsi zač?“

„Policie ne. Aspoň zatím ne. FBI samozřejmě ano. Ten můj odchod si všichni nějak pamatujou. Taky mě varovali, ať se do ničeho nepouštím na vlastní pěst. Ale já tady nemůžu jen tak sedět, Dagu.“

„Já tě chápu, Ede. Udělal bych totéž. Tohle není moc velký problém, protože to nemá žádný oficiální stupeň utajení. Máme tady obrovskou databázi leteckých snímků. Nejspíš tam bude i to, co tě zajímá. Mrknu se na to. Jak dlouho je dcera pryč?“

Kreiss mu to řekl.

„Sakra. To je průser.“ Odmlčel se. Zřejmě nechtěl vyslovit, co má na jazyku.

„Můžu jen doufat, Dagu. Ale policie ani FBI už nechtějí dál pátrat. Federálové říkají, že nemají důkaz trestného činu, takže to jde na pohřešované osoby. Ale dostal jsem informaci, že mohli jít tam. Našel jsem tam její čepici. Není to místo, kde bych ji normálně hledal. Navíc si myslím, že se tam děje něco divného.“

„Řekneš to FBI?“

„To bych jim musel říct, jak jsem na to přišel. To by ničemu nepomohlo. Z mnoha důvodů.“

Dagget se znovu odmlčel. „Ale možná by ten případ znovu otevřeli,“ řekl nakonec.

„Pochybuju. Jediný trestný čin by byl ten můj. Oni se musí vejít do rozpočtu a mají příkazy shora. Tohle je čistě moje záležitost, Dagu.“

„Jasné,“ odpověděl Parsons. „Dnes odpoledne musím do Pensylvánie, ale asi před půl rokem jsme dělali fotky velkých ovocných sadů tam u vás. Podívám se na mapy, možná se tam najde i něco pro tebe.“

„Můžu za to zaplatit, Dagu.“

„Mně nic platit nebudeš. Možná nějaký poplatek za vyhledání v databázi. Ale jde jen o černobílé průzkumné fotky, tak by to nemělo být tak strašné. Je to zakázaný vzdušný prostor?“

„Asi ano. Kolem celé továrny je zdvojený plot.“

Telefon na chvíli oněměl. Potom Parsons prohlásil: „Seženu ti to. Určitě. Mám ti co splácet.“

„Nic takového. Ale díky za ochotu, Dagu.“

Další odmlka. „Ede,“ ozval se nakonec Parsons, „jak to bylo v tom Millwoodu? Koluje o tom spousta drbů. Až se příště sejdem, řekneš mi, jak to bylo? Oficiální verze nezní moc věrohodně.“

Kreissovi se do toho tématu nechtělo. „Nechme to u té oficiální verze, Dagu,“ odpověděl. „Možná je to tak pro všechny nejlepší.“

„Slyšel jsem, že to vypadalo jak u Litde Big Hornu, kdyby indiáni prohráli.“

Kreiss se zahleděl z okna. „To je už pryč, Dagu.“

„Dobře. Jak chceš. Mám tvoje číslo. Jestli pro tebe něco najdu, do středy to máš. A Ede, kdyby něco – stačí říct. Neříkám to jen tak. Mám svoje vlastní letadlo a lítat umím, i když se střílením je to horší.“

„Děkuju za nabídku, Dagu. Fakt si jí cením.“ Zapsal si číslo Parsonsova pageru a zavěsil. Vyšel na verandu. Stromy před domem se odívaly do nového, nazlátle zeleného listí. Ve vzduchu se vznášela vůně pylu a čerstvé hlíny. Zurčení potoka k domu houstnoucí vegetací téměř nedoléhalo.

Neměl jsem tam bez mapy vůbec chodit. Jenže jsem nečekal, že tam někdo bude. To jen dokazuje, jak jsem vyšel ze cviku. Hodinu jsem se dostával z těch naplavenin a další hodinu těch padesát metrů od potoka do lesa. Ten střelec musel mít dobrý zaměřovač nebo přístroj pro noční vidění. Jinak by mě nemohl minout tak těsně. To znamená, že hledali vetřelce. O co tady jde? Co jim stojí za to nastražit tam spoustu pastí a střílet po každém, kdo se objeví? Motorkáři, co si vaří drogy? Pěstujou tam marihuanu?

A co ta čepice? Určitě patřila Lynn. Potok ji přinesl na tu hromadu. Co z toho ale plyne? Třeba jí tu čepici někdo ukradl bůhví kdy a dostala se tam náhodou. Nebo tam tábořila někde poblíž, čepici ztratila a potok ji tam donesl. Existuje spousta různých vysvětlení. Ale ten kluk říkal „dostat se do objektu R“. Kdybych si tak vzpomenul, kdy jsem ji naposled viděl s tou čepicí na hlavě… Možná bych měl opravdu zavolat FBI a říct jim, že jsem tu čepici našel. Jak ale vysvětlím, kde a jak jsem ji našel? A i kdyby se na tohle neptali, podniknou něco? Berou to ještě jako otevřený případ? Není jim to jedno? Třeba jim to bylo jedno celou tu dobu. Jak ta agentka koukala, když mi říkala: „Nepouštějte se do ničeho na vlastní pěst.“ Hezká nehezká, na to nemá věk, aby se mnou takhle mluvila.

Povzdechl si a šel dovnitř, udělat si kávu. Věděl, že nemá tak docela pravdu. Agenti to taky nemají lehké. Všude plno zločinců. Za každého dopadeného se najdou dva noví. Pracanti u policie, FBI a ostatních úřadů bojujících proti zločinnosti prostě musí věnovat energii těm případům, kde kyne naděje na úspěch. Těm ostatním se věnují, co to dá, dokud nepřijde šéf a neřekne: To nikam nevede, musíme se pohnout dál. Rozpočet závisí na objasněnosti, takže příkazy shora od nich logicky vyžadují, aby se věnovali případům, které se dají dovést k úspěšnému konci. Nic nového pod sluncem. U CIA to bylo jinak, ale to je tím, že CIA se nikomu nemusí zodpovídat, snad jen jednomu nebo dvěma výborům Kongresu; a všichni víme, jak pružně umí politici zacházet se slovem „zodpovědnost“.

Když v dřezu vymýval konvici od kávy, přemýšlel o dalším problému – co když už ve Washingtonu zjistili, že jsem vylezl z nory? Podmínky svého nuceného odchodu do výslužby, formulované velice jasně a rázně, Kreiss vyslechl od samotného J. Willarda Marchanda, zástupce ředitele FBI pro kontrašpionáž, v té chvíli řádně navztekaného. Kreiss se nesmí nikdy a nijak zapojit do žádné bezpečnostní akce. Ani v soukromé bezpečnostní agentuře, ani jako konzultant, dokonce ani v oprávněné sebeobraně. „Nějaký blbeček ti bude chtít ukrást auto, tak ho prostě necháš. Někdo se ti vloupe do domu, dáš si deku přes hlavu a ani se nehneš. Nesmíš nosit střelnou zbraň. Nesmíš dělat nic z toho, cos dělal ty dlouhé roky. Prostě zapomeneš na všechny ty triky, co ses naučil od CIA. Jestli od nich máš nějaké speciální vybavení, ihned ho odevzdáš.“

Dohoda byla zcela jasná. Dostane penzi, přestěhuje se do Blacksburgu, bude si užívat dcery a přemýšlet, jaké hříchy v životě spáchal. Nic víc. Marchand byl tak naštvaný, že nebyl schopen dát dohromady delší větu. „Necháme ti penzi. Kvůli Millwoodu bych ti ji klidně mohl sebrat. Ale dobře. Žij si z ní. Jestli si najdeš práci, nesmí to být nic podobného tomu, cos dělal tady. A hlavně, necháš si pro sebe všechna ta nepodložená obvinění. Najdi si noru, zalez si do ní a nevystrkuj hlavu. A za sebe i za ministerstvo spravedlnosti ti říkám: jestli zjistíme, že ses někde do něčeho pustil, ať to bude cokoli a kdekoli, požádáme CIA, aby na tebe poštvali jednoho z tvých bývalých kolegů. A nemysli si, že na tebe zapomeneme.“

To všechno kvůli událostem jednoho nedělního odpoledne v Millwoodu, maličké vesnici na horním toku řeky Shenandoah. Ve vesnici byl zrestaurovaný nevelký mlýn, pár obchodů se starožitnostmi, Carter Hall – kdysi obrovská usedlost rodiny Burwellových, teď sídlo nadace Project Hope – pošta, malá školička, kolem třiceti rodinných domů a obchod se smíšeným zbožím. Jeden z domů patřil Ephraimu Glowerovi, bývalému zástupci ředitele CIA pro kontrašpionáž. Ephraim Glower vystudoval střední školu Powhatan v Choate a univerzitu v Yale. Jeho předkové za občanské války bojovali po boku Mosbyho rangerů a v době divokého kapitalismu se družili s J. P. Morganem; jeden se za vlády Franklina Roosevelta stal náměstkem ministra financí. Ephraim Glower to v CIA dotáhl dost daleko. Přitom utrácel rodinné jmění za rodinnou usedlost, městský dům v Georgetownu, lovy na lišku v Middleburgu, noční život ve Washingtonu na vysoké úrovni, náročnou reprezentativní manželku a řadu mladých a krásných „asistentek“. Nikdy neváhal dát najevo, jak vysokého společenského postavení se domohl. Jeho podřízení v kontrašpionážním oddělení ho v lásce rozhodně neměli.

Členové Kreissová týmu – v němž spolupracovali agenti od CIA s bezpečnostními složkami ministerstva energetiky – vyšetřovali únik informací z jaderné laboratoře. Neustále však naráželi na byrokratické potíže. Někdo vychytralými, jemnými zásahy mařil jejich práci. Kreiss nakonec začal podezřívat Glowera. Prověřoval pověsti, že je Glower finančně téměř na dně, a zjistil, že ho zachránila vysoká částka v hotovosti z tajemných zdrojů. Kreiss se pustil po stopě peněz. Našel jejich zdroj v Hongkongu a přímou cestu ke Glowerovi přes finanční operace týkající se volební kampaně. Za tyto peníze poskytoval služby – jemné předivo byrokratických a právnických kliček, mařících úsilí spojeného vyšetřování FBI, CIA a ministerstva energetiky, snažícího se zjistit, jestli v jaderné laboratoři byli nebo nebyli čínští špioni. Na rozdíl od většiny špionů a zrádců Glower neprodával státní ani obchodní tajemství. Místo toho rafinovaně zajišťoval krytí takových operací. Dařilo se mu to opravdu dobře, a proto Kreiss dospěl k závěru, že mu v tom musí pomáhat někdo z ministerstva spravedlnosti.

V té době začínal osmý rok Kreissová výměnného přidělení ke kontrašpionážnímu oddělení CIA. Jeho tým začínal rozplétat klubko informací a odhalovat rozsah a hloubku spiknutí na vysoké úrovni, ale vtom Kreisse, vedoucího a hlavní sílu týmu, odvolali zpět k FBI. Po chodbách se povídalo, že hlavouni z Langley si na Kreisse stěžovali pro údajné překročení pravomocí. Někdo vysoce postavený u CIA vyvinul tlak, aby se Kreiss vrátil k FBI. Zařadili ho na neškodné místo v kontrašpionáži FBI s tím, že má čekat na nové úkoly. Čekání se protáhlo na dva roky, během nichž sledoval, jak se jeho původní vyšetřování zpomaluje a zůstává trčet v mrtvém bodě.

To ho jen ještě více přesvědčilo, že Ephraim Glower má mocného zastánce na ministerstvu spravedlnosti a možná i v samotném vedení FBI. Navíc měl Kreiss smůlu v tom, že mezi ministerstvem spravedlnosti a FBI v té době panovaly dosti napjaté vztahy. Protože FBI podléhá ministerstvu spravedlnosti, nikdo nechtěl slyšet Kreissovy teorie o čínských špionech, a tím méně o problematických osobách ve vedení ministerstva. Mnoho úsilí se v FBI věnovalo obraně před obviněním a veřejným míněním v souvislosti s krveprolitím ve Waco a Ruby Ridge a – o něco později – nepříjemným odhalením problémů s laboratoří FBI. Kreiss se znovu pokusil prorazit se svým obviněním, když se ve Washingtonu začalo hovořit o pokusech čínské vlády koupit si vliv během kampaně o znovuzvolení prezidenta v roce 1996 i později. Tentokrát Kreisse umlčeli ještě důrazněji. Ředitel FBI v té době čelil řadě problémů; spolu s ministrem spravedlnosti se zaplétal do řady vytáček a výpovědí v Kongresu týkajících se nezávislých vyšetřovatelů, prezidentských skandálů a stále hmatatelnější možnosti, že dojde k impeachmentu prezidenta.

Kreiss se rozhodl zajet do Millwoodu k přímé konfrontaci s Ephraimem Glowerem. Pak došlo ke krveprolití. Po vyhození z FBI se Kreiss nechtěl vzdát bez boje. Připravoval se na něj, když ho jistá okolnost přinutila změnit názor. Dostal od CIA výhrůžku, že by se něco mohlo stát jeho dceři. Výhrůžka byla nepřímá, ale zcela zřetelná. Dostal ji při zdánlivě nevinném telefonickém rozhovoru s jedním ze svých bývalých spolupracovníků v CIA. V Langley ještě nepřekousli Glowerovu smrt a říká se, že velcí šéfové nevěří Kreissovu alibi. Jsou však ochotní dát všechno k ledu, když Kreiss přestane šířit své domněnky o tom, co Glower provedl. Když ale nepřestane, možná se dočká nějaké tragédie ve vlastní rodině. Kreiss pochopil a podřídil se. Tehdy v Millwoodu jednu věc nakonec udělal správně, a to dnes představovalo jeho jedinou pojistku.

Teď měl před sebou zásadní rozhodnutí. Mohl by zavolat speciálnímu agentovi Larrymu Talbotovi, vylíčit, co zjistil, smířit se s nepříjemnými poznámkami o svém jednání, stáhnout se zpět do srubu a čekat. Mohl by se pokusit je přesvědčit, aby jeho proniknutí do továrny nenahlásili výš. To by ale nešlo. U FBI to takhle prostě nefunguje. Prostě se do něho pustí, budou ho za porušení dohody smažit na mírném ohni, ale Lynn stejně hledat nezačnou. Asi se teda není o čem rozhodovat, co? Nejspíš bych se tam měl znovu vypravit, tentokrát s leteckými snímky, abych zjistil, co se to tam vlastně děje. Možná při tom narazím na nějakou stopu Lynn.

Pohlédl na zablácenou čepici na kuchyňském stole. Možná jsou mrtví. Mrtví? Možná že Lynn je mrtvá. Nemohl to pomyšlení snést. Kdyby mě ta kulka neminula, mohl jsem být mrtvý já. Ti lidi si nepřišli jen tak pokecat. Střelec se připravil na kraji lesa, ten druhý začal dělat hluk, aby mě vyplašil – to nebyla jen tak nějaká improvizace. Jsou to lovci a dobře vědí, co dělají. Jestli tam na ně narazila Lynn s přáteli, neměla šanci.

Cítil, jak se v něm zvedá známá vlna vzteku. Určitě mu stoupl krevní tlak. Začal zhluboka dýchat, aby nápor odrazil. Marně. Pocítil cukání v dlaních a svět mu zrudl před očima. Jestli něco udělali Lynn, tak je dostanu. Poznají, co jsem se naučil u CIA, a potom je všechny povraždím, až budu po lokty od jejich krve. Zavřel oči a vychutnával pocit pomsty. Ale ani tyhle představy mu nemohly tak úplně vytlačit z mysli další možnost, na kterou se bál i jen pomyslet. Možná se o Lynn postaral někdo úplně jiný…

Janet překvapilo, když jí Brianne Kellermannová zavolala hned po obědě. Po několika povinných okolcích a zmínkách o zachovám soukromí vysvětlila, že hlavní příčinou, kvůli níž se rozpadlo Kreissovo manželství, byla jeho práce. Kreissova bývalá manželka zjistila o jeho činnosti u CIA víc, než jí bylo milé; navíc jí Kreiss neříkal úplnou pravdu. Náznaky domácích rozbrojů a nekontrolované výbuchy vzteku, i když k fyzickému násilí nikdy nedošlo. Závěr zněl, že se ho manželka začala bát. Po čtyřech letech jeho přidělení k CIA požádala o rozvod.

„To je všechno?“ zeptala se Janet.

„Víc toho o něm v záznamech nemám,“ odpověděla Brianne. „Šlo vám přece o něj, že?“

Janet byla trochu zklamaná, ale nechtěla to dát najevo. „Ano, je to tak. Děkuju mockrát. Opravdu jste mi pomohla.“

Brianne se na chvíli odmlčela. „Setkala jste se s ním?“

Janet instinktivně vycítila, že by neměla dávat najevo přílišný zájem. „Ano,“ odpověděla. „Vyslýchali jsme všechny rodiče. Vypadal – jak bych to řekla – úplně normálně. Dělal si starosti o dceru. Když jsme mu řekli, že případ půjde na pohřešované osoby, nebyl dvakrát nadšený. Ale tajný agent s právem zabíjet? To ne.“

„Tajný agent?“

Janet v duchu zaklela. Myslí jí to rychle. „No, to přidělení k CIA – vždyť víte.“

„Aha. Právo zabíjet možná neměl, ale jako obyčejný úředník na penzi asi taky nevypadá, co?“

Janet se musela na chvilku zamyslet. „No… to opravdu ne,“ připustila. „Vypadal, že se hodně kontroluje.“ Janet uvažovala o všem, co jí vyprávěl Farnsworth. Pochybovala, že Brianne Kellermannová o něčem z toho ví.

„Asi bych nechtěla, aby na mě byl naštvaný. Ale jako maniak na mě nepůsobil. A taky není podezřelý. Ty děti prostě jen zmizely. Celou dobu se chytáme stébel. To mě asi štve nejvíc.“

„No, ráda bych vám nějak pomohla. Ale víc toho nemám.“

Vlastně to stačí, řekla si Janet v duchu. „No, jak říkám, musíme prověřit všechny možnosti. Děkuju za zavolání. Teď můžu uzavřít spis a předat ho na pohřešované osoby.“

Janet zavěsila a zamyšleně se opřela v křesle. Takže Kreiss má pověst chlapa, co děsí lidi kolem sebe… Přinejmenším jeho manželka se ho začala bát natolik, aby od něho odešla. Vlastně ne – to asi nebude tak docela přesné. Natolik, aby zašla za psychiatrem. Janet si pamatovala z doby svého rozvodu, že vztahy mezi manželi se dají jen těžko zjednodušovat. Pro manželku vysoce postaveného agenta FBI však určitě nebylo snadné jít za psychiatričkou přímo na pracovišti a povídat jí takové věci.

Při troše štěstí by teď Kellermannová mohla celou záležitost vypustit z hlavy. Janet nelhala, když vyloučila, že by podle jejího názoru mohl Kreiss mít prsty ve zmizení své dcery. Spíše jí teď dělala starosti možnost, že se Kreiss opravdu vydá na osamělý lov. Podle té historky s bezhlavým násilníkem to zdaleka není vyloučeno. A vlastně jí to starosti ani tak moc nedělalo. Musím si to přiznat, řekla si. Kreiss a jeho prapodivná kariéra mě přitahují. Možná by mi ani tak moc nevadilo, kdybych mu při hledání dcery pomáhala. Hlasitě se té myšlence zasmála, čímž na chvíli probrala Billyho ze sladké dřímoty.

7

Ve středu k večeru přijela ke Kreissovu srubu dodávka FedExu.

Kreiss podepsal převzetí balíčku a šel dovnitř. Parsons zapracoval. Z obálky vypadly dva černobílé letecké snímky továrny Ramsey Arsenal. Oba cíl zabíraly z ostrého zorného úhlu – letadlo samozřejmě neletělo přímo nad komplexem. První fotografie ukazovala téměř celou továrnu i potok z větší výšky. Druhá podrobněji zabírala výrobní část, takže Kreiss mohl odhadnout velikost zobrazených budov. Na dalším archu našel velký celkový snímek oblasti s nakreslenou sítí GPS. Všechny snímky měly v levém dolním rohu napsáno, že jde o cementárnu Jonesboro v Cantonu ve státě Ohio.

Provedl to chytře, pomyslel si Kreiss. Zamaskoval skutečný předmět snímků před případnými zvědavci. Ručně psaný vzkaz od Parsonse sděloval, že má snímky naskenované v počítači a může na pracovní stanici vytisknout a dodat Kreissovi jakýkoli výřez nebo zvětšeninu. O půlnoci nemohl takový požadavek zadat. Navíc s omluvou přiložil účet na patnáct set dolarů splatný jeho společnosti. Kreiss vytáhl šekovou knížku a ihned vypsal šek na požadovanou částku. Pak skoro hodinu studoval snímky a vtiskával si je do paměti. Budovy byly trochu rozmazané – fotografie už jistě prošly počítačovým zpracováním a zvětšením.

Samotná výrobní část zabírala jen malý zlomek celého pozemku továrny ve východní části. Dále na fotografii našel železniční vlečku, odbočující z hlavní trati mezi Christiansburgem a Ramsey. Nejraději by si objednal noční infračervenou fotografii, ale věděl, že to by bylo příliš obtížné i nápadné. Navíc se dalo čekat, že pokud se v továrně něco děje, je to ve výrobní části. Jako problém Kreiss viděl, že továrních budov je příliš mnoho, snad kolem stovky. Rozhodl se k dalšímu průniku do továrny. Tentokrát tam půjde v noci a prozkoumá výrobní část. Podle snímku to vypadalo, že nejlepší bude pokusit se dostat dovnitř po železnici – vedoucí přímo do výrobní části – a Kreiss se tak vyhne plížení v lese. Cestu k vlečce by nemělo být těžké najít. Uvnitř nejprve zjistí, kde se co děje. Potom se vrátí do srubu pro potřebné vybavení a vyrazí na lov. Už se těšil, až si s nimi popovídá, například o jejich zálibě ve střelných zbraních.

Po šesté večer Browne vyšel ze svého domu v Blacksburgu a přistoupil do Jaredova auta. Jared tentokrát přijel vlastní dodávkou, ne autem telefonní společnosti. Náklad na ložné ploše se skrýval pod neprůhledným krytem.

„Máš měď?“ zeptal se Browne.

„Jo. Ta už je u hlavní brány. Pár metráků.“

„Musíme to rozebírat?“

„Ne, jsou to čtyřpolohové přepínače bez izolace. Jsou pěkně těžké.“

Ve dnech, kdy šli do továrny, Jared obvykle přijel s dodávkou telefonní společnosti k betonem naplněným sudům u hlavní brány. Tam předstíral nějakou práci. Když nebylo v dohledu žádné auto, udělal trochu místa mezi dvěma sudy, aby mezi nimi mohl potmě projet. Odtamtud bez světel dojeli k hlavní bráně, kterou z pohledu od dálnice krylo necelých pět set metrů lesa. U zajištěné brány odbočili doleva na prašnou cestu pro údržbáře a hasiče, jen taktak širokou pro dodávkový automobil. Podél plotu jeli skoro dva kilometry na jih, dokud nedorazili k železniční vlečce.

Dnes se chystali zastavit u brány a naložit měď. Browne chtěl spustit reaktor přinejmenším na čtyři hodiny. Vezl s sebou i jídlo a vodu pro dívku.

„Asi by ses měl vydat na obchůzku, zatímco já budu u reaktoru,“ navrhl Browne. „Pořád ještě nevíme, co to bylo tuhle v noci.“

„Co by, měli jsme tu vetřelce. Otázka je, jestli se vrátí nebo mu výstřel ze čtyřiačtyřicítky stačil.“

Browne si zamyšleně mnul bradu. Tu a tam se sem odvážili nějací lovci; ti se ale velkým obloukem vyhýbali výrobním budovám, protože se báli údajných toxických odpadů. Od doby, kdy se do pastí chytili ti kluci, to chtěl Browne hrát na jistotu. „To se nedovíme,“ prohlásil, „dokud nenajdeme nějakou stopu. Prostě teď musíme být ještě opatrnější. Nechci, aby nám to teď někdo celé narušil.“

Jared se na dlouhou chvíli odmlčel. Potom se zeptal, jestli ten vetřelec mohl být od policie.

„Pochybuju,“ odpověděl Browne. „Policajti nechodí takhle po jednom. A když na policajta vystřelíš, obvykle ti to oplatí. A kdyby to byl policajt, teď už by jich tu bylo plno. Možná bude rozumnější příště nestřílet.“

„V novinách psali, že FBI hledá ty děti,“ zauvažoval Jared nahlas. „Je to už víc než měsíc. Kdyby někdo věděl, že ti tři mají namířeno sem, už by se to tu policajtama hemžilo. Bude v tom asi něco jiného. Musíme teď prostě být opatrnější. Tlak v kamionu jde nahoru. Už to nebude dlouho trvat a budeme hotoví.“

Jared na dálnici předjel nějakou starou rachotinu. „Možná byla chyba zabít ty kluky,“ prohlásil.

Browne si uvědomil, že vetřelec zřejmě vystrašil Jareda víc, než na sobě dává znát. „Nikoho jsme nezabili. Utopili se v povodni. Nemohli jsme s tím nic dělat. A tu holku jsme zachránili.“

„Jo, ale byli chycení v našich pastech,“ namítl Jared. Zpomaloval před sjezdem z dálnice.

„Neměli tam co dělat,“ odpověděl Browne. „Tu povodeň poslal náš Pán. Jejich čas se naplnil, nic víc.“

Jared beze slova odbočil na sjezd. Když se blížili k bráně, nikdo nejel v protisměru, a tak bez problémů odbočil a zhasl světla. Zároveň projížděl mezi sudy. Browne se zamyšleně kousal do rtu. Rád by věděl, co se Jaredovi honí hlavou. Browne jako hlavní problém viděl, že neví, co s tou holkou, až přijde den velké odplaty. Necháme si ji jako pojistku, opakoval si pořád dokola. Kdyby ji ale našli policajti, řekne jim, jak to bylo s těmi dvěma.

Jared projížděl mezi vysokými borovicemi k bráně a ještě více zpomalil, aby se trefil na požární cestu. „Měď je támhle,“ ukázal. „Za transformátorem.“

Zastavil a oba vystoupili. Noc byla jasná, i když měsíc nesvítil. Slyšeli zvuky nočního hmyzu a tiché cvakání, jak vychládal motor dodávky. Po dálnici přejel velký trajler, šofér je však nemohl vidět. Naložili měď do dodávky, zavřeli zadní dveře a vyrazili k železniční vlečce. Jared začal vykládat měděné desky a jeho dědeček šel odemknout. Odnosili měď branami v obou plotech.

„Chodíme tudy už dost dlouho,“ poznamenal Jared, když byla všechna měď uvnitř. „Možná by stálo za to dát sem něco na ochranu.“

Browne se na chvilku zamyslil. To by nemusel být špatný nápad. „Chceš říct pasti?“

„To těžko, je to tu samý štěrk a beton. Spíš nějaké elektronické počitadlo. U ‚klobouků‘ to jeden chlap má, říká tomu elektrické oko. Spočítá mu to, jestli jsme dovnitř prošli jen my, co tam patříme.“

Jared patřil ke skupině domobrany, která si říkala „Černé klobouky“. Scházeli se na jednom místě v západní Virginii, chlastali pivo, vykládali si rasistické vtipy, stříleli po lesích a hráli si na partyzány. Browne je považoval za pivní skauty bez rozumu v hlavě. William by se nikdy nesnížil k tomu, aby mezi ně chodil. S Jaredem to bylo jinak. Nejspíš mezi ně patří. Browne mu ale své názory neříkal. „Dobře,“ prohlásil. „Příště to přines.“

Edwin Kreiss se opatrně přesouval od budovy k budově a skrýval se ve stínech u hlavní ulice výrobní části, když uslyšel motor dodávky. O hodinu dříve pronikl do továrny u železniční vlečky. Nezjistil Browneovy úpravy, protože pár metrů od brány prostě přehodil přes ostnatý drát gumový koberec z auta a přelezl plot. Přišel na jedinou noc. Proto s sebou měl jen trochu vody a hrudní vak s vybavením. Plánoval pročesat výrobní oblast, aby v ní našel případné stopy lidské činnosti. Chtěl se soustředit hlavně na část směrem k rokli a potoku. Zvuk motoru ho zastavil.

Podle zvuku auto zpomalovalo. Zdálo se, že se pohybuje v místě brány na železnici. Kreiss se rychle rozhlédl a spatřil ocelový žebřík na stěně třípatrové budovy bez oken a s průčelím do hlavní ulice. Ve světle hvězd na ní přečetl nápis: ÚPRAVNA ČPAVKU. Jedna z pobočných železničních tratí procházela těsně za budovou a žebřík stoupal až na střechu. Znovu se zaposlouchal. Motor ztichl. Možná běžel na volnoběh. Pak znovu nastartoval, asi půl minuty šel do otáček a znovu zhasl. Parkují. Půjdou dovnitř?

Zkusmo zatahal za žebřík. Zdál se pevný. Znovu naslouchal, ale slyšel jen noční zvuky. Rozhodl se a začal stoupat. Na horním okraji stěny se žebřík stáčel nad střechu. Kreiss na ni vystoupil a opatrně udělal krok. Zjistil, že je betonová. Uprostřed uviděl tři velké světlíky. Došel k jednomu a snažil se nahlédnout dovnitř. Skrze zaprášené a špinavé sklo viděl dole jen temnotu. Zaváhal, jestli si tam nemá posvítit. Pak si řekl, že by to bylo riskantní. Může sem někdo přijít. Na zátylku ucítil lehký vánek. Vrátil se k okraji střechy a nahmatal asi metr vysoký parapet. Klekl si za něj a otevřel hrudní vak. Vytáhl stetoskop, plochý předmět kuželovitého tvaru a rámeček z drátu. Roztáhl kužel, takže měl na širším konci průměr kolem třiceti centimetrů a na užším jen dva centimetry. Připevnil kužel na drátěný rámeček a zamířil jej na hlavní ulici a železniční bránu. Ta byla asi tři sta metrů daleko. Přišrouboval kruhové pouzdro s membránou stetoskopu k užšímu konci kužele a naslouchátka stetoskopu si vložil do uší. Kromě slabého nočního vánku nic neslyšel. Čekal s hlavou skloněnou za parapet, pro případ, že by někdo ztemnělé budovy kontroloval přístrojem na noční vidění.

Po pěti minutách uslyšel první kroky, pravidelné křupavé zvuky ze směru od brány. Spokojeně se usmál. Potom další. Dvoje kroky blízko sebe. Chůze se zastavila a na zem dopadlo něco těžkého. Rád by se i podíval, ale zvuky mu vlastně stačily. Pak se kroky ozvaly znovu a vydaly se hlavní ulicí. Na betonu dusaly, na ocelových deskách cinkaly. Nakonec prošly pod Kreissovým stanovištěm. Zatímco čekal, až projdou, hledal přístroj pro noční vidění. Napájení připojil k tenkému balíčku baterií v hrudním vaku. Když kroky dozněly, ještě minutu počkal. Pak se zvedl a podíval se do ulice pod sebou. Skoro mu utekli, protože zrovna odbočovali do boční ulice mezi dvě velké budovy. Potvrdil si, že jsou dva. Oba něco nesli v podpaží. Jeden o dost vyšší než druhý. Zkontroloval ulici směrem zpět k bráně, ale nikde se nic nehýbalo. Je čas vrátit se dolů.

Zabalil naslouchací kužel a přístroj pro noční vidění a sestoupil po žebříku na ulici. Neslyšně se co nejrychleji přesunul k rohu, kde odbočili, a rychle za něj nahlédl. Otevřel se mu výhled do boční ulice, lemované několika většími a řadou menších budov. Na konci se tyčila největší budova, která vypadala jako elektrárna. Celá ulice i spodní části budov se skrývaly ve stínu. Vytáhl přístroj pro noční vidění a rychle temná místa propátral. Nikdo tam nebyl. Museli vejít do jedné z těch budov. Obrátil se, odplížil se zpět k předchozímu rohu a odbočil do vedlejší uličky. Našel ocelový žebřík, ale zaváhal, protože vedl na budovu, která se zdála o dost nižší než sousední. Nahlédl dále do uličky a pak se do ní pustil. Byla skoro úplně temná a prázdná, žádné plechovky ani odpadky, jen beton a tu a tam plevel. Starý beton kolem něho vydechoval podivný chemický zápach. Kreiss si uvědomil nápadnou nepřítomnost všeho živého.

Na stěně vyšší budovy rovněž našel žebřík a pustil se po něm vzhůru. Tam, kde měla předchozí budova světlíky, našel velké kryty ventilátorů. Jejich kotevní lana, křižující střechu, mu ztěžovala pohyb. Uvelebil se v rohu sousedícím s budovou elektrárny, u parapetu o hodně nižšího než předtím; měl odtud dobrý výhled na obě strany do ulice, v níž zmizeli ti dva. Znovu sestavil naslouchadlo a namířil je přímo na protější betonovou stěnu. Nevěděl přesně, kde ti dva jsou, proto zvolil tuto možnost, kdy se zvuky z ulice budou odrážet od stěny. Aby si ověřil, že nic nenechává náhodě, ještě si pro jistotu nasadil stetoskop a propátral zvuky na obou stranách ulice. Zaměřil kužel na každou budovu a zaposlouchal se, jestli nějaký zvuk nenaznačí přítomnost lidí uvnitř. Nedalo se samozřejmě čekat, že by zvuky pronikaly betonovými stěnami. Mohl by však zachytit zvuk nějakého motoru nebo stroje. Nic. Znovu zamířil kužel na protější stěnu a čekal.

Dva muži. Stejně jako posledně. Když teď začínal lépe poznávat, s čím se musí vypořádat, pocítil optimismus. Půjde to.

Browne požádal Jareda o pomoc s přípravou reaktoru. S těžkými měděnými deskami se manipulovalo nesnadno. Na druhou stranu slibovaly rychlejší výrobu vodíku. Aby se vešly do reaktoru, budou je muset nařezat na poloviny.

„Jak spustíme reakci, mohl bys zajít ven a porozhlédnout se, jestli nemáme nějaké nevítané návštěvníky. Máš přístroj na noční vidění?“

„Jo. A taky mám v kapse tři-pět-sedmičku.“

„Kdybys něco uviděl, radši pro mě přijď, než začneš střílet. Lepší by bylo dostat ho živého. Aby bylo jasné, o co jde. Takový lov je lepší ve dvou.“

Browne nastavoval čerpadlo a Jared ručně řezal měděné desky pilkou na kov. Měkký kov se řezal snadno. Browne odešel do kotelny spustit dieselagregát. Když se vrátil, vyčistil všechny hadice u reaktoru a vydal se do údržbářské dílny, kde připojil plnicí ventil kamionu. Nakonec otevřel přívod kyseliny a v reaktoru se rozšuměla chemická reakce. Oba čekali, až rostoucí tlak spustí čerpadlo, ale nic se nestalo. Browne zaťukal na tlakoměr, pak zaťukal silněji. „Něco s tím budu muset udělat – nefunguje to.“

„Nemůžeš to spustit natvrdo?“ zeptal se Jared s pohledem na tlakoměr. Šumění v reaktoru sílilo. „Ten ventil to nezvládne.“

„To vidím,“ odsekl Browne trochu podrážděně. Ten Jared… Proč mi říká, co sám vidím? To William, ten by už navrhoval řešení. Browne překontroloval připojení čerpadla. Potom přepojil napájecí kabel z tlakoměru přímo na čerpadlo. To naskočilo a tlak v reaktoru začal klesat, jak se vodík odváděl do kamionu.

„Nejspíš tady budu muset zůstat a spouštět to ručně,“ prohlásil Browne. „Odnes té holce jídlo a vodu, a pak se podívej po okolí. Za hodinu se vrať.“

„Dobře.“

„A Jarede? Nesahej na tu holku. Řekni jí, ať si nasadí pásku, otevři dveře, dej pozor, aby se neschovávala hned za nimi, dej jídlo a pití na zem a hned odtamtud vypadni.“

Jared zamručel na znamení, že pokyny slyší, a zvedl balíček zabalený v papíru. Čerpadlo se roztřáslo a Browne zaklel. „Tak běž,“ řekl. „Za hodinu se vrať. Ta deska už bude hotová a budeme moct opravit ten spínač.“

Jared vyšel z velínu, na tváři neproniknutelný výraz. Patnáct minut čekal přede dveřmi elektrárny, dokud se oči nepřizpůsobily temnotě. Pak pomyslel na dívku. Když ji sem ten první den odpoledne přivedli, s páskou na očích, nechali ji pár hodin zavřenou. Potom se k ní vrátili. Čekali za malými dveřmi u severního vchodu a Browne jí nařídil, ať si nasadí pásku na oči. Nařizovali jí to pokaždé, když jí nesli jídlo. Nikdy nepromluvila, jen tam bez pohnutí seděla, zády ke dveřím a s páskou na očích. Nedávala nijak najevo, že ví o jejich přítomnosti. Oni na ni také nemluvili. Jared si uvědomoval, že je oba viděla, ale jen tehdy poprvé. Trochu ho štvalo, že na ně nikdy nepromluví. Dávala najevo přístup, který ho dráždil.

Vykročil ulicí k výrobně nitroglycerinu.

Kreiss se rozhodoval, jestli má dále čekat nebo vyrazit a muže hledat. Vtom něco zaslechl. Snažil se na tiché zvuky soustředit, ale téměř se ztrácely na pozadí běžného nočního hluku. Asi se zamračilo, protože ulice se ponořila do úplné tmy. Zvedl se a zamířil naslouchadlo doleva. Nic. Pomalu se otáčel doprava. Nic, a potom nějaký zvuk. Krok? Ne. Nepoznával, co to je. Mohl se podívat přístrojem pro noční vidění, ale kapacita baterií nebyla velká, a tak se snažil dívat jen na objekty potvrzené naslouchadlem. Jestli se na konci ulice někdo pohybuje, v tomhle bludišti se nedá říct, kde přesně je. Potom zvuky ztichly. Točil kuželem kolem dokola a snažil se je znovu zachytit, ale marně. Najednou odněkud od budov zaslechl zvuk zavíraných ocelových dveří.

Vyndal stetoskop z uší a dřepl si. Když se dveře zavírají, tak jsou ti dva určitě uvnitř některé z těch velkých budov. Nejspíš je to laboratoř na výrobu drog. Začichal v nočním vzduchu, jenže ten vanul od něho ke konci ulice. Zahleděl se do tmy, ale rozpoznával jen vysoký komín, a ten byl daleko za zdrojem zvuku. Dva muži, kteří se v továrně vyznají i potmě, provádějí něco v jedné z budov. Mám sejít dolů a prozkoumat ulici? Třeba tu mají další pasti. Něco udělat musím.

Potom dostal nápad. Slyšel přece, jak parkují auto. Zajde tam a uvidí, co v něm najde. Bude tam nějaká identifikace řidiče a podle ní možná najde i adresu. Tím by se situace zjednodušila. Tady jsou na domácí půdě a můžou tu mít nastraženou bůhvíjakou obranu.

Jared otevřel dveře a posvítil dovnitř baterkou. Dívka byla tam, kde ji čekal. Projel paprskem svítilny obrovskou místnost, snad třicet metrů dlouhou a dvacet širokou, s výškou čtyřpatrového domu. Na stěnách visely kabelové trasy a elektrické rozvaděče, na každém konci místnosti byla velká ocelová vrata. Každých několik metrů na stěnách rudě zazářil nápis KOUŘENÍ ZAKÁZÁNO. Uprostřed místnosti vedl v betonu pár zrezivělých kolejnic. Zavěšená svítidla byla bez žárovek, takže uvězněná dívka mohla vidět jen v denním světle, dopadajícím sem špinavými světlíky. Velkými vraty na obou koncích se dalo procházet i pomocí menších dveří pro pěší. Celá místnost byla prázdná, nezbyly tu žádné stroje. Jen ve vzduchu se vznášel neodbytný zápach chemikálií, prozrazující bývalé využití budovy.

Strčil do dveří balík s jídlem a pak vstoupil dovnitř. Postavil svítilnu na podlahu a zamířil ji na tichou postavu uprostřed místnosti. Zavřel za sebou dveře a opřel se o ně zády.

„Vstaň,“ nařídil jí. Ani se nehnula.

„Chceš tu vodu?“ zeptal se a kopl do plastové láhve. „Nebo si ji mám zas odnést? Vstaň.“

Pomalu a neochotně se vyškrábala na všechny čtyři a potom vstala. Páska jí zakrývala většinu obličeje. Paprsek svítilny jí dopadal k nohám. Byla vyšší, než si ji pamatoval. Volný oděv nedokázal skrýt hezkou postavu. Vyjadřovala svým postojem odpor a to se Jaredovi nelíbilo. Měl rád povolné ženy.

„Otoč se zády ke dveřím,“ nařídil.

Když poslechla, zvedl svítilnu a v jejím světle si prohlížel její postavu.

„Sundej si košili,“ rozkazoval dál.

Stála bez pohnutí. Čekal, že bude protestovat, ale zůstala potichu.

„Jak jsem řek, sundej si sakra tu košili.“

Nereagovala. Jared zvedl jednu ze tří lahví s vodou. Zatočil čepičkou a ta s hlasitým prasknutím povolila. Potom vylil obsah lahve na podlahu. Zvuk vytékající vody se nedal s ničím zaměnit. Zdálo se mu, že ztuhla.

„Sundej si tu košili,“ zopakoval a odhodil prázdnou láhev na podlahu. Zarachotila v koutě.

Tentokrát poslechla, stáhla si košili přes hlavu a nechala ji dopadnout na podlahu.

„Teď podprsenku,“ řekl. „Dělej.“

Na chvíli zaváhala, pak sundala sportovní podprsenku. Pomalu přejel paprskem svítilny nahá záda a potom jí nařídil, ať se otočí. Trochu podklesla v kolenou, ale pak poslechla. Ňadra měla se vším všudy taková, jak se na ně těšil, i když pod nimi jí kůži napínala výrazná žebra. Pěkně tu zhubne, řekl si s úsměškem.

„A teď dolů všechno ostatní.“

Znovu zaváhala a otočila se trochu stranou, jako by se chtěla zakrýt. Zvedl další láhev s vodou a zatřásl jí. „Všechno dolů. Dělej! Bude to?“

Poslechla. Předklonila se a svlékla si zbytek oděvu. Pak se napřímila a zhluboka se nadechla. Ruce jí visely podél těla.

„Bokem ke mně,“ nařídil Jared a paprskem světla přejížděl bílé tělo. Poslechla. Potom jí poručil, ať si klekne a opře se o ruce. Na chvíli naklonila hlavu na stranu, jako by si chtěla ujasnit, o co mu jde. Nakonec klesla na všechny čtyři, jak jí poručil.

Jared překročil hromadu přikrývek a přikročil k ní. Obešel ji s baterkou celou kolem dokola a vychutnával své rostoucí vzrušení. Má skvělé tělo, pomyslel si. Určitě chodí cvičit.

„Dej hlavu dolů,“ nařídil. Povzdechla si – první zvuk, který vydala. Pak položila hlavu na pokrývky.

Jared kolem ní neustále kroužil jako dravec a dychtivě sledoval její zranitelnou pozici. Chystal se přistoupit k ní, když zvenku uslyšel nějaký zvuk. Okamžitě vypnul svítilnu.

„To jde, holka,“ řekl potichu. „Fakt dobrý. Příště s tím něco provedem.“

Vrátil se ke dveřím, otevřel je, chvíli naslouchal, potom vyšel ven a rázně, ale potichu je za sebou zavřel. Nasadil na petlici visací zámek a zaklapl jej tak tiše, jak jen to šlo. Otočil se a vydal se k rohu budovy. Čekal, až se oči přizpůsobí temnotě. Poslouchal všechny zvuky kolem sebe a přitom se v duchu kochal scénou tam uvnitř, jak ta holka měla zadek ve vzduchu, úplně bezmocná. Ta si o to přímo říkala. Taky už nebyla tak vzdorná, na všech čtyřech na těch dekách. Cítil, jak se mu krátí dech. Určitě se tam vrátím a užiju si. Stále poslouchal, ale neslyšel nic zvláštního. Jsem tu jenom já a ten bláznivý starý chlap, co dělá tu svou bombu.

8

Ve čtvrtek ráno Janet Carterová dorazila do práce půl hodiny po začátku pracovní doby, protože se zdržela v příšerné dopravní zácpě. Sotva vstoupila do budovy, překvapil ji Billy, který na ni čekal u bezpečnostní kontroly.

„Jsem tu, abych tě varoval,“ vysvětlil jí, když prošli kontrolou a detektorem kovů. „Farnsworth má v kanceláři nějaké lidi, co s tebou chtějí mluvit.“

„Jaké lidi?“

„No, jeden je od kontrašpionáže FBI. Pak je tam nějaká ženská ze spravedlnosti. Vypadá jak profesionální zápasník převlečený za ženskou. Larry Talbot se chová, jako by ho měli každou chvíli vyrazit. Podle něho jde o ten případ ztracených studentů.“

Janet se zamračila. Po tom rozhovoru s cvokařkou ten případ nechala na pokoji. Poslední dva dny se věnovala složitému případu únosu nákladního auta, kde hodně záleželo na důkazním materiálu. Svému starému oboru se věnovala s potěšením.

„Neodešlo to už všechno na pohřešované osoby?“ zeptala se, když nastupovali do výtahu.

„Jo. V úterý jsem to poslal do Richmondu. Myslel jsem, že na tom už neděláš.“

„Taky že ne. Nesáhla jsem na to od…“

„Odkdy?“ zeptal se Billy potichu.

„No, než mě z toho šéf v pátek odvolal, tak jsem volala do Washingtonu. Volali mi zpátky v pondělí, ale o nic nešlo. Jen něco o jednom z rodičů.“

„Že by o Edwinu Kreissovi?“

„No…,“ zatvářila se neurčitě. Stiskla tlačítko čtvrtého podlaží a protáhla čtečkou bezpečnostní kartu. Vzpomněla si, že Billy vlastně o případu dost ví.

„Jen počkej, až uvidíš tu ženskou ze spravedlnosti,“ prohlásil Billy a potlačoval přitom zívnutí. „Ta je vážně příšerná.“

V kanceláři našli Larryho Talbota, jak nervózně přechází sem a tam jako kočka. Při pohledu na Janet se mu rozsvítily oči. „Musíme si promluvit,“ prohlásil bez zdvořilostního úvodu.

„Co se děje? Billy říká, že jsou tu nějací lidi z Washingtonu… To chtějí mluvit se mnou?“

„Jo, s tebou,“ odpověděl Talbot a za loket ji vedl stranou. Ztišil hlas do chraptivého šepotu. „Vypadá to na nějaký problém s tím Kreissem. Nemáš nic, o čem bych nevěděl?“

Objasnila mu rozhovor s psychiatričkou, ale záměrně se nepouštěla do podrobných časových údajů. „To je všechno. Billy už ten spis poslal přes Richmond do Washingtonu. Od té doby dělám na tom případu ve Wentworthu. Co se teda děje?“

Talbot se ohlédl na Billyho, ale ten mezitím odešel. „To přesně nevím. Ale šéf se kvůli tomu musel narychlo vrátit z konference.“

Janet povytáhla obočí. „Nechci se opakovat, Larry, ale o co jde? Dokončovala jsem něco na případu odeslaném na pohřešované osoby. Konec, tečka.“

Talbot zavrtěl hlavou. „Farnsworth je pěkně nabuzený. Chová se, jako by ses vypravila do Washingtonu a vyloupila kancelář ředitele.“ Pohlédl na hodinky. „Sakra. Musíš k nim.“

„Kristepane, Larry, to si ani nemůžu dát kafe?“

„To bych ti moc neradil,“ odpověděl. „Ukaž trochu snahy.“

Janet dotčeně obrátila oči vzhůru a zamířila do Farnsworthovy kanceláře o patro níž. Jeho sekretářka, nepříjemná úřední osoba, původem z Arkansasu, jí oznámila, že šéf má schůzku s někým z Washingtonu. Janet ji trpělivě požádala, aby šéfovi sdělila, že Janet dorazila. Sekretářka si významně povzdechla, ale poslechla. Farnsworth se za malý okamžik objevil ve dveřích a pozval Janet dál.

Oba návštěvníci z Washingtonu seděli u schůzovního stolu. Obličej rozložité ženy Janet připomínal současného ruského premiéra. Žena na Janet hleděla s neskrývaným podezřením. Druhým návštěvníkem byl muž kolem padesátky, také dost rozložitý, skoro úplně plešatý, se zarudlou tváří a trvale zachmuřeným výrazem. Farnsworth je představil. Žena se jmenovala Bellhouserová, muž se zarudlým obličejem Foster.

„Agentko Carterová, naši hosté sem dorazili z Washingtonu. Paní Bellhouserová je asistentkou pana Billa Garretta – jak jistě víte, náměstka ministra spravedlnosti. Pan Foster je hlavním náměstkem pana Marchanda, zástupce ředitele FBI.“

Janet si nemohla nevšimnout úředního tónu, který Farnsworth zvolil. Věděla, že Marchand je zástupce ředitele pro kontrašpionáž. O Garrettovi už také slyšela – ale jen tolik, že už čtyři roky vykonává funkci náměstka ministra spravedlnosti, aniž by prošel schválením Senátu. Přikývla a čekala, až ji Farnsworth vyzve, ať se posadí. K jejímu údivu to neudělal.

„Agentko Carterová,“ pokračoval, „nedávno jste vznesla nějaké dotazy na jistého Edwina Kreisse. Paní Bellhouserová a pan Foster by chtěli vědět, proč se o něj zajímáte.“

Janet si bez vyzvání sedla na jedinou volnou židli. Farnsworth se choval, jako by o Edwinu Kreissovi slyšel poprvé v životě. Přistoupila na jeho hru a obracela se přímo na něho, jako by ho poprvé seznamovala s případem. Krátce vylíčila okolnosti případu zmizení tří studentů. O rozhovoru s psychiatričkou se zmínila jako o zkompletování případu před odesláním spisu.

„Nechme keců, agentko Carterová,“ prohlásila žena, když Janet skončila. Hlas měla stejně hrubý jako slovník, který používala. „Pokračovala jste v kladení dotazů o Edwinu Kreissovi potom, co vám váš šéf uložil, abyste na případu dál nepracovala. Chceme vědět proč.“

Janet se ohlédla na Farnswortha s výrazem „vždyť jsem to právě vysvětlila“. Její šéf se tvářil neproniknutelně. Obrátila se na Bellhouserovou. „Nevím, o jakých kecech to mluvíte,“ opáčila chladně. „Ten dotaz jsem položila, než jsem byla z případu odvolána. Dr. Kellermannová mi zavolala a bylo by neslušné nereagovat. Neřekla mi nic podstatného. Výslech rodičů je standardní postup, když zmizí jejich dítě. Vyšetřování dalších okolností je také standardní. V čem je tedy problém, pokud se můžu zeptat?“

„Edwin Kreiss je problém,“ odpověděla žena. „Je odpovědný za incident, který vrhl špatné světlo na ministerstvo spravedlnosti i FBI. Žádné dotazy na jeho osobu a činnost nejsou dovoleny a jsou důvodem ke znepokojení.“

„To mi tedy opravdu promiňte,“ odsekla Janet a snažila se nevybuchnout. „Vyšetřovala jsem zmizení jeho dcery. Z mého hlediska je to občan jako každý jiný, rodič, co ztratil dceru. Takže znovu: V čem je problém?“

Žena si poposedla. Výrazem obličeje dávala najevo, že není zvyklá na takové chování. Foster zasáhl.

„Problém je mimo jiné v tom, že jsme nevěděli, že se jeho dcera ztratila,“ začal. „Ale…“

Bellhouserová ho zastavila vztyčenou dlaní. Zamyšleně na Janet pohlédla. „Možná bych vám měla něco vysvětlit, agentko Carterová. Napřed ale chci vaše slovo, že nic z toho, co se tady řekne, se nedostane ven.“ Mírně změnila tón hlasu a tvářila se o něco zdvořileji.

„Jde o něco, co musím vědět?“ zeptala se Janet. „Protože mi bylo řečeno, že mám na pana Kreisse zapomenout. Šlo mi o něj čistě z pracovního hlediska, ne osobního.“

Bellhouserová se na chvilku zamyslela. Foster mlčel. „Myslím, že je to nezbytné,“ prohlásila nakonec. „Mám vaše slovo?“

Janet se znovu podívala na Farnswortha, ale ten se tvářil jako ztělesněná neutralita. On sám jí o Kreissovi vyprávěl, ale teď se tváří, že neví, o kom jde řeč. Do téhle hry Janet nevidí. No co, chtějí hru, mají ji mít. „Dobře,“ řekla nakonec. „Ano. Souhlasím.“

„Velmi dobře. Ještě před tímhle vedením se táhla dlouholetá řevnivost mezi kontrašpionážními pracovníky FBI a CIA. Proto se vedení rozhodlo prolomit byrokratické překážky. Vybrali Edwina Kreisse na výměnný program u CIA a jeden člověk od nich šel na výměnu k FBI.“

Odmlčela se, aby zkontrolovala účinek svých slov na Janet. Ta se tvářila, že je to pro ni všechno novinka.

„Kreissova práce u CIA opravdu prolomila ledy. Spolupracoval a trénoval s nejlepšími lovci lidí u CIA. Měla bych se zmínit, že občas pracoval na úkolech, abych tak řekla, na pomezí stanovených pravidel o působnosti té které služby. Chápete, co tím myslím?“

„Nejspíš mluvíte o pravidle, které zakazuje CIA působit v naší zemi.“

„Ano, přesně tak. Armáda také nepronásleduje zločince uvnitř hranic USA. Posse comitatus. Někdy ale ti, co stojí na špatné straně, toho pravidla zneužívají.“

„A někdy dokonce přeběhnou z dobré strany na špatnou…,“ poznamenala Janet, aby situaci dodala trochu vzruchu.

Bellhouserová se překvapeně zarazila, obrátila se na Fostera a oba se pak společně zahleděli na Farnswortha.

„Ehm, když jsem dostal rozkaz odvolat ji z Kreissova případu, řekl jsem jí o Glowerově případu,“ řekl a vypadal nezvykle nervózně. „Přesněji řečeno, pověděl jsem jí, co jsem se o tom případu doslechl. Já sám o něm samozřejmě nemám žádné informace z první ruky.“

Foster povytáhl obočí. „Tedy, pane Farnsworthe… to je překvapení. Zástupce ředitele pan Marchand se domníval, že o Glowerově případu nevíte nic.“

Foster mohl být tisíckrát hlavním náměstkem, Farnsworth si – jako šéf operativního úřadu – nemusel všechny jeho výroky brát příliš k srdci. Pohlédl na Fostera s blahosklonným úsměvem. „Když se povede takhle obrovský průser,“ prohlásil, „každý se o něm něco doslechne. Měl byste to mít na paměti, pane Fostere, pro případ, že byste se někdy vrátil k práci v terénu.“ Janet pocítila záchvěv úlevy, že se její šéf před těmi panáky z Washingtonu neplazí po kolenou.

„Pojďme zpátky k věci,“ ozvala se Bellhouserová. „Je to takhle: když Kreiss po Millwoodu musel odejít do výslužby, dostal místo vyhazovu penzi, ale za jasně daných podmínek. Nesmí se nikdy zúčastnit žádné bezpečnostní akce ani činnosti, zejména ne takové, jakou prováděl u CIA.“

„A jak se měl živit?“ zeptala se Janet.

„Podle zápisků Larryho Talbota,“ nahlížel Farnsworth do nějakých papírů, „doučoval matematiku na vyšší odborné škole v Montgomery County. Když mu zmizela dcera, dal ve škole výpověď.“

„Jde o to, agentko Carterová,“ prohlásila Bellhouserová, „že Kreiss se nesmí věnovat vůbec žádné činnosti, která by nějak souvisela s bezpečností. Ať na federální, státní nebo místní úrovni, pro firmy, jednotlivce nebo v počítačovém zabezpečení – nic z toho prostě nemá dovoleno.“

Janet přikývla. „Dobře, a co…“

Foster se k ní naléhavě naklonil. „Otázka zní, agentko Carterová, jestli si myslíte, že pan Kreiss se vydal hledat svou dceru na vlastní pěst, když se dověděl, že případ přechází na oddělení pohřešovaných osob…“

Janet si připomněla, že přesně tohle řekla Farnsworthovi. Nejspíš si to nenechal pro sebe. „Ano,“ odpověděla. „Vlastně si myslím, že vyvinul nátlak na jednoho možného svědka. Ale byla jsem z případu odvolána, než jsem se tomu mohla začít věnovat. A pro nic z toho nemám důkazy.“

Bellhouserová si povzdechla. Foster se ještě více zachmuřil a začal perem poklepávat na stolní desku.

„Chci říct,“ pokračovala Janet, „že se to dá pochopit. Z jeho pohledu jsme se na to vykašlali. On přece ví, jak to na pohřešovaných osobách chodí.“ Nikdo nereagoval. „Koneckonců je to jeho dcera,“ dokončila.

Bellhouserová jí věnovala zamyšlený pohled a potom vstala. Když se postavila, vypadala ještě větší. Židle zbavená její tíhy zavrzala. „Děkujeme vám, agentko Carterová,“ řekla. „Myslím, že jsme se dověděli všechno, co jsme potřebovali. Podáme hlášení nadřízeným. Oceňujeme vaši spolupráci.“

Janet také vstala a pohlédla tázavě na Farnswortha. „Jestli je to všechno, pane…“

Farnsworth přejel pohledem Bellhouserovou a Fostera, jako by si žádal potvrzení. Nakonec řekl jen: „Ano.“

„A pokud se něco vynoří v souvislosti s Kreissem…“

„… budete informovat pana Farnswortha,“ dopověděl za ni Foster. „A pokud to uznáme za vhodné, záležitost pana Kreisse vyřídíme. Neočekáváme však, že s ním ještě někdy budete mít něco společného.“

„Ať už z jeho popudu anebo z vašeho, agentko Carterová,“ důrazně dodala Bellhouserová. Ucítila na sobě váhu tří pátravých pohledů, které se chtěly ujistit, že jí varování došlo.

„Dobře,“ přinutila se do nenuceného tónu, jako by o nic nešlo. Vyšla z kanceláře, zavrtěla hlavou a vrátila se ke svému stolu. Talbot se vyptával, o co jde. Řekla mu jen, že šlo o Edwina Kreisse a že už je to vyřízené. Vypadal zklamaně. Proto dodala, že o tom nesmí mluvit a že ho možná bude informovat Farnsworth. Talbot dotčeně odkráčel a Janet se vydala sehnat si kávu. Potom se konala půlhodinová schůze s agenty v případu nákladních aut. Když se Janet vrátila ke stolu, Billy se právě nořil ze své obvyklé dopolední mrákoty. Zeptal se, co se děje. Připomněla si svůj slib a vylíčila mu situaci v letmém náznaku a skončila prohlášením, že jí bylo jasně řečeno, aby dala ruce pryč od Edwina Kreisse a všeho, co se ho týká. Billy si taky sehnal kávu a popovídali si od srdce o tom, jak se hlavouni z Washingtonu vytahují na prosté agenty.

Pak se vrátil Talbot a Janet si sedla zpět ke stolu. Posunovala papíry po stole a přemýšlela o svém setkání se dvěma hlavními zástupci svých nejvyšších šéfů. Jak to ta ženská řekla – že „vyřídí záležitost“ Kreisse? Proboha, ztratilo se mu jediné dítě. Představila si Kreissův obličej. Zamyslela se, jestli jsou ti dva úředníci opravdu schopni Edwina Kreisse „vyřídit“. Možná by ho měla varovat.

Edwin Kreiss si ráno v obchodní komoře v Christiansburgu sehnal silniční mapu okresu a teď seděl za volantem své dodávky asi osm kilometrů na západ od města. Tady v podhůří Appalačských hor nebylo rovného kousku silnice; v podstatě jel zatáčkami nahoru dolů, pořád na dvojku. Večer předtím našel u železniční vlečky nezamčené auto svých protivníků a opsal si údaje z registrační kartičky. Podle nich zastavil u odbočky na polní cestu. Vydal se po ní a za poslední zatáčkou kolem výběžku lesa spatřil na konci cesty velký obytný přívěs. Nikde poblíž jiný přívěs neviděl, ani žádný dům; jen v kotci za přívěsem se vztekalo několik psů. Předvídal, že by mohl narazit na psy – v igelitové tašce na sedačce měl přichystáno řešení. Nejprve však musel zkontrolovat, jestli psi někoho nepřivolají. Bylo kolem poledne a jedinou známkou života, se kterou se cestou sem setkal, byl jiný obytný přívěs asi dva kilometry zpět po silnici. Nikde nikdo.

Zacouval před přívěs tak, že auto mířilo na zpáteční cestu. Čekal. Psi, na které teď neviděl, nepřestávali štěkat a výt. Po pěti minutách se ale unavili a ztratili zájem. Přívěs jedním koncem ležel na velkých dřevěných špalcích. Místo vypadalo poměrně udržovaně. Kreiss viděl několik kůlen, otevřenou zastřešenou garáž, stojan na výměnu motoru a výbavu na vyvržení jelena. Pod stromem parkovala dodávka, ve které večer předtím opisoval údaje. Nikde ale neviděl vraky starých aut ani jiné „poklady“. K přívěsu vedly elektrické a telefonní dráty. Jared McGarand očividně měl zaměstnání, nebyl jedním z těch appalačských horalů, co žijí ze sběru odpadků.

Po určité době Kreiss usoudil, že už nikdo nepřijde. Popadl igelitovou tašku, vystoupil z auta a vydal se zaklepat na dveře přívěsu. Tím opět vyvolal štěkot psů. Nikdo se neozval. Obešel přívěs a zaklepal na dveře vzadu. Zase nic. Vydal se k psímu kotci, postavenému pod stromy asi padesát metrů od přívěsu. Vytáhl pocukrované koblihy, do kterých doma vtlačil pilulky na zvýšení hladiny železa, jež si bez předpisu koupil v lékárně. Psi vypadali jako kříženci. Nejvíce připomínali pitbuly – zuby, štěkotem i vztekem. Vyskakovali na pletivo plotu a zuřivě slintali. Strkal koblihy skrz pletivo, dokud každý pes nesežral aspoň jednu. Pak se vrátil do auta a čekal. Věděl, že pilulky psům neublíží – jen jim nebude dobře a zbytek dne prokňučí. Zatímco čekal, zazvonil mu v autě telefon. Od doby, kdy zmizela Lynn, vždycky při odjezdu z domova nastavoval přesměrování hovorů ze srubu do auta.

„Kreiss,“ ohlásil se stručně a nepřestával při tom pohledem kontrolovat okolí přívěsu. Psi mezitím přestali štěkat.

„Pane Kreissi, tady je speciální agentka Janet Carterová.“

„Je něco nového s Lynn?“ vyhrkl Kreiss.

„Ne. Ráda bych pro vás měla dobré zprávy, ale nic nového se nevyskytlo. Jde o něco jiného.“ Stručně mu vylíčila svůj rozhovor s Bellhouserovou a Fosterem.

Poslouchal, nepřerušoval ji a přál si, aby mohl být u toho. Tak oni mě vyřídí, jo? Zhluboka se nadechl, aby si zachoval klidnou hlavu.

„Pane Kreissi? Jste tam ještě?“

„Ano,“ odpověděl. „Jsem v autě. Děkuju za varování, agentko Carterová. Opravdu děkuju.“

„Ale ode mě nic nevíte, ano?“

„Jasně.“ Na chvíli se odmlčel; najednou nevěděl, co říct. Představil si její obličej z posledního setkání a přemýšlel, proč to dělá.

„Pane Kreissi?“ ozvala se. „Pamatujete si, jak jsme vás žádali, abyste se do ničeho nepouštěl na vlastní pěst?“

„Pamatuju.“

„Tak vám to teď říkám znovu. A pokud byste získal nějaké nové informace, znovu opakuju, že nám je musíte předat.“

„Jak by se ti asi líbily informace o dvou mužích, co se po nocích poflakují v uzavřené bývalé muniční továrně, straží pasti na lidi a neváhají rovnou střílet? Jistě, agentko Carterová.“

„Ano. Jistě, pane Kreissi.“

„Ještě jednou děkuju za varování. Jsem vaším dlužníkem, agentko Carterová.“

„Tuhle větu si zapamatuju, pane Kreissi.“

Zamručel, zacvakl telefon a vrátil se k přívěsu. Na kapotu svého auta připevnil detektor pohybu a zamířil jej na cestu, po které přijel. Kdyby se po cestě něco blížilo, detektor by zapípal a varoval ho. Pak si z auta vzal tašku s nástroji a vydal se k přívěsu. Psi leželi na podlaze kotce. Jeden žíznivě pil, druzí dva se váleli na betonu a okusovali si boky.

O patnáct minut později se vydal na zpáteční cestu. Na sedadle spolujezdce si vezl doklady, které našel ve stole uvnitř přívěsu. Potvrzovaly, že v přívěsu bydlí telefonní opravář Jared McGarand. Kreiss odvážel i pistoli Magnum 0,357, kterou vzal ze zásuvky psacího stolu. V nočním stolku našel revolver ráže 0,45, ale ten nechal na pokoji. Obyvatel přívěsu měl zřejmě rád velké pistole a revolvery. Kreiss před odjezdem dolil psům vodu. Věděl, že budou mít velkou žízeň. Na střechu přívěsu nainstaloval krabici, která měla i s bateriemi rozměry kartonu cigaret. Ukryl ji za ventilační trubky, takže nebyla vidět. Obsahovala záznamové odposlouchávací zařízení, které připojil na telefonní linku. Najel z polní cesty zpět na okresní silnici a zamířil do Blacksburgu.

Při rozhovoru s Carterovou měl nutkání říct jí o továrně Ramsey Arsenal. Uvědomoval si však, že on sám má větší šanci najít Lynn než smečka agentů FBI. Nic jim neřeknu přinejmenším do té doby, než zjistím, jak ti dva chlapi souvisí s tím, že jsem tam našel její čepici. Budu se muset Carterové nějak odvděčit za to varování. Vůbec to nemusela dělat. Je to o to cennější, že se k tomu odhodlala po setkám s Bambi Bellhouserovou a s „náčelníkem Rudou tváří“. Nejspíš ji tak vytočili, až mi zavolala. Skoro bych si přál, aby se vypravili ke mně do srubu… i když takhle vysoce postavení pohůnci se budou jen těžko sami špinit prací v terénu. No, pro každý případ se na ně musím připravit, než se zas vypravím do té továrny.

Měl v plánu vyrazit tak, aby se do továrny dostal těsně před soumrakem, protože předtím dorazili asi hodinu po západu slunce. Tentokrát se na ně chtěl lépe připravit a najít si polohu blízko konci hlavní ulice. Možná i zjistí, v které budově mají hnízdo.

Browne a Jared se toho večera zdrželi v dopravní zácpě u nehody na mostu přes New River. K vjezdu do továrny dorazili až skoro v osm večeř. Jared měl špatnou náladu. Po návratu domů z práce našel psy ve zbědovaném stavu.

„V celém kotci sračky,“ stěžoval si. „Musel jsem to půl hodiny stříkat hadicí. Zesrali se jak mimina.“

„Všichni tři najednou? Tos jim musel dát něco divného žrát.“

„Dostali to co vždycky. Ještě pořád nejsou ve své kůži.“ Projel mezi sudy s betonem a pokračoval se zhasnutými světly po požární cestě. Úzký srpek nového měsíce spoře, ale dostatečně osvětloval cestu a plot.

„Dals tam to počitadlo?“

„Jo. Hned u vnitřní brány, ve výšce pasu.“ Zajel dodávkou na obvyklé parkovací místo mezi čtyřmi hustými borovicemi. „Jak jsou tam ty boční ploty, tak to nespustí žádná zvěř. Mohl bych sehnat další měď, ale něco by to stálo.“

„Dobře. Tlak v kamionu je teď na 0,2 atmosféry. Na třetině atmosféry přejdu na velkou pumpu.“

Vystoupili z auta a čekali, až si oči zvyknou na tmu. Mírný vánek k nim nesl vůni borovic. Koleje se nejasně leskly ve sporém měsíčním svitu.

„Kromě toho počitadla jsem udělal ještě něco,“ ozval se Jared. Browne čekal. „Nastražil jsem na hlavní ulici padací past. Spouští se to nášlapným drátem. Ten jsem tam zatím nedal. Jestli nám počitadlo něco ukáže, tak tam drát nastražíme.“

„Jestli nám počitadlo něco ukáže, tak pojedeme domů,“ prohlásil Browne. „Pak se sem vypravím ve dne na lov. Ty si nemůžeš udělat volno a přivézt psy?“

„Mohlo by to jít, když nebude na západním vedení moc poruch. Uvidíme, jak na tom budou psi.“

„Dobře,“ odpověděl Browne a zvedl batoh s jídlem a vodou pro dívku. „Tak tu tvou hračku zkontrolujeme.“

Kráčeli podél kolejí k bráně. Asi třicet metrů od ní se zastavili, chvíli naslouchali a pak se protáhli uvolněným plotem. Jared došel k bočnímu plotu a přidřepl u vysokého plevele. Pak se narovnal a vrátil se k Browneovi. „Někdo tam je,“ zašeptal. „Počitadlo ukazuje jeden průchod.“

„Určitě to není od tebe, když jsi odcházel?“

„Ne.“

„Sakra,“ zaklel Browne tlumeně. Doufal, že ten vetřelec se už neukáže. „Jak je to daleko k tomu tvému drátu?“

„Mezi čpavkárnou a mořírnou nábojnic. Jsou tam dva hydranty naproti sobě přes ulici. Nanosil jsem trubky nahoru na potrubní most. Jak na ten drát šlápne, tak ho to zasype.“

Browne vytáhl revolver. „Běž nastražit ten drát. Já půjdu tak deset patnáct metrů za tebou. Pak se vrátíme a nastavíme počitadlo na nulu.“

„Co to jídlo a pití pro holku?“

„Dnes ne. Někdo by nás mohl vidět. Počkáme, co dokáže ta tvoje past. Musíme zjistit, kdo to je a co tady chce. Už jsme moc blízko k cíli, než abychom si mohli dovolit nějakou chybu.“

Kreiss se skrýval na střeše poslední budovy napravo a čekal s naslouchadlem. Tentokrát si našel místo mnohem blíže elektrárny. Ulice se k elektrárně trochu zvedala a stáčela doprava, a tak pro výhled a poslech směrem k elektrárně neměl ideální přímou trasu. Pokud by sem ale přišli hlavní ulicí jako posledně, zaslechl by kroky a tentokrát by mohl pozorovat, do které budovy vejdou. Měsíc svítí málo, a tak nemůže použít dalekohled, jen přístroj pro noční vidění. Když zaslechl motor přijíždějícího auta, nasadil si stetoskop do uší a čekal.

Jakmile po západu slunce dorazil, napadlo ho, že by se měl porozhlédnout, ale pak tu myšlenku zavrhl a dal přednost nalezení dobré pozorovatelny. Navíc v továrně byla skoro stovka budov nejrůznější velikosti a řada dřevěných kůlen, pravděpodobně záměrně postavených v kruhových výkopech. Metodický průzkum by trval hodiny, ne-li dny. Kreiss měl na sobě černou kombinézu, přes hlavu síťovou kápi, rukavice a oba vaky. Připravil si jednoduchý plán. Počká, do které budovy vejdou, obejde ji, zajistí všechny východy až na jeden, a pak na ně zaútočí. Prohlédl pár budov, a ty všechny měly jen jediné dveře pro pěší. Na důkladnou kontrolu však neměl čas. Nakonec to je dost jedno. Tihle chlapi na něj stříleli, takže se tu děje něco nekalého. Jestli se sem ta čepice dostala s Lynn, tihle dva budou vědět, co se jí stalo. Uvelebil se za parapetem a čekal. Za chvíli přijdou, říkal si.

Browne počkal, dokud Jared nenastraží drát a spony. „Tak,“ zašeptal, když se Jared vrátil. „Jestli tam někdo je, slyšel přijíždět auto. Nastartuj a dělej, že odjíždíš. Zajeď na kraj lesa u hlavní brány a pěšky přijď zpátky. Já tu budu čekat a poslouchat.“

„To může být na celou noc,“ zaprotestoval Jared. „Pojďme ho tam najít.“

„Jak? A kde ho chceš hledat? Nevíme, kde je. Možná se někde potuluje. Nebo je v některém baráku a čeká. Když si bude myslet, že jedeme pryč, tak vyleze.“

„Co když půjde do elektrárny? Nebo zaklepe na dveře nitro-baráku?“

„Proč by to dělal, klepat na zavřené dveře? Všechny baráky jsou zavřené a elektrárna taky. Nic tam není vidět, a v noci už vůbec ne. Chvíli počká a pak vyleze. Stejně jsme tu chtěli být nejmíň do jedenácti. Takhle budeme mít šanci ho chytit. Nemůžeme si ho pustit k tělu. Teď už vůbec ne.“

Jared ve tmě zamručel. „Tak jo. Odjedu s tím autem. Kde budeš?“

„Támhle u té borovice. Kdyby ta past spadla, tak to uslyšíme?“

„Jasně.“

„Kdybys ji uslyšel spadnout, tak se hned vrať a já se tam rozběhnu.“

„Co až ho chytíme?“

„Půjde za těma dvěma do nádrže s kyselinou. Tak běž.“

Kreiss čekal dvě hodiny, než to vzdal. Znepokojilo ho, když uslyšel odjíždějící auto. Posledně zaparkovali a šli přímo dovnitř. Tentokrát přijeli, něco půl hodiny kutili a zase odjeli. Nejhorší možnost je ta, že odvezli auto jen kousek pryč a vrátili se pěšky, aby jim vběhl do rány. To by ale znamenalo, že o něm vědí. Přinejlepším opravdu odjeli a on to teď tady má celé jen pro sebe. Ale proč by to dělali? Něco tady někde kutí. Proč by teda přijeli a hned zas odjeli? Nechal jsem za sebou nějaké stopy? Je už skoro jedenáct. Řekl si, že by se mohl přímo tady stočit do klubíčka a prospat se. Nastavit detektor pohybu na ulici, aby místo pípání vibroval a nic ho nemohlo překvapit. A za úsvitu to tady celé prohledá. Co když ale taky čekají? Někde uvnitř? Za rozbřesku by jim tak vběhl přímo do rány. To už se točím v kruhu. Nakonec se rozhodl, že sleze dolů a začne s prohlídkou.

Čtyři budovy na dolním konci hlavní ulice končily elektrárnou. Kreiss slezl po žebříku dolů ze střechy a zapátral detektorem pohybu v ulici. Nastavil jej, aby v případě, že zjistí pohyb, vydával zvuk jako cvrček. Byla to jen chabá ochrana, ale lepší než nic. Půl hodiny kroužil kolem každé z velkých budov. V temnotě pod úzkým srpkem měsíce se kradl ze stínu do stínu. Budovy propojovaly potrubní mosty a na nich parní a jiná potrubí. Všude se vznášel pach starých chemikálií. Každá budova nesla kousek od vchodu označení číslem a pod ním na bíle natřeném obdélníku název napsaný hůlkovým písmem. Čtyři největší budovy se jmenovaly ČPAVKÁRNA, VÝROBA NITROGLYCERINU, MÍSÍRNA RTUTI a ZAHŘÍVÁNÍ NÁBOJNIC. V čelní stěně měly velká ocelová vrata s dveřmi pro pěší. Žádná z budov neměla okna. Do tří vedly pod vraty kolejnice. Pečlivě si prohlédl dveře pro pěší; na každých visel velký zámek. Ani se je nepokoušel otevřít.

Pak se vydal k elektrárně a snažil se, aby ocelové pláty pod jeho kroky necinkaly. Vrata i dveře elektrárny byly rovněž zamčené. Znovu mu přišlo divné, že nikde nenarazil na známky života. Nikde žádné krysy, myši, ptáci ani hmyz. Prasklinami v betonu prorůstala jen trocha zeleně. Usoudil, že zřejmě z provozu do okolí pronikal nitroglycerin, čpavek a rtuť. Souběžně s hlavní ulicí vedla řada užších, vymezených betonovými budovami a bludištěm potrubních rozvodů a mostů. Neměl šanci. Pokud je neuvidí, jak vstupují do některého vchodu, mohl by tu hledáním marnit celé týdny. Koneckonců zná jméno a adresu jednoho z nich, toho Jareda McGaranda. Možná bude jednodušší počkat si na něho v přívěsu a vymáčknout z něj, co ví.

Složil a zabalil detektor pohybu a vypravil se zpět k bráně na kolejích. Bylo půl jedné ráno a měsíc zapadal. Vtom ucítil, jak nohou zakopává o natažený drát, a instinktivně se vrhl dopředu na zem. Čekal útok ze strany. K jeho údivu se shora ozval rachot a v okamžení se na něj sesypala lavina ocelových trubek. Jedna ho udeřila do zátylku a omráčila.

Jared krátce po půlnoci vysadil dědečka u jeho domu v Blacksburgu a vracel se domů, do přívěsu. Čekali skoro do půl dvanácté, než to vzdali, protože se nikde nic nedělo. Jared nepochyboval, že se dědeček s tím čekáním nerozhodl správně. Měli tam vyrazit a vytáhnout toho sviňáka z úkrytu, ať se skrýval, kde chtěl. Jestli na něho spadnou ty trubky, ale nezasáhnou ho naplno, může se z toho vyhrabat. Jared se ale už dávno poučil, že dědeček vždycky nakonec prosadí svou. A v poslední době obzvlášť.

Browne šel vždycky tvrdě za svým cílem, ale takhle úporně ještě nikdy. Tu bombu určitě bere jako pomstu za Williama. To je jeho utkvělá myšlenka a té se nezbaví. Jared v duchu na otce myslel jako na Williama, nikdy jako na „tátu“. Na rozdíl od Brownea mu na Williamovi a jeho památce ani trochu nezáleželo. Matka, v sedmnácti tak sladká nevěsta, utekla, když bylo Jaredovi šest let. Neunesla tíhu mateřských povinností, které na ni dolehly o to hůř, když se Kenny, Jaredův mladší bratr, narodil duševně postižený. O necelé tři roky později William následoval jejího příkladu. Napřed utekl do Kalifornie a potom skončil v krásném texaském městě Waco a tam se zapletl s tou prašivou sektou Mount Carmel.

Jared zpomalil před odbočkou k přívěsu. Kdyby tehdy William zůstal doma a plnil svou morální povinnost, tahle divná situace by se vůbec nekonala. Ale dědek Browne počítá oko za oko, zub za zub jak starozákonní prorok. Oba vnuky vychoval pevnou rukou, často opravdu jak biblický stařešina. Jared se nikdy úplně nezbavil strachu z dědečka. Zvlášť když v něm zaplál ten metodistický oheň. Dědečkovy oči Jaredovi připomínaly obrázky abolicionisty Johna Browna, které si pamatoval z historické knihy Stonewalla Jacksona. Děda chce bombu, má ji mít. Bratr Jared mu v tom bránit nebude. Ani když jde o „svatého“ Williama.

Na polní cestě k přívěsu si odfrkl. Myslel na to, že by si za pomoc starému pánovi zasloužil trochu uznání. Neměl jasno, co by se stalo, kdyby povodeň Browneovi nepomohla vyřešit problém těch dvou chlapců v pastích. Jared nepochyboval o svém podílu na jejich smrti. Ne že by mu na tom nějak moc záleželo – souhlasil s dědečkem, že tam neměli co dělat. Ale teď má na krku přinejmenším spoluvinu, a poděkoval mu dědeček někdy? Ani náhodou.

Zajel do dvora a vypnul motor. A tím to nekončilo. Ukradl pro něho ten kamion na plyn. A nikdy se neprotiví těm křesťanským kecům o Christian Identity a ještě přisvědčuje. Další sebranka cvoků, co se pořád modlí, aby s rokem 2001 přišel konec světa. Armagedon na přání, to tak. S ostatními u Černých klobouků se vždycky od srdce zasmáli, když řeč přišla na všechny ty „křesťany soudného dne“ a jejich připitomělé předpovědi zkázy a zmaru. Jared v chystané akci neviděl soudný den, druhý příchod Krista na svět ani boj svatých s hříšníky. Podle Jareda chystal Browne čistokrevnou horalskou pomstu, posilován pomyšlením na utlačovatelskou vládu, daně utržené ze řetězu, federální bezpečnostní složky, které si dělají, co chtějí, i OSN s těžko pochopitelnou vizí nového světového pořádku. Když klukům řekl, že jeho dědeček vyrábí vodíkovou bombu, taky se smáli. Však uvidí. Federální vláda vzala život svátému Williamovi a Browne jí teď ukáže, zač je toho loket. Její chyba.

Jared vystoupil z auta a zamkl je. Musí ještě nějak vymyslet, jak se tam dostat a užít si té nahé krásy v nitro-budově. Teď už ví, co na ni platí; možná je načase zkusit vlídný přístup, ukecat ji a pak ji dovést k výšinám. Jedním hmatem si v kalhotách srovnal pěkně vyvinutý orgán. Pak šel zkontrolovat psy. Dolil jim vodu. Vypadali sklesle, ale na podlaze žádný svinčík. Pročetl poštu a otevřel si k tomu pivo. Pak šel spát.

9

Těsně po druhé hodině ranní se Jared náhle probudil a prudce se posadil. Snažil se vybavit si, jaký zvuk ho to vytrhl ze spaní. Okna byla otevřená a dovnitř se jimi nesly normální zvuky noci – sbor hmyzu a žab. Promnul si obličej a znovu se zaposlouchal. Nejspíš jen sen. Pak to uslyšel znovu. Zřetelný zvuk praskající větve. Docela blízko. Jeden ze psů tiše zaňafal ze spaní, ale jinak byli klidní. Možná je někdo v lese za přívěsem… Spustil nohy na podlahu a znovu se zaposlouchal. O pár minut později znovu zřetelně uslyšel, jak se někdo prodírá křovím. Pak praskla další suchá větev. Vstal a přistoupil k oknu. Zadní dvůr zaléval oranžový přísvit bezpečnostní lampy, která visela na stožáru elektrického vedení. Na dvůr díky tomu viděl dobře, ale les byl o to temnější. Neodvracel pohled od okna, poslepu našmátral zásuvku nočního stolku a vytáhl z ní automatickou pistoli ráže 0,45. Odstoupil od okna, posunul závěr dozadu, aby vložil náboj do komory, a vrátil se k oknu, tentokrát z druhé strany. Ve tmě neviděl skoro nic.

Normálně se spoléhal na psy, kteří hlučně upozorňovali na příchod každého vetřelce. Teď ale byli potichu. Prošel přívěs a zkontroloval zámky na dveřích a oknech. Nikde žádná stopa, že by sem někdo vnikl.

Šel si zase lehnout a pistoli položil na noční stolek. Zrovna usínal, když zvenku uslyšel tlumený zvuk přenosné vysílačky, následovaný praskotem atmosférické elektřiny. Zase se posadil a chvíli zkoumal, jestli se mu to nezdá. S pistolí v ruce znovu prošel přívěs. Tentokrát zkontroloval, jestli nenechal puštěné rádio nebo televizi. Všiml si, že už je víc než tři ráno. To ho naštvalo. Náhle ho polil studený pot. Co když to rádio venku znamená, že to tady obkličují policajti?

Další půlhodinu tiše přebíhal od okna k oknu a snažil se venku zahlédnout pohyb. Nechápal, proč psi zůstávají klidní. Ze by v tom bezvětří slyšeli zvuky, ale necítili pach? Pak ho napadlo, že celá situace může souviset s tím, jak bylo psům špatně.

Celou další půlhodinu hlídal. Nakonec se vrátil do postele a upadl do hlubokého spánku. Měl by o tom ráno říct dědovi. Pořád není vyloučeno, že se mu to všechno jen zdálo.

Kreiss se probral a zkusil zvednout hlavu. Nešlo to. Ležel s tváří přitisknutou na studený beton a cítil na sobě tíhu. Měsíc už zašel a Kreiss nic neviděl. Pravou paži měl zablokovanou, ale levou mohl hýbat. Zadní část hlavy ho bolela a na zátylku cítil vlhkost. Nahmatal na sobě ocelovou trubku, asi čtyři centimetry v průměru. Hmatal dál a zjistil, že leží pod celou hromadou takových trubek. Zkusil pohnout nohama a zjistil, že je má obě volné. Po chvíli snažení se vyprostil celý.

Otočil se na záda, prsty nahmatal drát, o který zakopl, a pohlédl nahoru na potrubní most, jenž křížil ulici. Někdo si s tím dal docela slušnou práci. Musel vylézt nahoru po těch ocelových příčkách, vynosit tam hromadu trubek a nastražit tady dole ten drát. Jedině vycpávka v kapuci a kevlarové ramenní kryty Kreisse uchránily od těžkého zranění. Podélné žebrování na prsou a zádech také zachytilo část úderu. Jinak ho trubky, padající z pěti šesti metrů výšky, mohly klidně zabít. Natáhl se na beton, zhluboka dýchal a ohmatával si modřiny.

Takže je jim jasné, že tu někdo je. Cestou sem v tomhle místě na žádný drát nenarazil. Dali si práci s pastí – určitě předpokládali, že se tudy bude vracet. Nepříjemná situace. Pohlédl na hodinky. Pátek, půl čtvrté ráno. Noc kolem se zdála zcela nehybná, ani vánek se nepohnul. Trochu ho utěšovala myšlenka na Jareda – jestli není zpitý do němoty, taky se kvůli černé skříňce, co má na střeše, moc nevyspí.

Jak se sakra dověděli, že tady jsem? Musí to být něco na vstupu. Opatrně se zvedl, oprášil si oděv a ohmatal proseknutou kůži na zátylku. Našel ve vaku vojenský obvaz a přiložil si jej na ránu. Doškobrtal se k bráně a bez potíží našel elektronický čítač. Mávl u něj rukou a počitadlo ukázalo „001“. Vynuloval údaj tlačítkem „reset“ a potom šestadvacetkrát mávl rukou v cestě paprsku. Ať jim to trochu vrtá hlavou. Přelezl plot, došel podél trati k autu, nastoupil a ve tmě se na chvíli zamyslel. K nalezení Lynn neměl o nic blíž; o nic lépe nepořídil se zjišťováním, co tady ti chlapi vlastně dělají. Kdyby teď šel na FBI v Roanoke, jenom by tak potvrdil temná podezření hlídačů z Washingtonu.

McGarand a jeho pomocník si jsou jistí, že mají v továrně vetřelce – přinejmenším natolik, aby nastražili nášlapnou past. K čertu s tím, pomyslel si a nastartoval auto. Mně jde o to, co se stalo s Lynn. Když budu muset, s Bellhouserovou a Fosterem se srovnám. Jsou to jen úředníci s fešáckou pracovní dobou a přístupovými právy, kam se jim zamane. Do továrny už nemá cenu se plížit, ti dva tam mají výhodu domácího prostředí. Rozhodl se, že si popovídá s Jaredem McGarandem. Při troše štěstí z něho dostane jméno toho druhého. Sakra, Jared mi to jméno prostě řekne, pomyslel si. A přinejmenším jeden z nich mi prozradí něco o Lynn. Co bude potom, no… celá rovnice má tolik neznámých, že nějaké dlouhodobé plány by teď byly předčasné.

Ke srubu na západ od Blacksburgu mu chybělo necelých pětačtyřicet minut jízdy. Zastavil u pumpy s nepřetržitým provozem, aby si dal kávu. Prodavačka se na něho dívala nějak divně. Uvědomil si, že asi vypadá hůř, než se cítí. Když tankoval benzin, přišlo mu na mysl, že si ti dva šašci z Washingtonu mohli přivézt někoho na pomoc. Možná teď na něho někdo čeká ve srubu. Dotankoval, zaplatil za kávu a benzin a zajel na parkoviště. Z přihrádky pod palubní deskou vytáhl automapu a začal na ní studovat silnice kolem hory Peart’s Mountain. Podle toho, co věděl, vedla jedna dlážděná silnice podél potoka pod srubem a druhá na zadním úbočí hory. Obě silnice propojovaly dva příčné požární průseky, na každé straně hory jeden. Mapa souhlasila s tím, co si pamatoval. Mohl by autem odbočit do průseku. Třeba bude kus průjezdný, a zbytek dojde pěšky: nahoru, přes hřeben a dolů ke srubu, na místo, kde má schované zajímavé hračky. Pohlédl na hodinky. Čtvrt na šest; půl hodiny po silnici k průseku, další tři čtvrtě pěšky nahoru a dolů.

Slunce vychází kolem sedmé. Možná se mu povede dorazit na místo těsně před rozedněním. Jestli tam někdo celou noc čeká, ranní kuropění mu dopřeje uvítací obřad podle Kreissova gusta.

Jared zavolal Browneovi v pátek ráno hned po sedmé. Vyprávěl mu, co se dělo v noci.

„Cos pil? Nezdálo se ti to?“

„Nic, jenom jsem si dal jedno pivo, zkontroloval psy a šel do pelechu. Začalo to kolem druhé, možná o něco později.“

„Psi nic?“

„Ne. To je na tom divné. Přece ty psy znáš – jak jde někdo kolem, tváří se hned, že ho sežerou.“

Browne se odmlčel. „Nelíbí se mi to,“ řekl nakonec. „Napřed někdo v továrně, teď tohle. Udělej to takhle. Až se úplně rozední, běž se podívat po stopách. Vezmi si psa. Třeba něco ucítí. Pak zajdeme do továrny. Možná ta tvoje nová past sklapla.“

„Jestli to na něho spadlo, tak ho tam najdeme,“ prohlásil Jared. „Dal jsem tam těch trubek dost.“

„Uvidíme. Možná si s námi někdo jen tak hraje. Zavolej mi, než pojedeš do práce.“

Kreissovi se podařilo dorazit na jižní stráň hory Pead’s Mountain těsně před východem slunce. Od staříka, co mu hora patřila, měl koupený svah pod srubem. K tomu měl povolení lovit na celé hoře. Párkrát si na lov vyrazil, většinou s Micahem – v pětisethektarovém lese lovili jeleny, tetřívky a divoké krocany. Když Kreiss usazoval na místo montovaný srub, opatrnost a předchozí zkušenosti mu velely, aby podnikl jisté kroky pro případ, že by na něho někdo číhal v jeho vlastním obydlí. Teď musel nejprve zjistit, jak na tom je.

Plížil se po jižním hřebeni až k okraji lesa na východním svahu. Pod ním se ke srubu táhla paseka, posetá velkými balvany. Srub se nezřetelně rýsoval v jitřním oparu, asi o dvě stě metrů níž a tři sta metrů odtud. Ranní světlo vrhalo na pasece velké stíny. Na trávě pokřikoval párek křepelek. Nad nimi se v časném jitru vznášel osamělý jestřáb a snažil se nabrat vzdušný proud mířící vzhůru. Žádný nenašel a zklamaně zmizel z dohledu. Ve srubu nesvítilo světlo a ani jinak se neprojevovaly známky života. Ani žádné vozidlo v okolí neviděl. Když si však vzal dalekohled, přece jen něco našel. Napravo od srubu za řadou stromů, skryty před pohledem od příjezdové cesty, stál zaparkovaný automobil Ford Bronco.

Tak jo, pomyslel si Kreiss. Malý budíček. Ve skrytu za stromy se přesunoval, dokud ho proti výhledu od srubu nekryl největší balvan na pasece. Potom se k němu rozběhl travou a dával pozor, aby balvan stále zůstával mezi ním a srubem. U něj klesl na všechny čtyři a bodal do hlíny, dokud nenašel okraj plachty z maskovacího materiálu. Plachtu nadzvedl hodně opatrně, protože pod ní mohl být had. Odkryl půldruhého metru dlouhou, dobře namazanou ocelovou bednu. Otevřel ji a vytáhl pušku Barrett M82A1 ráže 0,50 s optickým zaměřovačem. Třináctikilogramová puška měla zásobník na deset nábojů, nabitý výbušnými střelami RauFoss, schopnými prorazit pancíř. Měla i úsťovou brzdu a dvounožku. Pod bednou s puškou našel jinou, menší. Z té vytáhl černý předmět z umělé hmoty, který vypadal jako dálkový ovladač k televizi, a balíček s bateriemi – ty připojil k ovladači. Zavřel obě bedny, ale plachtou je ještě nezakryl. Potom odnesl těžkou pušku i ovladač zpátky pod stromy. Chvíli hledal vhodnou polohu, až měl zřetelný výhled na srub i automobil.

Zkontroloval bateriové napájení ovladače a pak jej odložil. Ustoupil asi o metr a našel rovný podklad pro barrettu. Lehl si na zem, zapřel pažbu do ramene a zamířil na automobil, na pravou část motoru. Přestože šlo o pušku ráže 0,50, zpětný ráz nebyl o mnoho větší než u těžké brokovnice – jednak měla plynový píst, jednak sama o sobě hodně vážila. Na skoro třech stech metrech těžká střela o kus spadne. Proto upravil záměr a hledí. Nasadil zásobník a vložil do komory první náboj. Neměl v úmyslu vystřelit víc než pár ran. Znovu zkontroloval zaměření zbraně. Potom z ovladače vytáhl malou prutovou anténku a zamířil ji ke srubu. Vybral zesilovač – zapnout, hlasitost devět – a stiskl červené tlačítko. Potom vybral program číslo jedna a opět stiskl červené tlačítko.

V domě bylo strategicky rozmístěno dvanáct reproduktorů značky Bose; všechny napojeny na prastarý zesilovač Fisher s vakuovými elektronkami o výkonu 2 000 wattů, umístěný na půdě. Zesilovač dostával zvukový signál z CD přehrávače a řídil se dálkovým ovladačem, který teď měl Kreiss u sebe. Nastavením ovladače spustil program číslo jedna, řev lvů, v síle téměř 150 decibelů. Hluk to byl strašný, dokonce i ve vzdálenosti tří set metrů. Ve srubu musel být nesnesitelný. Z kotce vzdáleného asi dva kilometry, kde Micah Wall choval své lovecké psy, se ozvalo vytí. Po dvaceti sekundách se řev lvů automaticky přepnul na zvuk kulometu, střílejícího do oken budovy. Po dalších patnácti sekundách Kreiss všechno vypnul, zaujal střeleckou polohu a soustředil se na mířidla.

Těsně předtím, než skončil zvuk střelby, se ze srubu vypotáceli dva muži. Dlaně měli přitisknuté na uších a hnali se k automobilu. Nechal je dojít na několik metrů k autu a pak vystřelil první ránu. Prošla pravým předním blatníkem, blokem motoru, levou stranou vyšla ven a přerazila kmen stromu patnáct metrů níže po svahu. No, ten zpětný ráz je větší než u brokovnice, pomyslel si, než znovu vystřelil. Tentokrát zamířil trochu více doleva, a na pravých předních dveřích se objevila promáčklina velká jako víko od popelnice; střela si hladce prorazila cestu, roztříštila kus skály a srazila vrcholek borovice za silnicí. Třetí ranou zničil zadní osu, obě zadní pneumatiky a skříň diferenciálu. Oba muži v té chvíli leželi přitisknutí k zemi a snažili se promáčknout až do Číny. Přestal střílet a mnul si bolavé rameno. Zkontroloval záměr – těžká hlaveň zůstala na svém místě.

Přesunul zaměřovač na oba muže. Jeden z nich se posadil, pak vstal a začal si oprašovat šaty. Pak se klidně vydal vzhůru ke Kreissovi, jako by se nic nestalo. V zaměřovači zůstal jen vidět druhý muž, který se tiskl k zemi, hlavu si kryl rukama a jen jedním okem si troufl sledovat svého kolegu, jak jde nahoru do svahu. Kreiss se také zvedl do sedu a sundal prst ze spouště. Příchozí byl veliký černoch. Zašklebil se na Kreisse.

„Do prdele práce, Ede, lvi? A odkud sakra máš barrettu?“

„Ahoj, Charlie,“ odpověděl Kreiss. „Našel jsem ji na cestě a tak nějak jsem si ji nechal. Máš se?“

Charlie Ransom byl už osm let u CIA, v divizi vyhledávání neposlušných agentů; několikrát s Kreissem spolupracoval. Vypadal mírumilovně, ale v jeho případě zdání klamalo. Při vyhledávání osob ve městě měl vysoké procento úspěšnosti. Když mu ke Kreissovi chyběly asi tři metry, zastavil se a ukázal prázdné ruce. Pak opatrně vytáhl z kapsy košile cigaretu. Kreiss ho sledoval, jak si zapaluje.

Když Ransom vdechl kouř, Kreiss se zeptal: „Bambi si vás přivedla?“

„Jo,“ odpověděl stručně Ransom a vydechl oblak modravého dýmu.

„Co Foster? Pořád dělá pro Marchanda?“

„Myslím, že jo. Požadavek na nás přišel ze spravedlnosti, takže ani nevím, o co pořádně jde.“

Kreiss si náhle uvědomil, jak touží po cigaretě. Přestal kouřit, když se přistěhoval do Blacksburgu. Bolel ho krk a věděl, že má na obličeji viditelné modřiny. Ransom si ho prohlížel.

„To se ti docela povedlo,“ prohlásil. „Když se rozeřvali ti lvi, tak jsem se skoro posral strachy.“

„Kdo je ten kajícník tam dole?“ zeptal se Kreiss. Nepřestával na Ransoma mířit puškou připravenou ke střelbě.

„Sympatický mladý běloch,“ odpověděl Ransom. „Jmenuje se Gerald Cassidy. Chce udělat kariéru. Ženatý. Nejspíš proto se ještě válí po zemi. Jak ti připadá?“

„V téhle situaci se chová rozumně,“ prohlásil Kreiss. „Promiň to auto.“

„To stejně DEA zabavila nějakým drogovým dealerům. O nic nejde. Ale Ede, my jsme si měli promluvit, ne po sobě střílet.“ Popošel o něco blíž.

Kreiss pohnul hlavní pušky. „Nikdo na nikoho nestřílel. A slyším tě dobře i tam, kde teď jsi.“

Ransom se zastavil a obrátil ke Kreissovi dlaně v mírovém gestu. „Fajn,“ řekl. „Ale není to, jak si myslíš.“

Puška nemířila přímo na něho, ale moc k tomu nechybělo. Kreiss si uvědomoval, že z Ransomova pohledu musí ústí velkorážové hlavně vypadat jako vjezd do tunelu.

„Tak dobře,“ řekl. „Pověz mi, proč vy dva na mě číháte v mém vlastním domě.“

„Bellhouserová požádala CIA o malou výpomoc. Vypadá to, že v tom nechce nikoho od FBI. Nebo to nechce Marchand.“

„Jakou výpomoc?“ zeptal se Kreiss trpělivě.

„Povídá se, že ředitel Bellhouserové se rozzuřil, když slyšel, že ses vrátil do akce. Někdo z Roanoke řekl někomu nahoře, že je to tak. A bylo to.“

To byla určitě Carterová, pomyslel si Kreiss. „Ztratila se mi dcera,“ řekl prostě. Cítil se unavený a všechno ho bolelo. Slyšel napětí ve svém hlase a viděl, že Ransomovi dává práci udržet si na tváři nenucený úsměv. „Místní FBI si s tím chvíli hrála, pak to poslali na pohřešované osoby. To mi nestačí. Hledat lidi tak trochu umím. Když ji nebudou hledat oni, tak to zkusím sám. Můžeš říct Bambi a jejímu doprovodu, že se jich to netýká. Ať mi jdou z cesty.“

Ransom se na něho zadíval, chtěl něco říct, ale pak jen znovu zvedl dlaně. „Dobře, dobře,“ prohlásil nakonec. „Fajn. Řeknu jim to. Nevím, jak to vezmou, ale určitě jim to řeknu.“

„To udělej. Nezapomněli jste u mě nic?“

„No, znáš to…“

„Tak se tam vraťte. Vezmi si s sebou toho svého poskoka. Pěkně si odneste ty svoje štěnice nebo co jste mi tam nastrkali. Nemusíte spěchat, udělejte to pořádně. Dám vám patnáct minut. Potom vyjděte ven a běžte k silnici dole u potoka a vydejte se po ní na jih. Jih je vpravo. Zavolám, aby pro vás někdo přijel.“

„Člověče, my máme moderní vybavení. Zavoláme si sami.“

Kreiss neodpověděl; jen pohybem brady naznačil, že má Ransom odejít. Ransom náznakem zasalutoval a vydal se dolů po svahu. Ruce nechával v dohledu. Mají sice mobily, pomyslel si Kreiss, ale neví, že tady není signál. To se tedy projdou. Uvědomoval si, že budou dost nemožně vypadat už jen kvůli tomu, jak je nachytal ve svém domě. Kdyby jim ještě přivolal odvoz, jen by to zhoršil.

Uvelebil se u barretty a pozoroval Ransoma a jeho společníka, jak vcházejí do srubu. Stejně to budu muset zkontrolovat, pomyslel si. Hlasitě zaklel. To se mu nehodilo do plánu. Druhý nejvyšší muž na ministerstvu spravedlnosti pošle svého náměstka a dalšího hlavouna z bývalého Kreissová oddělení, aby ho přidusili. Zauvažoval o příčině. Pro CIA by měl být vzduch. Nejspíš nejde o Glowera, ale o ty čínské vyzvědače. Jestli ministerstvo spravedlnosti, CIA i FBI takhle přispěchaly, to musí být nervózní někdo pěkně vysoko. Glowerův případ jim byl nepříjemný, ale to už snad přebolelo. Možná jde o ty peníze.

Janet Carterovou zavolali k šéfovi krátce po poledni. Hovor přišel přímo z Farnsworthovy kanceláře, což Larryho Talbota znovu vyvedlo z míry. Překvapilo ji, že jsou to zas ti dva z Washingtonu; tentokrát s nimi ale byl veliký černoch a o dost mladší běloch. Bellhouserová na sobě měla kostým a Foster oblek, jak se na úředníky sluší, ale ti dva další muži měli sportovní kalhoty, košile a větrovky. Farnsworth ji vyzval, ať si sedne ke stolu. Dva nové muže jí nepředstavil. Poznala na něm, že má zase starosti.

„Agentko Carterová,“ začal úředním tónem, „jde opět o Edwina Kreisse. Byl jsem požádán, abych vám přidělil zvláštní úkol. Ale nejprve by vám rád něco vysvětlil pan Foster. Prosím.“

Foster chvíli hleděl do papírů před sebou na stole. „Posledně jste nám řekla, že se Kreiss vydal za jedním z těch, co jste vyslýchali ve věci zmizelých studentů…“

„Řekla jsem, že to pravděpodobně byl Kreiss.“ Zopakovala příběh útočníka bez hlavy.

„A ten kluk mu řekl, že šli do ‚objektu R‘?“

„Ano.“

„Víte, co je to za objekt?“

„Na to jsem nepřišla. Nikdo tady nic takového nezná.“

Foster chvíli listoval v papírech a potom pohlédl na Bellhouserovou. Bambi, řekla si Janet. To sedí.

„Podle nás jde o muniční továrnu v Ramsey,“ vysvětlila Bellhouserová. „Oficiálně ‚Armádní muniční závod v Ramsey‘. Je na západ od města Ramsey, na druhém břehu řeky New River. Je už dvacet let zavřený a oficiálně je zakonzervovaný.“

„Proč ‚objekt R‘?“ zeptala se Janet.

„Tak to označil Úřad na ochranu životního prostředí, Environmental Protection Agency. Je to vysoce kontaminované území, ale zároveň vojenský objekt, takže ho EPA neuvádí v seznamu toxických stanovišť plným názvem. Vedou ho pod označením ‚objekt R‘.“

„Takže?“ zeptala se Janet. Nedovedla si představit, proč ministerstvu spravedlnosti záleží na opuštěné muniční továrně.

„To je trochu delší historie, agentko Carterová. Ale napřed bych se vás ráda na něco zeptala. Kdybyste musela, uměla byste s Kreissem navázat spolupráci?“

„Spolupráci? S Edwinem Kreissem?“

Farnsworth vstoupil do rozhovoru. „Ano,“ odpověděl. „Mohla byste za ním zajít. Říct mu, že vám osobně vadí, jak laxně FBI vyšetřuje zmizení jeho dcery. Nabídnout mu pomoc… tak nějak neoficiálně.“

Janet zavrtěla hlavou. „Sám byl spoustu let agentem,“ prohlásila a v duchu si připomněla poslední setkání ve srubu. „Hned pozná, že jsou to kecy. Agenti nemůžou pracovat neoficiálně, jinak by se u FBI dlouho neohřáli.“

„Je už pět let mimo službu,“ namítl Foster. „Mohla byste říct, že se to tady za tu dobu změnilo. Taky můžete hrát na to, že jste nezkušená agentka.“

Janet naklonila hlavu na stranu a věnovala Fosterovi znechucený pohled. Farnsworth znovu zasáhl. „Vysvětlil jsem panu Fosterovi, že vaše přidělení do Roanoke je ve vaší kariéře jen bezvýznamná epizoda, Janet,“ řekl. „Ne jako trest za něco opravdu špatného, samozřejmě, ale protože se na vás naštval zástupce ředitele. To byste taky mohla Kreissovi říct. Naznačit, že když se vám tohle povede, tak si otevřete cestu zpátky ke kariéře.“

Janet cítila, jak rudne v obličeji. Nebylo jí vůbec příjemné, jak Farnsworth přede všemi probírá její kariéru. „Což by mimochodem byla pravda,“ prohlásil Farnsworth a na nikoho určitého se přitom neobrátil. „Než něco řeknete, počkejte, až vás pan Foster uvede do obrazu.“

„Jde o ATF,“ začal, ale Janet si pohrdavě odfrkla. Odmlčel se. „Ten slavný Úřad pro alkohol, tabák a střelné zbraně?“ vyhrkla. „Co je s nimi?“

„Janet…,“ začal Farnsworth, ale Foster mu skočil do řeči.

„Jde o sérii bombových útoků, která se táhne od začátku devadesátých let. Útoky na kliniky, kde se dělají potraty. Na olympiádě v Atlantě. Světové obchodní centrum a Oklahoma City. Tři dopisy s bombami na univerzity fungující z federálního rozpočtu – a my víme, že nebyly od Unibombera. A další tři nedokonané útoky na budovy federálních úřadů, které se nepovedly nebo je překazila bezpečnostní služba.“

„Podle jedné zajímavé teorie,“ dodala Bellhouserová, „lidi z těch protivládních a protestních skupin nemají dost technických znalostí, aby mohli takové bomby vyrábět. Ještě zajímavější je, že výbušniny použité při několika různých příležitostech měly velice podobné chemické složení. Některé i naprosto stejné.“

„V podstatě,“ řekl Foster, „si v BATF myslí, že se někde skrývá nějaký člověk – nebo možná skupina – a všichni ostatní je využívají jako zdroj výbušnin. Od lidí, co protestují proti potratům a hlídkují před klinikami, se dá dost těžko čekat, že to budou odborníci na výbušniny.“

„Takže mají takového… odborného poradce?“ zeptala se Janet.

Bellhouserová přikývla. „Agenti ATF a FBI zachytili výměnu informací mezi některými skupinami. Jde o protestní skupiny s násilným programem; některé můžou být ve spojení s tím Rudolphem, co ho honíme v lesích Severní Karolíny.“

„Chcete říct, že ty protestní skupiny se propojují po celých Spojených státech?“

Oba úředníci z Washingtonu pokývali hlavami. „V roce 1994 byl dokonce vytvořen federální akční tým, aby tu teorii prošetřil. Svoje lidi v něm má ministerstvo spravedlnosti, Marshals Service, FBI a ATF. Hlavní pozornost věnují bombám na klinikách, kde se dělají potraty. Ale v poslední době začínají mít pocit, že by mohlo jít o něco většího. Tým má označení DCB, Domestic Counterintelligence Board – domácí kontrašpionážní výbor.“

Janet nikdy o žádném týmu DCB nic neslyšela. Na druhou stranu věděla, že Washington je plný všelijakých akčních týmů sesbíraných z různých úřadů – jistý příznak toho, že jejich mateřské organizace ztrácejí akceschopnost a účinnost. „A jak to všechno souvisí s Roanoke?“ zeptala se.

„DCB má k tomu ‚poradci‘ jedinou neurčitou stopu,“ vysvětlil Foster. „A ta vede někam sem, do jihozápadní Virginie.“

Janet to stále nedocházelo. Foster pokračoval.

„Říkala jste, že Kreiss hledá nějaký ‚objekt R‘. Nám záleží na všem, co Kreiss hledá. Zadali jsme do federální databáze ‚objekt R‘ a jako výsledek jsme dostali muniční továrnu v Ramsey. Jenže náš dotaz vzbudil pozornost DCB. Zeptali se, co hledáme. Nechtěli jsme nikomu říkat o svých problémech s Kreissem, tak jsme to zahráli do autu. Ale úřad ATF to jako člen DCB dal na pořad jednání na příští schůzi výboru – oficiální dotaz, o co FBI jde.“

„U FBI jim ale nikdo není ochotný říct ani dnešní datum,“ podotkl Farnsworth. Foster přikývl. Janet, jako ostatně všichni u FBI, chápala, že po událostech ve městě Waco spolupráce mezi FBI a ATF poněkud vázne. Úřad ATF podléhá ministerstvu financí, zatímco FBI ministerstvu spravedlnosti. Neustálé tahanice o rozpočtové peníze nikdy nepřispívaly k idylickým vztahům mezi oběma úřady, a tyto vztahy se po neštěstí ve Waco ještě zhoršily. Jednu věc ale Janet chápala už méně.

„Jestli si vy nebo ten výbor myslíte, že se tam děje něco, co souvisí s ilegální výrobou bomb, tak proč nepošlete mariňáky, ať to tam obrátí naruby?“ zeptala se.

„To už ATF udělal,“ odpověděl Foster. „Před dvěma lety tam vypravili inspekci, ale nic zvláštního nenašli. Kdyby teď FBI navrhl novou kontrolu, v ATF by to brali jako osočování, že něco zanedbali nebo zkazili.“

„Takhle ranit jejich city…,“ zamumlala ironicky.

„Důležitější ale je,“ dodala Bellhouserová a nechala Janetino rýpnutí bez odezvy, „že by důvodem pro takový požadavek byla nepovolená činnost Edwina Kreisse. Když budu mluvit za ministerstvo spravedlnosti, my rozhodně nechceme tento problém prozrazovat nikomu, a ATF a ministerstvu financí tím méně.“

„Asi tomu už rozumím,“ řekla Janet, i když měla pocit, že něco v tom pořád nedává smysl. „Takže co teď?“

„Můj nadřízený, pan Garrette, tu záležitost probral se zástupcem ředitele Marchandem. Dohodli se na přijatelném způsobu, jak to celé vyřešit. Na úrovni DCB jsme úřadu ATF sdělili, že jeden náš bývalý agent možná narazil na něco, co by mohlo souviset s těmi bombovými útoky a možná – s důrazem na možná – taky s bývalou muniční továrnou v Ramsey. Informovali jsme ATF, že ho necháme, ať se tomu věnuje. Uvidíme, co vyhrabe.“

„Proč si ale myslíte, že to tak je?“

„Protože Kreiss nedávno zavolal svému starému kamarádovi, který kdysi pracoval u U. S. Marshals Service a teď je u soukromé firmy,“ odpověděl Foster. „Ten Kreissovi vyšel vstříc, pak si toho ale všiml jejich bezpečnostní úředník, měl k tomu pár otázek, a nakonec to ta firma nahlásila FBI. Mají totiž s FBI smlouvu a nějak se dověděli, že Kreiss u nás kdysi dělal.“

„Jak mu vyšel vstříc?“

„Je to pilot a dělá letecké snímky pro geografické informační systémy. Kreiss od něj chtěl leteckou mapu té továrny. Řekl mu, že se tam děje něco divného a že to nějak souvisí se zmizením jeho dcery.“

Janet se zamračila. To pro ni byla nová informace. „Ráda bych v tom měla úplně jasno,“ prohlásila. „Vy teď říkáte, že chcete, aby na tom Kreiss pracoval, protože by při tom mohl odhalit skupinu, co v té zavřené továrně vyrábí bomby?“

„Přesně tak,“ přisvědčila Bellhouserová. „Kdybychom vás dali dohromady s Kreissem, splníme tím dva cíle. Budete mít přehled, co dělá, a možná se nám povede chytit ty ‚poradce‘ na výbušniny.“

„Nikdo vlastně neví,“ prohlásil Foster, „jestli se ty protivládní skupiny opravdu sdružují na federální úrovni. Možná jen v některých věcech, jako jsou třeba ty bomby. Ale kdyby to zafungovalo, tak by se nám kromě těch, co ty bomby dělají, mohlo podařit dostat i některé jejich odběratele.“

Janet se opět zamračila, ale už do toho začínala vidět. Jeden cíl zůstal nevyslovený, vznášel se však ve vzduchu. Jestli se FBI podaří chytit výrobce bomb tam, kde agenti ATF nic nenašli, bude to velký bod k dobru pro FBI. Na úkor ATF, samozřejmě.

„A podle vás by Kreiss mohl na vlastní pěst dosáhnout víc než otevřená spojená operace ATF a FBI?“

„Když to zkusili naposled, žádná velká sláva se nekonala,“ připomněla Bellhouserová.

„A Kreiss je opravdu tak dobrý?“ zeptala se Janet.

V tom okamžiku si velký černoch, který dosud jen naslouchal, pohrdavě odfrkl. Foster ho představil. „Janet, to je pan Ransom. Je to náš styčný důstojník s DCB. Vedle něj je pan Cassidy. Pan Ransom má jisté… zkušenosti s panem Kreissem.“

„Zkušenosti,“ zopakoval Ransom. „Jo, dalo by se to tak říct. Běžte si prohlídnout naše auto.“

„Na schůzi DCB to uhrajeme do ztracena,“ prohlásil Foster. „To poslední, co bychom si teď mohli přát, je, aby tam od ATF s plnou parádou vtrhli. Zvlášť kdyby se tam nic nenašlo. To by přivedlo pozornost zpátky ke Kreissovi.“

Janet pomalu přikývla a zkoušela si to všechno srovnat v hlavě. Něco v tom pořád nehrálo. Pak ji napadlo něco ošklivého. „Vy náhodou nevíte, kde Kreissova dcera je, nebo snad ano?“ zeptala se a hleděla upřeně na Fostera s Bellhouserovou.

„Panebože!“ vyhrkla Bellhouserová hněvivě. Kolem stolu se rozhostilo rozpačité ticho. Farnsworth vrtěl hlavou. Foster se před odpovědí zhluboka nadechl.

„Na tuto otázku neodpovím, agentko Carterová, abych jí tím nedodal zdání přiměřenosti,“ prohlásil. „Podívejte, my víme, že je Edwin Kreiss tvrdý oříšek. Dokonce i teď, ve výslužbě, jak se dnes ráno přesvědčil tady pan Ransom. Hned po schůzce vám to vysvětlí. Možná, že v té záležitosti s ‚objektem R‘ jsme úplně vedle. Jestli ano, tak se s tou Kreissovou záležitostí budeme muset vyrovnat nějak jinak. Ale mluvil jsem s lidmi od ATF, co byli v té továrně. Podle nich by se na něco podobného dokonale hodila.“

„A co tam našli?“

„Spoustu velkých betonových baráků, s odmontovaným zařízením a pozamykaných. Armáda si tam najala nějakou místní bezpečnostní agenturu. Její lidi to tam pravidelně kontrolujou, ale nikdy tam neviděli nic zvláštního, snad jen u bunkrů se občas vyskytne nějaký ten lovec jelenů. V okolí se povídá, že je to tam silně zamořené, tak se tam asi nikomu moc nechce. Podle té agentury se povídá, že jsou tam uskladněny chemické zbraně, nervový plyn a tak… Armáda říká, že je to nesmysl, ale protože to odrazuje případné vetřelce, vyhýbají se veřejnému vyjádření, jak to vlastně je.“

„Jestli tam opravdu něco je, Kreiss by na to při své reputaci měl přijít,“ prohlásila Bellhouserová. „Jestli se mu to povede, DCB to převezme.“

„A přivede tam posily? Třeba ATF?“

„Nebo příslušné lidi od FBI,“ odpověděl Foster. „Mimo jiné i proto, že není vyloučeno, že někdo něco udělal jeho dceři a těm dalším dvěma. Mohli se tam náhodou připlést k něčemu, co neměli vidět, a někdo je mohl umlčet. To by pak Kreiss toho někoho přišpendlil na jehličí a na břiše by mu rozdělal pomalý oheň. Aspoň pro začátek.“

„Já bych to hasit nešla,“ vyhrkla Janet.

Ransom se pobaveně zašklebil, ale Foster ani Bellhouserová na sobě nedali nic znát. „Náš hlavní cíl,“ řekla Bellhouserová, „je důležitější než problém s Kreissem. Musíme se pokusit najít toho poradce na bomby i jeho laboratoř a narušit jeho spojení s protivládními skupinami.“

„Oni strkají bomby do budov plných nevinných civilistů,“ dodal Foster. „Pamatujete si Oklahoma City? Tu školku?“

Ransom zvážněl. Janet přikývla. Takovému cíli se nedala upřít závažnost. „Dobře, myslím, že rozumím. Kreiss se nic z toho nemá dovědět. Já mu mám nabídnout pomoc, na kterou budu stačit. O všem vás budu informovat přes tuhle kancelář. Říkám to správně?“

„Vy jste to říkal – je opravdu chytrá,“ sdělila Bellhouserová polohlasem Farnsworthovi.

Kristepane, zaúpěla Janet v duchu.

„Všechno záleží na tom, jak to Kreiss vezme,“ upozornila. „Nepřipadá mi jako týmový hráč.“

„Jestli vaši pomoc přijme nebo ne, to je jedna věc,“ odpověděl Foster. „V první řadě potřebujeme vědět, jestli v té továrně byl, a jestli ano, tak co tam našel. Je zcela na vás, jak tu informaci získáte.“

„Je to už pár dnů,“ odpověděla. „Chci říct, od doby, co někdo vyrazil tu informaci z toho kluka. Máme trochu zpoždění.“

„Víme, že celou poslední noc nebyl doma, jestli to něco znamená,“ poznamenal Ransom. „Když se vracel, měl podezření, že by na něho ve srubu někdo mohl číhat.“

„Proč asi?“ zeptala se Bellhouserová významně.

Janet se zatvářila nezúčastněně. „Je asi opravdu dobrý,“ řekla. „Nejspíš je opatrný, když se do něčeho pustil a má to od vás zakázané.“

„Možná,“ přisvědčila Bellhouserová, ale pátravě se na Janet zadívala. „V téhle chvíli je to záležitost mezi FBI a ministerstvem spravedlnosti. S menší výpomocí našich přátel od CIA.“

Jakých přátel od CIA? zeptala se Janet v duchu. Pak si uvědomila, že Bellhouserová mluví o dvou takzvaných styčných důstojnících. „ATF nemá žádné podezření, že se tu něco děje?“ zeptala se.

„Myslíme, že ne,“ prohlásila Bellhouserová. „Kdyby Kreiss získal důkazy o výrobě bomb, předali bychom je DCB, a ATF by se o tom samozřejmě dověděl. Teď je pro nás ale prvořadé, co Kreiss ví.“

„Co to je ‚nás‘?“ zahučel temně Ransom. „Možná byste si s ním měla jít hrát sama. S ním a s tou jeho obří puškou.“

Bellhouserová se na něho obrátila. „Asi budu nakonec muset, když jste nedoručil vzkaz…“

„To nebylo potřeba,“ opáčil Ransom. „On si nemyslí, že jste v tom vy.“

„O co jde?“ skočila jim Janet do řeči. „Jaký vzkaz? O čem to mluvíte?“

Bellhouserová na otázku nereagovala. „Budeme ve spojení přes pana Farnswortha. Hlášení budete podávat jemu. Berte ho jako svého řídícího koordinátora.“

„Řídícího koordinátora“! zopakovala si Janet nevěřícně v duchu. Říkejte mi Bond, Janet Bond. „Dobře,“ řekla nakonec. „Šéfe, mohl byste to vysvětlit Larrymu Talbotovi?“ Pohlédla na hodinky. „Je pátek odpoledne. Asi bych se s ním měla spojit co nejdřív, ne?“

„Jistě,“ přisvědčil Foster.

Janet zaváhala. Před vnitřním zrakem se jí vybavil pátravý obličej Edwina Kreisse. „Nemáte pocit, že to Kreiss hned prohlédne?“ vznesla váhavý dotaz. „Zdá se dost… vnímavý.“

„Když to vezmete za správný konec, tak to spolkne,“ odpověděl Foster. „Znáte ten příměr s žábou v hrnci. Když ji hodíte do hrnce s horkou vodou, hned vyskočí. Ale když ji dáte do hrnce se studenou vodou a přidáváte teplotu jen pomaličku? Než si uvědomí, že se něco děje, je uvařená.“

Janet na něho upřela pohled. Znala Kreisse jen krátce, ale i tak měla pocit, že tohle přirovnání kulhá na obě nohy.

„Tady pan Ransom pro vás má nějakou techniku. Možná byste se na to teď mohli jít podívat a my zatím s panem Farnsworthem probereme komunikaci a koordinaci.“

Janet vrhla rychlý pohled na Farnswortha, a ten přikývl. Bylo jí jasné, že to s ním bude později muset ještě jednou probrat, aby si ujasnila základní pravidla pro nové situace. Při odchodu ji Bellhouserová sledovala zamyšleným pohledem. Janet přemýšlela o tom, že celý plán může vyjít jen tehdy, když Kreiss přijme její nabídku „pomoci“. Výraz Bellhouserové Janet připomínal hada, kterému právě utekla kořist.

Následovala Ransoma z kanceláře a zavřela za sebou dveře. Když o tom teď přemýšlela, bylo jí stále jasnější, že se s ní Kreiss prostě nebude bavit. Na druhou stranu, varovala jsem ho, když sem ti šašci kvůli němu přišli. Mohl by projevit trochu vděku. Edwin Kreiss a vděk? To určitě!

„Tak, jak je to s velkou puškou? A autem?“

Pokrčil rameny. „Auto je na vašem odstavném parkovišti. Víte, co je to barretta ráže padesát?“

„Já jsem laboratorní myš a barrettu ráže padesát neznám. Co to je?“

Sešli do suterénu a teď stoupali po schodech k poschoďové garáži za budovou. Za plotem v úrovni terénu stála řada nepojízdných aut. Ford Bronco našli v rohu, kde se choulil v kaluži vyteklého oleje. Ransom ji přivedl až k němu.

„Barretta ráže padesát je hodně velká puška. Komanda SEAL u námořní pěchoty ji používají pro komunikaci na velkou vzdálenost. V armádě s ní na dálku odstřelují nášlapné miny. Tohle provedl třemi střelami.“

„No teda. To vás chtěl zastřelit?“

„Kreiss? Ani náhodou. On normálně na lidi nestřílí. Jenom je střelbou straší. A daří se mu to. Jako třeba mě a Geralda u toho srubu. Když vystřelil podruhé, málem jsme se zahrabali do země holýma rukama. Když někdo vypálí z barretty, člověk si tak nějak uvědomí, že život není peříčko.“

Janet si při pohledu na auto začala klást otázku, k čemu se to vlastně připletla. Ransom ji beze slova pozoroval. „Moc to nechápu,“ prohlásila. „Když někdo na agenta FBI jen bouchne nafouknutý sáček, sesype se na něho stovka agentů a nakopou mu zadek. A tady ten Kreiss… Vy jste u CIA? Dělal jste s ním?“

„Nikdo nedělal s Kreissem. Možná pro něho, ale ne s ním. On už má takové kouzlo osobnosti. A já… já jsem jen takový přerostlý kancelářský poslíček.“

Janet na něho vrhla postranní pohled. Ransomovy formulace zněly tak trochu jako nacvičený proslov, který on sám nebere úplně vážně. „No, možná. Já jsem původně pracovala v kriminalistické laboratoři. Připravovala jsem důkazy pro soudy, aby mohly usvědčit pachatele. Tady v Roanoke mám nasbírat zkušenosti v terénu. Jinými slovy – skoro žádné nemám. Je vám to jasné?“

„Celkem jo. Nahoře říkali, že jste naštvala nějaké hlavouny. Čím? Říkala jste, co si o nich myslíte?“

„Pracovala jsem v laboratoři FBI. Možná víte, že tam byly nějaké problémy. No, já jsem jim jen říkala, jaké jsou důkazy. Ale ne to, co chtěli slyšet. Fakta se pletla do cesty představám, které si vytvořili. Některým se to nelíbilo.“

„U nás takové problémy nemáme.“

„Aha.“

„U CIA se totiž o fakta nikdo nezajímá. Předem utvořeným představám tak nic nestojí v cestě a všichni jsou spokojení.“

Zasmála se. „To věřím. Mimochodem, na takového chlapa asi nemám,“ řekla a ukázala bradou na vrak auta.

„Milá agentko Carterová, na toho nemáme nikdo. Proto byl tak příšerně efektivní, když ještě u nás dělal.“

„Fakt tomu nerozumím. Jestli jsou s ním tak velké potíže, proč se všichni nedáte dohromady a prostě ho nějak neodrovnáte?“

Ransom se zarazil a rozhlédl se kolem. „Vy to teda nevíte, co?“

„Nevím.“

Znovu se rozhlédl. „Dobře, důvody jsou dva. Za prvé, Edwin Kreiss je Edwin Kreiss. Třeba já a Gerald. Včera večer nás poslali, ať si s ním trochu promluvíme. Jenom promluvíme, nic víc. Nepřišel domů. Ráno jsem chtěl udělat kafe. Otevřu kuchyňskou linku a vtom v celém baráku začali řvát, ale fakt řvát… lvi.“

„Lvi?“

„Jo, sakra, lvi. Nikdy jsem žádnýho lva neslyšel, jen v kině, ale stejně mi bylo jasné, že to jsou lvi a někde jich tam musej být stovky. Ono to bylo nahlas! Dobrejch sto padesát decibelů lvího řevu. Pak kulomet. Rozstřílel všecky okna a nám snad popraskaly bubínky. Všude lítalo sklo, kulky skrz stěny, nádobí se rozbíjelo – a všecko tak hrozně nahlas, že člověk neslyšel vlastní křik.“

„On si rozstřílel svůj vlastní dům?“

„Ale ne, to ještě nestřílel. On si Kreiss rád hraje se zvukem. Prostě to byly jen zvuky. Já to vím, ale stejně mě to vyděsilo k smrti. A Gerald? Chlapeček Gerald se doslova a do písmene posral.“

„Jak to provedl? Má tam repráky? Magneťák?“

„Taktické využití zvuku. Na to byl vždycky machr. Když člověk slyší a nevidí, tak si to představuje horší než ve skutečnosti. No a když si to takhle připraví, tak tam vlítne. Jednou dal jednomu chlapovi do auta nahrávku chřestýše – jak chřestí, syčí, plazí se, se vším všudy. Ten blbec se za jízdy pokoušel toho hada najít a napasoval auto do stromu. To vám povím, já to všecko věděl, a stejně nás takhle dostal, Geralda a mě. Vylítli jsme z těch jeho zasranejch dveří jak čertíci ze škatulky a vtom začal ohňostroj. Než jsme doběhli k autu, rozstřílel motor na kusy.“

„No, to byl pěkně naštvaný.“

Ransom se rozesmál. „Naštvaný? Naštvaný! Agentko, agentko, vy mě uchechtáte k smrti. Naštvaný! Ne a ještě jednou ne. Kreiss a naštvaný? Ani náhodou. Byl klidný jak blbá želva, když jsem šel za ním na kopeček, abych ho pozdravil a poptal se, jak se vede. Naštvaný určitě ne. Takovéhle věci dělá jako rutinu. Pravda je, že se občas vztekne. Pak se dějou věci. Jako když ho vyhodili. A to mě vede k tomu druhému důvodu. O tom už možná něco víte…“

„Jestli jde o Glowerův případ, o tom něco málo vím. A víc snad ani vědět nechci.“

„No, jestli máte mít něco společného s těma křivákama tam nahoře, tak byste si radši měla něco poslechnout. Edwin Kreiss po Glowerově smrti vybuchl a rozpovídal se. Obviňoval. Jako že měl s tím Glowerem pravdu a že Glower radši zabil sebe i celou rodinu, než aby se zodpovídal. U nás si to pár lidí myslelo taky, ale nemohli to říct, protože by si už u CIA neškrtli.“

„Můj šéf říkal, že podle Kreisse to vyšetřování v jaderné laboratoři brzdil ještě někdo jiný. Z jiného úřadu.“

„O to právě jde, agentko. Proto si nikdo netroufne poslat na Kreisse nějakou smečku vlků. Tamtamy v džungli bubnují, že Kreiss může mít pod pokličkou důkazy. Víte, co jsou to důkazy, ne? Jako ty, kvůli kterým trčíte tady, v tomhle pupku světa. Já jsem jen malá ryba, ale řek bych, že pár pěkně vysoko postavených hlavounů u CIA i FBI se Kreisse pěkně bojí.“

Hleděla na rozstřílené auto. „To mě poser,“ řekla potichu.

„No vidíte, teď mluvíte jako správný agent v terénu,“ pochválil ji Ransom.

Vydali se zpět do budovy. Janet podvědomě cítila, že v tom, co Bellhouserová a Foster upekli, bude nějaký háček, ale neuměla ho vyhmátnout. „A kde takový Vysloužilý agent FBI sežene pušku ráže padesát?“ zeptala se.

„Nejspíš k ní nějak přišel, když byl u kontrašpionáže CIA,“ vysvětlil Ransom. „To byste si měla zapamatovat. Kreiss byl u lovců lidí a ti mají samorostlé způsoby. Umějí se dostat ke všemu, co mají na skladě naši zbrojíři, o hračkách z ministerstva obrany ani nemluvě. Říká se, že v tom umí chodit. Rozpočet na provoz je, jak bych to řekl… docela pružný. Když odcházejí do výslužby, aby někde za prachy sháněli plutonium nebo co já vím, tak samozřejmě musí vrátit vydanou výzbroj, ale nikdo neví, co si kde poschovávali. A nikdo se jich na to radši ani neptá.“

U dveří se zastavila, zhluboka se nadechla a pomalu vzduch vypustila našpulenými rty. „Asi bych si měla ještě jednou promluvit s Farnsworthem. Určitě nemám na to, abych se do toho sama pustila.“

„A kdo říká, že sama? Na tomhle výletě budete mít speciální podporu.“

Podívala se mu do očí. Široce se usmíval. „Vás?“ zeptala se.

„Koho jiného?“

Za dveřmi se znovu zastavila. „Vážně jste šel nahoru na kopec ke Kreissovi ozbrojenému puškou?“

„Neměl jsem moc na vybranou, agentko. To už bylo za jedny peníze, jít se podívat, o co mu jde. A vůbec se mi nelíbily ty zvuky, co vydával Gerald.“

„Janet zavrtěla hlavou. Jak je na tom teď?“

Začali stoupat po schodech. „Řek bych, že má zaječí úmysly,“ konstatoval Ransom. „Asi změní prostředí. Než přišel k nám, začínal ve výzkumu u počítačů. Ta barretta dnes ráno ho asi přesvědčila, že by se k nim měl vrátit. Nebo to byli ti lvi? Těžko říct…“

„Zdá se, že je to chytrý chlapec,“ odpověděla. „Co to bylo za důležitý vzkaz pro Kreisse?“

Zadíval se na ni ze své mohutné výšky. „To vám nemůžu říct,“ odpověděl. „Protože sám nevím, co vlastně znamená. Ale podle mě je to něco vysoko nad vaším i mým platovým zařazením. Tak, a teď si půjdeme prohlídnout pár pěkných hraček na sledování.“

Kreiss strávil celý den tím, že zkontroloval svůj pozemek, přivezl ke srubu auto a pak vyčistil a znovu sestavil barrettu. Před polednem se přiloudal Micah Wall, aby zjistil, jestli je u Kreisse všechno v pořádku. Když mu zrak padl na barrettu, oči se mu rozsvítily.

„To už je pěkných pár let, co jsem slyšel střílet padesátku pušku,“ prohlásil a rozhlížel se, kde se válejí postřílené mrtvoly. „Jo jo, to bylo v Koreji. Ale tehdy vypadaly jinak.“

„Jo, ten zvuk se dá těžko přeslechnout, že?“ odpověděl Kreiss.

Micah pohlédl na obvaz kolem Kreissová krku, ale nic k tomu neřekl. „Na Číňany byly ty pušky skvělý, zvlášť když byli v houfu. Měls tu nějaké otrapy? Nepotřebuješ pomoct kopat hroby nebo tak něco?“

Kreiss se rozesmál. „Ne, jen jsem tu s někým měl takový menší spor. Ale už jsme se domluvili. Aspoň prozatím.“

„Co by teda bylo, kdybys měl s někým větší spor? Jo, moji psi by rádi věděli, kde máš schované ty lvy.“

„To je jen technika, Micahu, nejsou živí. Trocha hluku, abych věci trošku rozhýbal.“

„Jo, jo,“ zahučel Micah a zamyšleně pokýval hlavou. „No, jak jsem ti už říkal, kdybys potřeboval mě nebo někoho z mojí rodiny, abysme se občas podívali po lese, stačí písknout. Nevíš něco nového o Lynn?“

„Dík za nabídku, Micahu. A ne, o Lynn nic nevím, aspoň ne od úřadů. Ale možná jsem na něco přišel.“ Stručně Micahovi vylíčil, jak našel čepici v továrně a že se tam děje něco divného.

„Co jako myslíš?“

„Vlastně nevím. Možná tam vyrábějí tvrdé drogy. Něco, kvůli čemu ti dva napřed střílí a potom myslí. Ale o jednom vím, jak se jmenuje a kde bydlí. Půjdu si s ním popovídat.“

„Myslíš, že tam ty děti šly a uviděly, co neměly?“

Kreiss přikývl a povzdechl si. „Je to dost dobře možné, Micahu. A nemám z té myšlenky žádnou radost.“

„Víš, mám příbuzné, ti by pro toho chlapa mohli dojít a vzít ho k nám do jeskyní. Tam by si mohl chvíli pobýt. Měl by čas se nad sebou zamyslet. Až trochu změkne, tak by sis s ním mohl promluvit.“

„Zajímavá nabídka, díky. Ale raději bych to měl udělat sám. Jsou lidi, co nevidí rádi, když se potuluju po nocích. Od takových se radši drž dál.“

„Jako ti dva, co dnes ráno od tebe odcházeli pěšky?“

Kreiss beze slova přikývl. Micah se nad tím na chvilku zamyslel.

„Financové?“

„Ne tak docela. Federálové. S jedním jsem kdysi dělal. To je trochu dlouhá historie. Já chci teď hlavně najít Lynn a nechci do toho motat staré záležitosti.“

Wall vyplivl žvanec žvýkacího tabáku přesně na hlučícího cvrčka. „Kdyby něco, víš, kde mě hledat,“ prohlásil. „Kdybys byl v průšvihu, tak se ozvi, jo?“

Kreiss mu ještě jednou poděkoval a Micah se rozplynul v lese. Opatrně se přitom rozhlížel, jestli někde nečíhají nějací lvi. Kreiss si řekl, že možná Micahovy nabídky využije. Jeho rod v těchto horách pobývá už desítky let. Jestli se Bambi a FBI dohodly se CIA, možná tady bude rušno. Wall a jeho rozvětvený rod by si mohli užít trochu srandy. Mohl by jim půjčit tu nahrávku se lvy nebo možná velkého grizzlyho, jak mručí, dere se podrostem a potom láme kosti. Do lesa a jeskyní se moc hodí, zvlášť když člověka honí psi. Psovod může nakrásně vědět, že je to jen nahrávka, ale psi okamžitě prchají; někdy za sebou táhnou i psovoda, který neví, kudy kam.

Kreiss prozkoumal dům, jestli v něm nenajde nějakou elektronickou havěť. Zkontroloval, zda je čistá telefonní linka, a vypnul všechny jističe v hlavním rozvaděči, aby prověřil, není-li někde přístroj napájený indukcí. Počítač považoval za čistě komunikační nástroj – nečekal od něj žádné zabezpečení. Všechno, co je na Internetu, je stejně otevřené jako kniha ve veřejné čítárně. Omezoval se tedy jen na občasné odmazání cookies, kterými si počítače na Internetu značkují skoro všechny servery. Když si dostatečně ověřil, že je dům čistý, zkontroloval auto. Tady skenerem až příliš snadno odhalil dvě štěnice. Tím pádem věděl, že někde musí být ještě třetí. Tu nakonec našel zevnitř na pravém zadním kole, s indukčním napájením, vytvářeným rotací zadní osy pomocí magnetů upevněných na karoserii. Když se kolo netočilo, skener nemohl zachytit žádný signál. Chytré. Našel štěnici jen tak, že si lehl pod auto.

Potom si dopřál dlouhou horkou sprchu, přiložil nový obvaz na řezné rány na zátylku, snědl sendvič a lehl si, aby se prospal. Důkladnější prohlídku domu odložil o čtyřiadvacet hodin, aby se v té době mohly projevit případné přístroje se zpožděným spouštěním. Skoro doufal, že něco najde – štěnice, o které člověk ví, může skvěle sloužit k dezinformování druhé strany.

O půl čtvrté odpoledne ho probudil telefon. Volala Janet Carterová od FBI.

„Je něco nového s Lynn?“ zeptal se ihned.

„Ne, pane Kreissi, nic nového. Ale pokud byste měl čas, ráda bych se s vámi sešla. Třeba hned dnes, jestli se to hodí, ať vám nenaruším víkend.“

„Z dneška už moc nezbývá a víkend pro mě nic neznamená, agentko Carterová. Proč bychom se měli sejít?“

„Chtěla bych s vámi mluvit a po telefonu by to asi nebylo moc rozumné, pane Kreissi.“

Zamyslel se a snažil se při tom probrat k úplné bdělosti. Z výprasku ocelovými trubkami v továrně ho bolelo celé tělo. Dnes večer měl v plánu zpracovat Jareda McGaranda. Jestli ta ženská neví nic nového o Lynn, nehodlá s ní ztrácet čas. Není špatná na pohled, ale dokud nenajde Lynn, nemá na ženské ani pomyšlení.

„No, to zní sice dost tajemně na to, aby mě to lákalo, agentko Carterová, ale dnes večer mám něco na práci. Třeba někdy jindy?“

„Možná bych vám mohla pomoct najít ‚objekt R‘ – víte, to místo, co vám o něm řekl Barry Clark.“

Překvapeně se zvedl do sedu. Musela za tím klukem jít. A přiměla ho mluvit. To by si raději měl poslechnout. „Tak jo,“ připustil s povzdechem. „Kdy a kde?“

„Já bydlím v Roanoke, vy na západ od Blacksburgu… Víte, kde má Virginia Tech hlavní knihovnu? Naproti je kongresový hotel univerzity. Jmenuje se Donaldson-Brown Center…“

„Vím, kde to je.“ Obědval tam s Lynn týden před jejím zmizením. Při té vzpomínce ho bodlo u srdce. „Tak v sedm v baru?“

„Dobře,“ odpověděl a zavěsil. Co to má sakra znamenat? Napřed ho varuje, že přijeli hlavouni z Washingtonu. Teď mu zase chce pomáhat při hledání Lynn, i když její šéfové už případ na místní úrovni uzavřeli. Zase si lehl. Možná FBI a CIA opravdu spolupracují? Těžko, řekl si. Zvlášť po tom průseru s Glowerem. Tak proč se asi Bambi a náčelník Rudá tvář vypravili do překrásného zapadákova Roanoke ve Virginii? Jedině kvůli němu. Dokazuje to i přítomnost Charlieho Ransoma s tím mladíčkem tady ve srubu. Proč? Co je sem mohlo přivést? Carterová se zmínila o Barrym Clarkovi. Nemůže vědět jistě, že ten bezhlavý útočník jsem byl já. Mohla ale celou věc nahlásit vyš a uvést mě jako pravděpodobného pachatele. Stačilo by to na probuzení zájmu ve Washingtonu?

Zabručel, vstal z postele a zkontroloval čas. Jsou už skoro čtyři. Jared ještě nebude doma. Šel k psacímu stolu a našel složku nadepsanou „Daňové přiznání“. Opsal si do formuláře daňového přiznání všechna důležitá čísla z papírů, které našel v Jaredově přívěsu. Potom ty papíry spálil. Našel Jaredovo telefonní číslo a vyťukal je na číselníku. Když telefon třikrát zazvonil, stiskl na tři sekundy tlačítka s pětkou a sedmičkou. Tím spustil záznamník, který zastavil vyzvánění a spustil čekací dobu deseti sekund pro případ, že majitel přece jen zvedne sluchátko. Pak se spustilo přehrávání záznamů. Kreiss poslouchal, jak Jared někomu volá. Stiskl tlačítko s hvězdičkou a poslechl si rozhovor ještě jednou. Nakonec stiskl šestku a devítku – automaticky robot mu odříkal volané číslo. Zapsal si je. Pak znovu stiskl sedm a pět. Jared měl jen jeden příchozí hovor. Nějaký starší muž. Podle hlasu to vypadalo, že je to ten, kterému předtím volal. Muž Jaredovi řekl, že se ten den večer spolu vypraví do továrny, aby se nachystali na zítřek a na „návštěvníka“. Znovu si přehrál i tento rozhovor a snažil se vrýt si do paměti ten hlas. Žádné další hovory se nekonaly. Stiskl třikrát po sobě nulu a zavěsil.

Našel v seznamu číslo na Donaldson-Brown Center a zavolal na rezervace – vyžádal si pokoj s výhledem na parkoviště. Pak šel znovu spát a nastavil budík tak, aby se stihl hodit do gala, než vyrazí do zářného velkoměsta jménem Blacksburg.

Janet Carterová dorazila k hotelu v půl sedmé. Přijela neoznačeným služebním autem Crown Vic a zaparkovala před hotelem. Už se sice stmívalo, ale světla na parkovišti ještě nesvítila. Před příjezdem do Blacksburgu stihla zajet domů do Roanoke, aby se převlékla. Měla na sobě lehký vlněný kalhotový kostým a pod ním prostou tmavou halenku. Asi hodinu předtím strávila s Ransomem, který s ní probíral různé sledovací a komunikační přístroje. Pak se sešla mezi čtyřma očima s Farnsworthem, aby si ujasnila, podle jakých pravidel se tahle hra hraje.

Farnsworth se vyjádřil jasně: všechny informace o vývoji situace s Kreissem bude Janet hlásit přímo jemu, nejlépe na kódovanou pevnou telefonní linku. Rozhodně ne mobilním telefonem ani rádiovou stanicí v otevřené řeči – to jedině v krajní nouzi. Ransom ji má zpovzdálí takticky podporovat – „zpovzdálí“ znamená, že pokud to bude jen trochu možné, nesmí se Kreiss dozvědět, že Janet s Ransomem spolupracuje. Bez Farnsworthova schválení se nesmí nikam sama s Kreissem vypravit. Kdyby se situace měla sebeméně zkomplikovat, musí z ní hned vycouvat, dostavit se do úřadovny a v kteroukoli denní či noční hodinu Farnswortha informovat. Dokud se situace více nerozvine, nechystá se v úřadovně pro Janet žádný spojovací bod se stálou obsluhou. Za všech okolností musí zůstat ozbrojená a mít u sebe elektronické zařízení pro přivolání pomoci. Dal jí číselné kódy, kterými může kdykoli všechny telefonické hovory směrovat přímo na něho, na Farnswortha. Nakonec ji upozornil, že šéfové z Washingtonu můžou mít v terénu někoho, o kom neví ani ona, ani Ransom. Kdyby zjistila něco takového, má rovněž okamžitě vycouvat.

„Bohužel, o téhle věci víme právě jen to, co nám řekli. Nic víc, nic míň,“ prohlásil. „Zavolal jsem na pár míst ve Washingtonu, abych si ověřil ten výbor DCB – nikdy jsem o něm neslyšel a ani nikdo z mých kontaktů o něm nic neví, to ale nemusí nic znamenat. Myšlenka na spolupráci s ATF se mi nijak zvlášť nelíbí, ale nechce se mi je vynechat z případu, který souvisí s bombami. I když jejich šéfové ve Washingtonu jsou většinou šašci, v terénu to s bombami umějí fakt pěkně.“

„Rozhodně jsem neměla dojem, že nám ti dva řekli všechno,“ přitakala Janet.

„Máte zdravé instinkty,“ pochválil ji Farnsworth. „Je to citlivá situace. Foster pracuje pro Marchanda a kontrašpionáž CIA. Jako úřadovna FBI v Roanoke mu nijak nepodléháme. Vyslat vás na tento úkol je v mojí pravomoci. Ale než to zajde moc daleko, chci pro to sehnat nějakou lepší podporu. Taky se chci dovědět něco víc o té údajné výrobě bomb v jihozápadní Virginii. To mi sakra neměli tajit.“

Na chvíli se odmlčel a pak dodal: „Ještě jedno varování, Janet. Vím, že jste už pracovala v terénu – ve svém oboru, že?“

„Ano, pane, v Chicagu. Ale nebylo to zrovna v ulicích.“

Přikývl. „K tomu se právě chci dostat. Není to samozřejmě vaše chyba, ale zkušenosti tohohle druhu nemáte. Naopak Kreiss je ztělesněním víc než bohatých zkušeností v tomhle směru. Jste inteligentní mladá dáma, ale nezkoušejte Edwina Kreisse přechytračit. Zachovejte si chladnou hlavu a ve vhodné chvíli vycouvejte a zavolejte mi. Udržujte si celkový přehled o situaci a nekomplikujte ji, ano?“

Znovu odpověděla „Ano, pane!“ a vyšla z kanceláře. Teď je tady. Parkoviště je skoro plné, u vchodu do hotelu stojí šňůra aut a noví hosté si z nich berou zavazadla. Napadlo ji, že Edwin Kreiss možná stojí někde poblíž pod lampou, obličej skrytý za novinami, a sleduje ji. Jo, a na hlavě má měkký plstěný klobouk, na sobě dlouhý plášť a kolem se míhají tajemné stíny. Usmála se a mechanicky si v zrcátku zkontrolovala nalíčení. Schválně se oblékla nenápadně, aby do setkání nevnášela žádné rozptylující prvky. Je to jen obyčejný agent FBI ve výslužbě, připomněla si. Možná ne úplně obyčejný, co? opravila se v duchu. Ransomova příhoda se lvy a s puškou ráže padesát měla skoro žertovný nádech, ale jedna věc nebyla tak směšná. Ransoma i jeho partnera to opravdu vyděsilo. Ransomův partner kvůli tomu možná skončí se službou v terénu. Na chvíli zavřela oči a pokoušela se vžít do představy, že jí do uší řvou lvi v síle sto padesáti decibelů. Dělbuch má decibelů sto pětasedmdesát. Rozum by ji určitě přesvědčoval, že ve srubu žádní lvi nemůžou být. Jenže instinktivně by odtamtud hodně rychle vypadla. Ten Kreiss je ale číslo.

Vystoupila z auta a zamířila přímo k hlavnímu vchodu. V kabelce si nesla doklady. Na boku pod sakem měla pouzdro s pistolí Sig Sauer 225. Farnsworth se jí ptal, jestli u sebe nenosí víc než jednu zbraň – odpověděla po pravdě, že stejně jako většina agentů nosí jen jednu. Sáhla do kapsy kalhot na elektronické zařízení pro přivolání pomoci, velké asi jako peněženka. Po silném stisku začne vysílat kódovaný signál na frekvenci sledované satelitním záchranným systémem. Ten signál přenáší do hlavního sídla FBI. Systém by nelokalizoval její přesnou polohu, ale bylo by jasné, kdo má potíže. S Ransomem se dohodli, že ji bude do Blacksburgu sledovat, bude se však držet dál od hotelu. Mohla jen doufat, že Ransom dohodu dodrží a její historka pro Kreisse, už tak chatrná, nevybouchne hned v zárodku.

Vstoupila do denní restaurace vedle vestibulu a našla si stůl vzadu. U jedné stěny stál barový pult, u druhé příčné boxy a mezi nimi menší stoly se židlemi. U baru sedělo několik mužů; někteří si ji začali prohlížet. Okatě kontrolovala čas na hodinkách, aby odradila případné návrhy. Tak kde jsi, Kreissi, říkala si netrpělivě. Pak si uvědomila, že Kreiss nemá zpoždění – to ona přišla moc brzo.

Edwin Kreiss o tři patra výš nepřestával pozorovat parkoviště za ztemnělým oknem. Průčelí budovy směřovalo na severovýchod, a tak díky odrazu zapadajícího slunce v oknech nikdo zvenčí neviděl dovnitř. Kreiss viděl Janet, jak přijíždí v nápadně nenápadném služebním autě FBI s malou prutovou anténou na kapotě. Chvíli z nepochopitelných důvodů zůstala v autě, po deseti minutách ale konečně vystoupila a vešla do budovy. Kreiss vyčkával, jestli se neukážou nějaká další nápadně nenápadná auta. Sledoval parkoviště už od pěti hodin. Dával pozor na veškerá vozidla, která by tu opakovaně projížděla nebo parkovala a ze kterých by nikdo nevystupoval. Své auto zaparkoval skoro dva kilometry odtud, za hlavní administrativní budovou na opačné straně univerzitního areálu. Kdyby tu s Carterovou „náhodou“ spolupracovali nějací další agenti, mohlo by je napadnout, že mu do auta něco nasadí, zatímco s ní bude mluvit. Možná přijde opravdu sama.

To její pozvání k rozhovoru se mu nezdálo úplně přirozené. Určitě mě nechce vidět jen tak, pro mé krásné oči. Takže to nejspíš souvisí s mým nuceným odchodem do výslužby. Tiše zaklel do šera. Jestli je to takhle, může mi to dost zkomplikovat život, zvlášť když při tom musím hledat Lynn.

V tom okamžiku na parkoviště vjela dodávka. Zhasla klopené reflektory a pomalu popojížděla jen s parkovacími světly. Na tom by nic nebylo, kdyby nevšímavě neprojela kolem dvou krásných míst na parkování; pak minula i třetí a čtvrté místo. Vytáhl dalekohled, aby si zapsal číslo. Kupodivu, osvětlení poznávací značky nefungovalo. Okna určitě měla tónovaná skla, protože dovnitř vůbec neviděl. Dodávka ještě kousek popojela a ocitla se vedle auta Carterové. Krátce zazářila brzdová světla, ale vzápětí dodávka pokračovala v jízdě. Aha, pomyslel si. Dodávka zamířila ven z parkoviště a do malé boční ulice, vedoucí do centra univerzitního městečka. Auto, které projíždělo kolem, zatroubilo a zablikalo světlomety, aby řidiče dodávky upozornilo, že má zapnout pořádná světla. Ten poslechl. Potom dodávka zajela na parkoviště pro zdravotně postižené z boku u hotelové budovy. Vystoupil z ní vysoký muž a bez okolků se vydal přímo k autu Carterové. Když byl u cíle, rychle se rozhlédl na obě strany a pak se sklonil a strčil něco do levého zadního podběhu. Nakonec se vrátil k dodávce, nastoupil a za chvilku odjel.

Kreiss zatáhl záclony. Zdá se, že Carterová tu není tak docela sama. Otázka ale zní, jestli o tom ví. Oblékl si sportovní sako. Rozhodl se, že se vystrojí trochu jako do společnosti, navzdory tomu, že Carterová asi na sobě bude mít běžné každodenní oblečení z kanceláře. Vyrazil po schodech dolů.

Janet si ho všimla, hned jak vstoupil do místnosti, a přivítala ho zdviženou rukou. Měl na sobě khaki kalhoty, bílou košili s rozhalenkou a tmavě modré sportovní sako. S šedobílými vlasy a pečlivě zastřiženými vousy vypadal skoro profesorsky, až na příliš široká ramena a zvláštní pohled v očích, díky kterému mu okolní muži rychle ustupovali z cesty. Pokývl na ni hlavou, když si sedal, a objednal si od servírky sodovku.

„Agentko Carterová,“ zahájil rozhovor. „Vy jste mi volala…“

„Ano, volala,“ přisvědčila. Bar se pomalu zaplňoval a rostla i hladina hluku. Při bližším pohledu měl jednu tvář trochu naběhlou a vzadu nad límcem mu vykukoval obvaz.

„Něco se vám stalo?“ zeptala se s pohledem upřeným na obvaz.

„Pojďme rovnou k věci,“ ignoroval otázku. „Já chci najít dceru. Co chcete vy?“

„Vyslýchala jsem Barryho Clarka. Nakonec se mi svěřil, co vám řekl. Že ti tři půjdou do objektu R. Myslím, že vám můžu pomoct zjistit, kde to je.“

„Ale já to už vím,“ prohlásil. „Je to bývalá muniční továrna v Ramsey. O co vám teda jde?“

Zaraženě si uvědomila, že na tak přímou otázku nemá co říct. Příliš pozdě si uvědomila, že si měla připravit náhradní plán. Kreiss se naléhavě předklonil. „Poslyšte, agentko Carterová. Chci najít dceru. Tři spisy, na kterých se usazuje prach v oddělení pohřešovaných osob, to určitě nevyřeší. Udělám, co musím, a FBI do toho nemá co mluvit. Jestli zjistím, že ji někdo unesl a zranil nebo zabil, najdu ho a jeho uřezanou hlavu napíchnu na kůl u dálnice.“

Překvapením zamrkala a zoufale se snažila vymyslet nějakou inteligentní odpověď. Vůbec nic neprobíhalo tak, jak očekávala. Nevzali v úvahu tu jeho naléhavost. Soustřeď se, nařizovala sama sobě. Soustřeď se! Vtom ji překvapil ještě víc.

„Kdo by vám mohl chtít narafičit na auto štěnici?“ zeptal se.

„Co… cože? Štěnici?“

„Sledoval jsem vás, jak přijíždíte na parkoviště. Světle hnědý Crown Vic, že? Zaparkovala jste a několik minut zůstala v autě. Potom jste vešla do hotelu. Deset minut po vás přijela neurčitě vypadající dodávka, projela kolem všech parkovacích míst, u vašeho auta krátce přibrzdila. Pak na chvíli zaparkovala, vyskočil z ní vysoký běloch a strčil vám něco do levého zadního podběhu. Nakonec odjel. Kdo může chtít napíchnout auto FBI?“

O co tady ksakru jde? pomyslela si. „Hledala jsem vás,“ řekla. „Odkud jste mě sledoval?“

„Ze svého pokoje, agentko Carterová.“

Ze svého pokoje… Nezmohla se na víc než na překvapené „Á“.

Zapřel se pohodlně do židle a upil sodovky. „Je jasné, že moc zkušeností z pouličních bojů asi nemáte. Co je vaše specializace?“

Sledoval ji zkoumavým pohledem. Řekla si, že nemá cenu něco vymýšlet. „Kriminalistická laboratoř. Většinou jsem pracovala ve Washingtonu na analýze důkazů. Byla jsem na praxi v Chicagu, ale to bylo v oboru.“

„Tady v Roanoke je asi hodně práce v kriminalistické laboratoři, že?“

„No,“ odpověděla, „někdo nahoře si myslel, že je načase, abych nasbírala nějaké zkušenosti v terénu.“

„Jinými slovy jste se pletla do cesty vyšetřovateli, kterému se fakta nehodila do krámu, takže vás raději na pár let uklidili z cesty, abyste úplně nepřišla o kariéru.“

Zrudla a přikývla. Z rozpaků se napila coly. Moc jí nechutnala.

„Co sem přivedlo Bambi a toho Marchandova poskoka?“

„Nejspíš asi já.“

„Nejspíš asi?“

Zase ji překvapil. Připadala si, jako by se vrátila do školních let. Pořád zapomínala, že mluví s člověkem, který dlouhá léta sloužil jako vysoce postavený agent.

„Prováděla jsem rutinní kontrolu. Možná… byste to neměl slyšet.“

Nespouštěl z ní oči, a tak mu prozradila všechno o svém rozhovoru s doktorkou Kellermannovou.

Když skončila, přikývl. Připadala si jako u výslechu. Teď jeho výraz změkl. „A jak se vlastně tenhle dotaz dostal až na ministerstvo spravedlnosti?“

„To nevím,“ prohlásila. Servírka se při cestě kolem jejich stolu zeptala, jestli si ještě něco nepřejí. Kreiss se na ni ani nepodíval a jen zavrtěl hlavou.

„Nejspíš oddělení péče o zaměstnance někoho vyrozumělo,“ dodala Janet. „I když mi není moc jasné, proč vlastně. Ptala jsem se na vaši bývalou ženu, ne na vás.“ Snažila se udržovat rozhovor, ale on už netrpělivě hleděl na hodinky. Nikam nepokročila. „Už jste byl v té továrně?“ zeptala se.

Opřel se do židle a sepnul ruce pod bradou. „Kdo to chce vědět?“

„Já. Proč se ptáte?“

„Protože nějak nevěřím tomu, že náměstek ministra spravedlnosti sem pošle svou asistentku a Marchand někoho podobného ze své kanceláře jen kvůli případu pár pohřešovaných osob. Myslím, že jsou tady, aby zjistili, o co mi jde. Nechte mě hádat. Poslali vás, abyste se mnou navázala kontakt?“

Janet tak přímou otázku nečekala, takže její obličej prozradil pravdu, aniž by musela něco říkat. Kreiss se unaveně usmál. Jsou tak průhlední.

„Sedí si tam ve Washingtonu rok za rokem a hrají ty svoje palácové hry. Myslí si, že jim lidi z terénu budou ty jejich nesmysly zobat z ruky.“

„Je to trochu jinak,“ odpověděla. „Myslí si, že v té továrně se možná ilegálně dělají bomby. Oni…“

„Bomby?“ skočil jí do řeči. „FBI přece bomby neřeší. To je věc ATF. Kdyby si to opravdu mysleli, poslali by tam hordu agentů ATF, ať to tam prohledají. Tady nejde o žádné bomby. Ti dva tady jsou kvůli mně. Nejspíš i proto jsem dnes ráno našel ve svém srubu dva agenty CIA, když jsem se vrátil…“

Vycítila příležitost. „Vrátil odkud, pane Kreissi?“

„To je moje věc, agentko Carterová,“ odpověděl. „Teď musím hlavně najít dceru. Myslím, že v tom mi vlastně nemůžete nijak pomoct. Děkuju za informace o tom, co se mohlo stát ve Washingtonu, ale to je mezi mnou a jimi. Jestli dceru najdu, dám vám vědět. Jestli nenajdu dceru, ale ty, co můžou za její zmizení, dovíte se to taky.“

„Ano,“ odpověděla. „Hlavy na kůlech u dálnice 1-81.“

Usmál se ústy, ale oči zůstaly vážné. „Aspoň by byla nějaká změna proti těm věčným billboardům,“ prohlásil.

„Vážně jste jako agent pracoval sám?“ zeptala se. Samotnou ji překvapilo, že se takhle ptá, ale vážně ji to zajímalo, protože si to neuměla představit.

Na chvilku se zamyslel. „Ze začátku ne, ale pak ano. Podporu jsem měl, ale spíše technickou. Jakmile jsem se pustil po něčí stopě, bylo to jen mezi námi dvěma.“

„Ale proč? Proč zahodit všechny výhody, přečíslení pachatele, využití agentů a údajů, sledování se vším všudy?“

„Nás neposílali hledat pachatele, agentko. My jsme přiváděli k rozumu neposlušné agenty. To není velká hra pro hodně hráčů. Navíc jsme uplatňovali jiný přístup.“

„Jaký?“

„Osamělý lovec. Jeden proti jednomu. Tím to začalo být osobní a mohlo vybudit emocionální reakci.“

„Proč?“

„Emoce rozptylují soustředění. Čím víc emocí, tím míň soustředění. Z toho se rodí chyby. Kdo dělá chyby, toho chytíme. Jako byste to slyšela poprvé…“

Pokrčila rameny. „Prošla jsem základním výcvikem. Ale nikdy jsem na ulici nepracovala.“

„A těžko vás k tomu někdy pustí. Nejste dost tvrdá.“

Cítila, že zase rudne. „To prostě víte, pane Kreissi?“

„Ano, vím. Uměla byste například někoho zastřelit?“

„Ano. Myslím, že ano. Abych zachránila život sobě nebo jinému agentovi.“

„Jste si jistá? Prostě byste stiskla spoušť a vystřelila někomu srdce z těla?“

Začínalo ji to štvát. „Na to můžu jen říct, že nevím. Asi se to nedovím, dokud na to nedojde, ne?“

Usmál se. „No, aspoň nejste hloupá. Myslím, že jsme skončili.“

Znovu pohlédl na hodinky, když si vzpomněla na něco, co jí vrtalo hlavou. „Ti lidi z Washingtonu si byli tím spiknutím kolem bomb dost jistí. Ale ta ženská řekla něco, čemu jsem nerozuměla. Vozila se po Ransomovi, protože vám nevyřídil vzkaz. Ptala jsem se, jaký vzkaz, ale nechtěla mi to říct a Ransom taky ne.“

Kreiss se na chvíli odvrátil. „Nevím,“ řekl nakonec. „Jak říkala, Ransom mi žádný vzkaz nevyřídil.“

Odstrčil se i s židlí od stolu. Nechtěla ho nechat jen tak odejít, ale nepřišla na nic, čím by rozhovor ještě prodloužila. Chtěla s ním být ve spojení pro případ, že by se něco vyskytlo. „Počkejte,“ požádala ho. Zalovila v kabelce a podala mu přes stůl svůj pager. „Nevzal byste si to?“ řekla. „Pro případ, že bych vás potřebovala rychle najít. Kdyby se objevily nějaké zprávy o Lynn.“

Naklonil hlavu na stranu a pátravě se na ni zadíval. „Vy chcete, abych nosil váš pager?“

„Není v tom nic jiného,“ dodala rychle. Možná až příliš rychle. „Chci tím říct, že v tom není sledovací zařízení ani nic takového. Prostě a jednoduše pager. Prosím…“

„No jasně,“ řekl. Vzal si pager a vstal. „Přeju hezký zbytek večera, agentko Carterová. A nezapomeňte si zkontrolovat, co vezete v autě.“

Položil na stůl pětidolarovku a odešel. Sledovala, jak mu všichni ti intelektuálsky vyhlížející muži v baru rychle uhýbají z cesty, aby nemusel ani zpomalit. Jako když se Rudé moře rozestoupilo před Mojžíšem, pomyslela si. Znovu se napila coly, ušklíbla se a také odešla. Hezky se mi to povedlo, pomyslela si. Nemohl odolat. Přímo mi zobal z ruky, co?

Měla jsem ho získat pro spolupráci a on mi místo toho říká, jak mi strčili do auta štěnici. Na oplátku za to, jak pěkně mě prohlédl, si odnesl můj pager. Kristepane, co teď s tím?

Vyšla z hotelu a zamířila přímo k autu. Napřed chtěla hledat štěnici, ale pak si řekla, že auto vezme do kanceláře a dá prohlédnout odborníkovi ze sledovaček. Doufám, že to sem nenarafičil Ransom ani nikdo z jeho lidí. Jinak by tahle hra skončila dřív, než začne. Nastartovala motor, ale než vyjela, ještě se na chvíli zamyslela. Když se Kreiss zeptal, jestli by uměla někoho zastřelit, vyhmátl její citlivé místo. Byla si poměrně dost jista, že to nedokáže. Dokonce i při taktických cvičeních vždycky zaváhala, než vystřelila na cíl ve tvaru lidské postavy. Po závěrečném testu jí tehdy hlavní instruktor věnoval pohled, který vydal za mnoho slov. Nejspíš to má v záznamech. A tady Kreiss v ní čte jako v otevřené knize i bez těch záznamů. Možná ji sleduje i teď… Potlačila chuť zadívat se nahoru, do hotelových oken. Začala přemýšlet, jak to všechno sdělit Farnsworthovi.

„Počkej chvíli,“ řekl Browne McGarand. Nad nimi se vznášela další chladná a jasná noc. Měsíc měl vyjít až kolem půlnoci. Asi sto metrů před nimi se v temnotě leskla železniční brána továrny. Jared zastavil a ohlédl se na dědečka, který dalekohledem prohlížel bránu a les kolem ní. „Vidíš něco?“ zašeptal.

„Ne. Hledám, jestli něco nevypadá jinak.“

„Uvidíme, co řekne počitadlo,“ odpověděl Jared a zadíval se do lesa. „Možná našel tvou past a nastražil něco sám. Chodí sem stejnou cestou jako my. Tak dobře, jdeme.“

Když se Jared podíval na počitadlo, hlasitě zaklel. Browne se také podíval a vydal dlouhý vzdech. „Vynuluj to,“ nařídil.

„A pak co? Šestadvacet znamená, že tam a zpátky prošlo třináct lidí. Takže policajti.“

„Nebo tady někdo šestadvacetkrát mávl rukou,“ odpověděl Browne. „Jestli spustil tu tvou past, tak tohle znamená, že z ní vyvázl.“

„Jak víš, že ne policajti?“

„Protože to by tady teď byl pěkný zmatek. Rozbité sklo, stopy aut, špačky z cigaret. Policajtů chodí hodně najednou a nechávají za sebou stopy. Tady nic takového není. Pojďme se podívat na tu tvou past.“

Našli hromadu trubek, jak je tam Kreiss nechal. Browne si klekl na všechny čtyři a zblízka zkoumal beton, dokud nenašel zaschlé skvrny od krve na místě, kde noc předtím ležel omráčený Kreiss. „Tady,“ ukázal. „Spadlo to na něj, ale asi ne naplno.“

„Musí to být nejmíň metrák oceli,“ řekl Jared a pohlédl nahoru na potrubní most. „Musím to vědět. Sám jsem tam ty trubky všechny natahal.“

Browne se postavil, rozhlédl se po ulici a začal nahlas přemýšlet. „Byl sám, žádných třináct lidí tu nebylo. Jeden člověk, a nemá tady co dělat… stejně jako my. Z nějakého důvodu nepřivedl policajty. Moc rád bych věděl, kdo to tak může být.“

„Sakra,“ zaklel Jared. „Po tomhle se asi vrátí.“

„To asi jo,“ odpověděl Browne. „Možná tady už je a odněkud nás pozoruje. Dnes večer to tady prohlídnem. Podíváme se na střechy, jestli tam někde nečíhá.“

„Co ta holka?“ zeptal se Jared a zvedl batoh s jídlem a vodou.

„Později. Nech to uprostřed silnice, ať na ni nezapomeneme. Touhle dobou už jí bude docházet voda.“

„Sežerou to krysy,“ namítl Jared.

„Krysy tady vychcípaly už před dvaceti lety,“ odpověděl Browne. „A všechny ostatní potvory taky. Chemie tu všechno vyhubila a pořád se to tak drží, celou dobu od zavření. Tak pojď.“

Kreiss nejdříve ze všeho vypustil psy. Vyšplhal nahoru po jedné straně kotce a štěkajících a skákajících zvířat si nevšímal. Potom silně zapískal na ultrazvukovou píšťalku. Psi okamžitě zmlkli a začali pobíhat kolem kotce a hledali, kudy se dostat z dosahu nepříjemného hluku. Kreiss kopnutím rozrazil petlici na brance a zároveň znovu silně foukl do píšťalky. Psi vyběhli z kotce a začali na něho štěkat. Znovu zapískal. Zakňučeli a vyrazili do tmy, aby se věnovali své nejoblíbenější činnosti – lovu. Za několik minut už se jejich štěkot ozýval za kopcem a mizel v dálce.

Kreiss slezl dolů, zkontroloval, jestli se žádný ze psů nevrátil, a vydal se k přívěsu. Vedle přívěsu stálo zaparkované auto telefonní společnosti, ale Jaredovo soukromé auto tu nebylo. Doufal, že to znamená, že jsou oba v továrně a věnují se své tajemné noční činnosti. Nejspíš teď přemýšlejí, co znamená údaj na elektronickém počitadle a jestli na ně v továrně nečeká on nebo smečka policistů. Na přípravu v přívěsu i venku potřebuje asi hodinu. Pak už bude jen čekat, až se Jared vrátí ze své noční výpravy. Konečně se dozví, co Jared a ten druhý ví o Lynn a jejích přátelích. Možnost, že by ti dva o jeho dceři nic nevěděli, si vůbec nepřipouštěl.

Kolem půl jedenácté Browne ukončil hledání. Měli za sebou prohlídku několika budov, ale nenašli vůbec nic – i když se Browneovi zdálo, že několik žebříků vypadá, jako by je někdo v poslední době použil. Ta past se nespustila sama od sebe. Na betonu našli ty skvrny. Mohla to být zaschlá krev, ale potmě se to nedalo určit s příliš velkou jistotou. Jediným hmatatelným důkazem byly údaje na elektronickém počitadle. Jaredovi pořád nešlo do hlavy, jak se neznámému podařilo vyváznout zpod těch zřícených trubek.

„To ho přece mělo dostat,“ opakoval pořád dokola.

„Možná to vycítil. Nebo něco nahoře uslyšel a stačil uskočit,“ vysvětlil mu Browne. „Nebo ho to zasáhlo jen částečně. Jestli ty skvrny jsou od krve, tak se mu nic moc nestalo.“

Jared jen vrtěl hlavou. Browne rozhodl, že v sobotu se přes den továrně vyhnou. Ať se to trochu uleží. Jared půjde zkontrolovat elektrárnu a Browne vezme jídlo a vodu té dívce. Pak odejdou a vrátí se dvě hodiny po západu slunce. Rychle továrnu propátrají pomocí přístroje na noční vidění a Browne potom nechá běžet reaktor na výrobu vodíku celou noc. Jared buď bude procházet ulice, nebo si vyleze někam na střechu a bude odtud hlídat. Původně Jaredovi řekl, ať nechá trubky na ulici tam, kam spadly, ale Jared poukázal na to, že až přijedou sekuriťáci, určitě by si jich všimli a mohlo by je zajímat, jak se tam dostaly. To Browne uznal, a tak strávili asi čtvrthodinu jejich odklízením do boční uličky. Pak se rozdělili a dohodli se, že se zase sejdou za dvacet minut u hlavní brány. Jared se nabídl, že nastraží další past po případ, že by se sem vetřelec vypravil v sobotu. „Tentokrát jsem to fakt vymyslel,“ prohlásil.

Janet se vrátila do budovy FBI v Roanoke a zajela autem na zabezpečené parkoviště. Zastavila nedaleko prohlížecí rampy a vypnula motor.

V pátek večer měla jen mizivou naději, že v oddělení pro sledování najde někoho z techniků. Ráda by se pokusila najít tu štěnici sama, ale věděla, že by se neměla plést odborníkům do cesty. Jestli tam ta štěnice je, bude muset zavolat Farnsworthovi. Ten se samozřejmě bude ptát, jak to šlo na schůzce. Přímo skvěle, pane. Oznámil mi, že mou pomoc nepotřebuje a že nemám dost zkušeností, abych vycházela na ulici bez chůvy. Do těch dvou šašků z Washingtonu vidí a z té jejich pohádky o bombách nevěří jedinému slovu. Ale jinak jsme spolu vycházeli skvěle a navázali jsme slibný pracovní vztah s možným pozitivním vývojem v budoucnu. A podařilo se mi vnutit mu svůj pager.

Zůstala sedět v autě, aby si všechno ještě jednou promyslela. Takže si spolu promluvili a on odešel – ale kam vlastně? Říkal, že večer nemá čas. Proč? Kam jde? Do té továrny? Co by tak v pátek večer mohl dělat v zavřené muniční továrně? Že by se tam pokusil přistihnout výrobce bomb pro aktivistické skupiny a překazit jim výrobu? Vždyť je to tam všechno zakonzervované a pozavírané. Proč tam sakra Farnsworth a jeho noví spoluhráči prostě nepošlou pár set vojáků, aby to tam pročesali, takže by bylo jasné, na čem jsme?

Protože Foster a Bellhouserová kalí vodu. Kreiss má pravdu. Ti dva se zajímají o něj, ne o nějaké podivné spiknutí kolem bomb a jakýsi tajemný nedoručený vzkaz. O tom vzkazu nechtěl mluvit. Tady se toho děje mnohem víc, než je nějaká výroba bomb. Proto tam nechtějí ATF. Prudce vydechla, aby si vyčistila hlavu. Edwin Kreiss teď má před sebou jasný a jediný cíl. Zjistit, co se stalo s jeho dcerou. Ti slizcí úhoři z vedení a z ministerstva se jen snaží využít jeho osobní tragédie pro své účely.

Znechuceně uhodila pěstí do volantu. Doslova a do písmene si nevěděla rady. Pak si vzpomněla na pokyny, co jí dal Farnsworth. „Při sebemenším náznaku, že je ve hře ještě někdo další, okamžitě vycouváte a dáte mi vědět.“ Když má takové pochybnosti, proč neposlechnout šéfův příkaz? To je teda situace, pomyslela si a začala hledat peněženku se vstupní kartou do budovy.

10

Jared se vrátil do přívěsu krátce před půlnocí. Auto zaparkoval vedle dodávky telefonní společnosti a jako obvykle vešel dovnitř zadními dveřmi. Umyl si ruce, vzal si z lednice pivo, rychle je vypil a zauvažoval, že by se osprchoval a vyrazil do hospody v Boomers. Pak si to rozmyslel. Touhle dobou tam obvykle přijíždějí motorkáři ze západní Virginie a on by nejspíš skončil v připitomělé rvačce o něco naprosto nedůležitého, pokud by tedy náhodou nenarazil na známé od Černých klobouků. Zkontroloval záznamník. Rozzářil se, když našel vzkaz od Terry Kayové. Volala, že její manžel má být do úterka mimo město a jestli by Jared nechtěl v sobotu večer přijet a trochu si s ní zadovádět. Zašklebil se, smazal vzkaz a dal si ještě jedno pivo.

Terry Kayová byla žena v domácnosti, věk něco přes třicet. Seznámil se s ní, když ho zavolala kvůli poruše telefonu v jejich domě na Broward Road. Pak ho zavolala podruhé. Manžel učí na Virginia Tech a často jezdí na služební cesty. Terry Kayová má na výšku necelý metr šedesát, černé vlasy, vyzývavé hnědé oči a rozkošně zaoblené tvary. Přivítala ho ve dveřích v kratičké sukni, vypasovaném kašmírovém svetru a s úsměvem na našpulených rtech. Představila se jako Terry Kayová-Olsonová. Při „O“ našpulila rty ještě vyzývavěji. Problém byl v manželově pracovně, nejspíš v konektoru na podlaze pod psacím stolem. Když si Jared klekl, aby se na konektor podíval, posadila se na židli z druhé strany psacího stolu. Rozhodně ho nenechala na pochybách o svém skutečném problému. Párkrát se takhle sešli, pokaždé to byla víceméně improvizace, okořeněná rizikem, že na ně někdo přijde. Terry Kayová to má ráda rychle, pevně a vášnivě – a Jared je na něco takového ten pravý. Nikdy se nechtěl zdržovat přílišnými okolky. Ve srovnání s představou, že sobotní večer stráví s Terry, neměla další nekonečná noc v muniční továrně nejmenší šanci. Stejně si potřebuje trochu orazit. Dopil pivo a rozhodl se, že si dá ještě jedno, ale ten večer už poslední.

Zavolal dědečkovi, který vždycky večer vypínal telefon, aby mu nechal na záznamníku vzkaz s nějakou výmluvou. Browne však kupodivu telefon zvedl. Jared v duchu zaklel.

„Co je?“ ozval se Browne.

„No, neřekl jsem ti, co jsem tam nastražil. Kdyby se tam zase potuloval.“

„No?“

„Otevřel jsem výkop. Víš, jak jsou na hlavní ulici ty ocelové pláty? Z jednoho jsem udělal past jak na mamuta. Vyndal jsem střední opěry. Když si na to někdo stoupne, propadne se do výkopu. Šest metrů dolů na beton. Nejspíš si zláme nohy. Pak ho dostanem.“

„Jo, to by se mohlo povést. Který plát to je?“

„Druhý od elektrárny. Půjde dovnitř, na pár šlápne, nic se nestane, bude se cítit bezpečně. A ještě něco…“

„O co jde, Jarede? Už je dost pozdě…“

„Víš, zítra… Mám celý den moc práce – musím odvézt prádlo, jít nakupovat a tak. A pak mi zavolala přítelkyně. Chce se zítra večer sejít.“

„Jarede, už to máme skoro hotové. Zítra večer tě potřebuju v továrně.“

„Ale já už jsem neměl volný večer, ani nepamatuju,“ zaprotestoval Jared škemravě. „Jsem mladý chlap. Mám svoje potřeby, kristepane!“ Připravoval se na nevyhnutelné pokárání, a to také ihned přišlo.

„Neber Boží jméno nadarmo, mladíku. Možná jsi už zapomněl, že tady chystáme odplatu za smrt tvého otce, nebo ne?“

„Ne že by stihl být mým otcem nějak dlouho,“ opáčil Jared a připravoval se na výbuch. Starý muž však neřekl nic. To bylo skoro horší, než kdyby křičel.

„Podívej,“ vyhrkl Jared, aby přerušil to tíživé ticho, „jde jenom o jeden večer. Klidně to můžem nechat v klidu jeden další den. Třeba se ten chlap chytne do té nové pasti. Zajdeme tam v neděli přes den. Změníme zvyky, třeba ho tím nachytáme.“

„Ale už jsme skoro hotoví. Měď by už měla stačit až do konce. Čím dřív budeme mít dost velký tlak, tím dřív můžeme z té továrny vypadnout. A navíc musíme nakrmit tu holku.“

Jaredovi proletěl myslí obraz dívčina pevného těla. „Ta je v dobrém stavu. Přežije to.“

„To víš odkud, Jarede?“

„Chci říct, že jeden večer navíc ji nezabije,“ rychle odpověděl Jared. „Já jsem té přítelkyni zkrátka slíbil, že k ní přijdu, víš? Jsem přece chlap. Mám svoje potřeby.“

Na druhém konci se rozhostilo ticho. „Prostě přemýšlíš poklopcem, o to jde,“ odpověděl Browne. „Jen si běž užívat. Nemáš v sobě kouska vděku. Zvládnu to i bez tebe. Přefikni tu svou kurvičku. Doufám, že vás při tom přistihne její manžel a bude mít po ruce brokovnici.“

Browne praštil sluchátkem, až Jaredovi zalehlo v uchu. Jared pověsil svoje sluchátko zpátky na stěnu, povzdechl si a dopil pivo. Ať jde někam, pomyslel si. Však on to vydýchá. Stejně mě bude potřebovat, abych mu chytil toho vetřelce. Navíc je to napůl blázen. Jared pocítil vlnu rozhořčení. Dědeček má vzpomínku na Williama o hodně radši než živého Jareda. Proč asi? Nejspíš kvůli tomu, jak se mu všecko zhatilo, když William utekl. Babiččina rakovina. Pak zavřeli továrnu. Obrali ho o penzi. Pokrčil rameny. Nasrat. Už je to stejně skoro všechno hotové.

Složil se do starého křesla a pustil televizi. Pozoroval tři tlusté ženy v minisukních při wrestlingu. Moderátor předstíral zděšení a publikum řvalo a toužilo po krvi. Usmál se při představě, co na vetřelce asi tak čeká, až spadne do podzemí. Jen sám Browne musel za dobu, kdy byla továrna v provozu, vypustit tam dolů tisíce litrů všelijakých svinstev. Touhle dobou tam už můžou být všelijací mutanti a kdovíco ještě.

Uvelebil se v křesle, aby sledoval zábavnou podívanou, když vtom náhle zhasla světla a obrazovka ztemněla.

„Co to sakra…,“ zamumlal do náhlého ticha a vstal. Uvědomil si, že není úplná tma, protože oranžové světlo na stožáru elektrického vedení svítí. Takže proud z elektrárny sem jde. Zkoušel vyhlédnout z okna, ale na dvoře nic neviděl. Uvědomil si, že i v psím kotci je podezřelý klid. Zahleděl se tam ještě upřeněji, ale ani tak psy neviděl. Je ten kotec zavřený? Možná jsou všichni zalezlí, ale obvykle aspoň jeden polehává venku. Zkusil zhasnout a rozsvítit, ale bez úspěchu.

Po hmatu našel zásuvku vedle dřezu, vyštrachal z ní baterku a vyšel ven. Zkontroloval rozvaděč s elektroměrem, ke kterému vedly kabely od drátů na stožáru. Nezjistil žádný problém. Potom zavolal na psy, jestli se ozvou. Když nevyvolal žádnou reakci, šel se podívat na kotec a uviděl pootevřené dveře. Tentokrát hlasitě zaklel. „Jak se to, do hajzlu, mohlo stát?“ Snažil se zaposlouchat, jestli někde v dálce neuslyší štěkot smečky, ale jediný pes, který se ozýval, byl malý podvraťák té hluché staré baby, co bydlí o míli dál po hlavní cestě. Byl si jistý, že když naposled psy krmil, kotec pořádně zavřel. Naprosto jistý. Pak si vzpomněl na ty zvuky, co slyšel onehdy v noci, a spěchal zpátky do přívěsu pro pistoli. Jestli se tu někdo potuluje, tak se na něj musí připravit.

V ložnici vytáhl z nočního stolku pětačtyřicítku, přesvědčil se, že je připravená k výstřelu, a vydal se zkontrolovat jističe. Všechny je vypnul a znovu nahodil, ale nic se nezměnilo. Přívěs zůstával temný. Pak zřetelně uslyšel venku kroky. Opatrně odstoupil od jističů, umístěných na stěně chodbičky z obývací kuchyně do ložnice, a přidřepl v otevřených dveřích do koupelny. Kroky se zastavily. Podle zvuku musí ten vetřelec stát někde u zadního vchodu do přívěsu. Další zvuk, co uslyšel, bylo odklopení víčka na benzinovém zapalovači a škrtnutí. Jasné jak facka. Ten chlap si klidně zapaluje cigaretu! Takže nejmíň jednu ruku nemá volnou. Jared vstal, svižně doběhl do kuchyně, vystrčil tam hlavu za roh a zase ji rychle stáhl zpět. Nikde nic, žádné lidské obrysy, jen netečné oranžové světlo bezpečnostní lampy.

Čekal dál. Začínal se potit a ten pot čpěl pivem. Možná by měl zavolat dědečkovi. Ale telefon je v kuchyni. Musel by tam dojít, a to by ho prozradila skřípající podlaha. Při příštím zvuku se mu zatajil dech. Někdo nabíjel brokovnici, jednou, podruhé, někde kousíček za přívěsem. Okamžitě klesl na podlahu a pot se z něho teď jen řinul. Co to sakra má být? Pak zase zvuky kroků, tentokrát ale slábly, jako by ten chlap šel pryč. Kvůli brokovnici se Jared bál i jen zvednout hlavu. Ten sviňák pustil psy, aby se tu mohl nerušeně pohybovat. Do prdele!

Běž sakra k tomu telefonu, napovídalo mu něco v hlavě. Zavolej dědovi. Nebo ne, zavolej 911! Přikradl se do kuchyně a opatrně došlapoval. Snažil se, aby podlaha nezavrzala. Se stejnou opatrností se natáhl po telefonním sluchátku a pozorně naslouchal všem zvukům kolem. Nedosáhl k němu. Sebral ze stolu časopis, sroloval jej a sundal jím telefon z nástěnného držáku. Zachytil přístroj těsně předtím, než dopadl na podlahu. Stiskl červené tlačítko a naslouchal vyzváněcímu tónu. Pocítil vlnu úlevy.

„Devět-jedna-jedna. Jaký máte problém?“ ozval se mužský hlas.

„U mého přívěsu je nějaký chlap,“ zašeptal tak hlasitě, jak si troufal. „Má pušku. Potřebuju pomoc.“

„Pane? Já vás neslyším. Pane? Udejte prosím svou adresu a objasněte povahu své naléhavé situace.“ Hlas teď zněl nepřirozeně hlasitě. Jared přitiskl sluchátko co nejtěsněji k uchu, aby ten zvuk utlumil.

„Potřebuju tady šerifa!“ prohlásil. „U mého přívěsu je chlap s brokovnicí. Jedna-tři-osm, County Line Road.“

„Nó, tak to máš, kámo, blbý,“ odpověděl hlas ve sluchátku a ozval se výbuch nepřirozeného smíchu jako od příšery v pouťovém paláci hrůzy. Zvuk se mu zavrtal do ucha. Zaklel a pustil sluchátko na podlahu, jako by to byl kus rozžhaveného železa. Smích pokračoval stále hlasitěji, i když Jared ustoupil od telefonu. Trhavě mířil pětačtyřicítkou do různých stran, jak to viděl u policajtů v akčních filmech, pomalu se přemístil zpět celou chodbičkou a skrčil se na všechny čtyři u vchodu do ložnice.

Pak se ozval jiný zvuk. Za ním. Něco měl za sebou.

Bleskurychle se otočil. Tyčila se nad ním obrovská temná postava. Měla podivnou masku na obličeji a místo očí blyštivá kulatá zrcátka. Jared zalapal po dechu, ale nezaváhal. Zvedl pětačtyřicítku a vypálil. Ozvala se ale jen slabá rána roznětky. Od postavy se pak ozval nejhlasitější zvuk, jaký kdy Jared slyšel. Postava zařvala jako lev. Ten zvuk Jaredovi drásal uši a sevřel mu srdce jak ledovou rukou. Řev byl tak hlasitý, že Jared zahodil zbytečnou pistoli, přitiskl si obě dlaně na uši a pak se pozpátku na všech čtyřech vydal do kuchyně a k hlavnímu vchodu, kterým nikdy nechodil. Na zadku džin cítil vlhké teplo. Roztřesenýma rukama nešikovně odemkl a otevřel dveře, když se ozvalo druhé zařvání, snad ještě hlasitější než to první. Vyjekl a vyrazil ze dveří, přímo do jakýchsi vlhkých, jakoby gumových provazů. Cítil se jako v obrovské pavučině. Zuřivě bojoval a snažil se uvolnit, ale čím víc se snažil, tím těsněji ho síť obemykala. Nakonec se už mohl jen mírně zmítat. Vtom se ve dveřích objevila maska se zrcátky a ruka, která na Jareda něčím zamířila. Bylo to blyštivé a zářilo to. Věděl, že by se na to neměl dívat, ale nemohl si pomoci. Pak z té věci vytryskl neuvěřitelně silný záblesk fialového světla a Jared omdlel.

Kreiss schoval do kapsy sítnicový paprskomet a sundal si kapuci i strašidelnou masku se zrcátky místo očí. Stál ve dveřích přívěsu a shlížel na tělo Jareda McGaranda, spoutaného lapací sítí vedle schůdků. Překročil ho a zvedl zahradní hadici, připojenou na vývod z přívěsu. Otočil kohoutkem a pustil proud vody na Jareda a na síť, dokud se všechny lepkavé provazce nerozpustily. Potom zatáhl Jaredovo tělo pod konec přívěsu, který stál na dřevěných špalcích. Zpod přívěsu Jaredovi vykukovala jenom hlava, celé tělo měl pod podvozkem. Kreiss šel k rampě a přinesl odtud hydraulický pětitunový zvedák. Nastavil jej pod hranu podvozku, asi půl metru od Jaredovy hlavy. Pumpoval pákou zvedáku, až horní plocha dosedla na podvozek; pak se začal zvedat přívěs. Stále kontroloval Jareda, jestli se neprobírá, a přitom si z hromady dříví podal trámek a jako palicí jím tloukl do špalků pod přívěsem, aby je dostal mimo jeho půdorys. Nakonec celá váha přívěsu spočívala jen na zvedáku. Potom zvedák pomalu popouštěl, až se dno přívěsu opíralo o Jaredovu hruď a přitisklo ho spolehlivě k zemi.

Vrátil se do přívěsu. V kuchyni si přehrál Jaredovy telefonické hovory. Našel jen jeden, tomu druhému chlapovi. Dvakrát si rozhovor přehrál, potom odpojil nahrávací zařízení, demontoval čtyři reproduktory, které předtím nastražil na různých místech přívěsu, a speciální spínač, který nainstaloval do rozvaděče k jističům. Připojil zpět elektřinu. Televizor se halasně probudil k životu a Kreiss rychle ztlumil zvuk. Posbíral všechno své nádobíčko i Jaredovu pětačtyřicítku, ze které předtím vyndal všechny náboje až na jeden, a z toho vyndal kulku i prach. Potom uviděl na kuchyňském stole Jaredovy klíče od auta a náprsní tašku; vzal i to. Vyšel zadními dveřmi, vyšplhal na střechu a odmontoval elektronickou krabici ovládající zvuk. Zaposlouchal se, jestli se nevracejí psi, ale les byl tichý.

Odnesl všechny své věci a Jaredovu zbraň do auta. Potom svlékl černý oděv, pod kterým měl khaki kalhoty a obyčejnou bílou košili. Nasadil si černou baseballovou čepici a prodloužený štítek si stáhl hluboko do očí. Pak si nasadil brýle s tlustými černými obroučkami a mírně reflexní vrstvou na sklech. Zvětšovací čočky skel mu znetvořovaly vzhled očí a zároveň zblízka viděl všechny detaily. Na prsa si připevnil přístroj zkreslující hlas, do uší malá sluchátka a před ústa miniaturní mikrofon. Na ruce si natáhl gumové rukavice a z auta si vzal velkou baterku.

V tom okamžiku mu zrak padl na kryt poznávací značky.

Zaklel a klekl si k autu, aby kryt prozkoumal. Nebyl to původní kryt, i když se lišil jen málo. Vypadal nově a kovový rámeček byl příliš lesklý.

Vytáhl křížový šroubovák a odmontoval kryt i poznávací značku. Když oddělil kryt od značky, pozorně si prohlédl jeho zadní část. Ihned odhalil dvě maličké antény. A kruci, pomyslel si. Sledovací zařízení. Podle těch antének to vypadá, že reaguje na signál z družice. Prohlédl si zadní nárazník. Napájení indukcí z osvětlení poznávací značky. Na poznávací značce našel čtyři přilepená gumová kolečka, která ji vodivě izolovala od karoserie.

Narovnal se. Tak jsem jednu štěnici přehlédl. Otázka teď zní, jestli mě sledovali až sem. Nevypadalo to tak, ale raději si to chtěl ověřit. Jared nikam neuteče.

Kreiss se vplížil do lesa, a když velkým kruhem dorazil k silnici, začal hledat vozidla nebo stopy. Silnice byla prázdná. Věděl, že takové satelitní zařízení se nepoužívá pro operativní sledování přímo na silnici. Reakce na satelitní signál prozrazovala přibližnou polohu, ale s přesností nikoli dostatečnou pro skutečné sledování. Neměl tušení, jak často satelit signál vysílá. Podle toho by mohl odhadnout, kolik nerušeného času mu zbývá. Tahle štěnice mění situaci.

Vrátil se lesem zpět k Jaredovi pod přívěsem. Přikutálel si dva špalky a sestavil z nich provizorní lavičku. Sedl si a pozoroval Jareda, jak pomalu přichází k sobě. Ten něco zamumlal a pokusil se zvednout. Vzápětí doširoka rozevřel oči, když zjistil, že nemůže vstát. Kreiss rozsvítil baterku a zamířil jí Jaredovi do obličeje. Potom zapnul krabici na zkreslení hlasu.

„Slyšíš mě?“ zeptal se. Z krabice se ozval hlas připomínající robota z vědeckofantastického filmu, bezbarvý a bez přízvuku.

Jared zamžikal v paprsku světla a opět se pokusil pohnout. Tentokrát se snažil vymanit tahem do strany. Kreiss věděl, že nějakou dobu po probuzení bude Jared mít před očima narudlou mlhu. Proto nehybně čekal, dokud si neuvědomí, kde je. Potom o jednu polohu popustil zvedák, a spustil tak přívěs o osminu palce níž. Jared zaskučel a přestal sebou cukat. Obě dlaně opíral o dno přívěsu, jako by se pokoušel zvednout jeho váhu. Na Kreisse viděl, jen když zaklonil hlavu a zamířil pohled přes rameno do strany. „Slyšíš mě?“ zopakoval Kreiss otázku.

„J-jo!“ chtěl odpovědět Jared, ale z hrdla mu vyšel jen chraptivý šepot. „Sundej to. Kristepane! Dej to ze mě pryč. Nemůžu dýchat.“

Kreiss se k němu naklonil. „Asi před měsícem zmizeli tři studenti z Virginia Tech. Mám důkazy, že přinejmenším jeden byl v továrně v Ramsey. Co o tom víš?“

Jaredův vyraz teď místo strachu vyjadřoval podezřívavost. „Co seš kurva zač? O co ti de?“

„Vím, že tam chodíš,“ odpověděl Kreiss. „Ty a ten druhý. Sledoval jsem vás. Našel jsem pasti – na potoce a tu padací. Chceš tu umřít?“

Jaredovi ztvrdly rysy. „Nevím, o čem mluvíš.“ Dlaněmi se stále opíral o dno přívěsu. Ruce mu zbělely a roztřásly se námahou. Kostra přívěsu nepříjemně skřípala.

„Určitě, Jarede?“ zeptal se Kreiss a sáhl po rukojeti zvedáku.

„Nevím-o-čem-mluvíš,“ vyrážel Jared s námahou. Svaly na pažích mu nabíhaly, jak bojoval s tíhou přívěsu.

Kreiss přívěs spustil o další osminu palce. Kdyby Jared mohl, zaječel by. Místo toho jen vydal napůl zamumlání a napůl zakašlání. Nevědomky patami bot rozdíral hlínu. Přívěs opět skřípal.

„Doufej, že ten zvedák má dobré O-kroužky, Jarede,“ poznamenal Kreiss. „Jde mi o tu holku. Co jste udělali s tou holkou?“

Kreiss měl pocit, že v Jaredových ustrašených a potem zalitých očích vidí záblesk poznání. Naklonil se ještě blíž a strčil mu svítilnu až k očím. Jared se zoufale snažil zahlédnout něco za svítilnou. Kreiss trochu uhnul, aby Jared uviděl jeho brýlemi zvětšené oči. Ten teď pohnul rty, aby něco řekl. Podle pohybu úst říkal něco jako „Naser si“.

„Co?“ zeptal se Kreiss. Položil ruku na páku zvedáku.

„Seš-jeden-z-nich-co?“ sotva srozumitelně ze sebe vypravil Jared. „Vy-jste-zabili-tátu. Na-ser-si!“

Kreiss nemělzdání, o čem Jared mluví. „Řekni mi to, blbče,“ vyrazil ze sebe, „nebo z tebe zbude jen mastný flek.“

„Zkus-to,“ vypravil ze sebe Jared, „a-ona-umře-hlady.“

Kreiss cítil, jak se v něm zvedá vlna hněvu. Měl pravdu! Lynn je naživu! Cítil, jak mu buší srdce, a do obličeje se mu navalilo horko. Potřeboval veškerou sebekontrolu, aby nestrhl páku zvedáku, a nenechal tak Jareda rozmačkat na krvavou kaši. Odklonil svítilnu, aby mu Jared viděl vztek na očích, ještě zvětšených čočkami. Upravil hlasitost výstupu. „Kde – ji – má – te?“ zeptal se. Důrazně ze sebe vyrážel jednu slabiku po druhé a dal si záležet, aby se v nich ozýval jeho hněv.

Jared zamžikal očima, jak se snažil zbavit potu. Krátce a s obtížemi několikrát rychle za sebou vdechl a vydechl. Potom zabral vší silou. Nabral sílu a pokus zopakoval. Pokoušel se dostat do rytmu, aby přívěs rozhoupal a dostal ze sebe tu tíhu. Celou dobu si nehlasně opakoval „kur – va“, „kur – va“. Povedlo se mu trochu přívěsem pohnout. To mu dodalo nových sil, a tak snahu o jeho rozhoupání do rytmu zesílil. Kreiss dlaní v gumové rukavici uhodil z boku do přívěsu, aby Jaredovu snahu narušil. Než ale mohl něco říci, Jared znovu zabral a rám přívěsu se dostal trochu mimo hlavici zvedáku. Ta okamžitě prorazila zrezivělé plechové dno a plná váha přívěsu přitiskla Jareda k zemi. Čtyři sta padesát kilogramů muže okamžitě rozmáčklo. Kreiss chvíli stál v nevěřícném vzteku. Pak znovu udeřil do boku přívěsu a hlasitě zaklel. Klesl do dřepu, zavřel oči a nutil se zhluboka dýchat. Klid, klid, jen klid, říkal si. Ten debil se zabil a už se nedovím, co potřebuju. Důležité je, že je Lynn naživu. Nejspíš ji drží někde v té továrně. Chodí tam přinejmenším dva muži. Teď je jich o jednoho míň. Toho druhého musím najít co nejdřív, než se doví o tomhle tady.

Otevřel oči a pohlédl na přívěs. Jedinou známkou toho, co se tu právě stalo, byla páka zvedáku vykukující zpod okraje jako zlomená kost. Pak ucítil zápach Jaredova těla. Přemýšlel, co dělat. Jiný zvedák tu asi nenajde, a tak musí tělo nechat, kde je. I kdyby je mohl vyprostit, znamenalo by to jen další problém. Nechtěl Jareda připravit o život, i když lítost žádnou necítil. „Zkus to – a ona umře hlady.“ Hm. Dobrá a špatná zpráva najednou.

Kreiss vstal a vzal svítilnu. Když to tu nechá, jak to je, Jareda někdo časem najde. Ten druhý? Možná bych mohl nastražit past přímo tady? Ne. To bych tu na něj musel čekat a kdoví, kdy se ukáže. Nemám čas. Lynn je tam někde zavřená, a jestli Jared nelhal, hrozí jí vyhladovění. Ne, tady čekat nebudu. Musím najít toho druhého. Napřed to tu dám trochu do pořádku a pak ho půjdu hledat. Znovu se zadíval na přívěs. Musí to nastrojit tak, jako by tam Jared vlezl sám od sebe a pak to na něj nějakou náhodou spadlo. U běžného vyšetřování by to mohlo projít, když to udělá správně. A jestli se k tomu dostane kriminalistická laboratoř, stejně není šance.

Pohlédl na hodinky. Musel předpokládat, že satelitní zařízení prozradilo jeho poslední polohu, a tak neměl času nazbyt. Podle zaznamenaného rozhovoru se ten druhý do továrny chystal až v sobotu večer. Uklidím tady a celou sobotu budu mít na to, abych zkusil Lynn v továrně najít. Jenže Jared tam nastražil už jednu past. Nejspíš se dá najít, ale kdo ví, kolik jich tam ještě je? Nebo bych mohl zavolat krásné agentce. Nabídla mi přece spolupráci. Kdyby mi v FBI uvěřili, mohli by do továrny poslat spoustu lidí, aby to tam prohledali barák od baráku. Ale co když ti dva schovali Lynn někde jinde? Možná je v některém z té spousty bunkrů? Nebo někde v jeskyni? A jak velkou mám naději, že mi FBI opravdu uvěří? Zvlášť když se tak krásně sčuchli s ministerstvem a CIA… Charlie Ransom mi měl doručit vzkaz a já teď už asi vím, co to mělo být. My ji nemáme. Samozřejmě že na tuto možnost už taky pomyslel, ale protože on svou část dohody dodržel, nemá důvod čekat nic jiného od nich. Může se samozřejmě plést na celé čáře.

Instinktivně cítil, že by nikomu z Washingtonu neměl věřit vůbec nic, zejména když našel tu štěnici na poznávací značce. Takové hračky viděl jen v CIA u lovců lidí. Možná se rozhodli s ním zatočit právě proto, že Lynn zmizela. Celou dobu mu bylo jasné, že až se ve Washingtonu změní poměry, může jít celá dohoda do háje.

Teď se ale musím soustředit. Najít a chytit toho druhého, zjistit, kde je Lynn, a vysvobodit ji.

Když si šel do auta pro další rukavice, uvědomil si, že pořád ještě neví, co ti dva v továrně vlastně dělají. Taky si uvědomil, že je mu to úplně jedno. Do čtyřiadvaceti hodin budu vědět, kde Lynn je, i kdybych mu kvůli tomu měl utrhat ruce a nohy. Najít Lynn je teď to hlavní. A aby byla v pořádku.

Hlavně ať je naživu!

Když Janet Carterová v neděli ráno vstávala, ještě stále se cítila nespokojená sama se sebou. Večer zavolala Farnsworthovi, aby mu pověděla o štěnici. Dlouho nic neříkal a potom zaraženě přiznal, že to hoši od sledovaček udělali na jeho příkaz.

„Ti lidi od CIA mě znervózňují,“ prohlásil. „Ještě pořád si nejsem jistý, o co jim sakra jde.“

„Pane, sice jsem v terénu nováček,“ odpověděla, „ale někdo mi to měl říct.“

Farnsworth se vyhnul odpovědi. „Zajímalo by mě, jak jste to našla…“

„Já ne. Navrhla jsem setkání v kongresovém hotelu univerzity. Kreiss je viděl, jak to tam dávají. Sledoval je z hotelového pokoje. Tak mi to řekl.“

„On si vzal pokoj v hotelu, kde jste se měli sejít?“ zeptal se Farnsworth se smíchem v hlase. „Říkal jsem vám, že je to profík. Tak teď na to sledovací zařízení prostě zapomeňte, Janet. Jak se vám dařilo s Kreissem?“

Janet se nechtělo přiznat úplnou porážku. „Rozmyslí si to, ale nic neslíbil. Jde mu teď hlavně o nalezení dcery.“

„Víte, kde ji hledá?“

„Někde tady. Nepřiznal se, že by byl v té továrně, ale věděl, že to je ‚objekt R‘. Já myslím, že tam byl.“

„Jaké pro to máte důkazy?“

„Nemám pro to žádné důkazy.“

„To je všechno?“

Zaváhala. „Dala jsem mu svůj pager. Řekla jsem, že kdyby se objevilo něco nového s jeho dcerou, tak se s ním budeme muset nějak spojit.“

„On si ten pager vzal? Nejspíš ho hodil do řeky.“

„Tím bych si nebyla tak jistá. Jak říkám, jde mu hlavně o nalezení dcery. Tak proč by si ten pager nevzal? Kdyby se něco objevilo, bude o tom chtít vědět.“

Uvědomovala si, že Farnsworth se nezmiňuje o jedné zřejmé okolnosti. Nikdo v Roanoke Lynn Kreissovou ani její přátele už nehledá. Nakonec jí řekl, ať ho i nadále informuje o průběhu, a zavěsil. Vrátila se na parkoviště, aby se po té štěnici podívala sama. Když ji našla, překvapilo ji, jak je velká. Sundala ji z karoserie a pak šla a nasadila ji na Farnsworthovo služební auto. Potom odjela domů.

Sobotní seminář na univerzitě začínal v deset. Po něm si dala rychlý oběd a vrátila se ke služebnímu autu. Našla benzinovou stanici, nabrala benzin a převlékla se do sportovního. Pak se vydala na jih od Blacksburgu přes Christiansburg a Ramsey a na most přes New River na dálnici Route 11. Odtud to podle mapy měla k vjezdu do muniční továrny osm kilometrů. Dorazila tam krátce před druhou hodinou. Zjistila, že nemůže projet až k vjezdu, protože jí v cestě stojí sudy naplněné betonem. Vrátila se na dálnici a hodinu objížděla pozemek továrny, ale nikam se tak nedostala. Proto se vrátila k hlavnímu vjezdu a s námahou jeden sud odstrkala z cesty. Projela zábranou, vrátila sud na místo a projela nevelkým lesíkem do mírného kopce až k vjezdu. Tím právě projížděl malý bílý pick-up.

Zajela ke straně, zastavila a zaparkovala. Pick-up vyjel z brány a také zastavil. Na dveřích se mu skvěl nápadný nápis FEDERAL SECURITY SYSTEMS. Vystoupila z auta a prokázala se dvěma mladíkům, co jím přijeli. Jeden měl silně trudovitou pleť, druhý na každém uchu několik náušnic a za spodním rtem podivně vyhlížející kovovou věc. Kristepane, pomyslela si, on má piercing v zubu!

Vysvětlila, že si chce továrnu prohlédnout z auta při projížďce. Zkontrolovali její doklady a odznak. Pak jí řekli, že do továrny nesmí bez schválení jejich firmy. Požádala je, ať schválení opatří, ale oni odpověděli, že je přece sobota. Pár minut se slovně přetahovali, nakonec však dospěli ke kompromisu. Nechají ji zaparkovat auto u hlavní brány a vstoupit dovnitř pěšky. Zamknou bránu na řetěz a zámek s číselnou kombinací, ale tu jí řeknou. Se vší vážností jí varovali, že při příští kontrole továrny kombinaci zámku změní. Pak jí dali mapu komplexu a upozornili ji, že to není místo, kde by měla trávit moc času bez masky a rukavic. Zeptala se proč.

„Dělali tady pro armádu bomby a všelijaký sračky,“ odpověděl ten uhrovatý. „Jako ty plyny v první světový. To jako ještě než měla EPA ty ekologický pravidla. My jako nikdy nejdem ven z auta. Ani nestahujem okýnka, jasný?“

„Nechcem jako dejchat žádný svinstva,“ dodalo chodící železářství.

„A teď jste to celé projeli?“

„No, dneska vlastně celé ne,“ vysoukal ze sebe ten nazdobený piercingem s postranním pohledem na uhrovatého. „Dneska jsme dělali bunkry. Posledně jsme dělali výrobní část.“

„My tam jako nechcem zůstávat moc dlouho,“ dodal uhrovatý. „Tak jsme dnes projeli jen bunkry.“

Obřadně jim poděkovala za pomoc a dobré rady. Počkali, dokud si z auta nevezme větrovku, rukavice, baterku a láhev vody. Pak auto zamkla. Oba upírali oči na pistoli, kterou měla v ramenním pouzdře. Pak si s velkým důrazem zapsali její jméno a číslo odznaku. Než odjeli, ještě jednou jim poděkovala. Zamávali jí a odjeli. Dokud auto nezmizelo z dohledu, slyšela dusání hudby z jejich autorádia. Chvíli nevěřícně hleděla směrem, kterým odjeli. Teda jestli tohle má jako být zajištění továrny, tak to je teda jako fakt průser, řekla si.

Pak šla k bráně a zkusila kombinaci, kterou jí dali. Odemkla zámek, odsunula rám s pletivem na stranu a projela autem dovnitř. Zavřela bránu, ale zámek nechala nezamčený viset na řetězu. Z jejího hlediska jde o federální území a ona je federální agentka. Nehodlá se zodpovídat dvěma skoropuberťákům z nějaké podělané bezpečnostní agentury. Vrátila všechny věci zpátky do auta, nastoupila, nahlédla do mapy a vydala se k výrobní části.

Kreiss si pohrával s myšlenkou, že by zfalšoval vzkaz – tak, aby v něm Jared tomu druhému vyřizoval, že v sobotu do továrny přece jen dorazí. Tak by si zajistil, že tam ten chlap bude čekat, a Kreiss by ho dostal. Pak tu myšlenku zavrhl. Potřeboval by na to víc nádobíčka a zabralo by to hodně času, než by ze záznamu Jaredova hlasu vybral a věrohodně slepil dohromady ta správná slova. Prostě tam jen vyrazí tři hodiny před západem slunce a počká u železničního vjezdu. Nesmím šlapat na ocelové desky na hlavní ulici, připomněl si.

Mezitím se dozvěděl, že ten druhý je asi Jaredův příbuzný. Hledal jméno McGarand v místním telefonním seznamu. Kromě Jareda tam našel B. McGaranda v Blacksburgu. Telefonní číslo odpovídalo tomu, které získal z odposlechu. Podle hlasu byl o dost starší než Jared. Dědeček? Strýc? V telefonním seznamu byla i adresa. Mohl by se tam vydat, a uspíšil tak chod věcí. Ve hře však bylo příliš mnoho neznámých faktorů. Bydlí sám? Má děti? Zvědavé sousedy? Další Millwood si Kreiss nemohl dovolit. Proto musel postupovat opatrně. Z tohoto hlediska se mu zdálo mnohem bezpečnější zaútočit na toho muže v opuštěné továrně po setmění. Nedalo se vyloučit, že B. McGarand zavolá Jaredovi ještě jednou, aby se ho pokusil přemluvit, ale Kreiss o tom pochyboval. Podle hlasu se opravdu naštval. Zbývala jediná komplikace – někdo by mohl najít Jaredovo tělo pod přívěsem. To se ale pro příštích čtyřiadvacet hodin dalo skoro vyloučit. Poštovní schránka je až u odbočky z hlavní silnice, a pokud se sem nevypraví sám pan B. McGarand, Jaredovu mrtvolu prozradí až hejna much.

Po obědě Kreiss zkontroloval bezprostřední okolí srubu, aby se ujistil, že ho nikdo nesleduje. Pak znovu pročesal vnitřek, aby našel štěnice se zpožděným spouštěním. Zašel i k Micahovi, aby se poptal, jestli se někdo nepotloukal kolem. Micah ale prohlásil, že má lidi na stráži a ti nikoho neviděli. Kdyby se na silnici nebo v lese objevili federálové, Micah by Kreisse určitě varoval. Kreiss ještě jednou prohlédl auto, ale našel jen pager od Carterové na sedadle spolujezdce. Vypadal jako obyčejný pager – malá černá krabička s displejem. Zkontroloval, jestli nevysílá nějaký signál, ale žádný nezjistil. Už chtěl pager vypnout, ale pak si to rozmyslel. Cítil, že má teď už blízko k nalezení dcery – mnohem blíž, než se kdy dostali oni. Co když Carterová přijde s dalším varováním, že na něho ve Washingtonu zase něco chystají? Pokud se mu podařilo úspěšně odblokovat všechna jejich sledovací zařízení, mohli by se sem vypravit, aby ho našli. A takhle blízko k úspěchu při hledání Lynn si nemohl dovolit, aby ho rušili. Nakonec pager zavřel do přihrádky pod palubní deskou. I kdyby v něm byl vysílač, musel by být tak malý, že by se tím jeho signál dostatečně utlumil. Zpátky ve srubu se Kreiss začal chystat na noční akci.

Janet měla za sebou skoro dvě hodiny jízdy autem po továrně Ramsey Arsenal. Viděla v podstatě jen bunkry a borovice. Přesněji řečeno, stovky bunkrů a tisíce borovic. Přejížděla tam a zpět na můstcích přes potok, který zřejmě protékal celým komplexem. Ocelové dveře všech bunkrů byly zrezivělé a zamčené. Nikde žádné nápisy ani jiné značky, podle nichž by se dalo poznat, co je uvnitř. Kolem čtvrté hodiny odpoledne se vrátila do výrobní oblasti a zastavila se v ulici před budovou, která vypadala jako elektrárna. Všude kolem sebe viděla desítky budov, nádrží a věží v bludišti ulic, uliček a kolejišť.

No, pomyslela si, tohle by mohlo být docela zajímavé místo pro zvědavé studenty. Ale co z toho? Určitě je to na seznamu ekologických problémů – na betonu okolo budov nikde neroste ani travička. V autě měla zapnutou klimatizaci, ale i v přefiltrovaném vzduchu cítila štiplavý chemický zápach. Třeba se dostali do některé z těch budov a zapadly za nimi dveře. Doufala, že ne. Zmizeli už před čtyřmi týdny, a i kdyby s sebou měli zásoby na táboření, naděje na tak dlouhou dobu přežití jí nepřipadala moc velká. Ani jedna budova neměla viditelná okna a dveře i vrata vypadaly, že vydrží hodně. Clark říkal, že se zkusí dostat do „objektu R“. To by mohlo odpovídat. Možná by opravdu bylo nejlepší dohodnout se s armádou, nebo komu to tady vlastně patří, a dát to tady pořádně prohledat, místo vedle místa. Představila si Edwina Kreisse, jak sedí na obrubníku a sleduje vojáky při prohledávání budov. Nepříliš vábná představa. Navíc je tady pořád ta teorie, že se tu dělají bomby.

Sakra, pomyslela si. Nemá cenu se v tom nimrat. Můj úkol je držet se blízko Kreisse a udržovat si přehled o tom, co dělá. Najít nějaký záchytný bod. Ale myšlenka na výrobu bomb se neodbytně vrátila. Znovu se rozhlédla. Ne že by to nedávalo smysl. ATF má pravdu. Dokonalé místo na tajnou laboratoř. Když tady ale nic nenašli… Agenti ATF asi vědí, jak taková výrobna bomb může vypadat. Přinejmenším líp než já. No co, vyrazím domů. Zjistím, co dělá Kreiss. Dám si něco k pití. Užiju si zbytek víkendu.

Zařadila rychlost a rozjela se ulicí k elektrárně. U té odbočila doleva, nahoru do kopce. Kola hlučně narážela na velké ocelové desky, které ulici pravidelně lemovaly. Zpomalila, aby zmírnila nárazy, a natáhla se po kabelce. Vtom auto do něčeho narazilo mnohem hlučněji a sklonilo předek v nemožném úhlu dolů. Dupla na brzdu, ale bylo už pozdě – auto se řítilo dolů do temné díry. Začala ječet. Auto s nárazem někam dopadlo a airbag její křik ztlumil. Všechna boční okna se vysypala v tříšti bezpečnostních kostiček. Motor s trhnutím ztichl. Zdálo se, že z něj vypadly nějaké důležité součásti.

Popadala ztěžka dech a vymotávala ruce z airbagu. Cítila, jak od něj má sežehnutou pokožku rukou a obličeje. Měla pocit, že ji bezpečnostní pás rozkrájel na tři kusy. Moc toho kolem sebe neviděla. Napřed si myslela, že je to oblak prachu, ale pak si uvědomila, že jediným zdrojem světla v okolní tmě je slabý kužel denního světla shora. Čelní sklo se nerozbilo, jen vypadlo z rámu. Na obou stranách se tyčily betonové stěny obrovského tunelu. Bolela ji naražená žebra a modřiny na holeních, ale nezdálo se jí, že by si vážně ublížila. Totéž se však nedalo říci o autu. Leželo bezmocně na dně tunelu. Navíc v divném úhlu – zadek spadl mnohem níž než předek. Shrnula situaci: nejspíš je v nějakém tunelu, a ten se za jejími zády svažuje. Na jedné stěně viděla ocelové stupačky – příslib cesty ven.

Když se pohnula, aby se vykroutila z bezpečnostního pásu, dalo se to prokleté auto do pohybu! Pozpátku. Reflexivně dupla na brzdu, ale nestalo se nic, jen pedál se propadl až k podlaze. Auto nabíralo rychlost a světlo před ní se vzdalovalo a sláblo. Zespoda se ozývaly táhlé skřípavé zvuky, jak auto dřelo spodkem o beton. Pokusila se otočit dozadu, ale pás byl tak silně utažený, že jí dělalo potíže otočit i jen krk. Zkoušela pohledem proniknout tmu, ale neviděla vůbec nic. Pohyb se stále zrychloval a ona ječela z plných plic, ale nepřekřičela stále hlasitější kakofonii, s níž se podvozek auta rozdíral o beton. V tom strašném hluku nemohla ani myslet. Pak ucítila žaludek až v krku, jak se auto přehouplo přes nějaký okraj a nekonečnou sekundu padalo dolů, než tvrdě dopadlo a sklouzlo bokem… do vody!

Napřed to zasyčelo, pak se auto naklonilo na stranu řidiče a okenními otvory začala dovnitř proudit ledově studená voda. Nějakou náhodou se jí po druhém dopadu nad hlavou rozsvítilo stropní světlo. Janet ze sebe strhávala bezpečnostní pás. Snažila se vstát a zároveň se pokoušela zjistit, kde vlastně je. Temná voda naplnila auto za neuvěřitelně krátkou dobu. Venku viděla jen tmu, ale neměla na vybranou. Rychle proskočila bočním okénkem, zatímco auto, plné vody, sklouzlo dozadu a zkusilo ji za nohy stáhnout s sebou.

Ledový chlad vody ji na chvíli znehybněl. Nohy téměř necítila. Hruď měla jako v ledových kleštích a jen s obtížemi popadala dech. Na obou rukou a pravé noze cítila pálení z drobných oděrek. Na chvíli se jí zdálo, že ve vodě vidí světlo auta, ale pak se všude kolem rozhostila neproniknutelná tma. Šlapala vodu, plácala se v ní a snažila se zvládnout nával paniky, který se v ní zvedal. Zpomalila rytmus dechu a ovládla pohyby rukou a nohou. Někde poblíž uslyšela krátce za sebou splasknout dvě velké vzduchové bubliny. Druhá páchla benzinem. Ucítila, že jí spadla bota. Odkopla i tu druhou. Pistole v ramenním pouzdře ji táhla dolů, ale zbavit se jí netroufala. Pak si vzpomněla na kurz přežití a sundala si kalhoty. Šlapala vodu, zapnula knoflík v pase a zavřela zip poklopce. Na koncích obou nohavic vytvořila neforemné uzly, zhluboka se nadechla a vyfoukla vzduch do kalhot. Nafukování musela pětkrát zopakovat, než se kalhoty naplnily vzduchem tak, aby na vodě unesly její váhu. Lehla si mezi vzduchem naplněné nohavice a pokusila se uvolnit. Znovu ucítila benzin a olej. Vyjekla, když se něco pod vodou dotklo její nohy, ale byla to jen další vzduchová bublina. Pak se rozhostilo ticho.

Pokoušela se zjistit, jestli se s ní voda pohybuje, ale potmě nevěděla, na čem je. Podle poslední bubliny usoudila, že se nepohybuje – auto nejspíš leželo na dně přímo pod ní. Zkusmo zvolala a poslouchala ozvěnu, která se k ní vracela od neviditelných stěn. Věděla, že v kufru auta má baterku. Nemohla si ale být jista, kde auto je, a ve tmě si netroufala opustit svůj improvizovaný záchranný pás. Někde daleko nad sebou zaslechla, jako když dopadne kus plechu na beton. Potom bylo ticho.

Ale ne, úplné ticho to není. Někde poblíž je slyšet hukot padající vody. Nic velkého, ale je to slyšet pořád. A padá z dost velké výšky. Neuměla říct, z kterého směru. Hrabala rukama jako pes a doufala přitom, že plave rovně. Asi za minutu narazila na pevnou stěnu. Ohmatala její povrch. Vypadalo to jako hladký a kluzký beton, porostlý mechem. Hmatala po stěně na obě strany, ale nenašla nic zajímavého. Zvuk padající vody se tady zdál o něco hlasitější, ale pořád zněl zdaleka. Cítila, jak se začíná chvět chladem. Věděla, že se musí co nejdřív dostat z té studené vody, než podlehne podchlazení. Začala přemýšlet. Jestli je to tunel, druhá strana bude přesně naproti. Opřela se o stěnu zády a vší silou se odrazila vpřed. Zavřela oči a snažila se představit si tunel. Zdálo se jí, že plave nekonečně dlouho, než konečky prstů ucítila pevnou a hladkou stěnu.

Zastavila se. Neplavala jsem v kruhu? Ne, zvuk padající vody teď přichází z jiného úhlu. Aspoň doufám. Ohmatala i tuto stěnu – hledala místo vedle místa, jestli nenajde stupačku, schod nebo cokoli, co by jí pomohlo dostat se z té ledové vody. Uvědomila si, že už má ve vodě bradu – čas dofouknout nohavice. Nadechla se, ponořila obličej do vody a vydechla do kalhot. Zase to pětkrát zopakovala. Pak si odpočinula. Co teď? Uvědomovala si první záchvěvy zoufalství – myšlenky, jestli se tady prostě neutopí, v té černočerné tmě, sama a bez pomoci. Sáhla na stěnu, ale ta tam náhle nebyla. V záchvatu paniky prudce zabrala nohama a narazila si o stěnu čelo. Oběma rukama se o stěnu opřela, lehla si mezi nafouknuté nohavice a znovu odpočívala.

Jen se pořádně zamysli, řekla si. Tohle je vodní stavba. Když se sem auto propadlo, jela jsem do kopce. Tunel pod povrchem určitě kopíruje tvar terénu. Někde dole musí být nějaká jímka nebo něco takového. Ten tunel je opravdu velký, když se v něm takhle ztratí velké auto. Někde tu musí být žebříky, aby sem mohli chodit pracovníci údržby. Prostě jeden najdu a dostanu se z vody. Pak zkusím najít to místo, kudy jsem se sem propadla. Tam tudy prolezu ven, na povrch. A potom – no, na to je teď čas.

Znovu ohmatávala stěnu, místo vedle místa. Chvílemi ustala, aby se rozhlédla a zaposlouchala do okolí. Po nějaké době si uvědomila, že už neslyší zvuk padající vody. To ji znepokojilo, aniž by k tomu měla logický důvod. Vydala se proto zpět. Tentokrát se pohybovala rychleji, protože tuhle stěnu už měla prozkoumanou. Nohy cítila jen chabě a chodidla jako kdyby vůbec neměla. Pokoušela se nemyslet na to, co to znamená, a prostě pokračovala. Nakonec opět uslyšela zvuk padající vody a vydala se k němu. S úlevou ucítila ve vzduchu pach benzinu. I voda se zdála kluzká. To znamená, že se dostala zpátky k místu, kam se s autem propadla. Zastavila se a pohlédla vzhůru. Chvíli měla pocit, že tam vidí světlo, ale věděla, že je to jen iluze. Neviděla vůbec nic.

Pokračovala dál a olejovou skvrnu z auta nechala za sebou. Zvuk padající vody stále sílil a najednou jí voda dopadala přímo na hlavu – malý studený proud shora. Zaklonila se a byla ráda, že zbaví obličej olejového povlaku. Když se zaposlouchala do zvuku vody, zjistila, že ozvěna je tady silnější. Možná je na konci tunelu nebo jímky, nebo co to tady vlastně je. Pokračovala v pohybu a za chvilku narazila na další stěnu. Ta byla kolmá ke směru, kterým k ní dorazila. Když ji sledovala, asi po šesti metrech narazila na další kolmou stěnu. Měla pravdu. Je na konci tunelu. Ohmatala beton a všimla si, že pod hladinou je kluzký, ale nad ní se zdál poměrně suchý. Zkusila si vzpomenout, jestli to předtím bylo stejné. Jenže vzpomínat nebylo snadné. Nic nebylo snadné. Zase měla bradu ve vodě, ale tentokrát jí to vadilo méně než předtím.

Přinutila se vytrhnout z apatie a znovu nafoukla vzduch do nohavic. Vzpomněla si na elektronický přivolávač pomoci, ale ten byl dávno pryč. Asi jí vypadl, když si ve vodě svlékala kalhoty. Plivala a hlučně odfrkávala vodu, jen aby všude nebylo takové ticho. Pak hmátla po své stěně. Moje stěna. K smíchu! Pak uslyšela hřmot, který přicházel odněkud zdola napravo. Zdálo se, že se blíží. Panebože, co je? pomyslela si a hmátla po betonu, ale ten ujížděl pryč. Beton?

Ujíždí!

Ne, beton stojí. To já ujíždím, k tomu hřmění. Zoufale se snažila zachytit, ale nebylo čeho. Všude jen kluzký a hladký povrch porostlý mechem. Cítila, jak se jí lámou nehty v zoufalém pokusu zastavit pohyb. Nic ale nepomáhalo, stále rychleji se blížila k sílícímu hřmotu a kolem sebe cítila proud vody. V tunelu se něco dělo. Snažila se představit si, co to tak může být; ale ať měla oči otevřené nebo zavřené, nic nepomáhalo – všude cítila tmu a slyšela ten hřmot. Na nahých nohou ucítila malé víry a vzduchové bubliny. Vpředu se teď ozývalo nestvůrně sání. V tom okamžiku zpanikařila. Začala ječet a zmítat se, kopat nohama, aby se vzepřela proudu. Rukama a nohama mávala kolem sebe a voda kolem ní začínala divoce proudit. Jak se zvuk sání přibližoval, najednou pod rukou ucítila něco kovového. Vedlo to svisle a ona to okamžitě vší silou sevřela. Cítila, jak jí proud táhne tělo. Sbírala všechny rezervy a snažila se na tu věc dosáhnout i druhou rukou. Proud odnesl kalhoty. Zavřela oči a soustředila se na to, aby se udržela. Pak ucítila, že všechno tichne. Visela nad vodou a ta opadávala. Jako když se vytáhne zátka ve vaně.

Hmatala kolem sebe jednou rukou, dokud nenašla další bočnici ocelového žebříku, na kterém visela. Nohama nahmatala příčku, o další příčku si opřela hlavu a snažila se popadnout a zklidnit dech. Voda pod dní ještě chvíli hřměla, pak jen bublala a nakonec ztichla. Janet slyšela jen zvuk svého přerývaného dechu. Byl to divný pocit, mít po tak dlouhé době ve vodě holé nohy zase na vzduchu. Daleko vlevo uslyšela zvuk padající vody, ale tentokrát to znělo, jako když dopadá na beton, a ne na hladinu. Pohlédla vzhůru, ale tam byla jen tma. Začala stoupat. Po patnácti příčkách se dostala na jakousi římsu. Postranice žebříku sahaly nad okraj a nad ním se stáčely do vodorovné polohy, a tak prostě jen pokračovala po žebříku, dokud se nedostala až na římsu. Nebyla široká, měla snad jen půl metru, ale na omak se zdála suchá. Ve vzduchu byl cítit mírný tah, o něco teplejší než vzduch tam dole.

Několik minut odpočívala vleže na římse. Pak si uvědomila, že opět cítí benzin. Zápach byl silný a vycházel z míst vpravo dole. V dálce napravo slyšela zvuk vody a s určitostí teď mohla říci, že voda padá na beton. Nejspíš to tady tvoří obrovský sifon, pomyslela si, když si vzpomněla na mech, který nahmatala pod hladinou, než se to celé začalo vyprazdňovat. Voda se dostane na určitou úroveň hladiny, tlak v tunelu převýší vnitřní tlak kanalizace a celé se to vyprázdní. Stvrdila úvahu rázným přikývnutím hlavy ve tmě. Pochopit funkci systému, ve kterém se ocitla, pro ni teď bylo krajně důležité. Otřásla se hrůzou, když si vzpomněla na fázi vyprazdňování. Musí překonat paniku a dosadit si v hlavě za tajemné síly, které se ji tady snaží zničit, prosté procesy naplánované lidmi za nějakým rozumným účelem.

Ten benzin, připomněla si. Zauvažovala, jestli je vrak auta někde poblíž nebo ho to spláchlo. Když je teď tunel prázdný, mohla by zkusit najít auto a v kufru svítilnu. To by ale musela sešplhat dolů po žebříku a začít auto hledat. Co když se přitom ztratí? A nenajde žebřík včas? Taková myšlenka ji znepokojovala. Padající voda znamená, že se nádrž zase plní…

Musím jít. Hned. Bez světla se odtud nedostanu.

Váhavě vzdychla, nahmatala žebřík a vydala se po něm dolů. Šlo to pomalu, rezavé příčky ji bodaly do bosých nohou. Nakonec byla na dně a zjistila, že se na něm už tvoří vrstvička vody. Opřela se zády o žebřík a snažila se vymyslet, jak si poznačit cestu zpět. Pach benzinu cítila silně. Vrak auta nemohl být moc daleko. Sklonila se, aby ohmatala dno. Našla prasklinu nebo mezeru v betonu, která vedla přímo k žebříku. Nejspíš starý asfalt – když přitlačila prst, materiál ve škvíře se tlaku poddával. Když na škvíře bude držet ruku a nevzdálí se od ní, najde cestu zpět bez potíží.

Zkusila to, popošla metr dva a vrátila se zpět. Nic moc. Uvědomila si, že má zavřené oči. Otevřela je. Přišla na to, že je lepší mít oči zavřené. Pomáhalo jí to vytvořit si myšlenkový obraz okolí. Znovu odstoupila od žebříku, v podřepu, aby cítila levou ruku na prasklině v betonu. Vodou, jejíž hladina začínala stoupat, přešla přes celou šířku tunelu, až narazila na protější stěnu. Auto nenašla. Vrátila se, aby se ujistila, že najde cestu k žebříku. Povedlo se. Vydala se zase zpět. Když měla pocit, že je uprostřed tunelu, zastavila se a nahlas pronesla: „Hej!“ Pozorně poslouchala ozvěnu a pak pokus zopakovala. Zdálo se jí, že nalevo od ní zvuk naráží na překážku. Znovu zavolala a představovala si, že je netopýr, který se řídí zvukem. Obrátila se o devadesát stupňů doleva, nahmatala za sebou šev v betonu, zhluboka se nadechla a s odhodláním vykročila vpřed. Ušla deset kroků a uvědomila si, že jde směrem k hlavnímu odtoku. Přímo k němu?

Znovu zavolala a zvuk se odrazil od něčeho vpravo vpředu. Je to konec tunelu a číhá tam na ni nějaká hluboká jáma? Začala opatrně cupitat dopředu s rukama napřaženýma před sebe a zaháněla obavy, jak najde svůj šev v betonu, když jednou rukou narazila na hladký povrch auta. Málem se rozplakala dojetím. Ohmatala vrak a zjistila, že stojí na kolech a míří předkem napravo od ní. Po hmatu našla kufr. Jak ho otevře? Zaklela. Zámek se uvolňoval velkým mechanickým tlačítkem pod opěrkou ruky u řidiče. Bude fungovat? Propracovala se zpátky k předním dveřím, ale zjistila, že jsou zaseknuté a nejdou otevřít. Ohmatala zbytky skla v rámu. Nasoukala opatrně dovnitř jednu ruku a za ní hlavu a prsa, aby dosáhla na kobereček u spolujezdce. Ten vytáhla a položila na rám se zbytky skla, aby si nepořezala holé nohy. Pistole se za něco zachytila, ale nakonec byla Janet uvnitř a po hmatu si hledala cestu ke spásnému tlačítku. Když od něj byla pár centimetrů, auto se dalo do pohybu – začalo se pomalu naklánět nalevo. Zaječela a vyškrábala se ven. Cítila, jak se auto uklidnilo.

Sedla si na paty, přerývaně dýchala a snažila se sebrat myšlenky. Musí na něčem balancovat – ale na čem? Nad hlavním odtokem? Vešlo by se do odtoku celé auto? Asi ne, jinak by tady už nebylo. Tak proč se hýbe? Potřebuju světlo. Netroufala si vylézt na přední kapotu – kdyby se auto zhouplo, mohla by spadnout do odtoku. Uvědomila si, že voda jí už sahá do půli lýtek. A stoupá.

Mysli, řekla si Janet. Mysli! Musíš na to tlačítko dosáhnout. Musíš tam vlézt a zkusit to znovu. Zhluboka se nadechla a znovu prolezla dovnitř. Tentokrát si dávala dobrý pozor, aby nedělala prudké pohyby. Vytáhla pistoli z pouzdra, aby jí prodloužila dosah. Snažila se vybavit si, kde přesně tlačítko je. Pomalu se přes sedadlo spolujezdce přisouvala k volantu a snažila se držet těžiště co nejvíc na své straně. Natáhla ruku co nejdál. Auto se nehýbalo. Natáhla se o pár centimetrů dál a zkusmo ťukla hlavní pistole pod volant. Pak ji uvolnila, protože se zamotala do zbytků airbagu. Ucítila, jak se auto mírně zahoupalo. Okamžitě se o půl metru vrátila. Auto se uklidnilo. Opatrně se přisunula na stranu řidiče a uhodila hlavní pistole na místo, kde by mělo být tlačítko, a rychle se vrátila, když se auto rozhoupalo. Ulevilo se jí, když se pohyb auta zase zastavil. Vylezla ven a šla dozadu. Kufr byl zavřený.

Je tlačítko rozbité nebo jsem ho minula? Obešla opatrně zadní část auta a ruku držela na kapotě kufru. U levého zadního rohu se zastavila. Prsty u nohou nahmatala okraj betonu, který se tady začínal prudce svažovat. Cítila, jak prázdná pneumatika sedí na hraně. Rychle se snažila potlačit představu hluboké jámy, která číhá, aby auto i s ní mohla polknout. Musím to zkusit ještě jednou, pomyslela si a vrátila se dopředu.

Musela to zkusit čtyřikrát, než se ozval známý zvuk, s nímž se uvolnila západka kufru. Rychle vylezla ven a dychtivě se k němu vydala. Tam se okamžitě uhodila do hlavy o zvednutou kapotu. Všechny věci v kufru se propletly do naprostého zmatku, ale nakonec pod prsty ucítila vzorkovanou gumu na baterce. Se zatajeným dechem ji zkusila rozsvítit. Jasně bílé světlo ji oslnilo, ale bolest v očích jí v té chvíli vůbec nevadila. Konečně uvidí, kde je! Posvítila kolem sebe a zjistila, že je ve velké betonové komoře. Tunel, který poslepu zkoumala, měla nalevo. Měl průřez necelé dva čtvereční metry. Do desetiny byl naplněn vodou. Potom ve světle baterky našla žebřík a římsu. Výš světlo nedosáhlo. Pak obrátila paprsek dolů a zastavil se jí dech. Auto sedělo na okraji obrovské jámy, po okraj naplněné vodou. Určitě by se do ní vešlo celé. Asi jen díky vírům a turbulencím teď neleží někde na dně.

Nervózně polkla a vrátila se ke kufru. Vytáhla vodou nasáklou přikrývku, druhou baterku, lékárničku a igelitovou tašku s chemickým světlem Chem-Light. Zabalila poklady do přikrývky a ve světle baterky se vrátila k žebříku. Vyšplhá po něm na římsu, aby utekla stoupající vodě. Jestli římsa vede až k hlavnímu tunelu, bude se moci vrátit až tam, kde se i s autem propadla do podzemí. Pokud je římsa dost vysoko na to, aby se z ní dostala do hlavního tunelu.

Nejprve si ale musí odpočinout. Nohy ji sotva nesly a začínala se celá třást. Věděla, že nemá daleko k úplnému vyčerpání – dlouhý pobyt v ledové vodě, šok a strach na ní zanechaly stopy. Nebyla si jista, jestli zvládne vystoupat po žebříku až nahoru na římsu. Těšila se však, jak se zabalí do deky, i když mokré. Lepší než nic. Chemické světlo jí bude stačit a baterky bude šetřit na později. Hlavní je, že vidí kolem sebe. Na tom teď záleželo zdaleka nejvíc. Voda se jí dostala už ke kolenům, a tím jí připomněla, že je načase vyrazit. Šla k žebříku a započala dlouhou cestu nahoru.

Browne McGarand projel mezi sudy s betonem hned po západu slunce. Ještě stále se nesrovnal s tím, jak dal Jared přednost nějaké ženské před dokončením projektu, který už je na spadnutí. Ten vetřelec sice představoval nevítanou komplikaci, ale Browne nebyl ochoten propásnout už ani den. Tlakoměr kamionu už ukazuje tlak. To znamená, že cíl je blízko. Skutečný cíl nikam neuteče. Jestli se ale někdo potuluje po továrně, Browneovo zařízení na výrobu vodíku může být v ohrožení. Přijel k hlavní bráně, zpomalil, vypnul světla a jako obvykle odbočil na požární cestu. Pak se ale zastavil. Něco se mu nelíbilo na hlavní bráně.

Zařadil zpátečku a vrátil se k ní. Zastavil, vypnul motor, zatáhl za ruční brzdu a vystoupil z auta. Nechal zpátečku zařazenou, a tak v jejím světle mohl zkontrolovat bránu. Všechno zavřené a zamčené, jako obvykle. Vlastně ne. Není zamčeno. Visací zámek visel na řetězu z prostředního sloupu brány. To ho předtím zarazilo.

Co to má sakra být? Že by tam byli ti blbečci sekuriťáci? Teď v noci? Zamyšleně hleděl na zámek. Pak šel a zkusmo otevřel vrata. Otevřela se, jakmile do nich strčil. Vrátil se k autu a zaposlouchal se, jestli neuslyší zvuk jejich auta. Z výrobní oblasti sem vždycky doléhal, když tam popojížděli. Tentokrát Browne slyšel jen provoz z dálnice. Že by odjeli a nechali odemčeno? To není pravděpodobné – nikdy nic takového neudělali.

Ten vetřelec? Browne vytáhl baterku a prozkoumal zámek, ale stopy násilného otevření nenašel. Ten, kdo zámek odemkl, musel znát kombinaci – takže to museli být ti sekuriťáci. Takže musí být uvnitř. Podíval se k hlavní silnici uvnitř továrny. Vedla asi tři kilometry lesem a potom do výrobní oblasti. V lese se kroutila, a tak by nemohl uvidět světlomety auta, kdyby tudy zrovna nějaké projíždělo. Možná jsou na zpáteční cestě – mohli dnes začít výjimečně později nebo měli poruchu. Browne se rozhodl vstoupit do továrny hlavní branou, aby se vyhnul dlouhé pěší túře podél trati. Litoval, že s sebou nemá Jareda.

Vrátil se k autu, vzal jídlo pro uvězněnou dívku a batoh se svými věcmi na noc, pronesl to všechno hlavní branou a ukryl mimo dohled. Pak co nejtišeji odjel k sudům s betonem, projel mezi nimi a vrátil se na dálnici Route 11. Po ní pak dojel k motorestu a zaparkoval u něj na vzdáleném konci parkoviště. Motorest měl otevřeno nonstop a vždycky u něj parkovala nějaká vozidla. Potom se pěšky podél dálnice vrátil k odbočce do továrny, počkal, až kolem nic nepojede, a vydal se na odbočku. Kdyby někdo poblíž vskrytu naslouchal, co se děje, nejspíš by usoudil, že Browne nadobro odjel.

Když došel k hlavní bráně, prošel do továrny a vrata za sebou potichu zavřel. Naložil si na záda batoh a vyrazil pěšky po hlavní cestě. Každou chvíli se zastavil a pozorně naslouchal, co se děje kolem. Nešlo mu na rozum, že by tam ti dva opravdu zůstali přes noc. Musel však zachovávat opatrnost – nedalo se vyloučit, že si všimli něčeho neobvyklého a teď číhají. Napadlo ho, že by se mohl vrátit domů. Pak tu myšlenku zavrhl, možná hlavně proto, aby nedal za pravdu Jaredovi, že by měli továrnu nechat pár dnů na pokoji, dokud se situace neuklidní. Ne, žádné čekání. Chystal se důkladně projít hlavní silnici, když náhle strnul. Ta Jaredova past!

Krucinál, pomyslel si. Ti cvoci klidně mohli najet na tu uvolněnou desku a spadnout i s autem do Výkopu. Panebože, to by byla fakt komplikace. Byli tady před týdnem, nedalo se čekat, že přijedou i včera. Jenže ten visací zámek těžko mohl odemknout někdo jiný. Vysvětlení, že spadli do Výkopu, se zdálo být nejlogičtější. Teď jsou asi někde na dně betonové jímky, mrtví nebo poranění. Budu to muset hned prověřit. Pak by asi bylo načase všechno to přestěhovat někam jinam. Když se sekuriťáci nevrátí včas s hlášením, bude se to tu za chvíli hemžit policajtama a možná přijdou i federálové. Ale kdy vlastně? Je sobota večer. Možná mám takových čtyřiadvacet, pětadvacet hodin k dobru. Znepokojeně spěchal po ztemnělé silnici.

Kreiss naslouchal vozidlu na příjezdové cestě a zkontroloval svou polohu. Tentokrát si vybral malou betonovou budovu nedaleko brány na železniční vlečce. Zřídil si za ní malé ležení. Noc byla jasná, hvězdy zářily. Kreiss plánoval, že chlapa chytí, hned jak projde branou, nejlépe v době, kdy se soustředí na elektronické počitadlo průchodů. Když ztichl zvuk auta, Kreiss zůstal v klidu a poslouchal. Zdálo se, že auto zastavilo nedaleko místa, kde ti dva vždycky parkovali. Co tam teda dělají – vlastně dělá? Čekal dalších patnáct minut. Měl na sobě stejnou průzkumnickou výstroj, jako když do továrny přišel poprvé. Váhal, jestli má přinést i Jaredovu pětačtyřicítku, a pak se rozhodl, že ne. Jednak by to znamenalo další přítěž, jednak na toho chlapa nebude žádnou takovou zbraň potřebovat, zvlášť když teď ví, že je jen jeden. Kdyby přišel i Jared, pomyslel si Kreiss s trochou černého humoru, bylo by načase odtud vypadnout. Zavřel oči, aby se lépe soustředil na to, co slyší. Slyšel jen všechny obvyklé zvuky noci – nic, co by způsobil člověk. Možná je ten chlap teď opatrnější, co našli to počitadlo. Nebo možná našel Jareda. Kreiss došel k závěru, že by se měl vypravit do výrobní části. Pak si řekl, že ještě chvíli počká. Soustředil se na cestu podél kolejí, po které měla přijít jeho kořist. Pokud si to ten chlap v poslední chvíli nerozmyslel a neodjel pryč.

Janet ve slabě zeleném světle chemických patron dolezla k ústí hlavního tunelu. Zjistila, že jeho spodní okraj je nejméně tři metry nad úrovní římsy. Nikde žádný žebřík ani jiná možnost, jak se tam nahoru dostat. Zklamaně si povzdechla, uložila se na římsu a zabalila se do mokré deky. Pod sebou slyšela šum stoupající vodní hladiny. Doufala, že voda zůstane, kde je.

Po pár okamžicích pohlédla na hodinky a zjistila, že je skoro sedm večer. Prospala v dece na římse skoro dvě hodiny. Dodatečně ji to vyděsilo – mohla se ve spánku převalit a skulit se z římsy dolů do vody. Chemické světlo ještě fungovalo. Podržela patrony nad okrajem římsy a vyděšeně se zarazila. Voda sahala skoro až k ní, snad jen pět centimetrů pod okraj římsy. Hladina byla hladká a klidná, ale Janet měla pocit, že se na ni temná masa vody výhrůžně tlačí. Rozsvítila svítilnu a pohlédla doleva. Hladina sahala skoro až k hornímu okraji odtokové komory. To by mělo znamenat, že přes okraj římsy nepřeteče. Mělo…

Zhasla baterku, odhodila přikrývku a zvedla se na všechny čtyři. Držela chemické světlo v jedné ruce a vydala se dál po římse. Za sebou nahoře nechala ústí tunelu. Cítila, že musí najít cestu ven. Asi o patnáct metrů dál narazila na svislou trubku ukotvenou ke stěně. Zvedla chemické světlo nad hlavu, aby zjistila, kam vede. Nikam ale nedohlédla. Sevřela trubku v rukou. Měla v průměru tak pět šest centimetrů a zdála se docela pevná. Mohla bych po ní vyšplhat nahoru? A kam bych se dostala? K hlavnímu tunelu je daleko…

V tom okamžiku se ozvalo temné hřmění, které už znala. Voda začala odtékat z komory. S úlevou přivítala myšlenku, že nestoupne až nahoru na římsu. Hřmění stále sílilo a tlak vzduchu kolem ní klesal. Cítila, jak jí luplo v uších. Potom znovu pohlédla na trubku a dostala nápad.

Browne se na okraji výrobní oblasti šel na chvíli skrýt do skupiny stromů. Cesta zde překonávala asi sto metrů otevřeného prostoru mezi okrajem lesa a budovami. Browne chtěl chvíli pozorovat situaci, než se vypraví do otevřeného prostoru. K budovám to měl trochu z kopce. Po levé ruce měl trasu podél železniční vlečky, kterou sem obvykle přicházel. Většina budov ve výhledu byla soustředěna na svahu, který končil na okraji lesa u potoka, asi kilometr daleko.

Ve světle hvězd vypadaly betonové budovy jako bílé město duchů. Od té doby, co vláda továrnu zavřela, to vlastně je město duchů, pomyslel si. Možná ti dva kluci od bezpečnostní agentury číhají někde v temné uličce. Nebo se opravdu chytli do Jaredovy pasti a teď jsou ve Výkopu, mrtví nebo poranění. Nadával si v duchu, proč ho nenapadlo, že past znamená právě tohle riziko. Na Výkop se dobře pamatoval. Vede do něj osm rour o průměru šedesáti centimetrů, z každé hlavní výrobní budovy jedna. A není to vlastně žádný výkop, nýbrž obrovská podzemní jímka. Například vedoucí jedné noční směny neuhlídal teplotu při výrobě TNT; Browne tehdy nařídil, aby do Výkopu vypustili celou várku nitro toluenu, všech třiadvacet kubíků. To bylo v dobách, kdy se ještě tak nehledělo na ekologii a munice byla pro celou zemi důležitější než čistota vody a vzduchu. Ve Výkopu se všechen odpad shromažďuje v sifonové komoře, která vede do přirozené jeskyně pod kopcem. Podle map a výkresů má jeskyně hloubku přinejmenším sto padesát metrů, a tak nikdo neměl tušení, kde vlastně všechny odpadní vody končí. „Někde pryč“, jak řekl Browneovi jeden z ředitelů firmy, který ho sem přijímal.

Teď se Browne znovu zaposlouchal do okolí. Zavřel oči a nechal na sebe působit všechny noční zvuky. Snažil se najít něco neobvyklého. Jestli ti kluci spadli tam dolů, mám nejvýš šestatřicet hodin, řekl si. Stačí to, aby se tlak v kamionu zvedl na potřebnou hodnotu? Jestli teď budu pracovat celou noc, může se to povést. Pak s kamionem odjedu – zaparkujeme ho u Jaredova přívěsu. A potom k cíli. Poslední fázi operace měl Browne naplánovanou už dávno.

Co s tou holkou? Mám ji tu nechat? Nebo vzít s sebou? Tuhle věc Browne ještě nedomyslel do konce. Jasně, je to pojistka, ale proti čemu vlastně? Můžu ji použít jako rukojmí, až to celé provedu? Jako jedna z možností se mu v hlavě nejasně rýsoval plán, že by ji vzal s sebou v kamionu až k cíli. Kdyby se něco nepovedlo, mohl by ji využít jako předmět vyjednávání. Přinejmenším do doby, než to bouchne. Protože až to bouchne, federálové na nějaké vyjednávání moc naložení nebudou. Teda ti z nich, co to přežijou, opravil se v duchu a divoce se zašklebil. Odložil rozhodnutí, co s holkou, až dokončí výrobu vodíku. A až se přesvědčí, jak je to s Jaredovou pastí. Znovu se zaposlouchal.

Po půlhodině čekání se Kreiss znovu rozhodl vyrazit do výrobní oblasti. Buď ten chlap dnes nedorazí, nebo si na dnešek vybral jinou přístupovou cestu. Podle zvuku to vypadalo, že jeho auto zastavilo dost blízko hlavní brány. Oba sem chodí už nějakou dobu; asi přišli i na to, jak se sem dostat hlavní branou. Kreiss se chtěl co nejrychleji dostat k hlavnímu komplexu a tam si najít šikovnou budovu za místem, kde na něho spadly trubky. Odtamtud by mohl v klidu poslouchat, co se děje. Tentokrát se bude držet mimo hlavní silnici a pohybovat se bude v souběžné vedlejší uličce. Zkontroloval si výstroj a potichu, ale svižným krokem vyrazil podél kolejí a kolem výhybek k výrobním budovám.

V uličce za první budovou zastavil, aby si poslechl okolí. Budovy a potrubní mosty v nočním vzduchu vychládaly, a plnily tak okolí vrzavými a praskavými zvuky. Z betonu se Kreissovi k nosu vznášel teď už povědomý chemický zápach. Přitiskl se zády k betonové stěně, která ještě úplně nevychladla, a pomalu se přesunoval k hlavní silnici, aby ji zkontroloval. Chvíli se snažil rozpomenout, kde do komplexu vstupuje příjezdová silnice od hlavní brány, ale pak si uvědomil, že to neví a nikdy nevěděl. Pamatoval si jednu budovu, která vypadala spíš jako kancelářská než výrobní. Ta by snad mohla být první na cestě. Na silnici nic neviděl ani neslyšel. Mezi budovami byla mnohem větší tma. Zalitoval, že si nepřipravil naslouchadlo. Jen taktak na silnici rozeznával ocelové pláty. Pak najednou – nebo ho klame zrak? Nedaleko elektrárny, asi třetí plát od ní směrem k němu, to vypadalo jako obrovská jáma. Vzpomněl si, co říkal Jared. „Druhý od elektrárny.“ Kdybych na něj šlápl, propadl bych se o šest metrů níž do nějakého výkopu. A zlámal si nohy. Milí lidé. Navíc někde drží Lynn. No, jeden už vlastně nedrží nikoho, že?

Kreiss se vrátil do temnoty úzké uličky a našel žebřík na střechu.

Chvíli poslouchal a nakonec rychle vylezl až nahoru. Plochou střechu pokrýval asfalt se štěrkovým násypem. Na střeše se tu a tam vyskytovaly plechové kryty ventilátorů, ukotvené do asfaltu ocelovými dráty. Propletl se mezi dráty k okraji střechy nad hlavní ulicí a sestavil naslouchadlo. Jediný zvuk, který slyšel, byl slabý a přicházel od jámy v silnici, asi sto metrů od paty budovy. Snažil se přijít na to, co by to mohlo být, ale bez úspěchu. Byl to stálý a rytmicky zvuk. Kreiss změnil polohu naslouchacího kužele, ale ani tak se mu nepodařilo zvuk identifikovat. Na chvíli se posadil, pak nastavil naslouchadlo do opačného směru, odkud doufal zachytit zvuky toho muže, přicházejícího podél trati. Nic. Znovu zamířil kužel na jámu. Zvuk nezmizel. Co to sakra může být? No, přicházející člověk to určitě není. Tak se na to teď vykašlu a soustředím se na zlosyna číslo dvě. A na Lynn. Rozebral naslouchadlo a součásti uložil do vaku.

Janet stála na dně sifonové komory. Kolem ní kapala ze stěn voda, zatímco ona pomalu a pracně ohýbala trubku tam a zpět. Předtím počkala, až voda opadne, pak slezla sem dolů a našla trubku. Přesně tak, jak doufala, trubka končila u dna komory. Asi pomocné potrubí. Bez větších problémů vytrhla konec trubky ze zrezivělé objímky a teď se snažila kus odlomit. Vypadalo to nadějně. S každým dalším ohybem se jí zdálo, že se trubka ohýbá o kousek dál. Pracovala při chemickém světle – tady v úplné tmě se zdálo docela jasné. Prostředí komory jí začínalo připadat důvěrně známé a chladný a vlhký vzduch, který jí proudil kolem nahých nohou, se zdál normální. Lepší tenhle vzduch než voda, říkala si. Jako celou dobu, i teď s sebou táhla pistoli v ramenním pouzdře. Navzdory komplikacím byla ráda, že ji má. Nebylo vůbec jasné, kdo nebo co ji čeká nahoře, pokud se jí podaří odtud dostat.

Ucítila studenou vodu kolem kotníků a uvědomila si, že na odlomení trubky nemá celou noc. Zabrala nahoru a zapojila i sílu nohou. Ucítila, jak někde nahoře něco povoluje, a najednou držela celou její váhu a rychle uskočila, protože se jí trubka vymkla z rukou. Dopadla se zařinčením na betonovou podlahu a málem jí přiskřípla prsty u nohou. Zkusmo ji zvedla za jeden konec. Pak ji zase položila a zhruba přeměřila. Kolem šesti metrů. Dobře. Trubka se odlomila zhruba tam, kde Janet chtěla. Teď ji musí vynést nahoru na římsu a nastavit tak, aby se po ní dalo vyšplhat do hlavního tunelu. Hlavně ji musí zakotvit dole tak, aby vydržela celou dobu šplhání. Táhla trubku za sebou k žebříku.

Browne něco uslyšel. Otevřel oči a s nepříjemným překvapením zjistil, že upadl do dřímoty. Co to bylo za zvuk? Naklonil se dopředu a přiložil dlaň ke zdravějšímu uchu, aby lépe slyšel. V duchu nadával. Na svůj věk slyšel dost dobře, ale sluch mu poznamenala dlouhá práce v hlučném prostředí bez ochrany uší. Na hodinkách zjistil, že je něco po osmé večer. Nemůže už ztrácet čas. Řekl si, že počká ještě patnáct minut, jestli se zvuk nezopakuje. Jestli ne, vydá se k hlavní ulici a zkontroluje ocelové pláty. Když nic nenajde, spustí v elektrárně reaktor a začne vyrábět vodík.

Kreiss co nejtišeji slezl ze střechy a teď se opatrně přemisťoval od budovy k budově. Snažil se zůstávat co nejdéle ve stínu a tiskl se k vyhřátým betonovým stěnám. Na každém rohu se zastavil a opatrně naslouchal, ale neslyšel nic kromě slabého vánku, proudícího ulicí. Na druhé křižovatce před elektrárnou však zaslechl nový zvuk – jako když se něco ocelového táhne po betonu. Už se chystal vylézt na střechu, aby tam sestavil naslouchadlo, když si uvědomil, že zvuk vychází z úrovně ulice – vlastně ne, z té velké jámy. Ztuhl na místě a znovu to uslyšel. Určitě to vycházelo z té velké jámy, kde chyběl ocelový plát. Ten chlap se sem musel nějak dostat a teď něco kutí v podzemí. Nebo že by spadl do jámy, co kopal jinému?

Kreiss se rychle přemístil k okraji jámy. Znovu se zaposlouchal. Něco se tam dělo, ale v dálce. Ozvěna se odrážela od stěn velkého podzemního tunelu. Namířil kapesní baterku do jámy, ale paprsek taktak dosáhl na dno. Jen nějaký odlesk. Sklo? Další zvuk. Přicházel z podzemí, ze směru od elektrárny. Na jedné straně jámy našel ve světle baterky ocelové stupačky zapuštěné do betonu. Rozhodl se slézt dolů. Přešel ke vzdálenějšímu okraji jámy, kde si mohl lépe prohlédnout utržené závěsy ocelového plátu. Asi minutu přemýšlel. Kdyby tudy šel člověk a propadl se, závěsy by určitě neutrhl. Kreiss obešel obvod jámy a brzy našel, co hledal. Povrch vozovky svažující se od jámy byl poškrábaný a na betonové hraně byl otěr pneumatiky. Spadlo sem auto, ne člověk. Znovu zamířil paprsek slabého světla do jámy. Kde to auto je?

Naslouchal, ale zvuky mezitím ztichly. Vrátil se ke stupačkám a začal po nich sestupovat dolů. V tunelu ucítil chladný průvan. Sestupoval opatrně, na každé stupačce se zastavil a chvíli naslouchal. Na dně odstoupil od stěny a pod nohama mu zapraskaly krychličky rozbitých automobilových skel. Jejich vrstva pokrývala dvě temné kaluže. Ocelový plát také ležel na dně, výš od místa dopadu. Pak si Kreiss všiml, že se terén sklání. Tunel se směrem k elektrárně svažoval v poměrně ostrém úhlu. Začal podlahu zkoumat ve světle svítilny. Na dně tunelu se táhly hluboké vrypy. Narovnal se. Odhadl, že dno je pět šest metrů pod úrovní terénu a jeho průřez je tak půldruhého čtverečního metru. Páchlo to tu chemikáliemi a stojatou vodou. Průvan byl cítit vlhkostí.

Takže… Propadlo se sem auto, dopadlo na dno a sklouzlo tunelem… kam vlastně? Něco zazvonilo, jako když dopadne kov na beton. Kreiss to teď slyšel mnohem lépe, než když byl nahoře. Ozvalo se to v temnotě dole. Co nejopatrněji se vyhýbal šlapání na chrastící sklo a vydal se tunelem dolů. Svítil si pod nohy na cestu. Cesta se čím dál více svažovala. Nakonec musel jít těsně u stěny a přidržovat se jí rukou, aby nesklouzl dolů.

Po pár desítkách metrů se mu začalo zdát, že vpředu vidí slabé zelené světlo. Voda tady páchla mnohem silněji a odněkud ji slyšel dopadat na hladinu. Kráčel stále dál. Spíš cupital krátkými krůčky, aby neztratil rovnováhu. Odhadem musel být pod elektrárnou, nebo ji možná už nechal za sebou. Zelené světlo sílilo. Pak si Kreiss uvědomil, že slyší někoho pracovat. Ten někdo ztěžka dýchal a dělal něco s nějakým kovovým předmětem. Podle tvaru světla před sebou Kreiss usoudil, že po patnácti metrech tunel skončí. Pod jeho úrovní se odehrávala ta tajemná činnost. Rozhodl se, že si lehne na břicho a zbytek cesty k okraji tunelu se doplazí. Když se blížil k okraji, náhle ztuhl. Nad okrajem se na zeleném pozadí zakomíhalo jakoby hadí tělo. Vypadalo jako velká kobra.

Browne se od administrativní budovy plížil podél budov u hlavní silnice. Pohyboval se co nejtišeji. Často dělal přestávky, aby zkontroloval, jestli se zase neozvou ty tajemné zvuky, ale nic nezaslechl. Asi se mu to jen zdálo. Došel k jámě ve vozovce a zavrtěl hlavou. Posvítil na její okraje svítilnou, našel poškrábaný beton i otěr pneumatik a pak posvítil dolů do Výkopu. Tam nejprve spatřil ocelový plát, utržený ze závěsů. Pak mu do očí zazářil odraz od rozbitých automobilových skel a našel i rýhy táhnoucí se dolů tunelem. Tiše zaklel. Najeli přímo na plát. Přímo na něj. Zhasl svítilnu a sedl si na paty. Na stěně viděl zapuštěné stupačky. Mám tam dolů slézt? Zjistit, co se vlastně stalo? Možná jsou ještě naživu. Na chvíli se mu zdálo, že v tunelu něco slyší, ale pak došel k závěru, že si s ním jen zahrává jeho vlastní představivost. Přešel na horní okraj jámy a posvítil co nejdál do tunelu. Neviděl nic. Spadla klec. Auto je asi v jímce, a i kdyby přežili pád, teď už to mají dávno za sebou. Neodvolatelně. Spolkly je ty nekonečné jeskyně dole pod továrnou.

Vstal a na chvíli zatoužil, aby Jared tu past býval nenastražil. Nu což, pozdě bycha honit. A čas kvapí. Nejpozději v pondělí ráno bude po těch dvou určitě sháňka. Tou dobou už on musí být pryč i s kamionem. Je načase vrátit se do elektrárny. Má něco mezi čtyřiadvaceti a šestatřiceti hodinami, aby dokončil plnění nádrže. Popadl tašku se zásobami pro uvězněnou dívku a odspěchal.

Voda v komoře se opět zdvihala, zatímco Janet zápolila s ocelovou trubkou a snažila se ji neupustit. Nebylo nic snadného dopravit ji po žebříku nahoru na římsu. Postavit ji tak, aby dosáhla k tunelu, se zdálo ještě těžší. Zapřela se o horní konec žebříku a snažila se zamířit rozkymácený horní konec do tunelu nad sebou. Věděla, že musí trubku umístit přesně svisle, jinak se odkulí a ona bude zase na začátku. Chemické světlo stěží dosáhlo až nahoru. Uvědomovala si, jak hrozně úzká jí najednou římsa připadá, a cítila, že už nemá moc sil. Musí se jí to povést a pak musí vyšplhat nahoru.

Umístila horní konec trubky, zkontrolovala, že drží, a na chvilku se zastavila, aby sebrala všechny síly. Jednu ruku držela na trubce, oči měla zavřené, opírala se o horní konec žebříku a zhluboka dýchala. Cítila na nohou chladný vzduch, který sem vytlačovala stoupající voda. Musí se odtud dostat. Pak ucítila, že se trubka pohnula, a vyskočila, aby ji zachytila. Vstala ale příliš rychle, ztratila rovnováhu a reflexivně oběma rukama hmátla po trubce, aby nespadla do sifonové komory. Jenže trubka nahoře nedržela a Janet ucítila, jak začíná padat i s ní. Najednou se však zastavila. Zakomíhala se nad okrajem římsy a chvíli nevěděla, jestli to ustojí. Nakonec pevně stála a oběma rukama svírala trubku.

Pohlédla vzhůru. V přízračném zeleném světle hleděla na děsivou černou masku. Vodorovným oválem v černé látce na ni hleděly blyštivě tmavé oči, jak nindža v akčním filmu. Kreiss?

„Agentko Carterová,“ ozval se Kreiss, „co sakra děláte tam dole?“

Zavřela oči a začala se smát. Uvědomovala si, že i jí samotné to zní dost hystericky.

Browneovi stačilo patnáct minut, aby uvedl reaktor do provozu. Sledoval stoupající tlak a pak se zašel podívat i na kamion. Na předním sedadle našel nabíječku a připojil ji na prodlužovací kabel od generátoru, aby začal dobíjet obě baterie kamionu. Kamion tady stál už hodně dlouho, a tak příprava před odjezdem vyžadovala určitou péči. Tlakoměr na nádrži byl pro jistotu odpojený, aby jím nemohl unikat plyn. Browne jej teď otevřel – 0,6 atmosféry. Dlouhé týdny tlakoměr neukazoval vůbec nic. Teď, když už se tlak dal změřit, stoupal rychleji. Měď by už měla stačit – kdyby ne, může rozebrat jističe u turbogenerátoru. Hlavním faktorem teď byl čas.

Vrátil se do velínu. Nízkotlaké čerpadlo se mezitím automaticky spustilo a čerpalo do nádrže kamionu čerstvý vodík. Reaktor vesele šuměl, mědi v něm bylo ještě dost. Z vedlejší místnosti se ozýval běžící dieselový generátor. Browne teď neměl na práci nic než čekat, až se rozpustí zbývající měď, pak přepnout na druhý reaktor, první vyčistit a znovu naložit mědí. Věděl, že až začne používat větší čerpadlo, bude přenesený objem menší. I tak ale počítal, že se mu může podařit dostat tlak na takové dvě atmosféry, než bude muset utéct. Všechno záleží na tom, kdy začnou postrádat ty dva kluky. Asi až v pondělí. Nebo přinejmenším sem dřív než v pondělí těžko někdo přijde. Když tady zůstane celou dobu, mohl by dosáhnout potřebného tlaku v nádrži. Nebyl si jistý, jestli vydrží tak dlouho vzhůru. Možná sem v neděli ráno přijde Jared. Zkontroloval, že má připravenu řadu plných dvacetilitrových lahví s kyselinou dusičnou. Sáhl si na stěnu reaktoru, jestli se moc nezahřívá, a potom zvedl tašku se zásobami.

Zhasl jedinou žárovku a prošel na nakládací rampu. Z rampy přímo na ulici. Stál venku, přivykal oči na temnotu a poslouchal. Když už ulici slabě viděl, vyrazil. Pořád neměl jasno, co s tou holkou. Když na to přijde, můžu ji tu prostě nechat, řekl si.

Kreiss podržel trubku a čekal, až ta napůl hysterická ženská tam dole chytí dech. Svou otázku rozhodně nemínil jako řečnickou. Opravdu chtěl vědět, co tam dole sakra dělá. Proč je vůbec tady v továrně? Znovu si prohlédl situaci pod sebou. Na římse vedle sebe měla chemické světlo. Vypadalo to, že kromě spodního prádla má na sobě jen halenku a pouzdro s pistolí na popruhu. Zavolal na ni jménem. Obrátila k němu bledou ztrhanou tvář.

„Mám tu lano. Hledalas jinou cestu ven?“

„Žádná jiná není,“ odpověděla nevýrazně. Byla na pokraji vyčerpám.

„Dobře. Pošlu ti po laně postroj. Obleč si ho, chyť se trubky a já tě vytáhnu ven.“

Přikývla, ale neřekla nic. Stále ještě svírala trubku jako o život. Kreiss ucítil, jak v komoře pod římsou stoupá voda. Sundal si přední i zadní vak a potom postroj. Ze zadního vaku vytáhl cívku s patnácti metry nylonového lana s nosností 250 kg, přivázal postroj na jeho konec a spustil jej k ní. Musel jí vysvětlit, jak se do postroje obléci. Pohybovala se jako ve zpomaleném filmu. Nakonec byla připravena. Na okraji tunelu Kreiss nahmatal ocelový profil. Lepší než beton, o ten by se lano rozdíralo.

„Sevři trubku mezi kotníky a ruce,“ nařídil, „šplhej nahoru jako píďalka, ruce a nohy na střídačku. Kdyby začala padat trubka, vykašli se na ni – udržím tě na laně.“

Neodpověděla. Zopakoval pokyny a nutil ji, ať potvrdí, že rozumí. Nakonec se dočkal, ale mluvila hrozně potichu. Věděl, že postroj ji udrží, ale s její spoluprací by to šlo mnohem snáze. Nebyl si jistý, že by ji na skloněném terénu udržel, kdyby jen pasivně visela. Byl rád, že má podrážky s hrubým gumovým vzorkem.

„Dobře,“ prohlásil. „Jedem!“

Omotal si lano kolem pasu a ještě jednou kolem pravého ramene. Když na laně ucítil napětí, zatáhl jemně vzhůru tak, že zacouval nahoru tunelem. Soustředil se na lano; i bez dívání věděl, co dělá Janet. Ruce nahoru, přitáhnout se, nohy nahoru, zapřít. Udržoval stálé napětí lana, spíš aby zklidnil trubku, než pomáhal táhnout Janet nahoru. Dával si pozor, nečekal, že to půjde hladce. Odhadoval, že v polovině cesty nahoru jí dojdou síly. Byl teď asi tři metry od okraje a udržoval lano napjaté.

„Mluv se mnou,“ řekl. „Kde jsi teď?“

„Třetina,“ zasípala.

„V půlce si odpočiň,“ řekl. „Zapři ruce a nohy. Uvolni zbytek těla. Dýchej zhluboka. Já a ta trubka tě udržíme.“

Neodpověděla. „Odpověz!“ vyštěkl.

„Jo. Polovina. Odpočinek. Jo.“

Udržoval stálé napětí. Čekal, až se zapře nohama, a potom trochu zatáhl, aby jí pomohl. Musel sám šetřit síly, pro případ, že by sklouzla.

„Půlka,“ ozvala se. „Ale už nemůžu.“

„Zapři ruce a nohy. Dvě minuty zhluboka dýchej.“

„Tak jo.“

Snažil se představit si, kde je, zatímco udržoval napětí lana. Trubka stojí pod úhlem asi osmdesáti stupňů, skoro přímo nahoru. Ona je v polovině trubky a musí se snažit, aby se nepřetočila pod ni. To by bylo špatné, protože pak by se nemohla dostat přes okraj tunelu. On sám neměl na svažitém terénu moc jisté postavení. Přemýšlel, jak jí ještě pomoci, ale nic jiného než trubku neměli. Rozhlížel se kolem sebe, jestli by lano nešlo za něco zachytit, ale ve slabém zeleném světle nic takového neviděl. „Trubka drží?“

„Zatím,“ odpověděla.

„Zkusíš to nahoru?“

„Nemůžu,“ odpověděla. „Bojím se, že se stočím dolů.“

„Tak dobře,“ odpověděl. „Jen se drž nad ní. Já tě zbytek cesty vytáhnu. Můžem?“

„Já jo,“ odpověděla. Dobře, řekl si. Vtípek, i když ne moc dobrý, znamenal, že se ovládá. Zapřel nohy, omotal si další závit lana kolem ramen, potom zatáhl oběma rukama i celým tělem a zaklonil se. Lano se pohnulo. Váží tak pětašedesát sedmdesát kilo, řekl si. Navíc se lano tře o okraj. Pohnul se dozadu a zakláněl se, aby se nohy pořádně zapíraly do betonu. Pak ucítil, jak lano mírně povolilo – nejspíš se snažila pomoct a zabírala nohama.

Za patnáct namáhavých minut ji dotáhl až k okraji tunelu, ale tím ještě nebylo vyhráno. Přicházel obtížný závěr. Musí ji přetáhnout přes okraj.

„Dej ruce na horní konec trubky,“ nařídil. Pozoroval, jak se napřed jedna a potom druhá ruka pomalu kladou na horní konec tyče.

„Sepni je. Až ti řeknu, zkus se přitáhnout,“

„Děláš si… srandu?“ Skoro jí už nerozuměl.

„Ne. Dělej. Až teď zatáhnu, trubka spadne. Odraz se od ní rukama nahoru, nech ji spadnout, já zařídím zbytek. Napřed ale zhluboka dýchat. Minutu.“

„Já nebo ty?“ zeptala se.

Skoro se zasmál, ale musel celým tělem držet její váhu na vrcholku tyče. A vlastně měla pravdu. Začal zhluboka dýchat. Tělo měl zakloněné, péroval v kolenou, lano ho i přes rukavice řezalo do rukou.

„Dobře, jdem na to,“ prohlásil. Potřeboval, aby mu trochu pomohla. „Vytáhni se za rukama, a až trubka začne padat, tak povol. Ruce pak dej dopředu, jako když skáčeš do vody. A bude to.“

Neodpověděla. Ruce sepnuté na konci tyče byly hrozně bílé. Už nemůže. Musíme na to hned.

„Nahoru!“ přikázal. „Pojď! Pojď!“

Když viděl, jak se pokouší přitáhnout nahoru, zabral vší silou. Trubka odpadla dozadu. Nad okrajem se objevila hlava, potom ramena a prsa. Hlavu měla skloněnou, do obličeje jí neviděl. Trubka se od něčeho s tichým zazvoněním odrazila a potom spadla dole do vody. Janet byla bezvládná a on ji neutáhl. Cítil naopak, jak ho lano po malých kouscích táhne dolů, drobnými posuny po skloněné podlaze tunelu.

Browne před vstupem do budovy prošel obvyklým postupem. Řekl dívce, ať si nasadí na oči pásku a obrátí se ode dveří. Počkal, odemkl dveře a posvítil na ni baterkou. Byla přesně tam, kde čekal. Vstoupil dovnitř a položil na podlahu jídlo a vodu. Tentokrát se ani nepokusil odklízet zbytky z dřívějška. Velká místnost páchla plísní a zatuchlinou. I pach kanalizace byl silnější.

„Už je skoro konec,“ prohlásil, i když sám vlastně nevěděl, jak to myslí. Nereagovala. Browne se na chvilku zamyslil. „Mám dvě možnosti,“ prohlásil. „Můžu tě vzít s sebou jako rukojmí, nebo tě nechám tady.“

„Kam vzít?“ zeptala se.

Bylo to poprvé, co na něho ve svém vězení promluvila. Tón jejího hlasu ho překvapil. Zněl věcně a cítil v něm i vyzývavý vzdor. Napřed si řekl, že jí tedy nic nepoví. Pak si to ale rozmyslel. Buď bude s ním v kamionu, nebo shnije tady v betonové kobce. Ne, moment. Naživu ji tu nechat nemůže. Až budou hledat ty dva chybějící sekuriťáky, určitě prohledají všechny budovy. Buď ji tedy zabije, nebo vezme s sebou. Napadlo ho, že by mohl vytáhnout pistoli a rovnou to s ní skoncovat. Pak zavrtěl hlavou. Ne, raději si ji nechá. Celou dobu ji tady má jako rezervu pro každý případ a tak to taky zůstane. Znovu si zopakoval svou verzi. Ti dva kluci se utopili, když se chytli do Jaredových pastí. Prostě se ve špatnou dobu vyskytli na špatném místě. Zabila je povodeň.

„Do Washingtonu,“ řekl nakonec.

Neodpověděla. Pak si odkašlala a zeptala se proč.

„Mám vodíkovou bombu.“

„Blbost,“ vyhrkla. „Nikdo nemá vodíkovou bombu.“

„Ale já jo. Prostě jsem ji vyrobil.“

„Na spuštění vodíkové bomby musíš mít atomovku,“ opáčila. „Tu sis taky vyrobil, jo?“

„Prostě mám vodíkovou bombu,“ prohlásil. „Ale je to jinak, než si myslíš.“

„To určitě,“ odpověděla. „Na co mě tam potřebuješ?“

„Jako pojistku. Rukojmí, když se něco nepovede. Nechci tě zabít.“

„S vodíkovou bombou ve Washingtonu zabiješ pěkných pár lidí. Proč teda ne mě?“

„To je rozdíl,“ řekl a pozorně svítil do všech koutů, jestli někde něco nechystá a odvážnými řečmi se nesnaží odvést jeho pozornost. „Ta bomba je moje osobní věc, z mého pohledu naprosto oprávněná. Ty ses do toho připletla náhodou. Jen proto jsi ještě naživu.“

„Kde je ten druhý?“ zeptala se. „Ten, co se mu líbím nahá.“

Browne pocítil vlnu hněvu. Ten mizera Jared! „S tím si nedělej starosti. Ten už nepřijde. Tady skončil. Do Washingtonu jedu s bombou jenom já.“

„Mám hlad,“ odpověděla. „Co kdybys teď šel, ať se můžu najíst.“

„Dobře. Ale brzo asi vyrazíme na cestu. Když budeš spolupracovat, prostě… nebudeš dělat problémy, nechám tě naživu. Jestli mě zaženou do kouta, vyměním tě za sebe. Ale jestli chceš dělat potíže, zavřu tě někam do podzemí a tam umřeš hlady. Jestli teď kývneš a pak začneš dělat potíže, prostě ti podříznu krk a vyhodím tvou mrtvolu někde u silnice. Rozmysli si to.“

Zhasl baterku a zavřel ocelové dveře. Noc venku byla klidná. Do ticha zněly jen zvuky hmyzu z nedalekého lesa. Zkontroloval čas na hodinkách. Za pár minut bude muset vyměnit reaktory. Vydal se hlavní ulicí a na třetí křižovatce odbočil doprava. Přešel přes otevřenou udusanou pláň k nízkému bunkru, oddělenému od ostatních budov plotem. Zašlá cedule na bunkru varovala: ZAMOŘENO RTUTÍ – VSTUP ZAKÁZÁN! Rozhlédl se, našel průchod v pletivu a vstoupil do oplocené oblasti. Do bunkru vedly dvoje dveře. Velká vrata, kterými by projel i buldozer, a dveře běžné velikosti. Odemkl dveře, vešel dovnitř a zavřel za sebou. Rozsvítil baterku a začal kontrolovat svou železnou zásobu. Ani Jared o ní neví. Na dvou místech v továrně si Browne uložil zásoby na horší časy. Tady má všechno nezbytné pro cestu do Washingtonu. Peníze, zbraň, dodací list vystavený firmou, jejíž jméno nastříkali na kamion, a trochu zásobního šatstva. Vzal si, co potřeboval, a bunkr zase zamkl. Pak se temnou vedlejší uličkou vrátil k elektrárně a vstoupil dovnitř. Cítil by se klidněji, kdyby Jared hlídkoval. Stejně ale nikde neviděl žádnou stopu po vetřelcích.

Janet cítila, jak klouže zpět. Snažila se s tím bojovat, ale ve svalech necítila žádnou sílu, vůbec nic. Nohy se jí komíhaly dole a hrana okraje se jí zařezávala do břicha. Pokusy přehoupnout se přes okraj nikam nevedly. Navzdory chladnému vzduchu ji v očích pálil pot a ztěžka lapala po vzduchu. Cítila, jak popojíždí o další půlcentimetr zpět. Je na něj moc těžká. Spadne dolů, do temné vody v sifonové komoře.

„Můžeš zvednout nohy?“ procedil Kreiss skrz sevřené zuby. Hlas měl plný námahy.

„Co… cože?“ zeptala se hloupě. Slyšela, ale nerozuměla.

„Zkus zvednout nohu, koleno na hranu.“ Zkusila to, ale bez úspěchu. Koleno si narazila o tvrdý beton a znovu se schoulila. Těžiště měla stále moc nízko, pod hranou. Bylo jí jasné, že v sobě nenajde dost síly, aby se vyhoupla nahoru. Vtom ji něco napadlo.

„Počkej,“ řekla a snažila se prohnout v pase tak, aby dostala chodidla naplocho na stěnu.

„Nemůžu čekat. Už tě dlouho neudržím.“

„Natáhnu nohy a zapřu se,“ řekla stručně a doufala, že jí Kreiss rozumí. Neměla sílu na dlouhé řeči. „Až lano povolí. Pak budu dělat kroky po zdi. To snad zvládnu.“

„Tak do toho. Připrav se a řekni. Povolím lano.“

„Jen ho nech, jak je,“ řekla. Bála se, že by měl lano popouštět. Na jejím konci stejně po půlcentimetrech povolovalo. Opřela se chodidly o stěnu a silou vůle napnula nohy. Bylo jí jasné, že bude mít jen krátkou příležitost. Když jí nevyužije, zbývá už jen pád dolů. Zamyslela se, jak je voda tam dole hluboká. Přinutila se otevřít oči, ale hlavu neotočila. Narovnala levou nohu, potom pravou. Zpevnila kolena, ale byla ohnutá jako vlásenka. Bude muset počkat, až lano trochu víc povolí.

Potom je co nejpevněji sevřela levačkou a omotala si volný konec třikrát kolem pravého zápěstí. Pak přesunula váhu na pravou ruku a omotala si levé zápěstí. Zjistila, že se může do lana rukama opřít mnohem pevněji, ale zároveň si zastavila krevní oběh v rukou. Chyba, velká chyba. Už se však nedá nic dělat. Musí to prostě co nejrychleji provést, ať je úhel, jaký chce. Posunula pravé chodidlo o pět centimetrů nahoru. Nebylo to vůbec snadné. Měla pocit, že si vykloubí ramena. Posunula levé chodidlo na stejnou úroveň.

„Drž ze všech sil,“ zamručela.

Kreiss neodpověděl, ale lano se trochu víc napjalo. Znovu udělala krůček nahoru, jednu nohu nahoru, zapřít, druhou přisunout, zapřít. Dýchat, napomenula se. Nesmím zapomenout dýchat. Měla zadek vystrčený jako při windsurfingu. Nutila se nebrat na vědomí prázdno pod sebou a soustředila se na temně zelený beton přímo před očima. Zápěstí ji pálila, ale nebrala to na vědomí. Dalším krůčkem posunula nohy tak, že k hornímu okraji chyběl snad už jen půlmetr. Jednu nahoru, trošku pokrčit koleno, druhou k ní, zapřít. Udrž to lano! Hlavně ho teď nepusť. Ještěže teď nemám boty… Konečně pod prsty pravé nohy ucítila hladkou ocel na hraně. Zavrtěla se na laně a snažila se přesunout nohu ještě výš. Špatně. Napřed musím k té hraně dostat i druhou nohu, pak vyručkovat nahoru.

Ale ručkovat nemohla, měla ruce omotané lanem a ještě k tomu ochromené. Vykřikla zklamáním a pohlédla s nadějí nahoru na Kreisse, ze kterého viděla jen hlavu. Snažila se promluvit, ale plíce jí pukaly snahou udržet se na hraně. Chodidly se opírala o chladnou ocel a zbytek těla měla vystrčený do prostoru jako horolezec. Byla v pasti, neschopna pohybu tam ani zpět. Jeden z nich musí něco udělat, ale nebylo jí jasné, co by to mělo být.

Pak se Kreiss dal do pohybu. Bez řečí pochopil, o co jde. Zapřel podrážky do podlahy, zaklonil se ještě víc a táhl nahoru. Tah vytvořil jen nevelký, ale v její vyvážené poloze stačil. Zabral ještě víc, zakloněn téměř ve stejném úhlu jako ona, a najednou Janet prostě udělala krok a stála v tunelu. Kreiss dosedl na podlahu a Janet bezprostředně klesla na kolena, a pak na všechny čtyři. Potlačila touhu políbit beton pod sebou. V okamžiku u ní stál Kreiss a odmotával jí lano z rukou.

„Jsi hezky vystrojená,“ řekl potichu. „Zvlášť ta pistole je fajn.“

„Cvičili nás, že zbraň nesmíme nikdy ztratit,“ odpověděla. Zjistila, že nemůže vstát. Cítila křeče v žaludku a bolela ji žebra – tam, kde se do nich zarýval postroj. Pak náhle opadla hladina adrenalinu a ona cítila, že se třese a nemůže s tím nic dělat. Kreiss ji zvedl do sedu a otočil zády k sobě. Zezadu ji objal tak, že měl paže pod jejími prsy. Stále ještě se třásla a pak si zahanbeně uvědomila, že se počurala.

„To je dobrý,“ zašeptal. „To nic. To je úplně normální. Vůbec nic to neznamená. To je dobrý. Řekni mi to. To je dobrý. Řekni to!“

Drkotala zuby a cítila se úplně ochromená, ale když pořád dotíral, nakonec to po něm zopakovala.

„A teď zhluboka dýchat,“ přikázal. Seděl za ní na betonu, nohy podél jejích, jako kdyby spolu jeli na sáňkách. Zahříval ji vlastním teplem, ale nebylo v tom nic erotického. Přezky a výstupky jeho výstroje ji tlačily do zad a také si uvědomovala své mokré kalhotky. Najednou pocítila strašnou touhu usnout a všechno to zaspat. Ale on už ji zvedal na nohy – silnými pažemi ji jemně za podpaží táhl nahoru. „Pojď,“ řekl. „Ještě jednou nahoru.“

O půldruhé hodiny později zajelo Kreissovo auto k obrubníku před Janetiným domem. Celou cestu do Roanoke vedle něho spala. Budila se, jen když se jí ptal na cestu. Když nastoupila do auta, přikryl ji kabátem a ona okamžitě upadla do mrákot. Teď vypadala dezorientovaně, protírala si oči a vyhlížela ven.

„Jsme tu správně?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděla přes potlačené zívnutí. Mezitím si sundal rukavice a masku, aby na silnici nebudil pozornost. Janet měla oči prázdné únavou. „Děkuju,“ řekla. „Za všecko.“

„Ten kabát si někdy vezmu,“ prohlásil. „V té jámě to bylo služební auto, je to tak? Svoje auto máš?“

„Ano. Parkuju u kanceláře. Asi budu muset napsat pěkně dlouhé hlášení.

Neodpověděl. Čekal, že vystoupí z auta, ale ona se nehýbala. Chystal se vystoupit a otevřít jí dveře, když se zeptala, co v té továrně dělal.

Ukázalo se, že je na její otázku připraven. Jak to říkal ten kluk, moje dcera a ti dva se tam vypravili.“

„Ale proč v noci?“

„Ve dne je tam polovina všeho stejně ve stínu. Snadné něco přehlédnout. Mám tady zařízení pro noční vidění. V noci, když svítí měsíc nebo hvězdy, je vlastně vidět líp.“

Zaváhala a pak se zeptala: „Myslíš, že tam je?“

Zhluboka se nadechl. Teď jim nic neřekne, přinejmenším dokud neuloví toho druhého a nevyzpovídá ho. Navíc je tady ten drobný detail – Jared na placku pod svým přívěsem. „Nic lepšího nemám,“ odpověděl. „Teď jsem tam byl už potřetí. Budu tam hledat, dokud něco nenajdu nebo se nepřesvědčím, že tam nic není.“

„Ale v tom by FBI mohla pomoct, zvlášť teď…“

„Ne. Nemůžu ti v ničem bránit, ale musela bys to říct těm šťourům z Washingtonu. Těm jde o mě. Myslím, že celá ta historka o výrobě bomb je jen zástěrka. A stejně toho sám zvládnu víc. A nepletu se nikomu pod nohy – FBI tam přece nikoho nehledá.“

Nechala narážku bez povšimnutí. „Mému šéfovi se ta delegace z Washingtonu taky moc nelíbí,“ prohlásila. „Ale je víkend. Těžko teď někoho ve Washingtonu sežene, aby to ověřil.“

Díval se na ni, jak vyčerpaná, polonahá a omlácená sedí vedle něho. Aspoň se ještě umí stydět. Kdyby nebylo šero, určitě by viděl, jak se červená.

„I tak, zvládnu to líp než kdokoli, koho byste tam mohli poslat vy.“ Navíc, pomyslel si, když tam vtrhne bůhvíkolik lidí, mohli byste vyplašit moje jediné vodítko k Lynn.

„Dobře, já se ti rovnat nemůžu,“ odpověděla. „Ale určitě máme lidi, co jsou na tom líp.“

„O tom dost pochybuju, agentko Carterová,“ řekl potichu. „FBI v poslední době sází spíš na kvantitu než na kvalitu. No, ať je to jak chce, já se tam teď v noci vrátím. Stejně nemám nic lepšího na práci. Jestli na něco přijdu, řeknu ti to. Chceš doprovodit ke dveřím?“

„To snad zvládnu.“ Sklonila zrak k holým nohám. „Snad mě sousedi takhle neuvidí.“

„Já bych jim asi připadal ještě zajímavější. Ještě jedna věc… Ocenil bych, kdybys mě vynechala z hlášení. Mohlas třeba vylézt sama?“

„Janet se nad tím na chvilku zamyslela. Jestli to opravdu chceš…,“ prohlásila. „Ale zachránils mi život. To by se mělo dostat do záznamů.“

„Do mých ne. Moje záznamy už jsou uzavřené. Ber mě prostě jen jako otce, co hledá své dítě. Nic víc.“

Hleděla na něho v šeru. „Co to bylo za vzkaz, který ti Ransom nedoručil?“ zeptala se.

Pohlédl jí shora do obličeje. I vsedě byl o dost vyšší než ona. Nemohl jí to říct, aniž by se pustil do zdlouhavého vysvětlování. A jestli se domýšlel správně, o jaký vzkaz jde, nemá času nazbyt. Musí najít Lynn, než sem z Washingtonu pošlou někoho horšího.

„To ti nemůžu říct,“ odpověděl.

„Jo. Ransom říkal totéž.“

„Tak vidíš,“ uzavřel debatu.

Zaváhala, jako by chtěla počkat, co ještě řekne. Nakonec vystoupila.

11

Janet seděla v kuchyni nad šálkem silné kávy, když zazvonil telefon. Bylo půl osmé v neděli ráno. K jejímu překvapení ji volal Ransom.

„Agentko Carterová, kde jste byla?“

„Chyběla jsem vám, Ransome?“

„No, svým způsobem vlastně jo. Vaši hoši od sledovaček našli naši štěnici na autě pana Farnswortha. Srandovní, agentko. Nic moc chytrý, ale srandovní jo.“

„Já myslela, že to je naše štěnice?“

„Řekl bych to takhle: váš šéf, hm… nepovažoval za zbytečné sledovat vaše služební auto. Jo, proto vlastně volám. Kde je to vaše služební auto?“

„No, nejspíš někde v Číně,“ odpověděla. „Heleďte, mám první dnešní kafe. Nemůže to chvíli počkat?“

„Najde se tam trocha kafe i pro mě? Sedím teď v autě přímo před vaším domem a popravdě řečeno s váma potřebuju mluvit. Pokud možno dříve než později, jak se říká ve vznešených kruzích.“

„Ach bože, no jo, jasně… dobře.“

Vytáhla z kredence další hrnek a pustila Ransoma dál. Měl na sobě černou košili s krátkým rukávem, khaki kalhoty, sluneční brýle, nákladně vyhlížející boty a zelenou větrovku se skautskou lilií. Uvědomila si, že ona má na sobě jen koupací plášť. Přitáhla si jej blíž k tělu a zavázala pásek.

Sedl si ke kuchyňskému stolu a čekal, dokud mu nenalije kávu.

„Pěkný,“ řekla a ukázala na skautskou lilii.

„No jo,“ řekl. „Statečnost, loajalita, takový ty kecy…“

„Přesně tak. Co je tak důležitého na mém služebním autu zrovna v neděli ráno?“ zeptala se.

„Kde to auto je, ptám se znovu,“ řekl se zvednutým obočím. „Neříkala jste něco o Číně?“ Na chvíli zaváhala, ale pak mu vypověděla, co se stalo, včetně toho, že ji zachránil Edwin Kreiss.

Když došlo na Kreisse, tiše hvízdl. „A to se stalo v noci? Kreiss se po té továrně potuloval v noci? Včera v noci?“

Vysvětlila, co jí Kreiss říkal o nočním vidění. Přikývl a pak se zeptal, kolik bylo hodin, když ji Kreiss vytáhl z podzemí.

„Pozdě. Nevím to přesně,“ prohlásila. „Kolem jedenácté, tak nějak.“

„M-hm,“ přisvědčil a rozhlížel se po kuchyni, jako by něco takového viděl poprvé v životě. „Máte program na tuhle neděli, agentko?“ zeptal se. „No…“

„Tak už ho máte. Vemte si to kafe nahoru, uveďte se trochu do provozu, zkrášlovat se moc nemusíte. Zajedem někam. Chci vám něco ukázat.“

Nehýbala se a tázavě na něho hleděla.

„Je lepší to vidět než o tom slyšet, agentko,“ prohlásil. „Věřte nebo ne, času není nazbyt. Pomůže, když poprosím?“

„Neměla bych napřed zavolat šéfovi?“ zeptala se.

„Ne-e,“ řekl. „Akorát by se vyptával, a dokud to neuvidíte, nemůžete mu stejně nic říct. Prosím…“

O půl hodiny později vyjížděli v jeho autě z Roanoke a mířili na jih na silnici 1-81. Ransom mezitím vysvětloval, jak napíchli Kreissovi auto.

„Čtyři štěnice? Co práva prostého občana?“

„Prostého?“ zopakoval Ransom nevěřícně a uhodil rukou do volantu, jako kdyby řekla bůhvíjak dobrý vtip. „Nic takového v Americe neexistuje. Za prvé, nikde nejsou žádní občani.“

Sakra, pomyslela si. Narazili jsme na jeho oblíbené téma. Rozhodla se to přetrpět. „Aha.“

„Je to jednoduchá věc,“ pokračoval. „Každý nám říká jinak. Pro výzkum trhu jsme ‚respondenti‘. Marketing? ‚Cílové skupiny‘. Pro politiky jsme ‚voliči‘. Pro poskytovatele Internetu ‚účastníci‘. Daňové úřady? ‚Plátci daně‘. No, není to hezké? Nikdo nám neříká ‚občani‘. Poslední občani byli za římské republiky. Nebo možná za francouzské revoluce, když se dostali do gilotinové fáze.“

Rozhodla se mlčet. Necítila se na filozofickou debatu. Účinek kávy opadával a začínala na ni doléhat únava. Uvelebila se do sedačky a začala klimbat. O čtyřicet minut později zastavili u příjezdové cesty k Jaredovu přívěsu. Ransom zaparkoval auto tak, aby stálo mimo dohled z hlavní cesty. Pěšky došli k přívěsu. Janet viděla, že stojí nakloněný v divném úhlu.

„Tady bydlí jistý Jared McGarand,“ oznámil Ransom.

„Co to tu smrdí?“ zeptala se Janet, i když už tušila odpověď.

„To souvisí s posledními věcmi bratra Jareda, jestli chápete, jak to myslím. Je támhle pod přívěsem, jak tam trčí ta klika. A když zkontrolujete támhle to auto, na zadním nárazníku najdete jednu vzácnou štěnici.“

„Není to náhodou ta, co jste dali Kreissovi do auta?“

„Náhodou ano, agentko.“

„Já se nechám poddat. Takže pod přívěsem je mrtvola. O co tu jde?“

„Doufal jsem, že se to dovím od vás. Vy jste se setkala s občanem Kreissem předtím, než se vydal sem a ukončil životní dráhu Jareda McGaranda. Aspoň si myslím, že to se tady stalo. Nezvedl jsem ten přívěs, abych to zkontroloval, ale podle čichu jsem provedl kvalifikovaný odhad situace.“

„Že je tam mrtvola nebo že to udělal Kreiss?“

Zašklebil se a pokrčil rameny.

„Na té schůzce jsem ničeho nedosáhla,“ prohlásila. „To jsem už Farnsworthovi řekla. V podstatě.“

„V podstatě?“

„Nechtělo se mi přiznat, že mě Kreiss prokoukl, i když to se vlastně stalo. Prokoukl i ten návrh, že s ním budu spolupracovat, abychom chytli tajemné výrobce bomb a zároveň našli jeho dceru.“

„Prokoukl?“

„Říká, že je to blbost. Že ti panáci z Washingtonu jsou tu kvůli němu.“

„Ach bože,“ prohlásil Ransom a vydal dlouhý vzdech. „Je to tu zas.“

„Tak je to blbost nebo není? Ty pohádky, co Bellhouserová a Foster vyprávějí o výrobě bomb.“

„Co je pravda?“ pronesl tázavě Ransom. „Nemám zdání. Já mám za úkol spolupracovat s těma dvěma. A svým šéfům v CIA hlásit, co se děje.“

„Takže kdyby se ti dva snažili Kreisse do něčeho uvrtat, nemusel byste o tom nic vědět?“

Ransom před odpovědí zaváhal. „Řeknu to takhle. Kdyby se někomu povedlo dostat Eda Kreisse ze hry, mí šéfové by z toho nebyli žalem celí pryč.“

„Aha,“ řekla Janet tiše. „Kreiss má teda pravdu.“

„V jakém je rozpoložení?“

Odfrkla si. „Nabídla jsem se, že mu budu pomáhat při hledání dcery, jak bylo domluveno. Řekl, že žádnou pomoc nepotřebuje. Taky řekl, že jestli najde ty, kdo jeho dceři ublížili, najdeme jejich hlavy napíchané na kůlech u dálnice.“

„Starý dobrý Edwin,“ prohlásil Ransom zálibně. „Možná by nebylo od věci podívat se, jestli ten chlap pod přívěsem má hlavu. Na druhou stranu,“ řekl zamyšleně a sedl si na paty, „možná by se blbě napichovala.“ Narovnal se. „Takže, vy jste se sešla s Kreissem, ten vám řek, že s váma nepeče, šla jste domů a on sem a tady odrovnal toho… asi Jareda McGaranda. Druhý den ráno jdete na ten svůj seminář, pak do továrny na malý průzkum a koho tam nenajdete – Edwina Kreisse. Co z toho plyne?“

„Kreiss mohl od toho Jareda zjistit něco o dceři. A vydal se kvůli tomu do továrny. Ale…“

Naklonil hlavu na stranu. „Ale… co?“

„Ale Kreiss už stejně o továrně věděl.“

„No ale v noci? Proč v noci? A neřekl včera večer, že se tam vrátí? Potom, když vás zachránil?“

„Ano.“ Ze zápachu se jí začínalo dělat špatně. Ustoupila od přívěsu. „Můžeme už jít? A neměli bychom to oznámit na místní policii?“

„Ano, můžeme jít. A ne, policii nic hlásit nebudeme. CIA nemá s vraždami a místním děním nic společného – my nemáme vnitrostátní působnost.“

„Aha, to je pravda,“ odpověděla sarkasticky. „Ale s FBI je to jinak.“

„A co řeknete policii?“

„Že pod tímhle přívěsem je mrtvola.“

„A že jste to zjistila ve společnosti agenta CIA, když jste prováděla šetření v případu pohřešovaných osob, který jste už předala do Washingtonu. Jak tohle všechno vysvětlíte šerifovi? Nebo Farnsworthovi?“

Zhluboka se nadechla. Ransom má pravdu.

„Tak vidíte, agentko. Věřil bych, že se Kreiss vypraví do továrny ve dne, šmejdí tam a čmuchá jak indiánský stopař. Ale když tam jde v noci, znamená to, že chce zůstat ve skrytu. Určitě měl takovou tu módní nindža masku, co? Myslel jsem si to. Podle mě tam v továrně našel tohohle chlapa.“

„Kdyby ho tam našel, sledoval by ho sem a chtěl by z něj dostat informace o dceři. Mrtvý mu nic neřekne.“

„Ledaže by nechtěl mluvit. Nebyl by první, komu se přihodila nehoda, když nechtěl mluvit s Kreissem.“

„Podle vás to byla nehoda?“ zeptala se.

„Jo. Tenhle druh nehody se klidně může stát, když si člověk plní povinnosti při ochraně zákona.“

„Ale jak víte, že s tím má Kreiss něco společného?“

„Protože jsem našel naši štěnici támhle na té pojízdné popelnici.“

„To je snad nějaký důkaz? Mohl tu štěnici najít, když parkoval u supermarketu, a dát ji na vedlejší auto. Z toho, co víte, není tohle vysvětlení o nic víc přitažené za vlasy než to vaše. Ti kluci od bezpečnostní agentury si nevšimli ničeho podezřelého a já taky ne.“

„Neříkejte! Z toho vašeho tunelu jste nic podezřelého neviděla?“ zeptal se ironicky. Zavřel zamyšleně oči a promnul si oběma rukama obličej.

„Podívejte,“ řekla. „Podle vás je tady tohle vražda. Dobře, to je vážná věc. Chci se teď vrátit a oznámit to svému šéfovi. Koneckonců mu musím vysvětlit, jak jsem přišla o služební auto. Pojďte se mnou. Já vypovím svůj příběh a vy svůj. Uvidíme, co na to Farnsworth řekne. Ať to dá nějak dohromady s vašimi úkoly. Když to bude chtít oznámit policii, určitě to bude umět zaonačit tak, aby z toho vynechal CIA. Myslím, že to je to nejlepší, co teď můžeme udělat. Vy to víte taky.“

„Chcete ho otravovat dnes? V neděli?“

„Taky mi už pár víkendů zkazil.“

„Jen tak mezi řečí, kde je vůbec Kreiss?“

„Není to jedno? Hledá dceru. Možná ji i najde. Ale já si myslím, že v té továrně nikdo bomby nevyrábí. Je to jen stará továrna se špatnými ulicemi.“

Kreiss se probudil v neděli před úsvitem. Probral ho zpěv drozda, který vítal nový den na vrcholku telefonního sloupu. Kreiss se chvíli musel rozpomínat, kde je a co tam dělá. Svaly měl ztuhlé a bolavé z námahy v tunelu. Kvůli informacím, které získal od Janet o lidech z bezpečnostní agentury, sem přišel od železniční vlečky, a ne od hlavní brány. Na noc se uložil v plnírně min, kůlně tři bloky vzdálené od hlavní ulice výrobního komplexu.

Svlékl si průzkumnický oblek a provedl ranní očistu mokrým ručníkem. Pak se zase oblékl, ale tentokrát dal oblek nahoru maskovací zelenohnědou stranou, ne černou barvou, kterou používal v noci. Nasadil si oba vaky, místo černé kápě si vzal maskovací čepici se síťkou, do ruky vzal teleskopickou hůl a vyrazil do spleti uliček za komplexem hlavních budov.

Podle zvuku auta to vypadalo, že ten druhý chlap přijel a zase odjel, aniž do továrny vstoupil. Kreiss očekával, že ten druhý dorazí ráno, aby se setkal s Jaredem. Ten se tu ale neukáže a ten druhý bude mít před sebou rozhodnutí. Buď pojede za Jaredem, aby zjistil, co se děje, nebo do továrny vstoupí sám. Kreiss naslouchal, kdy se ozve motor auta, aby se připravil zaútočit. Jestli nic nepřijede, začne továrnu prohledávat dům od domu. Mezitím si musí najít místo pro dnešní útok.

Kráčel tiše boční uličkou mezi dvěma velkými betonovými budovami. Slunce ještě nevyšlo, ale světla už kolem byla spousta. V hlavním komplexu se jako obvykle nic nehýbalo, žádná zvěř ani ptáci, prostě nic. Na rohu hlavní ulice se zastavil. Doprava, nahoru do kopce, se táhly dvě řady velkých budov. Po levé ruce měl dvě další budovy, otevřenou proluku se silnicí a kolejištěm a na konci ulice velkou budovu elektrárny.

V povrchu vozovky zela jáma, kterou se propadla Carterová s autem. Když si připomněl Janetino dobrodružství, řekl si, že jí nezávidí povinnost jít do práce v pondělí ráno po takovémhle víkendu. Ať už je účel toho podzemního bludiště tunelů jakýkoli, pomyslel si, určitě se svažuje mnohem prudčeji než povrch terénu. Pohlédl na hodinky. Do východu slunce zbývalo pětačtyřicet minut. Vzduch se nehýbal a občas sem dolehl zvuk vozidla z dálnice. Přijíždějící auto bude určitě slyšet. Kreiss se rozhodl, že než se usadí, trochu se porozhlédne.

Vydal se k elektrárně. Měla výšku pěti normálních pater a ze zadní stěny vyrůstal dlouhý komín. Do toho vedly dva velké kouřovody – uvnitř tedy za provozu musely být alespoň dva kotle. Hala turbogenerátoru napravo, ve srovnání s hlavní budovou asi poloviční, se dala poznat podle řady transformátorů a kabelů vysokého napětí, které z ní vycházely do celého komplexu. Zdálo se, že úplně nahoře v kotelně jsou světlíky, ale jinak nikde neviděl žádná okna. Nalevo byla jakási administrativní budova. Mezi ní a kotelnou vedla do budovy velká vrata jako od garáže a pod nimi mizely železniční koleje. Napravo od vrat našel dveře normální velikosti. Vzal za kliku, ale byly zamčené. Vrata měla ve výšce očí řadu okének ze skla vyztuženého drátěnou sítí. Pokoušel se do nich nahlédnout, ale nic neviděl. Okénka byla špinavá a zaprášená. Ke svému údivu však v posledním uviděl uvnitř budovy zaparkovaný kamion. Cisternový kamion. Kabina nebyla tak velká jako u běžného návěsu, ale větší než u pick-upu. Na ložné ploše byla zelenobíle natřená cisterna. Žádné další podrobnosti nezjistil. Zamyslel se, proč tady asi kamion zůstal, když skoro všechno ostatní vybavení je pryč. Nejspíš nešel nastartovat, a když to tu zavírali, prostě ho tu nechali. Armáda už asi jiná nebude.

Obešel celou elektrárnu a zaznamenal čtyři obrovské roury, jakoby vyrůstající ze země, které sem odněkud přiváděly chladicí vodu pro generátory. Nejspíš někde výš proti proudu nabírají vodu z potoka. V zadní stěně také našel několikerý ocelové dveře, ale bez oken a také zamčené. Komín mohl mít takových sto metrů. Až nahoru, na jeho vrcholek, vedla řada rezavých ocelových stupaček. Kreiss se zastavil, aby lépe slyšel – zdálo se mu, že zaslechl zvuk nějakého stroje, ale jen slabounce. Nejspíš někde daleko odsud. Za elektrárnou našel tankoviště. Na jednom konci stála čerpací stanice a od ní vedly koleje ke dvěma velkým nádržím na topný olej. Třetí nádrž nesla nápis VODA – NAPÁJENÍ KOTLE a čtvrtá PITNÁ VODA. Na menším oploceném pozemku stály dvě o něco menší nádrže, opláštěné betonem a označené nápisy varujícími před žíravým obsahem. Jedna nádrž nesla označení H2NO3, druhá H2SO4. Kyselina dusičná a sírová, uvědomil si Kreiss. Proč tady vzadu? Jsou snad čerpadla v elektrárně?

Pokračoval v cestě kolem budovy a uvažoval, jestli v ní neskrývají jeho dceru, ale nezdálo se mu to pravděpodobné. Místnosti v elektrárně budou pro takový účel určitě příliš velké. Došel k průčelí budovy a rozhlédl se po hlavní ulici. O tři bloky dál zela jáma, kterou se s autem propadla Carterová. Ulice od toho místa pokračovala nahoru do kopce a tam se ztrácela v tunelu potrubních mostů a spleti trubek. Pocítil záchvěv beznaděje. Je tu příliš mnoho budov, příliš mnoho možností, kde hledat Lynn. Ať Jared říkal, co chtěl, je tu mrtvo jako v hrobce.

Náhle se za ním ozval nějaký zvuk. Rychle se otočil. Ve dveřích elektrárny stál vysoký muž s černým plnovousem. V jedné ruce držel pistoli s hlavní obrácenou dolů. Jeho obličej Kreissovi připomínal fotografie bojovníků z doby války Severu proti Jihu a oči měl černé a divoké. Oba na sebe kratičkou chvilku překvapeně zírali. Potom ten chlap zvedl pistoli a z necelých deseti metrů vypálil.

Kreiss ucítil záchvěv vzduchu, jak kulka těsně míjela jeho hlavu, a zároveň se mu do uší zaryl zvuk výstřelu. Na nic však nečekal a automaticky odskočil do strany. Pak se sprintem vydal nahoru ulicí a kličkoval jako zajíc. Věděl, že na větší vzdálenost se ze čtyřiačtyřicítky skoro nedá trefit. Jedna klička ho přivedla blízko ke stěně první budovy a ucítil – spíše než uslyšel – náraz do betonu nad hlavou. Odskočil doleva a pomocí hole si udržel rovnováhu. Ten chlap nestřílí jen tak bez rozmyslu. Chtěl se ohlédnout, i kdyby jen na kratičkou chvilku, aby zjistil, jestli běží za ním. Věděl ale, že teď nemůže zpomalit. Pak konečně zatočil za nejbližší roh. Hned za ním se zastavil, otočil se o sto osmdesát stupňů a plnou rychlostí přeběhl přes hlavní cestu do vedlejší ulice naproti. Tím by ho měl překvapit. Zároveň si tak vytvořil příležitost podívat se doleva. Nikoho tam však nespatřil a dveře elektrárny byly zavřené.

Kreiss zastavil na kraji uličky, aby popadl dech. Zalitoval, že si přece jen nevzal pistoli. No, ale co s ní? Střelecký souboj jako ve filmu? V tom okamžiku se ten chlap vynořil na konci uličky, v níž Kreiss stál. Kreiss opět uskočil stranou, když uslyšel výstřel. Tentokrát ucítil náraz do zadního vaku. Vyrazil na hlavní ulici, ale neměl se kam schovat, všude jen holý beton. A ten chlap to s tím svým kanónem docela umí. Odbočil doleva do další vedlejší ulice, krátce zaváhal, jestli nemá vyšplhat na střechu, ale uvědomil si, že by to byla past. Pak se střelcův stín objevil v zadní uličce. Kreiss skočil zpět na hlavní ulici a vyrazil do kopce svým zaječím během. Za sebou slyšel další tři výstřely. Ani jeden neměl správnou výšku, ale míjely Kreisse jen těsně. Přímo cítil, jak se ten chlap snaží správně zaměřit. Když se přiblížil k jámě, nezaváhal ani na chvilku. Zapotácel se a skoro volným pádem, při němž se jen zlehka dotýkal stupaček, dopadl na dno tunelu. Při dopadu upustil hůl, ale rychle ji zase zvedl. Protože věděl, že střelec se objeví za pár sekund, ani se nesnažil o tichý pohyb, když se škrábal dolů prudce se svažujícím tunelem. Udržoval rovnováhu pomocí hole a zastavil se, až když se cítil dost hluboko ve tmě. Přitiskl se tělem na beton a čekal.

Asi po minutě přestal vnímat jen tlukot vlastního srdce a uvědomil si zvuk padající vody. Už na to začínám být trochu moc starý, řekl si. Pět výstřelů. Jeden zbývá, jestli ovšem nenabil. Zatím se ale chová jako profesionál. Lepší je počítat s tím, že nabil. Kam by taky spěchal? Jestli to tady v podzemí zná, je mu jasné, že mu nemám kam utéct. Kreiss se začal pozpátku spouštět níž a nepřestával přitom sledovat kužel slunečního světla, dopadajícího sem zvenku otvorem daleko nad ním. Když se mu zdálo, že se světlo mění, zastavil se a prudce ohnul a pustil plastový konec hole. Ozval se zvuk, jako když se posune závěr automatické pistole, kterým se zasouvá náboj do komory, a pistole je pak připravena k výstřelu.

Kreiss čekal. Jestli se ten zvuk dostal až nahoru, má teď ten chlap o čem přemýšlet. Jakmile by se pustil dolů do tunelu, tvořil by proti světlu výborný terč pro pistoli, kterou teď právě slyšel nabíjet. Kreiss naslouchal vlastnímu dechu a pak se spustil o další kus níže. Tentokrát se snažil pohybovat velmi potichu. Kvůli stále prudšímu sklonu byl nakonec rád, že leží naplocho na betonu. Nakonec ucítil špičky bot v prázdnu a přestal se spouštět. Odkulil se napravo ke stěně tunelu.

Ke světlu nahoře teď měl asi sto metrů. Jak si pamatoval z malého dobrodružství s Carterovou, pod ním byla ta římsa a pod římsou velká sifonová komora. Zamířil prst na okraj betonu a zahýbal jím. Zdálo se mu, že vidí vodu. Ve vaku má lano. Stačí najít místo na jeho upevnění. Pak se může spustit dolů a v případě potřeby schovat pod vodu. Začal kolem sebe hmatat prsty, napřed doprava a potom doleva. Pod ocelovým profilem na hraně našel uvolněný kus betonu. Začal tam hrabat ocelovým hákem na konci hole, dokud pod profilem neuvolnil mezeru. Tou prostrčil lano, obtočil je kolem profilu a zavázal na bezpečný uzel. Zbytek nechal spadnout dolů.

Stále ani stopy po tom chlapovi, takže ten malý trik s „nabíjením“ asi zabral. Nebylo by to poprvé. Někdy je zvuk připomínající pistoli skoro stejně užitečný jako skutečná zbraň. Ovšem ten chlap klidně může strčit ruku s pistolí dolů do otvoru a jen tak pro jistotu do tunelu vyprázdnit zásobník. Zabezpečil hůl, připnul hrudní postroj na lano a spustil se dolů přes okraj, až mu do tunelu koukala jen hlava. Lano měl ovinuté kolem pravého boku, stehna a chodidla. Rozhodl se právě včas. V tunelu zabubnovaly odrazy náhodně vypálených kulek. Všemi směry létaly odštěpky betonu. Kromě hluku a psychologického efektu koneckonců šlo jen o neškodnou kanonádu. Kreiss visel na laně, hlavu držel za okrajem a čekal, až to skončí.

Je to patová situace. On ví, že nemůže riskovat, aby se sem pustil, protože bych na něj mohl střílet. Taky teď už asi spotřeboval všechno střelivo, co měl s sebou. Kreiss jedině litoval, že se na toho chlapa nemůže vrhnout a pořádně ho vyslechnout. Ovšem jestli je to ten druhý McGarand – a určitě je podobný Jaredovi – vím, kde bydlí. Tady by to bylo určitě lepší, ale půjdu za ním kamkoli, abych z něj dostal, co se stalo s Lynn. Kreiss čekal s pohledem upřeným na kužel světla. Cítil zvyšující se tlak vzduchu, jak pod ním stoupala voda.

Browne se postavil a zastrčil si prázdnou pistoli za opasek. Hlaveň byla ještě horká. Díval se na řadu ocelových stupaček ozářených slunečním světlem. Věděl, že si nemůže dovolit cestu dolů. Ten chlap je pěkně chladnokrevný. Utíkal jako zajíc a ani jednou se neohlédl. Klidně tam může sedět s namířenou pistolí a čekat, až mu vlezu do rány. No, to si počká. Browne se rozhlédl na obě strany a pak se vydal na místo, kam uložili trubky z Jaredovy pasti. Přitáhl tři a rovnoběžně vedle sebe je naskládal na otvor. Pak další tři, rovnoběžně s původními. Zachovával mezi nimi odstupy asi dvaceti centimetrů. Pak sem přikutálel dvě těžší trubky a položil je napříč, aby improvizovanou mříž zajistil. Až se pokusí vylézt, nepůjde to tak snadno. Navíc při tom nadělá hluk, takže ho uslyším. Teď nemám čas se tu zdržovat.

Browne se pak vrátil do elektrárny, připojil ke zdroji elektromotor na levých garážových vratech a otevřel je tak, aby viděl na cisternový kamion. Měl za sebou celonoční práci. Cítil se upocený a špinavý. Oči ho pálily. Tlak v kamionu se mu podařilo dostat skoro na tři atmosféry. Podle původních plánů chtěl dosáhnout tří a půl atmosféry, ale i takhle to určitě stačí. Bohužel, sekuriťáci spadli do podzemí, teď je tam s nimi i ten osamělý bojovník, a továrna už není vhodným místem pro další práci. Musím zahájit závěrečnou fázi, ať už tady Jared je anebo není. Zatracený kluk, snad nebude mít celý život mozek v kalhotách. Zítra se to tu bude hemžit policajtama a možná tu bude i FBI, ale já už budu daleko odsud. Už před měsícem Jared natřel cisternu na kamionu podle vzoru, který mu Browne dal. Odpovídal firemnímu vzoru jedné plynařské firmy, a tak teď už jen zbývalo nepozorovaně dostat kamion ven z továrny. Se situací ve Washingtonu si starosti nedělal. Ti namyšlení parchanti si ani nedovedou představit, že by na ně něco takového mohlo padnout.

Asi hodinu před úsvitem vymontoval generátor z původního uložení na kotli a shromáždil v místnosti s reaktorem i ostatní vybavení. Ukazatel paliva na palubní desce kamionu má ručičku na čtvrtině nádrže. Dobře. Browne obešel kotelnu a zaizoloval veškeré průduchy vzduchu, které našel. Nevynechal ani hořáky kotle a výstupy do větracích vzduchovodů. Trvalo to skoro dvě hodiny. Mezitím pečoval o reaktor a dával pozor, aby ani trocha vodíku nepřišla nazmar. Potom zavřel všechny vnitřní dveře kromě těch, co vedly z velínu do kotelny. Pak si sedl za volant kamionu a pokusil se nastartovat. S úlevou si vydechl, když motor naskočil. Poslední starost představovaly pneumatiky, ale ty se zdály v pořádku. Vyjel s kamionem na ulici a zaparkoval jej s běžícím motorem, aby se zahřál. Zkontroloval provizorní mříž na otvoru. Vypadala, že se s ní nehýbalo.

Pak ho něco napadlo. Vrátil se do velínu a dobil pistoli z krabice nábojů. Naposledy vypláchl reaktor a vložil do něj všechnu měď, kterou v místnosti našel. Odpojil od reaktoru potrubí čerpadla a nechal do něj natéci dvakrát víc kyseliny dusičné než obvykle. Reakce se okamžitě rozběhla. Krátce se zamyslel a pak přilil další džbán vody do chladiče. Došel ke dveřím, naposledy se rozhlédl po místnosti, vyšel ven, zavřel dveře a zalepil je lepicí páskou. V garážovém stání zalepil páskou i dveře vedoucí do velínu. Nechal běžet generátor a stiskl spínač, aby zavřel těžká vrata. Přitom rychle proklouzl pod zavírající se přepážkou. Generátoru za chvíli dojde palivo, ale elektřina už nebude potřeba. Reaktor bude dál tvořit vodík, a naplní tak vnitřek elektrárny vysoce výbušnou směsí vodíku se vzduchem. Až sem přijdou federálové, bude mezi nimi stačit jediný kuřák… A bude to.

Pak došel k jámě v silnici, klekl si u ní, prostrčil ruku s pistolí mezi trubkami a vyprázdnil do podzemí další zásobník. Spokojeně si představil, jak hrozně se střelba musí v tunelu rozléhat. A možná i naslepo něco trefil. Vrátil se do kamionu a dojel s ním k tankovišti za elektrárnou. Nechal motor běžet, vystoupil a vydal se k ventilům u nádrží na kyselinu. Chvíli hledal, až našel velké páčidlo na ventily se třemi výstupky, které zapadají do otvorů ventilového kola a usnadňují jeho otáčení. Napřed uzavřel menší ventil, kterým kyselina protékala do zásobních lahví ve zkušební laboratoři elektrárny. Při tomhle sklonu se kyselina vylije do tunelu někde nad jámou v silnici. Další dva ventily, které kyselinu posílaly do hlavních výrobních hal, byly zavřené. Nakonec otevřel mnohem větší ventil, označený NOUZOVÁ VÝPUST. S uspokojením naslouchal hučení v trubce o průměru dvaceti centimetrů, jíž se kyselina vlévala do podzemí. V nádrži s kyselinou zbývalo odhadem tak pětasedmdesát tisíc litrů kyseliny a to všechno teď protékalo podzemním tunelem na toho vetřelce a případné zbytky sekuriťáků. Chvíli si říkal, že by mohl počkat, až se vetřelec objeví zpátky nahoře. Měl ale neodbytné tušení, že se u hlavní brány můžou každou chvíli objevit policajti. Instinkt mu velel, aby co nejrychleji vypadl. Sedl si za volant kamionu, zacouval na hlavní silnici a vydal se cestou kolem bunkrů k zadní bráně továrny.

„Tak jo, co se to tady sakra děje?“ zamručel Farnsworth, ještě než pořádně dosedl do čela konferenčního stolu. Hodiny ukazovaly 11:20 a Farnsworth měl na sobě nedělní oblek do kostela. Netajil se hněvem.

Nejblíže k němu po obou stranách stolu seděli naproti sobě Ransom a Janet; dva velitelé jednotek seděli na opačném konci stolu. Ani oni nevypadali nadšeně z toho, že se v neděli dopoledne musí obtěžovat do práce. Před Farnsworthem ležel na stole telekonferenční reproduktor. Farnsworth se po vyslechnutí předběžné informace od Janet rozhodl pro konferenční hovor s Fosterem. Ten s nimi teď komunikoval ze svého domova v McLeanu ve státě Virginie.

Janet začala popisem svého setkání s Kreissem v Blacksburgu. Vynechala jen Kreissovo podezření, že Bellhouserová a Foster ve skutečnosti přijeli kvůli něčemu jinému, než prohlašují. Potom podrobně popsala svou výpravu do továrny Ramsey Arsenal. Když skončila, kolem stolu se rozhostilo rozpačité ticho. Oba velitelé jednotek hleděli do poznámek a bezpochyby si v duchu gratulovali, že nemají Janet za podřízenou.

„Tak tedy,“ ozval se Foster z reproduktoru, „rád bych v tom měl jasno. Kreiss vám řekl, že nabídka spolupráce ho nezajímá a že už dávno ví, co je ‚objekt R‘?“

„Ano, správně,“ odpověděla Janet. Vynechala i napichování hlav na kůly.

„Čili on byl ten bezhlavý násilník,“ dodal Farnsworth.

„Já si to myslím,“ odpověděla Janet.

„Co říkal na možnost, že se v té továrně vyrábějí ilegální bomby?“ zeptal se Foster.

„Považuje to za málo pravděpodobné,“ odpověděla Janet a vrhla rychlý pohled na Ransoma. Uvědomila si v tu chvíli, že Ransomovi přesně zopakovala, co jí Kreiss řekl. Ransom ale nezúčastněně hleděl přímo před sebe a nic neříkal.

„A příště jste ho uviděla, když vás tahal z nějakého podzemního tunelu?“

„Přesně tak,“ přisvědčila.

„Neřekl, co tam dělá? Ani jak vás v tom podzemí našel?“

Na chvilku zaváhala. „Říkal, že hledá dceru. To říkal i předtím. Když jsme se sešli v Blacksburgu.“

„A jak věděl, že vás najde v tom tunelu?“

„Slyšel hluk. Snažila jsem se tam vystrčit nahoru trubku, abych po ní vyšplhala ven. Byl na ulici nedaleko té jámy, tak se přišel podívat, co se děje.“

„Myslel si, že ten hluk dělá jeho dcera?“

Janet chtěla odpovědět, ale vtom se zarazila. Jak může vědět, co si Kreiss myslel?

Ransom se předklonil, aby oslovil reproduktor. „Tady je Ransom,“ uvedl se. „Podle mě Kreiss hledal dceru, ale je tu ještě něco.“ Popsal umístění štěnic do Kreissová auta i to, jak našel pravděpodobnou mrtvolu pod spadlým přívěsem, a že jedna štěnice se našla na automobilu jistého Jareda McGaranda, který pod tím přívěsem pravděpodobně skončil svou životní pouť. „Takže Kreiss tam byl?“ zeptal se Foster. „To tím chcete říct?“

„Přesně tak.“ Janet si všimla, že Ransom přešel od ležérně hovorového vyjadřování ke spisovnému jazyku. Profesionál na scéně, řekla si. Možná poslíček, možná něco víc.

„Místní policie už o tom přívěsu ví?“ zeptal se Jim Willson. Vedl sledovací jednotku a měl za sebou skoro dvacet let praxe u FBI. Říkalo se o něm, že za všech okolností důsledně, až puntičkářský dodržuje všechny předpisy.

„Vzdálili jsme se, aniž bychom někoho informovali,“ odvětil Ransom.

„Kdo je to ‚my‘?“ zeptal se Farnsworth. Janet viděla, jak Willson něco šeptá Paulu Porterovi, druhému veliteli.

„Vzal jsem dnes ráno k tomu přívěsu agentku Carterovou,“ vysvětlil Ransom.

„Proč?“ zeptal se Farnsworth až příliš pokojným tónem, v němž Janet tušila předzvěst blížící se bouře. Já věděla, že to jen tak neprojde, říkala si.

Ransom se opřel v křesle. „Protože se podle mého názoru nedá vyloučit vražda. To nespadá do pravomocí CIA. Navíc jsme sledovací zařízení do Kreissová auta instalovali na žádost FBI. Jestli Kreiss někoho oddělal, říkal jsem si, že je načase o tom informovat právě FBI. Proto jsme taky tady.“

Farnsworth vypadal, že každým okamžikem vybuchne. „Při vší úctě, šéfe,“ prohlásil Willson, „co se to tady sakra děje?“

„Dobrá, tak se všichni uklidníme,“ vložil se do věci Fosterův hlas z reproduktoru. „Vrátíme se k věci. Edwin Kreiss se zaktivoval. Podle dostupných informací se vyskytl na místě možné vraždy a minimálně jednou nezákonně pronikl na federální území, které kdysi sloužilo továrně na výrobu munice. Je to tak?“

Nikdo se neměl k odpovědi, a tak promluvila Janet. „Ano, je to tak.“

„Pak není vyloučeno, že naše teorie byla správná. Ten Jared jaksejmenoval mohl být zapletený do ilegální výroby bomb, o kterou nám teď jde.“

„Nesouhlasím,“ vyhrkla Janet. „Kreiss především hledá dceru. Jestli je nějaké spojení mezi ním a tou mrtvolou pod přívěsem, musí to být jedině přes dceru. O nějakých bombách nic neví. Jediný důvod, proč se vypravil do té továrny, je poměrně pochybné svědectví toho kluka, podle kterého Kreissova dcera mohla – zdůrazňuji mohla – mít namířeno právě tam. Pro výrobu bomb v továrně neexistují žádné důkazy.“

„Dobře, dobře,“ prohlásil Farnsworth. „Musíme poslat policii k tomu přívěsu a potom federální jednotky, aby prohledaly továrnu. Z mého hlediska zde jsou pohřešované osoby, jež mohly být uneseny, a nyní i podezření na vraždu. Agentka mého úřadu přišla o služební auto a málem o život při rutinní prohlídce federálního zařízení. Pane Fostere?“

„Prosím?“

„Ve světle vašich teorií o bombách chci přizvat ATF. Na té vraždě budeme spolupracovat s okresním šerifem v Montgomery. Veškeré informace týkající se vývoje Kreissova případu se budou předávat přímo vám. Jak to vidíte?“

„Raději bych z toho ATF vynechal, dokud se neozřejmí, jestli ten Jared něco v továrně nepáchal. Z důvodů, které jsme už dříve probrali. Také se potřebuji poradit s paní Bellhouserovou.“

Janet viděla, jak si Willson bezhlasně přeříkává jméno Bellhouserové a vrtí přitom hlavou.

„To chápu,“ prohlásil Farnsworth. „Je mi jasné, že byste rád viděl, jak ATF dostane na prdel. Ale něco se mi na tom nezdá. Někdo tu může přijít k úrazu, málem už se stalo, a je tady podezření na násilnou smrt. Nikdy dřív mi nikdo nic neřekl o nějaké výrobně bomb v jihozápadní Virginii. Tak teď na rovinu: když jste vy a Bellhouserová mluvili o těch bombách, mysleli jste to vážně nebo to byla jen povídačka, která měla vykouřit Kreisse z doupěte, abyste mu s Marchandem mohli provětrat kožich?“

No ne, řekla si Janet. Starý dobrý šéf. Willson a Porter na sebe pohlédli s netajeným údivem. Ransom skrýval obličej v dlaních.

„Mysleli jsme to naprosto vážně,“ odvětil Foster. „Ale…“

„Pak u toho ATF prostě bude. Zavolám jim hned teď. Já sám budu volat. Náš místní kontakt na ATF je Ken Whittaker.“

U stolu se rozhostilo ticho. Potom se Foster ozval: „Můžu aspoň požádat, aby se Kreissovo jméno objevilo jen v interních materiálech FBI?“

„Zkusíme to,“ odpověděl Farnsworth. „Ale jestli se vyskytne podezření, že vraždil…“

„To se nevyskytne, když jim neřeknete o té štěnici.“

Farnsworth obrátil oči v sloup a začal vrtět hlavou. „Chci říct,“ pokračoval Foster rychle, jako kdyby Farnswortha viděl, „když oni sami najdou vodítko mezi Kreissem a tím mrtvým, tak to bude jasné. Ale do té doby si pořád myslím, že možná Kreiss kápnul na něco důležitého. Jestli ano, je to pro nás a DCB mnohem důležitější než nějaký horal rozmáčknutý pod přívěsem.“

„Z hlediska toho mrtvého by priority mohly vypadat trochu jinak,“ podotkl Farnsworth. „Je tu ještě jedna věc. Potřebuju kontaktní telefon na DCB.“

„No, tedy… to asi nebude možné. Musím to prověřit u náměstka Marchanda a na ministerstvu spravedlnosti. Tým DCB funguje na vyšší úrovni řízení. Nejsem si jistý, jestli můžeme nechat úřady z terénu zasahovat do procesů řízení v rámci spolupráce mezi našimi úřady.“

Kecá, řekl Farnsworth bezhlasně všem u stolu. „Dobře,“ prohlásil nahlas. „Ponechám to na vás, vy jistě fungujete na té správné úrovni. Takže já pošlu do té továrny své lidi, jen co seženu nějaké odborníky od ATF. Vy to zase vysvětlete tam u vás, ano?“

„Co když tam narazíme na Kreisse?“ zeptala se Janet.

„Zeptáme se ho, co tam sakra dělá,“ odpověděl Farnsworth. „Když na to přijde, můžeme ho i zadržet a trochu si s ním popovídat. Ale teď pěkně jedno po druhém. Dnes je neděle. Pustíme se do toho, než se začnou šířit nějaké zvěsti. Pane Fostere, budeme ve spojení.“

„Dobře,“ odpověděl Foster a zavěsil. Farnsworth pohlédl na oba velitele. „Sežeňte Whittakera. Dnes. Hned teď. Dejte dohromady výjezdní skupinu a běžte do té továrny. Upozorněte armádu a požádejte ji, ať tam pošle své lidi. Pořádně se tam porozhlédněte a zjistěte, co se tam doopravdy děje. Paule, ty se prosím tě spoj se šerifem Lambem, ať se pustí do vyšetřování u přívěsu.“

„Co jim mám říct, až se zeptají, odkud o tom víme?“ zeptal se Porter, hubený a nervní muž s jemným smyslem pro detail.

„Co já vím – třeba nám zavolali od CIA. Hrajte to do ztracena. Od nás tam jeďte vy a vezměte s sebou ještě někoho, ale jen jednoho, ať tam nejsou davy. Chci informace o tom mrtvém co nejdřív.“

Porter přikývl, vstal a beze slova odešel. Farnsworth se obrátil na Janet a Willsona. „V té továrně buďte opatrní. Jestli Kreiss opravdu někoho zabil při hledání dcery, možná se vážně utrhl ze řetězu. Nebylo by to poprvé, co ztratil sebekontrolu. Ale jestli je možné se tomu vyhnout, nechci další ostudu pro FBI.“

„Co jste to hrál s Fosterem za hru?“

„To jsou takové běžné hrátky mezi místním úřadem a ústředím. Neudrží je to na uzdě o moc déle než čtyřiadvacet hodin, pokud tedy jejich hlavním cílem je opravdu Kreiss. Skoro si začínám myslet, že to tak opravdu je. Ale my musíme mít jistotu.“

„Proč do toho taháte ATF?“ zeptala se Janet.

Farnsworth si povzdechl. „Milá Janet,“ odpověděl, „není vyloučeno, i když to vypadá jako hodně nepravděpodobná možnost, že ti hlavouni opravdu ví něco, co my ne. Jestli tam opravdu je laboratoř na výrobu bomb, chcete to být vy, kdo vejde do dveří jako první? Nebo tu čest přenecháme svým váženým kolegům od ATF? Co říkáte?“

Janet viděla, jak se Willson a Ransom šklebí. Zapochybovala, jestli vůbec někdy začne mít cit pro drobnou politiku v práci. Ale v laboratoři to vlastně bylo podobné, připomněla si. No jo.

„Pane Ransome,“ pokračoval Farnsworth, „rád bych tam měl i vás, pro případ, že se tam namane Kreiss. Jestli tam bude, mohl byste si s ním promluvit a zjistit, jestli udržíme Pandořinu skříňku zavřenou aspoň do doby, než zjistíme, co dalšího mají za lubem ve Washingtonu. Zvládnete to?“

Ransom chvíli studoval stolní desku. „Můžu to zkusit,“ odpověděl nakonec bez velkého nadšení. Janet se zdálo, že vypadá, jako by se trochu bál.

Kreiss uslyšel, že se nahoře v tunelu něco děje, právě když se sifonová komora pod ním začala vyprazdňovat. Hřmění vody dole přehlušilo všechno ostatní a vzduch se naplnil jemnou vodní tříští. Kreiss se rozhodl, že se vytáhne nahoru do tunelu. Vtom ucítil ostrý zápach. Nemohl říct, že se mu jen těžko dýchá. Každý vdech se mu zabodl do plic jako ostrý nůž. Bezděky polkl a cítil, jak mu slzí oči. Přes hřmot vody stále ještě nic neslyšel, ale když se horní polovinou těla přehoupl přes okraj tunelu, zpozoroval, jak mu teče vstříc malý, ale zlověstně vyhlížející proud. Právě se vytahoval celým tělem nahoru, když proud dorazil k okraji tunelu. Žíravé páry cítil tak silně, že se neodvažoval dýchat, a pak se vrstva tekutiny přelila přes okraj. Lano mu zmizelo před očima a ocelový profil na okraji zlověstně pěnil. Pak ten zápach poznal. Kyselina… dusičná!

Zabořil nos a ústa do tkaniny obleku a nadechl se. Pak vstal a sprintem vyrazil tunelem nahoru. Snažil se nevšímat si proudu kyseliny. Nakonec dorazil ke slunečnímu světlu a ocelovým stupačkám. Těsně před vstupem do světla se zastavil a opět se přes látku obleku nadechl. Čeká na něho střelec nahoře, aby mu ustřelil hlavu, jen ji vystrčí ven? V plicích cítil hrozný tlak a oči mu slzely, že sotva viděl. Nemám moc na vybranou, řekl si a začal se škrábat po stupačkách nahoru ke světlu a na vzduch. Naskládané trubky ho na chvíli zdržely, ale ne nadlouho. Rychle se odkutálel stranou od jámy a pokračoval v pohybu, dokud se neocitl až v boční ulici. Konečně mohl dýchat a nikdo po něm nestřílel. Ležel na zádech na prohřátém betonu a soustředil se na čistý vzduch v plicích a na očích.

Proud kyseliny… Odkud? Určitě to tam pustil ten vousatý chlap. Není to tady tak prázdné, jak to vypadá. Překulil se na bok a rozhlédl se. Ve slunečním světle se nic nehýbalo. Z tunelu slyšel slabé šumění, ale jinak nikde nic. Naposled se zhluboka nadechl a vstal. Někde v tunelu ztratil hůl, ale jinak s velkým štěstím vyvázl. Nechtěl ani pomyslet, co by se stalo, kdyby kyselina rozežrala lano, když na něm ještě visel.

Vylezl na střechu nejbližší budovy a patnáct minut strávil prohlídkou okolí, nenašel však nic nového – tytéž betonové budovy, prázdné ulice a staré kůlny na holých a prašných svazích. Po střelci z elektrárny nikde ani stopy. Elektrárna… Pozoroval její průčelí bez oken i všechny čtyři vchody. Ten chlap vylezl z elektrárny, takže tam se to musí odehrávat, ať je to cokoli.

Slezl ze střechy a vydal se boční uličkou k boční stěně elektrárny. Na svahu za elektrárnou došel k tankovišti a napadlo ho, jestli kyselina v tunelu pocházela odsud. Vtom na polní cestě u tankoviště zpozoroval čerstvé stopy pneumatik. Zdvojené stopy, jako od kamionu. Okamžitě se mu vybavil kamion, který viděl v elektrárně. Rád by se znovu podíval dovnitř, ale nechtělo se mu vydávat tomu střelci všanc na otevřené ploše, přes kterou by kvůli tomu musel přejít. Měl pocit, že na jeden den si už svou dávku štěstí bohatě vybral. Znovu se zadíval na stopy pneumatik. Klekl si k nim a prsty osahával okraje vytlačené v hlíně. Jsou opravdu čerstvé.

Pohlédl na hodinky. Je už skoro jedenáct. Rozhodl se pro návrat k vlastnímu autu, aby zajel do Blacksburgu hledat Brownea McGaranda. Ten zelenobílý kamion by nemělo být těžké najít. A v kamionu bude i střelec. Doufal, že mu to pomůže najít Lynn. Asi by si tentokrát měl vzít pistoli. Uvědomil si, že má v autě Jaredovu pětačtyřicítku. Stačí jen sehnat munici.

V neděli o půl čtvrté odpoledne Janet, Ransom a Ken Whittaker čekali ve výrobní zóně muniční továrny. Stáli na hlavní ulici, ozářené jasným slunečním světlem. Dva mladí sekuriťáci právě odemykali visací zámky na posledních dvou budovách vedle elektrárny. Tým FBI dorazil k hlavní bráně krátce po druhé hodině. Čekal tam na ně Ken Whittaker, místní velitel ATF, v doprovodu těch dvou mladíků od bezpečnostní agentury, které už Janet znala. Rychle projeli kolem bunkrů a vydali se k výrobní zóně. Whittaker, vysoký a štíhlý muž s příliš velkými brýlemi s rohovinovými obroučkami, celé skupině formálně velel.

I v neděli na sobě měl khaki kalhoty a košili a k tomu „úřední“ bundu a čepici se štítkem a se symboly ATF. Když ho Willson seznamoval se situací, choval se velmi věcně. Janet překvapilo, že neklade žádné ty byrokratické otázky, které případ provázely od samého zrodu. Okamžitě souhlasil se společnou akcí. Vymínil si ale, že povede veškeré prohlídky objektů, ve kterých by se mohly nacházet bomby. S tím Willson a Ransom okamžitě souhlasili. Willson si musel všimnout, jak je Janet zmatená – zatímco Whittaker vydával příkazy, rychle jí vysvětlil, že na pracovní úrovni spolu federální agenti většinou spolupracují bez problémů, navzdory různým tlakům a pnutí nahoře. Ve Washingtonu se ovšem politikáření zdálo přinejmenším stejně důležité jako samotné případy. Willson jen tak mimochodem utrousil, že i proto zůstává stále v Roanoke. Janet jim ukázala jámu, kterou se propadla do podzemí. Z jámy teď stoupal štiplavý zápach, který Janet okamžitě poznala – kyselina dusičná. Mladíci od bezpečnostní služby potvrdili, že to cítí taky. Prohlašovali však, že v továrně se už celá léta nic neděje. Janet si nevzpomínala, že by se předtím poblíž jámy válely nějaké trubky. Na druhou stranu si uvědomovala, že od okamžiku, kdy se Kreiss objevil a začal ji zachraňovat, si toho pamatuje jen málo. Kolona čtyř aut projížděla ulicemi, ale nenacházeli nic než holé betonové stěny. Ransom navrhl, že by se mohli podívat do podzemí, ale výpary z jámy se ostatním zdály příliš silné.

„Když jsme tudy šplhali ven, nic tu cítit nebylo,“ vysvětlovala Janet a zírala dolů do tmy. „To je nějaká novinka.“

„K čemu ten tunel vůbec je?“ zeptal se Whittaker. Jeden z mladíků odpověděl, že na mapě je označen jen jako „Výkop“. Willson vyjádřil domněnku, že jde o nouzový odpad z budov lemujících ulici, kam se dala vypustit celá šarže, když se něco ve výrobě nepovedlo.

„No…,“ ozval se Whittaker, „zajímalo by mě, v čí pitné vodě se to nakonec objeví.“

Oba mladíci vypadali, že nemají zdání. Whittaker se jich zeptal, jestli mají klíče od všech budov. Odpověděli, že samozřejmě ano – mají univerzály ke všem budovám. Whittaker na ně beze slova hleděl, dokud se nedovtípili, o co mu jde. S neochotným vzdycháním začali na horním konci ulice odemykat všechny zámky. Whittaker rozdělil tým do dvou skupin. Vysvětlil jim nebezpečí nášlapných min a přikázal projít všechny budovy s tím, že při sebemenším náznaku potíží se mají zastavit a budovu opustit. Janet a Ransoma nechal Whittaker u sebe. „Co vlastně hledáme?“ zeptal se jeden z agentů. „Ty budovy mají být prázdné,“ vysvětlil Whittaker. „Kdybyste zjistili, že v některé něco je, tak vypadněte ven a oznamte to. A dejte si pozor při otvírání dveří. Výrobci bomb si potrpí na různé pastičky.“

Agenti FBI si vyměnili nejisté pohledy a potom Willson napůl zažertoval: „Když má ATF takovou spoustu zkušeností, možná by měl všechny dveře raději otvírat Whittaker.“ Whittaker se zasmál a užuž souhlasil, ale Willson prohlásil: „Ne, my to zvládnem.“ Whittaker, Ransom a Janet zůstali u jámy v zemi. Jeden z mladíků k nim přišel s otázkou.

„To jsou výrobní budovy,“ řekl. „Co ale ta elektrárna?“ Viditelně se potil, ale přesto si zapaloval cigaretu. Cigarety a akné, pomyslela si Janet. To se k sobě hodí.

Whittaker vysílačkou zkontroloval polohu Willsonovy skupiny. Ta ještě procházela budovu po budově. V žádné zatím nic nenašli.

„Jo, tak ji otevřete,“ řekl unaveným tónem. „Neděle už je stejně v háji.“

Chlapec mu dvěma prsty zasalutoval a loudavě se mezi dvěma velkými budovami vydal k průčelí elektrárny. Whittaker ho ještě pomaleji následoval. Hovořil přitom rádiem s veliteli obou skupin. Janet s Ransomem po boku kráčela k budově označené VÝROBA NITROGLYCERINU.

„No není to hezký jméno pro barák?“ zeptal se Ransom. „Jak by se vám líbilo dělat v takové…“

Janet náhle napravo spíš ucítila, než uviděla mocnou vlnu horka a tlaku. Tlak výbuchu jí sevřel tělo takovou silou, jako by na ni šlápl obr. Chtěla se otočit, aby zjistila, co se děje, ale najednou letěla vzduchem. Prorazila dřevěný plot a pak ji vzdušný proud jako hadrovou panenku vláčel po zemi, dokud ji nezastavila stěna budovy. Snažila se zjistit, kde je, ale v uších jí nesnesitelně zvonilo. Pak uslyšela vlastní vřískot, když kolem ní začaly dopadat různé věci. Velké věci. Dopad každé z nich pohnul zemí, až její bezmocné tělo nadskakovalo. Zdálo se, že slunce zhaslo, a Janet nemohla popadnout dech. V pravé straně těla cítila bolest, jako by ji kopl kůň. Plivala kousky betonu, špínu a prach. Pak těsně vedle ní dopadl na zem obrovský kus železobetonu, velký jako dům. Zaječela tak, až z toho omdlela.

Když se probrala, bolelo ji celé tělo. Kvůli bolesti v boku se nemohla pořádně nadechnout. Uvědomovala si, že se kolem vyskytují zvuky, ale ona je neslyší. Oči měla slepené betonovým prachem. Když se jí je konečně podařilo protřít a otevřít, rozhlížela se po zničené výrobní zóně. Všude se válely hromady betonového rumu – na ulici, mezi budovami, dokonce i na střechách těch budov, které ještě stály. Z posledních dvou v ulici zbyly jen zříceniny. Tam, kde před chvílí stála elektrárna, se tyčil jen pahýl komínu nad dvěma pokroucenými hromadami kovu – určitě pozůstatky kotlů. Uviděla Ransoma, jak se odněkud vypotácel. Šaty na něm visely v cárech a krvácel z hlavy, očí, uší a úst. Zakopl o nějaké trosky, skácel se jak pytel brambor a zůstal bez hnutí ležet. S hrůzou zjistila, že mu z hlavy trčel kus železa jako nestvůrný šíp bez opeřeného konce. Nade vším visel hustý a těžký mrak prachu, zbarvující sluneční světlo do zažloutlé hnědi.

Rozhlížela se, jestli neuvidí Whittakera, ale bez úspěchu. Kolena ji pálila jako v ohni. Když se na ně podívala, zjistila, že na nich má rozedrané kalhoty, sedřenou kůži a koláče zaschlé krve plné špíny. Pokusila se zvednout, ale na pravé noze ucítila tíhu velkého kusu železobetonu, z nějž trčela ocelová výztuž. Vůbec nevládla pravou rukou. Snažila se zavolat o pomoc, ale zmohla se jen na zablekotání. To vzápětí vyvolalo záchvat kašle, který ji bolel na plicích.

Pak ucítila, jak jí někdo pomáhá a nějakou pákou jí z pravé nohy odvaluje ten kus železobetonu. Byl to jeden z agentů ze sledovací skupiny – asi Harris, nemohla si vybavit jméno, ale najednou si tím byla jistá, ano, Harris. Něco jí říkal. Vůbec ho ale neslyšela. Ukázala si na uši a zavrtěla hlavou. Vzápětí se ukázalo, že to neměla dělat. Pocítila v hlavě silný záchvat bolesti. Pak se jí před očima zvedl milosrdný narůžovělý závoj a znovu omdlela.

Když se probrala tentokrát, ležela v sanitce, ale ta se nehýbala. Cítila, že má celé tělo pokryté nějakou hojivou mastí. Do obou paží vedly hadičky z lahví, jež viděla nad sebou. U nohou jí seděl mladý ošetřovatel a naléhavě mluvil do telefonu. Za ním venku viděla ze dveří sanitky zbytky toho, co bývalo budovou elektrárny. Otvíral se jí opravdu nečekaný pohled. Celá budova zmizela až na pokroucené zbytky dvou kotlů uprostřed betonové pláně, v niž se teď změnila podlaha. Dvě velké budovy nejblíže elektrárny také zmizely skoro celé, jen stěny ve svahu zůstaly stát. Všude se válely kusy betonu nejrůznějších velikostí. Na zemi před bývalou elektrárnou ležely dva černé pytle, zřejmě s mrtvými těly. Ošetřovatel zjistil, že se probírá. Řekl něco do telefonu a skončil hovor. Uvědomila si, že stále ještě neslyší. Pak na ni promluvil zblízka, ale slyšela jen slabounce. Pomalu a opatrně zavrtěla hlavou. Četla mu ze rtů. „Slyšíte mě?“ ptal se.

Zamžikala víčky a bezhlasně řekla „ne“.

„Můžete normálně dýchat?“

Zkusila to. Vdechování bolelo a i přes utišující prostředek cítila, jak jí prchavá bolest pulzuje okolo žeber, ale přikývla.

„Kolik ukazuju prstů?“ zeptal se. „Tři“ řekla opět jen rty, ale pak to zopakovala nahlas: „Tři.“

„Dobře.“ Uvědomila si, že už ho slyší, i když jakoby z velké dálky. Viděl to na ní. „Základní životní funkce máte v pořádku,“ prohlásil. „Máte rozostřené zorničky, asi pár zlomených žeber a možná i pravé zápěstí. Řekl bych, že lehký otřes mozku. Jinak nic vážného. Ty kapačky jsou proti bolesti a šoku. Vaše funkce sleduju na přístrojích. Klidně ležte. Za chvilku vás odvezeme.“

„Co se stalo?“ vypravila ze sebe s obtížemi.

„Mně to připadá jak atomovka. Venku je milión policajtů.“

„A co… tamti?“ zeptala se a zamířila pohledem na černé pytle.

„Nevím, paní. Nevím, kdo to je. Ale agenty v civilu to dost vzalo.“

V tom okamžiku mu přes rameno nahlédl dovnitř Farnsworth. Tvář měl ustaranou. Uviděl, jak si ho Janet prohlíží, a pokusil se o úsměv. Nic moc úsměv, řekla si Janet. „Ahoj, šéfe,“ řekla slabým hlasem.

„Zaplaťpámbu,“ odpověděl. „Můžu s ní mluvit?“ zeptal se ošetřovatele.

„Ale jo, jen moc neslyší,“ odpověděl muž a vycouval ven, aby udělal Farnsworthovi místo.

„Janet, můžete mi říct, co se tu stalo?“ zeptal se a pak náhle zaklel. „Poslyšte, jak jste na tom? Máte těžká zranění?“

„Trošku jsem se proletěla,“ chabě se pokusila o žert, aby ho trochu rozptýlila. „Stáli jsme u nějaké budovy, myslím na nitroglycerin. Pak vybuchl svět. Fakt nevím, co to bylo.“

„Ti, co přežili, říkají, že budova elektrárny vyletěla do vzduchu,“ vysvětlil jí. „Jeden z nich zrovna stál ve dveřích o pár budov dál. Říká, že to vyletělo nahoru jak ohnivá koule. Zničehonic.“

„Kdo…,“ začala a pak mu jen pohlédla ven přes rameno.

„Ken Whittaker je mrtvý. Taky určitě jeden z těch kluků od bezpečnostní služby. Možná i ten druhý. Myslíme, že byli na ulici před tou budovou.“

Janet cítila, jak se jí stahuje žaludek. Ale Farnsworth ještě neskončil. „Ransom… je na tom bledě. Těžké poranění hlavy. Toho odvezl vrtulník. Ti, co byli uvnitř, jsou na tom dost dobře. Ale je tu jedna novinka.“

„Jaká?“ Bolest se probouzela a jí se začínalo těžko dýchat. Snažila se nepanikařit. Novinka?

„Státní policie vytáhla z jedné budovy Lynn Kreissovou. Je poraněná, ale žije. Stačila říct, že ji tady celou tu dobu drželi dva chlapi. Pak ale začala mluvit z cesty. Blábolila něco o Washingtonu a vodíkové bombě. Pak omdlela. A mám to jen z druhé ruky – nebyl jsem u toho. Musíme ale nějak dát dohromady, co se tu stalo.“

„Nepatří to teď ATF?“

„No jo, převzali to. S velkou vervou. Jsou napružení kvůli Whittakerovi. Jejich šéf má pěnu u huby, proč jim nikdo z Washingtonu neřekl, že mají podezření na výrobu bomb v téhle továrně.“

„Pěkné,“ zamumlala Janet. „Celá ta továrna je jedna velká bomba.“

„Pane…,“ ozval se ošetřovatel. „Myslím, že jste už skončili, že? Musíme už jet.“

Farnsworth přikývl a vystoupil ze sanitky. „Rychle se uzdravte, Janet,“ zavolal ještě do dveří, než je ošetřovatel zavřel. „Ten Kreiss měl nakonec pravdu!“ dodal.

A taky nejspíš věděl mnohem víc, než pověděl, pomyslela si, když se kolem ní ošetřovatel protáhl a zaťukal na okénko k řidiči. Přemýšlela, jestli je Kreiss někde mezi troskami nebo honí ty lidi, co tam dělali – co vlastně? Vodíkovou bombu? Nepovažovala se za odbornici, ale připadalo jí to jako naprostý nesmysl. Ani náhodou. Ale jestli Kreisse nepohřbil beton, někdo by mu měl říct, že se našla jeho dcera. Třeba pak přestane honit přízraky a přijde nám říct, co vlastně ví. Sanitka se zahoupala a ošetřovatel začal něco kutit s lahví od kapačky. Najednou se cítila hrozně ospalá. Musím si to pamatovat, prolétlo jí hlavou těsně předtím, než usnula.

Browne čekal do tmy, než se vydal k motorestu a zaparkoval u něj dodávku. Předtím dojel s cisternovým kamionem na mezistátní dálnici a po ní necelých deset kilometrů na sever k velkému středisku služeb určenému hlavně pro kamiony. Tam jej zaparkoval mezi stovkou dalších. Hodinku odpočíval v restauraci a pak se stopem vrátil do Dublinu, města jižně od Ramsey. Z Dublinu to měl asi pět kilometrů pěšky k motorestu. Kolem Brownea neustále oběma směry jezdily sanitky a hasiči. Nejspíš už někdo otevřel dveře do budovy elektrárny. Tušení si potvrdil v motorestu, kam si zašel, aby se napil něčeho studeného. Všichni tam mluvili o velkém výbuchu v továrně.

Cestou do Blacksburgu s uspokojením myslel na to, jak se teď všechny důkazy, reaktor, čerpadla, generátor i nádrž s kyselinou vydaly někam na nízkou oběžnou dráhu. Do podzemí vypustil dost kyseliny, aby rozpustila stopy po autu bezpečnostní služby i libovolný počet vetřelců. A ta holka… no, škoda jí, ale co se dá dělat. Velká betonová stěna nitro-budovy hned naproti elektrárně musela při výbuchu spadnout. To ta holka nemohla přežít. Stejně to byla pěkná blbost ji tam celou dobu držet. Teď si to jasně uvědomoval. Hlavní důvod byl ten, že se nemohl přinutit, aby ji chladnokrevně odstřelil. Taky se styděl za Jareda, že si na ni dovoloval. Měl jsem něco takového čekat. Do večera musím za Jaredem zajít. Zjistit, proč se ten sexuální maniak dnes neukázal. William byl taky pěkné kvítko, ale na uvězněnou holku by nikdy nedotíral.

Vzpomínka na mrtvého syna Browneovi zkalila radost z výbuchu v továrně. V rádiu slyšel o agentech ATF. Tihle federálové zabili Williama. Dva mrtví ale nestačí. Zatracená vláda, všechny ty služby a zkratky, agenti jak utržení ze řetězu. Zabíjejí ženy a děti „jménem zákona“, posílají ostřelovače, aby odpráskli ženy s kojenci v náručí, a pak si u soudu navzájem dosvědčí nevinu. Díval se na Waco v televizi, ale propásl ten přesný okamžik, kdy tanky najely na budovy, aby se vypořádaly s těmi popletenými ubožáky. Tím to tehdy začalo. Ach, Williame, Williame… pomyslel si se smutkem. Proč jsi tam jen musel lézt? Dávat se dohromady s těma ubožákama. Těšil jsem se na den, kdy se vrátíš. A teď je z tebe jen hrstka mastného popela někde v texaských polích.

Zhluboka se nadechl, aby si zachoval klidnou hlavu. Pamatuj si, co máš udělat, řekl si. Předvést těm zkurvysynům, že si nevybrali dobře, když zabili Williama. Ten dnešní výbuch v továrně, to je jen začátek.

Browne teď plánoval, že čtyřiadvacet hodin počká, dokud se situace trochu neuklidní. Potom vyrazí s kamionem na sever, aby dokončil poslední fázi. V celé továrně zbývala jediná věc, která ho s ní dávala do souvislosti. A tu by našli, jen kdyby prohledali všech devět set bunkrů.

Bunkr 887 vypadá stejně jako všechny ostatní – napůl zapuštěný v podzemí, pětačtyřicet metrů dlouhý, dvanáct metrů široký, šest metrů vysoký v nejvyšším místě klenby. Liší se tím, že v něm Browne má materiál pro únik poté, co provede svůj plán. Peníze, oblečení, pas, vodu a jídlo na dva týdny, dokonce i auto. Když se mu po útoku podaří uniknout z Washingtonu, vrátí se sem, nějakou dobu přečká v bunkru a potom zmizí. Některá odštěpená sekta Christian Identity mu pomůže najít novou identitu.

Teď musí Jared pochopit, že ať se tady nebo ve Washingtonu bude dít cokoli, nesmí na sebe upozorňovat ani zbytečně mluvit. Schválně Jaredovi neřekl, k čemu přesně ten vodík vyrábí. Co neví, to nemůže vykecat. Kamion je teď v bezpečí – mezi ostatními kamiony si ho nikdo nevšimne. Jedině ta holka o tom něco věděla, a ta je teď mrtvá. Stejně jako William. Oko za oko…

Přejel po mostu přes New River a zamířil na sever k Blacksburgu. Rozhodl se, že se cestou domů ještě staví u Jareda. Možná se už vymotal z té sukně a zjistil, co se stalo v továrně.

Kreiss jel ke svému srubu. Měl za sebou cestu do ulice Canton Street, kde si prohlédl dům Brownea McGaranda. V úhledné čtvrti se spoustou zeleně našel dvoupodlažní domek střední velikosti na pozemku o ploše asi dvaceti arů. Za domem se krčila malá garáž a dvůr vypadal uklizený a dobře udržovaný. Na zahradě sousedního domu nějaký postarší muž uhrabával trávník. Bez zájmu pohlédl směrem ke Kreissovu projíždějícímu autu. Jen další auto, co projíždí ulicí, nic zajímavého.

V okolních zahradách Kreiss viděl další lidi, ale nebylo jich mnoho. Když zastavil na rohu a jakoby studoval mapu, rozštěkalo se pár psů. Nikde ani stopy po cisternovém kamionu. Odbočil za roh a jel podél aleje stromů souběžné s Canton Street, oddělující ji od domů v další ulici. Hranice pozemků označovala řada plechových popelnic.

Nechtěl se vracet k domu. Ten soused s hráběmi by si ho asi zapamatoval. Staří lidé bývají všímaví a Kreiss nechtěl budit pozornost. Vypadalo to tady jako klidná čtvrť pro střední třídu. O obyvateli domu v Canton Street 242 se tady nedozvěděl zhola nic. Mohl by se vrátit v noci a vzít to od té aleje. Možná by musel vymyslet něco na odlákání pozornosti. Vypadá to, že jsou tu většinou starší obyvatelé. Ani v noci tu tedy nebude absolutní klid. A taky je tu spousta psů. Cedule OBČANSKÁ STRÁŽ jen dotvrzovala, že musí být opatrný. O ulici dále od Canton Street by mohl zaparkovat u malé benzinové pumpy, nejspíš rodinného podniku.

Usoudil, že je načase vrátit se k Jaredovu přívěsu. Cestou se mu zdálo, že slyší zahřmění. Přitom na nebi ani mráček. Když přijížděl k odbočce na příjezdovou cestu k Jaredovu přívěsu, všiml si policejního auta. Jel dál a mezi stromy viděl další modré majáčky. Tak to bychom měli, konec Jaredovy životní pouti už se prozradil. Na konci okresky najel na dálnici, a ta ho vedla zpět ke srubu. Řekl si, že si zajede domů trochu zdřímnout, a pak se připraví na noční návštěvu u druhého McGaranda. Možná bude trochu spolupracovat a bude žít aspoň tak dlouho, než Kreissovi řekne, co ví. Na druhou stranu, ta chladná rozhodnost, s níž bez váhání začal střílet, znamená, že může být ještě tvrdohlavější než Jared nalitý pivem.

Teď se ale musím soustředit. Nejde přece o pomstu, musím prostě najít Lynn a on by mohl vědět, kde je. Cestou domů si pustil rádio a z toho se dověděl, že cestou k Jaredovu přívěsu neslyšel hrom.

Janet v okresní nemocnici v Montgomery County už byla plně při vědomí, když se v jejím pokoji objevil Farnsworth s doprovodem. Snadno mezi všemi našla rudý obličej pana Fostera. Janet měla žebra zpevněná fixační páskou, takže si připadala jako egyptská mumie omotaná obvazy. Nejvíc ji ale vlastně bolely vpichy kapaček. V uších jí stále ještě zaléhalo a celé tělo měla zmlácené, jako kdyby spadla do míchačky na beton. Farnsworth si sedl na vedlejší prázdnou postel. Tvářil se vážně. To jí připomnělo, že Ken Whittaker a ti dva mladí sekuriťáci jsou mrtví. Za ním Janet viděla Farnsworthova zástupce Bena Keenana. Ten byl v době výbuchu na dovolené. Asi ho narychlo přivolali. Tři další muže neznala. Všichni vypadali jako federální agenti. Rozestavili se kolem její postele. Když Farnsworth zavíral dveře, Janet na chvíli spatřila uniformovaného policistu, hlídajícího vstup do pokoje. Byla skoro ráda, že někdo přišel. Pak Farnsworth ty tři neznámé představil jako agenty ATF. Dvěma mohlo být něco přes třicet, třetímu o dost víc. Když se jí představovali, opatrně kývala hlavou, ale jména okamžitě zapomněla.

„Jak je Ransomovi?“ zeptala se. „Nevypadá to s ním dobře,“ odpověděl Keenan. „Měl v hlavě vražený kus armovací oceli. Zatím se neprobral. Všichni se modlíme, aby mu to vyšlo, ale…“ Pokrčil rameny.

„Janet, mohli bychom si to projít ještě jednou?“ zeptal se Farnsworth. „Co se tam stalo?“

Janet popsala prohlídku pole s bunkry – kde našli jen betonové náspy obrostlé býlím. Pak popsala hledání ve výrobní oblasti a místo, kde stála, když svět kolem ní vybuchl. „Pamatuju se, že jeden z těch kluků, těch sekuriťáků, zrovna šel k elektrárně, ale nedávala jsem moc pozor…“

Jeden z mladších agentů ATF se k ní naléhavě naklonil. „Snažíme se zjistit, o jaký druh výbušniny šlo,“ prohlásil. „Ta dívka, co ji našli… Hned na místě podala nesouvislou výpověď, něco o vodíkové bombě ve Washingtonu. Neříká vám to něco?“

Janet zavrtěla hlavou. Cítila, jak se jí někde vzadu v hlavě rodí velká bolest. On mluví o Lynn Kreissové, uvědomila si. Druhý z mladších mužů od ATF ji požádal, aby popsala výbuch.

„Jenom jsem to cítila,“ řekla na vysvědenou. „Tlak, horko, žádný zvuk – teda ten tam asi nějaký byl, ale mě to ohlušilo. Ještě teď mám zalehlé uši.“

„Teď to tam zkoumá technická výjezdovka z Washingtonu,“ odpověděl agent ATF. „Mají s sebou vybavení na zjišťování zplodin jaderného výbuchu. Měří tam radioaktivitu, čistě jen pro každý případ – nepovažujeme to za pravděpodobné. Všechny místní vyšetřovatele jsme odtamtud prozatím vyhnali, dokud se to nevyjasní.“

Janet neměla, co by na to řekla. Viděla terén po výbuchu jen letmo ze dveří sanitky. Podle rozsahu škod to klidně mohl být jaderný výbuch. Jenže to by měli být všichni spálení na uhel nebo tak něco, ne? Tu elektrárnu to ale zrušilo úplně… Ještě stále měla před očima roztavené a pokroucené zbytky kotlů a pošramocené tankoviště vzadu.

„Janet,“ ozval se Farnsworth. „Vy osobně – viděla jste v té továrně stopy nějaké lidské činnosti? Cokoli v některé budově? Odpadky na ulicích? Lesklé kovové povrchy?“

„Ne, pane,“ odpověděla. „Byla jsem tam přece už předtím a ta jáma, kudy jsem se s tím autem propadla do podzemí, tam byla pořád.“ Na chvilku se zamyslila. Něco s trubkami. Pak si vzpomněla. „Vedle té jámy se válely nějaké trubky. Nevzpomínám si, že by tam byly, když mě odtamtud Kreiss vytáhl. Ale možná jsem si jich jenom nevšimla. Byla jsem v té chvíli dost utahaná.“

„Kdo je to ten ‚Kreiss‘?“ zeptal se jeden z agentů ATF.

Foster a Farnsworth si vyměnili pohledy, aby si jich agenti ATF nevšimli. „Hlídač v továrně,“ řekl Farnsworth. „Při obhlídce zjistil, že se propadla deska. Ale zpátky k těm trubkám – vy říkáte, že je tam někdo dal až později?“

„To nevím jistě, pane. Jen si pamatuju, že před výbuchem jsem je viděla, a nepamatuju se, že bych je viděla předtím.“

Farnsworth přikývl. „Dobře,“ prohlásil. „Až se ověří, jestli tam není radioaktivita, tak to tam důkladně prohledáme. Jestli to tam někdo delší dobu používal, určitě najdeme stopy. Přístupové trasy, chemikálie, potřeby na výrobu bomb, zbytky a tak.“

„ATF ten průzkum povede,“ prohlásil nejstarší muž od ATF trochu nedůtklivě, snad aby Farnsworthovi připomněl, do čí pravomoci spadají bomby a výbušniny.

„Samozřejmě,“ přisvědčil Farnsworth s očividně podrážděným výrazem. „Než ale skončí ten protiradiační tým, musíme čekat, jak dopadnou.“

Janet se snažila přijít na to, co by jim ještě mohla říct, ale marně. Kvůli bolesti se nemohla dost dobře soustředit. Farnsworth vstal.

„Tak dobře, pánové,“ řekl. „Nechme agentku Carterovou, aby se mohla dát dohromady. Potom samozřejmě podá úplnou výpověď. Zítra sem pošlu někoho, kdo ji vyslechne do záznamu – ten pak zpřístupníme vyšetřovatelům případu.“

Ostatní muži začali vyjadřovat naději, že se Janet brzy uzdraví, a opouštěli místnost. Nakonec zůstal uvnitř jen Farnsworth. Zavřel dveře. „Co se děje s Kreissem?“ zeptala se tiše.

Zavrtěl hlavou. „Jsem z toho jelen. Foster sem dorazil celý říčný, jen co se ve Washingtonu doslechl o výbuchu. Teď navíc všichni mají vítr z toho, co řekla ta holka. Ve Washingtonu jsou si skoro jistí, že mluvila z cesty, ale nikdo si to riziko nevezme na triko.“

„Foster chce na Kreisse hodit i tohle?“

„To už jde mimo mě. Ale něco se děje a CIA v tom jede.“

„Ráda bych Kreissovi řekla, že se našla jeho dcera,“ řekla.

„No,“ odpověděl Farnsworth s pohledem na zavřené dveře, „náš pan Foster to vidí trochu jinak. Ale hlavní teď je to, co říkala o vodíkové bombě v hlavním městě. Všichni v centrále z toho mají vítr.“

„No jo, ale vodíková bomba? To je přece kravina, ne? Chci říct, napřed na to přece člověk potřebuje normální atomovku…“

„Já nejsem fyzik, Janet. Vím jenom to, co říkala ta holka, a nikdo od ATF se nesmál. Naopak, celí se předposrali a ten radiační tým tu byl do hodiny. Jak se tam objevili s těma Geigerovýma počítačema a ve skafandrech, všichni místní se vyděsili. Museli jsme je všechny vyhnat. Zaplaťpámbu se k tomu nedostal tisk.“

„No ale, šéfe – vodíková bomba? To snad ne.“

„Viděla jste tu budovu, Janet? Vojáci mají fotky, jak to tam vypadalo. Ta elektrárna byla pořádně velká. Teď je to jak betonová deska. Trosky se rozletěly do všech stran na kilometr daleko. Každá svislá stěna naplocho k elektrárně spadla nebo je poškozená. Prokristapána, kusy potrubí se našly až na dálnici A-11. Tak mi řekněte, co to bylo za výbušninu.“

Hlava ji bolela tak, že se nemohla soustředit. „A co to má společného s Kreissem? Ten jen hledal dceru.“

„Myslíme si, že klíčem ke všemu je smrt toho Jareda McGaranda. Podívejte, nechceme ATF nic říkat o Kreissovi a těch věcech kolem. Znáte je. Do všeho hned vlítnou a přemýšlejí až potom. Tím spíš, když je v tom zapletená CIA. Jejich práce jsou bomby, a té teď mají až nad hlavu.“

„Mají nějakou hypotézu kromě jaderného výbuchu?“

„Ten nejstarší z nich, co moc nemluvil – víte který? – zatímco všichni pobíhali kolem, ječeli do rádia a předstírali, že si nenadělali do kalhot, on si sedl a kreslil místo výbuchu. Když se ho ptali, jaká bomba to byla v té budově, řekl zajímavou věc. Podle něho to vypadalo, jako by sama ta budova byla bomba.“

„A to má být jako co?“ zeptala se. Nemohla udržet oči otevřené. Nechtěla být tady v nemocnici, ale v tuhle chvíli se jí prostě chtělo strašně spát.

„Já nevím přesně, co si o tom myslet. Foster chce, aby si ATF hrál s jadernou hypotézou. Zatím jistí lidé – v uvozovkách – mnohem výš než vy a já rozpracují všechno kolem Kreisse. A vy si odpočiňte. Jo, chtěl jsem vám říct, že jste to tam zvládla dobře.“

Když Farnsworth odešel, Janet zavřela oči. Je naštvaný – všichni jsou naštvaní – protože to Ken Whittaker má za sebou. A Ransom je na tom bledě. Vedení ATF se bude samozřejmě ptát, proč si místní rezidentura FBI vyžádala někoho od ATF bez schválení z Washingtonu a proč vlastně někdo šel do té továrny. Farnsworth se musel nějak bránit, tak jim asi řekl, že šlo o pátrání ve věci nezvěstných studentů.

Zavrtěla se v posteli, aby ulevila bolavým žebrům. Nejasně si připomněla svůj průlet plotem. Naštěstí to dřevo muselo být dost vyschlé. Podle doktora nemá zlomené žádné žebro, a tak ji ještě ráno zkontrolují, jestli neutrpěla srdeční tamponádu, ať už to je cokoli. Pak ji pustí domů. Zápěstí měla oteklé, ale rukou hýbat mohla.

Hlavní háček v tom všem je Edwin Kreiss. Pokoušela se rozpomenout, jestli se tým DCB nakonec o Kreissovi dozvěděl nebo ne. Jestli ano, Farnsworthovy hrátky s ATF dlouho nevydrží. Není ten Kreiss smolař? Roztrhá svět na kusy, aby našel dceru. Teď ji federálové našli a ani mu nic neřeknou. Proklela rivalitu tajných služeb a usnula.

Browne uviděl policejní auto příliš pozdě. Měl už spuštěnou směrovku na odbočku k Jaredovi. Když z auta vystoupil policista a mávl, Browne zpomalil. S povzdechem vypnul motor a v duchu se obrnil. Ujišťoval se znovu a znovu, že si ho nikdo nemohl tak rychle dát do souvislosti s výbuchem v továrně. Ani Jareda. Musí jít o něco jiného. Musí. „brý večer, pane. Můžu vidět nějaký průkaz?“

„Jasně,“ odpověděl Browne a podal mu náprsní tašku. „Co se děje?“

Policista neodpověděl a místo toho si prohlížel Browneův řidičský průkaz. Pak ho požádal, ať počká v autě, a sám šel někam volat rádiem. Nakonec se vrátil a řekl: „Jde sem náš seržant. Potřebuje s vámi mluvit, pane McGarande. Bude tu hned.“

Browne na policistovi viděl, že nevypadá naštvaně ani podezřívavě. Spíš rozpačitě. Stalo se něco Jaredovi? Proto nepřišel? Náhle mu hlavou prolétla znepokojivá myšlenka. Nepadli do rukou jejímu manželovi? Jared říkal, že se mu někdo potuluje kolem přívěsu… Browne pocítil záchvěv špatného svědomí – vzpomněl si, jak si přál, aby je její manžel chytil. Znal tu starou moudrost. Nepřej si, co nechceš, aby se opravdu stalo.

U policejního auta se objevil tmavý čtyřdveřový sedan. Vystoupili z něj dva muži v civilu a podsaditý policista v uniformě se seržantskými frčkami a došli k Browneovu autu. Policista si sundal čepici a informoval Brownea, že nalezli muže, který podlehl smrtelnému zranění. Mají podezření, že jde o Jareda McGaranda. „Jste příbuzný Jareda McGaranda?“ Browne přisvědčil, že je Jaredův dědeček a nejbližší příbuzný. Byl by tedy schopen a ochoten ověřit totožnost mrtvého? Browne přikývl a cítil, jak se mu stahuje žaludek. Policista si rozpačitě odkašlal a začal vysvětlovat, že oběť rozmačkal spadlý přívěs a že identifikace nemusí být nejpříjemnější. Browne se překvapeně zarazil. Rozmačkal ho přívěs? To není druh zabití, který se dá čekat od žárlivého manžela. Zhluboka se nadechl a prohlásil, že to zvládne.

Vystoupil z auta a čekal, až ho seržant představí s těmi dvěma muži v civilu, ale ten se k tomu neměl. Nebylo to ani potřeba. Browne instinktivně cítil, že jsou to vládní agenti, nejspíš od FBI. Tmavé obleky, poněkud přezíravý výraz v obličeji, chování místních policistů – to všechno byly neklamné známky. Browne se nutil do neutrálního výrazu. Cítil nepřítele. FBI a ATF, ti mu vzali Williama. Jedna věc je mít abstraktního mocného nepřítele. Když však člověk stojí necelý metr od dvou jeho představitelů, je to úplně jiný pocit. Na druhou stranu, nemůžou od něho čekat sebeovládání, když se právě dozvěděl o smrti svého vnuka. Proč jsou vůbec tady?

Nenastoupili do tmavého sedanu, ale šli pěšky. Napřed Browne vedle seržanta, oba agenti za nimi. Když prošli zatáčkou, Browne uviděl žlutou pásku kolem místa činu, dodávku výjezdní skupiny, dvě další policejní auta, dvě neoznačená auta a koronerův pohřební vůz s černými okny. Vedle auta telefonní společnosti stál Jaredův soukromý vůz. Po celém dvoře se potulovali technici v bílých montérkách. Dva muži, nejspíš detektivové, stáli za přívěsem, kouřili cigarety a tlumeně spolu hovořili. Otevřenými dveřmi přívěsu viděl Browne další lidi uvnitř. Začal přemýšlet, jestli u Jareda v přívěsu není něco, co by se vztahovalo k muniční továrně, ale na nic nepřišel. Jedině snad nějaká měď. Ale ta by se dala vysvětlit, když je telefonní opravář. Teda byl.

Přívěs stál nakřivo, jedním koncem na zemi. Spadlý konec přívěsu zakrývala jakási improvizovaná zástěna s přehozenou látkou. Jeden z techniků rozsvítil přenosnou elektrickou svítilnu, připevněnou na jednom konci zástěny. Browne si ani nevšiml, že se už začíná smrákat. Když seržant vedl Brownea k zástěně, detektivové zhasili cigarety, aby aspoň formálně vyjádřili soustrast s žalem příbuzného. Browne žal necítil. Měl pocit, že je uvnitř vypálený a všechen žal spotřeboval na Williamovu smrt. A Williama zabili tihle tady, připomněl si s postranním pohledem na oba federální agenty. Pořád mu nebylo jasné, proč tam vůbec jsou. Našli snad v přívěsu něco, kvůli čemu sem zavolali FBI? Patří vůbec k FBI? Nebo k ATF?

Seržant stručně vysvětlil, že Jareda našli pod přívěsem vedle hydraulického zvedáku. Ten prorazil podlahu a přívěs spadl přímo na Jareda. Browne už cítil zápach přicházející od zástěny. Potom mu zavoněl eukalyptový olej, když mu jeden z techniků nabídl pod nos lahvičku s Vicks VapoRub. Browne nabídku ihned pochopil. Namazal si olej kolem nozder a udělal krok dopředu. Otevřel se mu nehezký pohled. Pod nadzvednutým koncem přívěsu vykukovalo rozpláclé Jaredovo tělo. Obličej na podivně nafouklé hlavě byl téměř k nepoznání. Vedle těla ležela na zemi ocelová deska a na ní stál veliký zvedák, který držel přívěs nahoře.

Browneovi pohled stačil, a tak ustoupil zpět. Přitiskl si hřbet ruky na ústa, na chvíli zavřel oči a potom přikývl. Policisté ho sledovali pohledem, asi aby zjistili, jestli nebude zvracet. Jemu se však podařilo záchvat nevolnosti potlačit. Místo toho se mu v těle rozlila palčivá bolest, jakou nezažil od doby, kdy sledoval videonahrávku, na níž federální agenti prováděli Williamovu kremaci zaživa. Nenávidím je, řekl si v duchu. Přímo fyzicky cítil v zádech přítomnost obou federálů. Nenávidím je a z toho teď musím žít. Teď je důležité neztratit sebeovládání. Jaredovi už nikdo nepomůže, já ale pomstím i jeho. Nesmím na sebe upoutat pozornost.

Záměrně svěsil ramena a povolil rysy obličeje. „Ano, je to můj vnuk, Jared McGarand. Ale nechápu, co se tady vlastně stalo.“

„No, pane, my to vidíme takhle. Nevíte o nějakém důvodu, proč by lezl pod ten přívěs? Nebo dával pryč ty špalky?“ Browne pohlédl na přívěs. Zavrtěl hlavou. „Ty špalky se buď zvrhly, nebo je někdo podrazil,“ prohlásil jeden z detektivů a ukázal na ně paprskem baterky. „Nemáte ponětí, proč?“

Browne znovu zavrtěl hlavou. „To přece nedává smysl, že by se zvrhly samy od sebe. Proč by to dělaly? Nenarazil do nich autem nebo tak něco?“

Federální agenti, kteří zůstávali na doslech, si vyměnili pohledy, ale ani jeden nic neřekl. Proč jsou tady? ptal se Browne znovu sám sebe a potlačoval nutkání se na ně ohlédnout.

Seržant přikývl. „Ano, pane. Taky jsme si to říkali. Ale nic tomu nenasvědčuje. A muselo by to být něco pořádně velkého, když se vezme v úvahu, jak těžký je ten přívěs. Možná zvedal přívěs, aby ty bloky posunul, nebo něco podobného.“

„A co psi, co jste udělali s nimi?“ zeptal se Browne a ohlédl se na prázdný kotec.

Všichni policisté se rozhlédli a potom se podívali jeden na druhého. „Kolik psů by tu mělo být, pane McGarande?“ zeptal se seržant. „Ten kotec jsme nemohli přehlédnout, ale když jsme sem dorazili, žádní psi tu nebyli.“

Seržant mluvil s mírným horalským přízvukem, a tak se Browne rozhodl použít jej také. „Měl tři psy na divoký prasata. Pouštěl je jenom na lovu.“

V tu chvíli se jeden z detektivů rozhodl, že se Browneovi představí. Zablýskl zlatým odznakem v kožené náprsní tašce a pak se zeptal, rovněž venkovským přízvukem jihozápadní Virginie: „Váš vnuk, pane McGarande… měl nějaký nepřátele? Nevíte o někom, kdo by mu chtěl udělat něco takovýho?“

Browne si vzpomněl na vetřelce z továrny, velkého chlapa v tom divném obleku, a na propalující pohled černých očí, jimiž se do Brownea zavrtal, jako kdyby ho dobře znal. A ten chladnokrevný útěk před Browneovou střelbou, aniž by se ohlédl nebo se pokusil o nějakou hloupost. Něco takového prozrazovalo profesionální výcvik. Browne začínal tušit, že za tím vším bude možná víc než pár zmizelých studentíků. Instinktivně se rozhodl předhodit detektivům falešnou stopu. Sklopil pohled a jakoby rozpačitě zašoupal nohama. Snažil se vzbudit dojem, že se odhodlává prozradit trapnou podrobnost o vnukovi.

„Víte, on vnuk…,“ začal s otcovským povzdechem, „… byl na ženský.“ Z eukalyptového oleje mu slzely oči, čehož se rozhodl také využít. Jim se taky líbil, jestli mi rozumíte. A některé byly vdané. V sobotu večer ke mně měl přijít, ale zavolal a říkal, že musí na rande. Podle toho, jak to říkal, to asi byla některá z těch jeho vdaných paniček. „Já ho varoval, ale Jared, ten měl vždycky svou hlavu.“

Detektivové si pilně psali do notesů a pokyvovali hlavami. To byla řeč, jaké rozuměli. Z toho už se dalo vyjít při pátrání. „Nevíte, jak se jmenuje?“ zeptal se jeden z nich.

„Ne, prosím,“ odpověděl Browne. „Jared mi nikdy neříkal jejich jména. Věděl, že mu to neschvaluju. Ale podle mýho to nejspíš byla nějaká panička, co měla poruchu na telefonu a Jared jí to přišel opravit. Něco takovýho. On obvykle pracuje na vlastní pěst, objíždí samoty a tak.“

Jeden policista zavřel notes a vydal se k autu, aby si zatelefonoval na pár míst. Browne držel pohled sklopený k zemi. Proč tady jsou tamti?

„Mohl byste zajít dovnitř a podívat se, jestli něco nechybí?“

Vstoupili do přívěsu kolem technika, který seškrabával něco mazlavého ze schůdků. Browne prošel přívěs po nakloněné podlaze, ale nic nechybělo. Prohledal zásuvky psacího stolu i nočního stolku, ale o chybějící zbrani neřekl nic. Nebyl si jistý, jestli ji Jared vlastnil legálně nebo si ji sehnal na některé burze v Roanoke nebo ve Winchesteru. A s těmi idioty u Černých klobouků si hodně zbraně vyměňovali. V ložnici se jakoby mimochodem zeptal, kdo jsou ti lidé tam venku.

„Ti dva chlapi? To jsou agenti FBI z Roanoke. Vedou nějaké vyšetřování u telefonní společnosti, nějaký podvod s telegrafickým převodem peněz do jiného státu. Váš vnuk u té společnosti pracoval, tak když jim došla naše hláška, přijeli sem. Podle mýho jsou jen zvědaví, jak my, místní burani, pracujeme při nejasném úmrtí.“

Tím se to vysvětluje, pomyslel si Browne s úlevou. O výbuch v továrně jim nejde. Prošli zpět přes celý přívěs, i když z toho měl Browne divný pocit. Jako kdyby Jaredovi šlapal přímo na mrtvé tělo. Pak si od Brownea vzali osobní údaje a adresu bydliště. Zeptali se, jestli si vezme na starost pohřeb. Informovali ho, že kvůli podezřelým okolnostem musí proběhnout pitva, pak že tělo dostane. Nakonec ho nechali odejít. Vydal se pěšky zpět k autu. Cítil v zádech pohledy těch agentů FBI.

Odjel do Blacksburgu a cestou kontroloval ve zpětném zrcátku, jestli ho někdo nesleduje. Protože kamion je na tom parkovišti, času není nazbyt. Podle původního plánu chtěl Browne odjet téže noci, ale teď se musí ujistit, že nemá v zádech nepřítele. Výbuch v továrně mu nahrával. Všichni u FBI v jihozápadní Virginii by se měli zabývat jím a ničím jiným. Browne se už těšil, až uvidí továrnu ve večerních zprávách v televizi. Chtěl se na vlastní oči přesvědčit, co vodík dokáže s robustní železobetonovou budovou. Z toho bude moci odhadnout účinky na jinou budovu, jistý kancelářský komplex v hlavním městě. Při pomyšlení na mnohem méně robustní konstrukci ze skla a oceli se do tmy usmál. Necítil pochybnosti. Byl si víceméně jistý, že tu budovu výbuch smaže ze zemského povrchu.

V půl jedenácté večer přijel Kreiss s dodávkou, kterou měl Jared od telefonní společnosti, do Canton Street, ale než dojel k Browneovu domu, odbočil do vedlejší ulice. Hodinu předtím dorazil k Jaredovu přívěsu. Jak očekával, policisté mezitím skončili. Kreiss věděl, že nemůže kolem Browneova domu chodit v průzkumnické výstroji. Ani nemusel, měl přece Jaredovy klíče. Nakonec si uvědomil, že dodávka telefonní společnosti nabízí skvělé krytí. Policisté odtáhli Jaredovo vlastní auto, ale firemní tam nechali. Psi ještě nenašli cestu zpátky a jedině žlutá páska světélkující v pološeru dosvědčovala, co se tady přihodilo. Po patnácti minutách soustavného pozorování si byl jistý, že v přívěsu nikdo není. Zaparkoval auto za opuštěným domem o kilometr dál a vydal se k přívěsu. Uložil si do tašky sledovací vybavení, telefon do auta, Jaredovu automatickou pistoli a také pager od Janet Carterové.

Na sobě měl obyčejnou modrou montérkovou soupravu a na sedadle spolujezdce ležela Jaredova bílá přilba z umělé hmoty. Na montérky připnul Jaredovu identifikační kartu od společnosti Southern Bell, přestože fotografie se Kreissovi nepodobala ani vzdáleně. Uvědomoval si, že jeho opatření by možná mohla oklamat nevšímavého civilistu, ale pozorného policajta ani náhodou. Musí si dávat pozor, kde zaparkuje.

V dodávce to páchlo cigaretovým kouřem a před sedadlem spolujezdce se válela změť obalů od jídla, technických zpráv, opravenek a prázdných plechovek od nealkoholických nápojů. Zadní část byla jen o málo uklizenější. Viděl tam svazky drátů, krabice s náhradními díly, pár červenobílých dopravních kuželů a spoustu nástrojů a technických manuálů. Zastrčil Jaredovu pistoli do pouzdra za sedačkou. Náboje zatím nesehnal. No, někdy je prázdná pistole skoro stejně dobrá jako nabitá. Málokdo má chuť si na vlastní kůži ověřit, jestli to skutečně vystřelí, když hledí do ústí namířené pětačtyřicítky. Našel vjezd k aleji za cílovým domem, zajel k prvnímu telefonnímu sloupu a přepnul světlomety na parkovací světla.

Browne McGarand dokončoval přípravy. Na pick-up v garáži nasadil kryt, aby nikdo neviděl na nástroje a další vybavení. Zavolal na stálou linku jedné pohřební služby a objednal u ní, aby po pitvě vyzvedli Jaredovo tělo a provedli kremaci. Pak zavolal na telefonní číslo z vizitky, co dostal od jednoho z detektivů, a na záznamníku nechal vzkaz, že odjíždí do Greensboro v Severní Karolíně, aby osobně informoval Jaredova mladšího bratra. Vysvětlil, že chlapec je mírně mentálně postižený, a proto situace vyžaduje zvláštní péči. Jako pravděpodobný den návratu uvedl středu. Neptal se, o nic nežádal, prostě jen informoval, co se děje. To by je mělo na chvíli uklidnit, kdyby ho chtěli znovu vyslechnout.

Pak zadními dveřmi opustil dům, vstoupil do garáže a na sedadlo spolujezdce uložil poslední tašky. Měl tady všechno, co potřeboval na svou washingtonskou operaci. Podle původního plánu nechtěl odjet o víkendu, ale vlastně to nevadilo, protože pro provedení operace se hodil kterýkoli všední den ráno. Vrátil se do domu, pozhasínal všechna světla a pozamykal dveře. Nemá žádné psy ani jiná zvířata, o něž by se někdo musel starat, a do schránky na dopisy se vejde hodně účtů, než začne přetékat. Jedna varianta plánu počítala s tím, že dům před odjezdem zapálí, ale za daných okolností usoudil, že by to nebylo moc moudré. Jestli akce uspěje, nikdy se jim nepodaří vystopovat pojítko mezi ním a tím kamionem – ten možná výbuch úplně zničí. Kdyby se bralo za bernou minci pátrání, které následovalo po útoku v Oklahoma City, vyšetřovatelé možná nakonec zjistí město v západní Virginii, kde Jared kamion ukradl, tam ale stopa skončí. V Browneově domě nikdo důkaz něčeho nezákonného nenajde, protože tu prostě žádný není.

Naposled se ze dveří kuchyně rozhlédl po ztemnělém domě. Prožil tady více než třicet let, z toho čtyřiadvacet s Holly, dokud mu ji nevzala rakovina. Williamův pokoj, od jeho smrti nedotčený. Naproti němu dětský pokoj. Jak William vyrůstal, Browne z obyčejného inženýra povýšil až na hlavního chemického inženýra celé továrny. Život běžel podle plánu. Pilná práce, věrnost v manželství, pravidelné chození do kostela a dobrá manželka, to všechno ho vyneslo na druhou nejvyšší pozici ve firmě. Ale pak se to všechno začalo hatit. William dostal do jiného stavu tu holku. Jeho manželství se rozpadlo. Holly dostala rakovinu. Nakonec nejhorší rána – vláda se nečekaně rozhodla zavřít továrnu. Holly odpracovala sedm let v recyklaci rtuti a Browne si byl naprosto jistý, že rakovinu má odtamtud. Další tři ženy ze stejného pracoviště také umřely na rakovinu, ale vláda si sehnala znalce, co tvrdili, že v tom není žádná souvislost. A po uzavření továrny začala vláda považovat za uzavřenou také celou tu záležitost. Dokonce Brownea ošidili o část penze a nakonec, místo aby ho nechali vyléčit si rány na duši, ho ještě přinutili, aby řídil zakonzervování celé továrny pro případ, že by se zase někdy měla začít používat.

Holly mu chyběla snad ještě víc než William. Ta nemluvná a silná žena si nikdy nestěžovala, dokonce ani když ji sklátila zákeřná choroba. Browne se začal smiřovat se ztrátou Holly díky tomu, že mu zůstane syn a vnuci. Pak došlo k masakru ve Waco. Nemůže to být přece jen pouhá náhoda, že u kořene všeho jeho osobního zla stojí vláda. Necitelná, s bezedným svědomím, kochající se svou mocí vůči jednotlivcům, které bez rozmyslu ničí, jako když se rozšlapují mravenci. Kdyby nebylo všech ostatních problémů, které Browneovi vláda uchystala, možná mohl Williama zachránit. Když se přihodily ty události v Oklahoma City, Browneovi připadaly jako šílenost. Ale teď, teď chápal tu touhu pomstít se. Pomsta je má, pravil Pán.

Browne si povzdechl, vyšel z domu zadním vchodem, zamkl za sebou a věděl, že se sem sotva někdy vrátí. Začínalo to tak pěkně a končí to v troskách. Holly je mrtvá, Jared taky, továrna jakbysmet a Kenny… ach, Kenny, ten nikdy doopravdy nežil, a už nikdy nebude. Je vlastně vězněm vlády, vykonává podřadné práce v ústavu pro choromyslné v Greensboro, kde také žije v jednom ze státních domovů. Browne zatoužil opravdu za ním zajet a říct mu, co se stalo s jeho bratrem. Věděl ale, že Kenny by se jen smutně usmál a věnoval by té zprávě asi tolik pozornosti, jako kdyby se právě dozvěděl, že venku začalo pršet.

Vstoupil do garáže. Předtím do ní zacouval, a tak stačilo nastoupit, nastartovat a vyjet na ulici. Odbočil doprava, najel na výpadovku Highway 460 a po ní zamířil k mezistátní dálnici. Věděl, že jeho život skončil. Teď už jen hledal způsob, jak jej důstojně ukončit a vzít při tom s sebou co nejvíc těch zločinců, co spálili jeho syna na prach.

Když Kreiss uslyšel z garáže nastartovaný motor, sprintem se rozběhl ukrýt v opravářské dodávce. Měl štěstí – v okamžiku, kdy McGarand vstupoval do garáže, zbývalo mu k domu už jen pár metrů. McGarand odjel a Kreiss rychle nastoupil, rozjel se jako závodník, srazil pár popelnic, dvakrát smykem odbočil doprava a vjel do Canton Street. Na stopce nezastavil. McGarandovo auto nikde neviděl. Užuž si zoufal, že ho ztratil, pak ale v dálce zasvítil semafor na křižovatce. Stihl to k němu, dokud ještě svítila červená. McGarandova fordka čekala v odbočovacím pruhu doleva. Nad ložnou plochou měla kryt, takže to nevypadalo, jako by si majitel jen vyjel na nákup. Kreiss přibrzdil a nechal mezi sebe a fordku předjet několik aut, ale tak, aby zvládl projet křižovatku na stejnou zelenou. Sledoval fordku deset nebo dvanáct kilometrů. Pak McGarand odbočil na nájezd na dálnici 1-81. I v hustém provozu se Kreissovi dařilo fordku bez potíží sledovat.

Situace se mu nelíbila, musel se rychle rozhodnout. Má sledovat McGaranda na dálnici? Nebo ho nechat být, vrátit se do továrny a hledat Lynn? To vlastně nejde, po tom výbuchu. Bude tam plno lidí od FBI a ATF. Vzpíral se uvěřit možnosti, že by se Lynn při výbuchu mohla zranit nebo zabít. Po návratu domů sledoval televizní zprávy, kde ukazovali i sekvenci snímanou z vrtulníku. Holá betonová pláň na místě elektrárny v jasném odpoledním slunci působila na Kreisse, který budovu viděl stát, poněkud přízračným dojmem. To musela být pořádná bomba, pomyslel si. Opravdu velká. Všechny budovy v okolí utrpěly větší či menší škodu a dvě nejblíž k elektrárně jako by téměř byly srovnané se zemí. Připomněl si, že všechny tyhle budovy zkontroloval a našel jen zamčené dveře. Žádné stopy po nedávném použití.

Nebo bych se měl vrátit k domu toho chlapa? zaváhal. Výrazná koncová světla sledovaného auta dovolovala, aby se držel dost daleko vzadu.

V provozu, stejně hustém jako jindy, se řidiči trajlerů věnovali svým obvyklým hrátkám – kličkovali z pruhu do pruhu, aby na přeplněné dálnici popojeli o dalších pár set metrů. Kam sakra ten McGarand jede? Pak si všiml směrovky – fordka sjížděla z dálnice.

Kreiss zpomalil, vklouzl mezi dva trajlery a co nejpomaleji se zařadil do odbočovacího pruhu, aby nemusel dojet až těsně za McGaranda. Skoro se mu nepovedlo tomu vyhnout, ale v poslední chvíli McGarandovo auto naštěstí dvakrát rychle za sebou odbočilo doprava a vjelo na parkoviště kamionů. Kreiss čekal, jak dlouho to šlo. Pak za ním začala netrpělivě pomrkávat dálková světla a musel jet dál. Jel doprava a potom na jasně osvětlenou parkovací plochu. Stačil zahlédnout, jak McGarandova fordka mizí za hlavní budovou, projíždí kolem tankovacích stojanů a zajíždí na zadní parkoviště, do husté atmosféry mezi řadami trajlerů s motory běžícími na volnoběh. Kreiss zajel až k tankovacím stojanům a vypnul světla. Aut čekajících na tankování nebylo tolik, aby musela čekat ve frontě. Proto vystoupil, zamkl dodávku a vydal se rychlým krokem za roh budovy s restaurací a obchodem. Musel se při tom vyhýbat popojíždějícím vozidlům a unaveně vyhlížejícím řidičům, kteří vcházeli do budovy nebo z ní vycházeli ven. Celou plochu osvětlovaly jasně žluté sodíkové výbojky umístěné na několika věžích a ve vzduchu se vznášel zápach dieselových výfukových plynů. Za budovou se Kreiss zastavil. McGarandovo auto nikde.

Že by si všiml, jak ho sleduju, a zmizel? To se mi nezdá. Tak co tady dělá? Pak chvíli pozoroval řidiče, jak se trousí ven z restaurace, v rukou termosky s kávou a balíčky s kalorickými bombami vydobytými z kouře a vedra uvnitř. U řady telefonních budek na jedné straně parkoviště postávaly tři dívky, mladinké, skoro ještě děti, s příliš krátkými sukněmi a téměř nic nezakrývajícími halenkami, a pohledem sledovaly kolemjdoucí muže. Budoucí oběti AIDS, pomyslel si. Ale kde je sakra ta fordka? Nechtělo se mu vyrazit do spoře osvětlených průchodů mezi trajlery. Celý objekt je obehnaný vysokým plotem z ocelového pletiva a do země se to auto propadnout nemohlo. Kde teda je? A najednou bylo přímo před ním a on se musel rychle přikrčit za cizí auto. Fordka vyjela na plochu mezerou mezi dvěma trajlery. Jela pomalu a bez světel. Projížděla blízko Kreisse, a ten si tak mohl dobře prohlédnout řidiče. Ano, je to ten chlap, co po mně střílel u elektrárny. A ta tam už není… Možná se o to postaral právě on. Vyráběl i s tím druhým bomby? Tajná výrobna bomb v bývalé muniční továrně – má to svůj zvrácený půvab. Možná jsem se spletl, když jsem Carterové říkal, že ty teorie o bombách jsou jen kecy na zamlžení situace.

Přemístil se k rohu budovy. Fordka se otočila o sto osmdesát stupňů a zaparkovala na jednom z míst přímo před vchodem. Zpoza rohu sledoval, jak si McGarand bere termosku a jde dovnitř, k nerozeznání od řidičů kamionů. Jakmile McGarand zmizel uvnitř, Kreiss došel k dodávce telefonní společnosti a zkontroloval ukazatel paliva. Polovina nádrže. Vsunul do stojanu kreditní kartu telefonní společnosti a pustil benzin do nádrže. Přitom neustále sledoval východ z restaurace a snažil se, aby byl vůči němu skrytý za automobilem. Nevšimne si McGarand auta od společnosti, u které pracoval Jared? Možná by mohl i poznat, že s ním Jared jezdil. Doplňování nádrže se automaticky dokončilo. Za autem se mezitím vytvořila fronta, a tak tu nemohl otálet. Nastoupil, nastartoval a vydal se také na parkoviště před vchodem. Hledal místo, kde by nebyl tak na ráně. Pak uviděl nákladní auto elektrárenské společnosti Appalachian Power, skoro až v rohu. Dojel k němu, zacouval za ně a vypnul motor. Měl odsud dobrý výhled na vchod i na McGarandovo auto, a přitom byl sám dobře ukryt za náklaďákem. Čekal.

Janet se probudila v jedenáct večer a zmateně se začala rozpomínat, kde je a co tam dělá. Pak chvíli klidně ležela ve ztemnělém nemocničním pokoji. Do oken občas zasvítila světla aut z parkoviště dole před budovou. Opatrně se posadila. Venku v hale slyšela tlumeně hovořit sestry u přijímacího pultu. Necítila se dobře, ale hlavu měla jasnou. Zápěstí trochu splasklo a dýchalo se jí také lépe. Zajímalo ji, jak se asi vyvíjí případ s výbuchem v továrně. Natáhla se po telefonním sluchátku, vytočila předčíslí pro venkovní linku a potom číslo do kanceláře FBI v Roanoke. Sekretářky samozřejmě už dávno odešly domů, ale jeden z agentů to vzal a vysvětlil jí, že všichni agenti jsou ještě v práci a pátrají kolem výbuchu. Centrály ve Washingtonu posílaly miliony otázek pro FBI i ATF. Navíc všechny rozhořčila ztráta Kena Whittakera. Janet agentovi řekla, že už je jí líp a že by ráda unikla z nemocniční péče. Požádala ho, jestli by pro ni někdo nemohl do Blacksburgu přijet.

O hodinu a půl později Janet protáhla osobní kartu čtečkou, vstoupila do budovy a zamířila přímo do Farnsworthovy kanceláře. Narazila na zavřené dveře, ale v konferenční místnosti našla Farnsworthova zástupce Bena Keenana a skupinu dalších agentů. Stůl přetékal papíry, mapami, fotografiemi, dálnopisnými formuláři a použitými polystyrénovými šálky od kávy. Po jejím vstupu všichni zmlkli a zaraženě se na ni zahleděli.

V tom okamžiku si uvědomila, že asi nevypadá nejlíp.

„Janet, co tady sakra děláte?“ Přívětivý tón Keenanova hlasu vůbec neodpovídal příkré formulaci otázky. Keenan uměl jednat s lidmi a v Roanoke ho měl každý rád.

„Už mě nebavilo čučet do stropu,“ odpověděla. Přistoupila ke stolu a odklidila z jedné židle papíry, aby si mohla sednout. „A nemám nic důležitějšího na práci, třeba líbánky nebo tak.“ Odpovědělo jí pár úsměvů. „Koneckonců jsem tam byla, když se to stalo, tak bych třeba mohla nějak pomoct.“

Dveře Farnsworthovy kanceláře se otevřely. Vyšel Farnsworth a hned za ním rudolící Foster. Při pohledu na Janet se oba zarazili. Farnsworth vypadal nevyspale a oblek na něm visel jako zmačkaný hadr. Foster se tvářil nezúčastněně. Na nikoho v místnosti se nepodíval.

„Ransom to má za sebou,“ prohlásil Farnsworth. „Umřel před hodinou. Vůbec se neprobral.“ Obrátil se na Fostera. „Takže teď na nás budou naštvaní nejen u ATF, ale i u CIA.“

Foster přikývl, oči však nezvedl. Prohlásil, že si musí zavolat, odešel do Keenanovy kanceláře a zavřel za sebou dveře. V konferenční místnosti se na chvíli rozhostilo ticho. Potom Farnsworth přivítal Janet, zeptal se jí, jak se cítí, a pozval ji k sobě do kanceláře. Zavřel za ní dveře a nabídl jí kávu. Cítila, že kofein by jí udělal dobře, ale žaludek protestoval. Začínala pochybovat, jestli odchod z nemocnice trochu neuspěchala. Sedla si do křesla a šéf si nalil do hrnku hustou kapalinu, která vzhledem připomínala vyjetý motorový olej. Výrazné aroma Janet přesvědčilo, že žaludek dobře věděl, proč kávu nechce. Její šéf nasypal do hrnku cukr, který chvíli plaval na hladině, než se nakonec do husté kapaliny ponořil. „Pět let tomu tady šéfuju a nikdy jsem nepřišel o jediného agenta,“ prohlásil unaveně. „Až do dneška. I když vlastně nepatřil do našeho oddělení, je to rána. Ken Whittaker byl správný chlap. Znáte jeho ženu Katie?“

Janet zavrtěla hlavou.

„Tu to samozřejmě vzalo. Pořád dokola opakovala ‚Tak blízko, už to měl tak blízko‘. Myslela tím do penze. To se dá těžko překousnout. A teď ještě Ransom. Sympatický chlap. Do prdele práce!“

„A ti dva kluci od bezpečnostní služby,“ připomněla Janet. „Mám z nich špatné svědomí. Kdybych se tam nevypravila…“

„To ne, takhle se na to dívat nemůžete. Měla jste plné právo tam jít, i když jste tam neměla chodit sama. Teď je jasné, že se tam něco muselo dít.“

„To ano. Ale přitom… Jak je na tom Kreissova dcera?“

„Je naživu, ale ještě pořád na pokraji kómatu. Dostala do hlavy kusem betonu. Skoro ji rozdrtil. Zachránilo ji, že stála u dveří. Jediné, co zatím řekla, už víte. Washington a vodíková bomba. To je krásná kombinace, co?“

Zamyšleně přikývla. „Takže co víme?“ zeptala se. „Co tam našli?“

Farnsworth pokrčil rameny a prsty si pročísl šedivějící vlasy. „Jakmile skončil ten radiační tým, poslali tam tým zvláštního nasazení. Počet obětí sice nebyl moc vysoký, ale výbuch to byl opravdu velký. Ten tým zvláštního nasazení tam ještě pořád je.“

„Jaký tým to vlastně je?“ zeptala se. V žaludku jí zakručelo a ona si uvědomila, jaký má hlad.

„To je speciální tým ATF. Jsou v něm chemici, kriminalisté, odborníci na žhářství a bomby, zpravodajci, speciální vozidla, pojízdná laboratoř, všechny ty moderní hračky.“

„Našla se tam nějaká radioaktivita?“

„Ne. Jenom radon, jako všude jinde. Pořád si neumím představit, co to tam vybuchlo. Ale nic nenaznačuje jaderný výbuch, i když silný byl dost.“

„Takže?“ ozvala se. Uvědomila si, že by to mohlo vyznít jako drzost, ale Farnsworth byl příliš unaven, než aby tomu věnoval pozornost.

„Oni taky na nic nepřišli. Vlastně ano – ohnisko výbuchu lokalizovali do budovy elektrárny. Kdo by to byl řekl, že. Ale pokud jde o druh výbušniny… Nemůžou na nic přijít. V troskách se našly nějaké součástky, ale nic podezřelého. Klidně to mohlo pocházet z původního provozu. Potrubí, kusy strojů a turbín. Takže je to záhada. Po tom klukovi, co odmykal, nenašli sebemenší stopu.“

Janet se neklidně zavrtěla v křesle a Farnsworth se na ni pozorně zadíval. „Jste v pořádku? Můžu vám podat sklenici vody?“

Přikývla a poznamenala, že má prázdný žaludek. Odešel a za chvíli se vrátil, v jedné ruce kelímek s vodou a v druhé nepříliš čerstvě vypadající koblihu.

„V podzemí to prohledávali lidi v protichemických oblecích. Našli pár důkazů. Nejzajímavější je poznatek, že tam dole někdo střílel z velkorážové zbraně. Neříká vám to nic?“

Opatrně zavrtěla hlavou. Kobliha jí prospěla a teď usrkávala chlazenou vodu.

„Taky tam našli zbytky kyseliny dusičné. Stejnou kyselinu našli i v jedné z nádrží za elektrárnou, i když z ní moc nezbylo.“

„Auto tam nebylo?“

„Žádné auto,“ potvrdil s letmým úsměvem. „Ale potápěči hlásí, že voda odtamtud odtéká do obrovského systému jeskyní. Podařilo se sehnat chlápka od vojáků, co tam sloužil jako styčný důstojník s civilisty, když to bylo ještě v provozu. Potvrdil, že se tomu říkalo ‚Výkop‘. Vypouštěli tam všechny nepovedené směsi, aby jim to nebouchlo pod rukama. Podle něj nikdo nemá zdání, kam to pak všechno teče.“

„No, to je pěkné,“ zamumlala. „A co Kreiss?“

„Jo,“ odpověděl Farnsworth a zuřivě míchal kávu, aby se v ní rozpustil aspoň nějaký cukr, „v tomhle bodě to začíná být zajímavé. Foster a Bellhouserová se asi o něco pokusí. Protože nikdo teď neví, kde Kreisse hledat. Teda, my to nevíme a místní policie taky ne. Možná že Foster požádá CIA o další pomoc. Ale když přišel o Ransoma, u CIA si to asi dobře rozmyslí, než mu pošlou někoho dalšího.“

„Co když tam Kreiss byl, když to bouchlo?“

„Willsonovi lidi mluvili s Kreissovými sousedy. Kousek od Kreissová srubu žije parta horalů. Nebyli moc vstřícní, ale víceméně potvrdili, že viděli Kreisse živého a zdravého včera k večeru, po výbuchu. Ale víc z nich nedostali.“

„Kreiss zůstává podezřelý ze spáchání vraždy Jareda McGaranda?“

„Jo a ne. Pamatujete si, jak Ransom povídal, že nasadil ty štěnice Kreissovi na auto? Že se všechny kromě jedné ztratily a tu jednu Ransom našel na autě McGaranda u jeho přívěsu a mrtvoly?“

Přikývla. Cítila, že kobliha si to rozmyslela a chce se jí do společnosti. Napila se vody a snažila se potlačit pocit, že žaludek na té vodě plave. A zase ji bolelo dýchání.

„Místní policii nikdo nic neřekl o štěnici ani o Kreissovi. Poslal jsem na místo činu pár našich lidí. Měli policistům říct, že by ta smrt mohla – ale nemusela – souviset s podvodem, který vyšetřují v telefonní společnosti. Naši agenti taky nevědí o Kreissovi. Prostě jsem jim řekl, ať to tam omrknou a zjistí, jak se to vyvíjí.“

„A co zjistili?“

„Podle místní policie jde pravděpodobně o smrt cizím zaviněním, ale důkazy ukazují do různých směrů. Jaredova náprsní taška a klíče zmizely. Někdo něco dělal s jeho telefonem, ale není vyloučeno, že si s ním jako telefonní opravář hrál sám. Na schůdcích do přívěsu našli stopy neznámé látky, a ta je zajímala, protože podobné stopy našli i na těle. To někdo z neznámých důvodů ostříkal vodou z hadice. Ale všechny tyhle podrobnosti nejsou tak zajímavé jako naše poznatky.“

„Foster pořád hledá souvislosti mezi Kreissem a teorií o bombách?“

Farnsworth přikývl a naklonil se k Janet. „Zatím to vypadá jako dost přitažené za vlasy. Tohle všechno vám říkám, protože se s Kreissem znáte, i když nijak moc. Máme souvislost mezi Kreissem a továrnou… a taky Jaredem McGarandem. Věřte nebo ne, Foster má nějaký kontakt na ten tým zvláštního nasazení. Ten zjistil, že u železničního vjezdu parkovala nějaká vozidla a samotný vjezd nebyl zamčený. Na vchodu našli nasazené elektronické počitadlo průchodů s fotobuňkou. Foster nám řekl, ať policii požádáme o zjištění, jestli auto Jareda McGaranda neparkovalo u továrny. A opravdu, na Jaredově autě našli vzorky, které odpovídaly hlíně u továrny. Z toho parkovacího místa u železniční vlečky.“

„Tak rychle?“

„Tým zvláštního nasazení tam má pojízdnou laboratoř.“

Snažila se v tom všem vyznat. „Znamená to, že Jared patřil k výrobcům bomb? A jak to teda souvisí s Kreissem?“

„Víme jen to, že Jared asi do továrny jezdil. Nevíme proč. Foster z informací od vás usoudil, že Kreiss mohl na Jareda narazit v továrně, sledovat ho k přívěsu a tam na něho uhodit, aby získal informace o dceři. To se mohlo stát v pátek večer. Jared to nepřežil a Kreiss se pak vrátil do továrny. Tam vás vytáhl z toho tunelu. Proč se vracel? Řekl mu Jared něco? Pak do továrny vyrazí naše pátrací skupina a čeká tam na ni bomba. Nebo ji možná někdo nastražil na vás.“

„Nebo na Kreisse?“

„No, i to je možné. A pak tam najdeme Kreissovu dceru, a ta nesrozumitelně něco blábolí o Washingtonu a vodíkové bombě.“

„Ale…“

„Moment. Dnes se na místě činu ukázal Jaredův dědeček. Jmenuje se Browne McGarand. Identifikoval tělo, potvrdil policistům, že je to podezřelé, a prozradil jim, že Jared měl pletky s vdanými ženami. Později zavolal na policii a oznámil, že odjíždí, údajně za Jaredovým bratrem do Greensboro, aby mu sdělil tu špatnou zprávu. Místní policie se ho pokusila zastihnout doma, ale už byl pryč. Oznámili to státní policii, ať ho zkusí zastavit na dálnici do Greensboro. Ale mezitím si někdo v šerifově kanceláři vzpomněl, že toho Brownea zná. Mimochodem, Browne se píše s ‚e‘ na konci. No a podle toho, co si ten policajt vzpomněl, si Foster myslí, že by Browne mohl taky dělat bomby.“

„Cože, dědeček?“

„Než šel do penze, pracoval jako chemický inženýr. Čirou náhodou celý život pracoval v muniční továrně v Ramsey. Když se to tam zavíralo, dělal tam hlavního chemického inženýra.“

„To je vážně náhodička.“

„Tím to nekončí. Znáte přece Mikea Hansona z oddělení bomb, ne? Byl to jeden z těch dvou, co jsem poslal k Jaredovu přívěsu. Když se vrátil, napadlo ho strčit jméno ‚McGarand‘ do počítače. Jen tak. Vypadlo mu pár tipů, ale jen jeden v téhle oblasti. Nějaký William McGarand, původem z Blacksburgu. Měl záznam se spoustou drobných přestupků. Taky patřil k protivládní polovojenské organizaci, říkají si Černé klobouky. Mají základnu na západ odtud, v horách, v Bluefieldu. Takový ty árijský kecy, pašování whisky, marihuana a střílení ze zálohy na finance – financové, to jsou dnes ATF. Jared McGarand u nich byl taky. Ale to není to hlavní.“

„Nechte mě hádat. William a Browne McGarandovi jsou příbuzní.“

„Ano, William je – vlastně byl – Browneův jediný syn. Zabili ho u Mount Carmelu.“

„Mount co?“

„Mount Carmel, tak se taky říká tomu neštěstí ve Waco. William byl Browneův syn a Jared syn Williama. Williamova žena utekla s jiným, pak práskl do bot William a nechal svému otci na krku oba syny, Jareda a jeho bratra.“

„Browne,“ řekla Janet zamyšleně. Zapomněla na nevolnost. „Jestli mu zabili syna ve Waco, je klidně možné, že ta historka s výrobou bomb tady v jihozápadní Virginii není jen tak vycucaná z prstu.“

„Sakra, já fakt nevím. Můj názor? Vycucali si to z prstu a náhodou se trefili. Ať je to jak chce, teď je to už jedno. Vybuchla nám tu bomba, velká bomba. Jeden agent ATF je mrtvý, pak ještě agent CIA, ti dva mladíci od bezpečnostní služby a Jared McGarand.“

„Takže co teď?“

„Podle šéfa v Richmondu se o to zajímá ředitel. Jede v tom ministerstvo spravedlnosti, Bill Garrette a Edwin Kreiss. Tak ředitel nařídil nejvyšší opatrnost.“

„On si pamatuje na aféru s Kreissem?“

„Až moc dobře. Navíc se lidi z ministerstva a od FBI posledních pět let neměli moc v lásce. Kreiss se vypařil. Podle Fostera nejspíš honí Brownea McGaranda. Na bomby kašle, jde mu o dceru.“

„Vlastně ano, to je pravda. Kreiss ještě neví, že jsme ji našli.“

„Neříkala jste, že má váš pager?“

Janet povytáhla obočí. „Ano, říkala.“

„Chci, abyste ten pager aktivovala. Jednak chceme vědět, kde je a co tam dělá. Ale hlavně mu musíte něco říct.“

Podle výrazu jeho tváře měla pocit, že ví, co přijde.

„Je to přímý příkaz od náměstka ministra spravedlnosti, tak to tak berte. Já osobně to neříkám rád. Ale tímto vám přikazuji, abyste Kreissovi řekla: za prvé, že jeho dcera byla v továrně a že nepřežila ten výbuch. Za druhé, že Browne McGarand ji tam uvěznil a schválně nechal zemřít. Za třetí, dáte mu popis Browneova auta.“

„Kristepane, šéfe,“ zašeptala, „to přece nemůžete myslet vážně!“

„Podívejte se na to tak, že k Washingtonu míří nějaký cvok a možná má vodíkovou bombu. To si pište, že to myslím vážně. Smrtelně vážně. Foster a jeho nadřízení čekají, že po té zprávě Kreiss toho McGaranda najde a usmaží zaživa ve vařícím oleji.“

„Ale proč chce FBI takhle pustit ze řetězu… co vlastně Kreiss pro nás je? Lovec na odpočinku? Neříkalo se tady náhodou, že chceme najít pojítko mezi protivládními skupinami a výrobci bomb? Dotáhnout to k soudu? S oficiálními důkazy?“

„Náměstek ministra spravedlnosti to zřejmě probral s ministrem financí. Vedení ATF vydalo oficiální verzi prohlášení o tom výbuchu. Podle prohlášení jde o nehodu – nahromadění plynů za dlouhá léta odstávky. Tím to elegantně šoupli pod koberec. Veřejnost a média to přestalo zajímat. Ale potají se samozřejmě pátrá dál.“

„Když se řekne ‚vodíková bomba‘, tak jsou hned celí nastražení?“

„Přesně tak. Ve Washingtonu jsou z toho úplně mimo, tím spíš, že odborníci z ATF nejsou schopní určit, co to bouchlo. Ministerstvo spravedlnosti se k tomu postavilo jednoduše. Řekli: Najděte toho chlapa a zastavte ho. O důkazní materiály k soudnímu případu teď už nejde. FBI i ATF mají za úkol hlídat hlavní město. Ale jenom CIA a my víme o Kreissovi.“

„Že se utrhl ze řetězu a nikdo neví, co udělá?“

„Z našeho řetězu se neutrhl. Z mého pohledu je to věc ministerstva. A proto taky ředitel, kterému oficiálně o Kreissovi nikdo nic nesdělil, jde do téhle věci. Máme Kreisse nechat, ať dělá, co umí. Možná ten McGarand má nějakou bombu. Kreiss ho může najít a vypořádat se s ním a ve Washingtonu si budou mnout ruce, jak to pěkně sfoukli. A kdyby se to někde zadrhlo, ředitel může vždycky říct, že s Kreissem nemáme nic společného.“

„Ale Kreiss má něco společného s Billem Garrettem…,“ zamyšleně pronesla Janet. Pomalu jí to celé docházelo. To vypadá jako velkolepý komplot. „Musím vás varovat,“ řekla. „Až Kreiss zjistí, že jste mu lhal o jeho dceři, může zatoužit po vašem skalpu.“

„To už bude věc CIA,“ odpověděl šéf. „Bellhouserová řekla Fosterovi, že náměstek Garrette to u nich zařídil. Oni Kreisse znají nejlíp ze všech, a zatímco Kreiss bude na lovu, někdo od nich zase bude lovit jeho.“

Odmlčel se, aby měla čas strávit nové informace. Panebože, pomyslela si, to je víc, než o tom chci vědět. Kreisse zaženou do kouta, aby za ně udělal jejich práci, a pak zneužijí situace, aby si to s ním vyřídili, jak po tom už dlouho touží.

Farnsworth vstal a dlouhými kroky rázoval po kanceláři. „Ani to není moc daleko od pravdy, co mu řekneme,“ prohlásil. „Doktoři to s jejím přežitím nevidí moc optimisticky.“

„Pak je to ještě větší sviňárna, říct mu, že už je mrtvá,“ opáčila.

„Možná. Ale prvořadý úkol teď je zabránit podobnému výbuchu v hlavním městě. Tamto byla elektrárna. Železobeton a žádná okna. A v podstatě je na prášek. Odborníci na výbušniny jsou z toho na větvi a Washington se bojí. Teď si představte ty kancelářské budovy v centru Washingtonu… Vždyť jste ten výbuch zažila na vlastní kůži, Janet. A Ken Whittaker taky.“

Janet užuž měla na jazyku „Ale…“. Zarazila se však, když se Farnsworth zmínil o Whittakerovi. Uvědomila si, že pokud se její nadřízení nemýlí, rod McGarandů má na rukou krev. Browne McGarand ztratil syna ve Waco. Jeho syn a vnuk patřili k polovojenské skupině v západní Virginii. Browne a Jared zřejmě unesli Kreissovu dceru a s těmi dvěma dalšími provedli kdovíco. Kreissova dcera teď říká, že hlavnímu městu USA hrozí nebezpečí. Ale neříká kdy ani od koho.

„Víte co, Janet? Dejte mi to číslo na váš pager,“ prohlásil Farnsworth. „Pak jeďte domů. Řeknu někomu, aby ten pager aktivoval, až budu vědět, že jste doma. Kdyby Kreiss volal zpátky, přesměrujeme vám to domů.“

Zamyšleně zírala na podlahu. Vůbec se jí to nelíbilo. Stará známá písnička s „operačně nezbytným řešením“. Farnsworth k ní přistoupil a položil jí ruku na rameno. „Chápu, že s tím nesouhlasíte, Janet. Ale váš hlas zná.“

Přikývla a snažila se vymyslet nějaký způsob, jak z toho se ctí vybruslit. Otupělý mozek jí však nepomohl. Mohla jen doufat, že Kreiss už dávno pager hodil někam do řeky. Únava na ní musela být vidět, protože Farnsworth zavolal jednoho z agentů a požádal ho, aby ji odvezl domů.

Asi po půlhodině Kreiss uviděl, jak McGarand s termoskou v ruce vychází z restaurace. McGarand nastoupil do auta a rozjel se k motelu Best Western hned vedle. Parkoviště motelu a restaurace byla propojena. V okamžiku, kdy Kreiss začal startovat, McGarand zaparkoval u motelu a vystoupil. Rozhlédl se a vydal se pěšky zpět směrem k restauraci. Na půl cesty náhle odbočil za hlavní budovu a vyrazil rozhodným krokem k zadnímu parkovišti kamionů. Kreiss zastavil motor a vystoupil, aby ho sledoval. V tom okamžiku se otevřely dveře vedlejšího kamionu. Vystoupili z něj dva obrovití chlapi. Oba měli na sobě zelené kalhoty a přes ně jim visela velká trička. Na hlavách měli baseballové čepice s logem TA. V rukou nesli velké černé svítilny Maglite. Jeden vypadal jako kulturista se svalstvem podpořeným steroidy. Druhý připomínal velrybu – měl obrovský pivní pupek, ale taky široká ramena a paže jako sloupy.

„Promiňte, pane,“ ozval se kulturista, „jsme bezpečnostní služba TA. Pojďte s námi, prosím, do kanceláře.“ Mluvil překvapivě vysokým hlasem, který se nehodil k jeho postavě. Postavil se tak, aby Kreiss viděl na jeho ruku položenou na pistoli pod tričkem. Ten druhý se mezitím přemístil za Kreissová záda, aby mu odřízl únikovou cestu. Tvářili se, jako by se těšili, až se Kreiss pokusí o nějaký odpor.

„O co jde?“ zeptal se Kreiss a snažil se přitom stále sledovat McGaranda.

„Jde o to, že se tady podezřele poflakujete, pane. Tak jdeme.“

Kráčel mezi nimi. Drželi se blízko, ale ne příliš. Teď se musí rychle rozhodnout. Když ho zatáhnou dovnitř, neuvidí McGaranda odjíždět. Zastavil se, ale ten napravo mu sevřel nadloktí mocným stiskem. Dal se znovu do pohybu a všiml si, jak na ně zírají dva šoféři, co právě vyšli z restaurace. Uprostřed plochy museli počkat, než pomalu na dvojku projede velký návěs, těsně sledovaný kamionem plynařské společnosti. Muži Kreisse vedli chodbou mezi restaurací a prodejnou a kolem záchodů a sprch do malé kanceláře vzadu. Tam ho velrybí muž ohmatal, jestli nemá zbraň, a pak ho gestem vyzval, aby si sedl na židli s rovným opěradlem, stojící před psacím stolem. Kreiss zůstal stát vedle židle. Kulturista si sedl za stůl a tlusťoch kopnutím zavřel dveře a postavil se za Kreisse.

„Tak o co ti jde, kámo?“ zeptal se kulturista. „Zastavils tady, zaparkoval u pumpy, prošel dozadu, vrátil ses, nabral benzin, zaparkoval vedle našeho náklaďáku – smůla, co? – a pak jsi tam seděl a čekal.“

Kreiss neodpověděl. Potom kulturista zvedl fotoaparát Polaroid a bleskl Kreissovi do obličeje. Zatímco se vyvolávala fotografie, vysvětloval Kreissovi, že když bude mlčet, zavolají státní policii a dají ho zatknout.

„Řekneme jim,“ prohlásil tlusťoch stojící za Kreissem, „žes na sobě měl ženské kalhotky a honil sis ho v díře mezi kabinkama na záchodě.“ Kreiss ucítil, jak mu tlusťoch významně tiskne nohu ke stehnu. „Vezmou tě do cely v Roanoke. A víš, jak to je, oni každému vykecají, co a jak.“

„Často tu unášejí trajlery,“ pokračoval kulturista. „A ty se chováš jako tipař.“

„Já myslím, že hledá něco jiného,“ prohlásil tlusťoch, plácl Kreisse významně přes zadek a žensky se zachichotal.

„Vlastně jsem něco hledal,“ odpověděl Kreiss. Sáhl do náprsní kapsy montérek a vytáhl sítnicový paprskomet. Cítil, jak tlusťoch za ním ztuhl, když sáhl do kapsy, ale zase se uklidnil, když Kreiss vytáhl neškodně vyhlížející věcičku.

„Něco takového,“ dokončil Kreiss, natáhl ruku s paprskometem ke kulturistovi a pevně zavřel oči. Přitom paprskomet spustil. Kulturista zamručel a pak ztuhl za stolem. Kreiss se otočil, klekl si na jedno koleno, popadl židli za nohy, mávl jí a udeřil muže za sebou do obou podkolení najednou. Muž vyhekl a předklonil se. Tím se otevřel a Kreiss ho udeřil pěstí zepředu přímo na ohryzek. Muži vylezly oči z důlků a začal se dusit. Klesl na kolena, oběma rukama si držel krk a začínal rudnout v obličeji. Kreiss zkontroloval muže za stolem; ještě stále nehybně seděl se zorničkami velkými jako špendlíkové hlavičky. Zazvonil telefon, ale Kreiss si toho nevšímal a vyšel ze dveří. Když ho sem vedli, všiml si vpravo požárního únikového východu. Tím teď vyšel z budovy. Ocitl se na zadním parkovišti plném trajlerů. Po McGarandovi ani stopy. Zaklel a vydal se rychlým krokem k dodávce. Ten kulturista se ještě pár minut neprobere. A ten, co vypadá jak velryba – no ten by teď určitě byl rád, kdyby měl dýchací otvor na temeni…

Kreiss došel k dodávce, nastartoval a rozjel se. Než dojel k výjezdu z parkoviště, začal přemýšlet. McGarandovo auto stálo tam co předtím. Kreiss věděl jistě jen jedno. Musím co nejrychleji zmizet. Ale ne moc daleko – musím znovu najít McGaranda. Policie sem přijede za chvíli a ti dva viděli, z jakého auta vystupuju. Pak se zarazil. Zapomněl jsem na ten Polaroid! Do prdele! Mají mou fotku. Otočil dodávku, projel celou cestu kolem druhé budovy a co nejdál vzadu zaparkoval. Potřeboval změnit auto. Mohl si nějaké ukrást, ale nepovažoval za pravděpodobné, že někdo nechá v autě klíče, když se jde ubytovat do motelu. Pak si uvědomil, že by mohl použít McGarandovo auto. Pick-up. Řidiči všech pick-upů, co Kreiss znal, si vždycky nechávali někde zvenku na autě náhradní klíče.

Co nejnenápadnějším krokem se vydal na cestu. Obloukem se vyhnul recepci a koutkem oka sledoval, jestli se neblíží policejní auto. U McGarandova auta si klekl na zem a začal po hmatu hledat magnetickou schránku na klíče. Prošel spodek auta zepředu dozadu na pravé straně, když se ozvala siréna a auto s blikajícím modrým majáčkem sjelo z dálnice a zamířilo na parkoviště. Nebylo to policejní auto, ale sanitka. Dobře, řekl si – to mi dává pár minut navíc. Prohmatal spodek zadního nárazníku: pak přešel zpátky dopředu a začal hledat na levé straně. Možná tady bude mít větší štěstí. Sanitka zastavila před budovou a ošetřovatelé vběhli dovnitř. Kreiss sáhl do výfuku, kde on sám často klíče nechával. Nic. S vědomím, že se policie může objevit každou chvíli, se vrátil k zadnímu nárazníku. Začal se věnovat nosiči tažného zařízení, přivařenému k zadnímu rámu. Našel kouli na nasazení přívěsného vozíku, zajištěnou závlačkou. Vytáhl závlačku i krátkou tyč s koulí na konci a sáhl do nosiče. Klíče nenašel, jen si začernil prsty od kolomazi. Když však vkládal tyč s koulí zpět do nosiče, na samém konci tyče si všiml smotku lepicí pásky. Konečně!

Odmotal pásku, našel klíč a vložil kouli zpět do nosiče. Právě včas. Na ploše už blikaly další modré majáčky. Ohlédl se a spatřil přijíždět policejní auto s nápadnými anténami. Nastoupil do auta, nastartoval a rychle projel kolem obou budov k zaparkované dodávce telefonní společnosti. Vytáhl z ní svou tašku a prázdnou Jaredovu pistoli, hodil je do McGarandova auta a zaklapl dveře dodávky, takže její klíče zůstaly zamčené uvnitř.

Co teď? řekl si, když nastoupil do McGarandova auta. Nebo spíš kam teď? Kam sakra ten McGarand zmizel? Nejraději by se vrátil a prohledal parkoviště, ale na to teď nemohl ani pomyslet. Navíc mu něco vrtalo hlavou a on si nemohl uvědomit, co to je. Snažil se nemyslet na policisty o pár metrů dál, zavřel oči a soustředil se na McGarandovo počínání, jak si je pamatoval. Vyšel z restaurace, termosku v ruce, odvezl auto mezi motel a parkoviště a vydal se ke kamionům. Co potom? Potom mě lapli ti dva obři a vedli mě do kanceláře. Moment! Museli jsme počkat, dokud nepřejede kamion. Vlastně dva kamiony. Velký návěs a pak ten cisternový kamion. Cisternový kamion! Vždyť to byl ten, co jsem viděl v budově elektrárny!

Nastartoval a vyrazil k dálnici. Na plochu právě přijíždělo další policejní auto. Kudy mám jet? Předtím jel McGarand na jih, takže to bude na jih. Kreiss najel na dálnici 1-81 a plynule se zařadil do provozu. Ještě dlouhou chvíli za nájezdem viděl ve zpětném zrcátku blikající modrá světla. Hnal se těsně pod rychlostním limitem. Uvědomoval si, že McGarand má pěkný náskok. Pak v tašce zacvrlikal pager, co dostal od Janet Carterové.

Janet probudil zvonící telefon. Posadila se a hlasitě zasténala. Celé tělo protestovalo proti náhlému pohybu. Otevřela oči a snažila se je zaostřit na hodiny. Vypadalo to na něco po druhé ráno, ale přesně to nebyla schopna rozeznat. Mozek se odmítal rozběhnout. A telefon nepřestával zvonit. Tak si odkašlala a zvedla sluchátko.

„Janet, tady je Ted Farnsworth. Omlouvám se, že vás budím…“

„To nevadí, šéfe,“ odpověděla a znovu si odkašlala. „Co se děje?“

„Zřejmě se ozval váš pager. Pak se ale ztratil signál. Nastavili jsme automatické konferenční přesměrování z čísla, které jsem poslal na pager, na váš telefon doma. Jestli Kreiss zavolá, půjde to přímo k vám, ale my budeme na lince. Naše otázka zní, kde je a co dělá. A pak…“

„A pak chcete, abych mu řekla, že jeho dcera je mrtvá?“

Farnsworth zaváhal a pak odpověděl: „Ano. A že ten výbuch nastrojil Browne McGarand. McGarand jede ve Fordu dva padesát z roku devadesát osm po dálnici 1-81 na jih směrem ke Greensboro; státní policie nás právě informovala, že viděli jeho auto jet tím směrem.“

Na chvilku se odmlčela. „Janet…,“ začal Farnsworth, ale ona mu skočila do řeči. „Když jede McGarand na jih, tak neveze žádnou bombu do Washingtonu,“ prohlásila. „Proč teda máme Kreissovi takhle ublížit? Státní policie by přece mohla McGaranda zadržet a vyslechnout.“

„Nemáme žádné podklady pro zatykač a bez zatykače ho státní policie nemá proč zdržovat. Už jsem o tom uvažoval.“

„Ale stejně, když jede na jih…“

„Možná ví, že ho sledujeme. Jede okatě na jih a zatím ostatní z jeho skupiny můžou vézt bombu do Washingtonu.“

Janet neměla, co by na to řekla.

„Janet,“ ozval se znovu Farnsworth. „Vy jste jediná, od koho si Kreiss bude ochotný něco vyslechnout. On jediný má možnost z toho chlapa dostat informace, což si my nemůžeme dovolit – ať Washingtonu hrozí nebezpečí nebo ne.“

„Pořád předpokládáte, že Kreissovi bude záležet na bombě ve Washingtonu. Kdyby ten chlap neunesl jeho dceru, nejspíš by mu pomáhal tu bombu tam co nejrychleji dopravit. Podle mě prostě McGaranda dostihne a vyřídí si to s ním, Ale informace nám žádné nedá.“

Teď byla řada na Farnsworthovi, aby se zamyslel.

„Podívejte, šéfe,“ pokračovala, „říct Kreissovi, že jeho dcera je mrtvá, je pěkná blbost. Proč mu neříct pravdu? Můžeme mu říct, že jsme ji našli, je živá, ale leží v kómatu v blacksburské nemocnici. Ať tam zajde, podívá se na ni a uvidí, jak na tom je. Pak mu řekneme o McGarandovi.“

Farnsworth neodpovídal.

„Opakuju, když ten chlap jede na jih, bezprostřední nebezpečí nehrozí. Ať ho sledují, možná se mu při tom můžou i ukázat, ať o nich ví. Pokud jde o Kreisse, já osobně si myslím, že bude spolupracovat, když to s ním budeme hrát na rovinu. Naopak to neplatí. Pochybuju, že si kdokoli z nás přeje, aby si nás Kreiss jednou v noci našel, když mu teď budeme lhát. A jestli mu zalžeme a ona umře a on nebude mít možnost ji předtím vidět, byla by to obzvlášť zbytečná a nepodařená lež.“

Farnsworth stále neodpovídal.

„Nechte mě, abych mu řekla, co se opravdu děje. Můžu se s ním i setkat v té nemocnici. Všechny ty byrokratické tajenky a hry se CIA, ATF a ministerstvem – kdo ví, co za tím všechno je? Ale ta holka v nemocnici je skutečná. A je to něčí dcera.“

„Sakra,“ ozval se konečně Farnsworth. „Jsem už moc dlouho na nohou. Celá ta věc… Ken Whittaker byl můj kamarád…“

„Pane, Fosterovi a spol. nemusíme nic říkat. Prostě řeknu Kreissovi pravdu a potom se pustíme do té bomby. Podle pravidel. Našich pravidel, ne těch jejich zmetků.“

„Dobře, Janet,“ připustil Farnsworth s povzdechem. „Asi máte pravdu. Když McGarand opravdu jede do Severní Karolíny, dává nám to trochu času navíc. Dobře. Až Kreiss znovu zavolá, spojíme vám to.“

Janet se zaradovala z vítězství. „Budu čekat,“ odpověděla.

12

Kreiss stál u postele své dcery a snažil se neztratit nad sebou kontrolu. Je tak vyzáblá, pomyslel si. Předtím sportovala a vyzařovalo z ní zdraví a síla. Teď měla vyhublou tvář s nažloutlým odstínem. Držel ji za ruku pod přikrývkou a sledoval, jak pravidelně dýchá. Dýchala sama, bez přístroje, ale do levého zápěstí měla zavedenu hadičku z láhve zavěšené nad hlavou. Obličej byl plný podlitin a vlasy, které si pamatoval jako nepoddajnou hřívu, zplihle ležely na polštáři. Řada přístrojů nad postelí sledovala její životní funkce. Kóma, říkají doktoři. Bezvědomý stav. Za příznivou stránku kómatu – jestli něco takového vůbec existuje – se dá považovat okolnost, že se tělo snaží vyléčit samo, a tak přestane komunikovat s vnějším světem. V místnosti převládalo tlumené osvětlení a odněkud se linula tichá hudba.

„Na místě výbuchu byla při vědomí?“ zeptal se.

„Já jsem u toho nebyla,“ odpověděla Janet. „V té chvíli mě samotnou seškrabávali z betonu.“ Kreiss se na ni zadíval. Předtím si nevšiml jejího mírně naběhlého obličeje a nepřirozeného postoje. „Mluvila zřejmě s těmi, co ji našli. Dostali z ní jen ‚vodíková bomba‘ a ‚Washington‘, nic víc.“

„Vodíková bomba a Washington. To nezní tak špatně. Tady v Blacksburgu jsme od Washingtonu dost daleko a převládající směr větru jde od nás k nim.“

„Washington se na to dívá jinak,“ odpověděla. „Ale celá ta bombová teorie je nějaká divná. Chvíli všichni lítáme kolem jak čamrdy, protože to vypadá, že nějací zlí hoši chtějí ve Washingtonu odpálit vodíkovou bombu. Pak zase přeskupujeme síly. FBI se přetahuje s ATF, ministerstvo spravedlnosti s FBI a ABC se přetahuje s DEF. Znáš to.“

Kreiss přikývl. „Palácové hry,“ zamumlal. Pustil Lynn ruku a uhladil jí vlasy na čele. „Nemusel jsem se rozvádět,“ prohlásil nečekaně. „Helen prostě dostala strach ze všeho, co dělám pro CIA. Dověděla se víc, než měla, a nechtěla s tím nic mít. Já jsem ji chápal. Možná jsem s ní v lecčems i souhlasil. Ale nechtěl jsem ztratit Lynn.“

„Manželka ti ji chtěla vzdálit? Štvala ji proti tobě?“

„Ne, záměrně určitě ne,“ řekl. „Nerozešli jsme se ve zlém, nebyla v tom žádná nevěra ani nic takového. Možná to bylo tím horší. Helen se chovala rozumně. Prostě jen chtěla pryč ode mě a všeho, co dělám. A jako většina mužů jsem byl slepý. Myslel jsem si, že moje práce a kariéra jsou to nejdůležitější na světě. A tak jsem tehdy o obě přišel, ale zachoval jsem si svou hrdost.“

„U mě to bylo jinak,“ řekla a samotnou ji to překvapilo. „Ukázalo se, že můj manžel na svou kariéru nemá. Něco jako domnělé těhotenství – spousta povyku a nic z toho. A místo aby se s tím smířil, tak se zuby nehty držel akademického prostředí. Možná i proto jsem tehdy šla k FBI. Chtěla jsem poznat skutečné muže.“

„Jo, skutečné muže,“ odpověděl Kreiss. „Tak leda inspektor Erskine, co?“

Oba se zasmáli. „Lynn určitě věřila, že se matka bojí právem,“ pokračoval a znovu dceři uhladil vlasy. „Děti vycítí, co si člověk doopravdy myslí, a Helen to tehdy myslela smrtelně vážně.“

„Ale po tom leteckém neštěstí ses dal s Lynn znovu dohromady, ne?“

„Vlastně krátce předtím.“ Pověděl jí, jak si ho Lynn našla. „A pak tohle všechno.“ Povzdechl si. „Říkáš, že za tu bombu nejspíš můžou oba McGarandovi? A že celou dobu Lynn drželi? V té továrně?“

Janet navrhla, aby šli jinam. Zdálo se, že se mu od dcery nechce odejít. Víc však toho pro ni v dané chvíli stejně udělat nemohl. Šel za Janet chodbou kolem stanice sester pro jednotku intenzivní péče. Janet se usmála na sestry i na osamělého zřízence. Všichni ale zírali na Kreisse. Hubeným obličejem a mohutnou postavou se dost lišil od nemocničního personálu v bílých pláštích. V zářící čistotě a pořádku JIP se vyjímal asi jako horský medvěd. Předtím musela Janet střídavě mávat odznakem FBI a přátelsky se vemlouvat, než se jí podařilo dostat Kreisse do pokoje k dceři. Kreiss zavolal asi čtvrt hodiny po rozmluvě, při níž Janet Farnswortha přesvědčila, že se má Kreissovi říct pravda. Hned jak zvedla sluchátko, vysypala Kreissovi, že našli Lynn, je naživu a leží v okresní nemocnici. Zeptala se ho, kde je, ale neodpověděl. Když se nabídla, že se s ním setká v nemocnici, řekl jen „za hodinu“ a zavěsil.

Farnsworth poslouchal. Hned po skončení hovoru s Kreissem Janet zavolal, že posílá do nemocnice podpůrný tým, dokud nebude jasné, o co vlastně jde. Požádala ho, aby se tým držel zpátky, protože s Kreissem nebude ve snadné pozici. Šéf souhlasil a rychle s ní dohodl ochrannou zónu mimo nemocnici. Měla zaparkovat tak, aby její auto snadno našli. Tým zůstane ve dvou neoznačených autech nedaleko jejího. Nebyl čas sehnat jí přenosný mikrofon, a tak Farnsworth řekl, že pokud by ji Kreiss začal ohrožovat v autě, má něco udělat se světly. Až Janet s Kreissem vstoupí do nemocnice, budou tam dva agenti v uniformách zřízenců, a přinejmenším jeden ji bude mít neustále na dohled. Má hledat v kabelce pudřenku jako signál, že je všechno v pořádku.

Došli k výtahům a čekali, až některý pojede dolů. Připojil se k nim zřízenec, který nesl balík špinavého ložního prádla. Nastoupili a zvolili přízemí. Zřízenec stiskl tlačítko pro jízdu do suterénu. Janet začala Kreissovi v hrubých rysech líčit McGarandovu roli při výbuchu v továrně. Neodpovídal. Jak jí řekl, chtěl vidět dceru a ostatní může počkat.

Pak nemluvili, dokud nedojeli do přízemí, kde se otevřely dveře. Janet vystoupila a Kreiss ji následoval. V poslední chvíli se ale otočil a přátelským tónem informoval zřízence, že je mu vidět ramenní pouzdro se zbraní. Zavírající se dveře výtahu zakryly užaslou tvář přistiženého agenta a Janet se zatvářila provinile. Kreiss si ničeho z toho nevšímal a vyšel hlavním vchodem na parkoviště. Janet ho dohonila, když se zastavil pod stříškou nad vchodem a rozhlédl se po téměř prázdném parkovišti.

„Mám nějakou práci,“ prohlásil, aniž by přestal sledovat okolí. „Sledují tě?“

„Samozřejmě,“ odpověděla.

„Nechci, aby sledovali mě,“ řekl.

„Jsou tu, aby mě chránili,“ vysvětlila. „O tebe jim nejde.“

„To víte jistě, agentko?“ zeptal se a poprvé při tomto večerním setkání se jí podíval zpříma do očí. Vlastně už ranním, uvědomila si. Stále na ni upíral pohled unavených očí, ale někde ve spodním podtónu vycítila naléhavost.

„Ne,“ připustila. „Poslal je můj šéf. Vlastně nevím, jaké rozkazy od něho dostali.“

„Nechci je v patách,“ řekl a znovu se rozhlédl. „Cos to říkala o přeskupování sil? V pokoji u Lynn.“

„Měla bych ti vysvětlit spoustu věcí. Pojďme si sednout někam dovnitř a já…“

„Uděláme dohodu,“ přerušil ji netrpělivě. „Nechci válku proti FBI. Rád bych odsud odešel a nemusel při tom dělat úhybné manévry. Víš, co je mina s vějířovým rozptylem?“

Pamatovala si tenhle druh min z výcviku nových agentů v Quantico. „Samozřejmě,“ odpověděla. „Ale…“

„Já si představuju úhybný manévr tak, že jich pár připevním na zadek auta pro případ, že by mě někdo sledoval v jiném autě. Říkám to dost jasně?“

Nevěděla, co říct.

„Uděláme dohodu,“ zopakoval. „Prozradím ti něco důležitého, co se týká té bombové teorie. Ty za to zajistíš, abych se odsud mohl vypařit bez sledování. Platí?“

Rozhlédla se po parkovišti. Parkovací plocha se od nemocniční budovy mírně zvedala. Mezi parkovacími místy se tu a tam tyčily stromy. Parkovalo tady všehovšudy kolem tří desítek aut. Nad plochou se tyčily stožáry s výbojkovými svítidly. Viděla své auto, ale neměla tušení, kde mohou být ostatní agenti. Kreiss čekal, co řekne, a upřeně na ni hleděl.

„No dobře. Ale je toho spousta, co nevíš. Například tě dali do souvislosti s jistým Jaredem McGarandem.“

Chvíli na ni hleděl, pak její výrok s pokrčením ramen přešel. „Dej jim signál, že je všechno v pořádku, a já se vrátím do nemocnice. Řekni jim, že jsem se vrátil na JIP. Já se postarám o zbytek.“ Stále ještě váhala.

„Podívej,“ začal jinak, „nejsem ozbrojený. A jak říkám, nechci žádné problémy s tebou ani s FBI. Vsadím se, že tví šéfové mi nechtěli říct, že je Lynn tady v nemocnici a že žije. Asi jsi je přesvědčila. Takže jsem tvým dlužníkem. Zase jednou. Dej jim ten signál.“ Jeho oči se propalovaly do jejích neodolatelnou silou. Poslechla, otevřela kabelku, vytáhla pudřenku a otevřela ji tak, aby se světlo přístřešku odrazilo od malého kulatého zrcátka a odlesk odletěl někam na parkoviště. Předstírala, že se pudruje.

Kreiss přikývl a trošku se uvolnil. „Dobře,“ prohlásil. „Teď moje část dohody. Říkalas, že jste se báli možnosti, že by ta bomba byla na cestě do Washingtonu, ale teď přeskupujete síly?“

Přikývla a snažila se vymyslet způsob, jak udržet Kreisse na místě a situaci pod kontrolou. Setkání jí začínalo silně připomínat to předchozí v univerzitním hotelu.

„Tak poslouchej,“ pokračoval. „Ten, kdo řídil McGarandovo auto na jih na dálnici 1-81, jsem byl já, a ne McGarand. Podle mě teď McGarand jede na sever.“ Než mohla nabrat dech k dalším otázkám, otočil se na podpatku a vstoupil do nemocnice. Sledovala ho pohledem, jak kráčí chodbou, dokud jí nezmizel z dohledu za lítacími dveřmi. Rychlým krokem se vydala k autu, kde měla mobilní telefon. Co se jim to Kreiss snaží říct? Podle Farnswortha přece policie sledovala McGaranda, jak jede do Severní Karolíny.

Zastavila se, když jí to konečně došlo. Ne McGaranda, ale jeho auto sledovali. A to auto z nějakých důvodů řídil Kreiss. Zamávala směrem k zaparkovaným autům, aby k sobě přivolala agenty. Dvěma autům se rozsvítila světla a za chvíli obě zastavila po obou stranách jejího. Z jednoho vystoupil Ben Keenan s přenosným rádiem v ruce. „Kde je Kreiss?“ zeptal se.

„Říkal, že se vrátí k dceři,“ odpověděla. „Teď ale musíme…“

Keenan ji však neposlouchal. Nařídil agentům kolem sebe, aby šli do nemocnice a Kreisse zadrželi. Pak zapojil rádio, aby se spojil s agenty převlečenými za zřízence. Ti mu oznámili, že se Kreiss zatím na JIP nevrátil.

„Sakra!“ zaklel Keenan. Nařídil, ať prohledají nemocniční budovu, a pak se obrátil na Janet. „Nevíte, v jakém jede autě? Hledá ho státní policie pro napadení bezpečnostní služby na parkovišti kamionů.“

„To se vám přece celou dobu snažím říct,“ odpověděla. „To byl Kreiss, kdo řídil McGarandovo auto.“

„Skvělý. Takže co je to za auto? Fordka? Chevrolet? Nebo co?“ Pak mu to došlo a zatvářil se vyděšeně. „To hlášení od policie? To nebyl McGarand?“

„Ne, pane. To byl Kreiss, který řídil McGarandovo auto.“

Keenan zavrtěl hlavou. „Do prdele, proč?“ zeptal se.

„To mi nevysvětlil,“ odpověděla. „Ale znamená to, že McGarand by už touhle dobou mohl být skoro kdekoli. I s tou svou bombou.“

Kreiss tou dobou jel ulicí procházející vzadu za parkovištěm. Do nemocnice dorazil pěšky od McGarandovy fordky, kterou zaparkoval u nedalekého obytného domu. Teď se chystal jet k Jaredovu přívěsu a vyměnit tam fordku za své auto, které tam předtím nechal. Potom se vrátí na dálnici 1-81, ale tentokrát po ní vyrazí na sever. Protože předpokládal, že na ní FBI sleduje provoz, dal si velký pozor, co Carterové řekne a co zamlčí. Bylo mu srdečně jedno, jaké záměry má McGarand. Dcera je v bezpečí. Jared je mrtvý a jeho dědeček na cestě. Kreissovi už jen stačí ho najít a ztrestat za to, co provedl Lynn. Tím to hasne. FBI chce McGaranda za ten výbuch v továrně. Jejich věc. Hlavně aby se jim nedostal do rukou dřív než mně. Dobrá zpráva je, že o tom kamionu na plyn nemají potuchy. Z Blacksburgu do centra Washingtonu to autem trvá aspoň pět hodin a McGarand má slušný náskok. Kreiss si dal za úkol dorazit do Washingtonu dřív, než FBI zjistí, že má místo McGarandovy fordky hledat Kreissovo auto.

V půl třetí ráno Browne McGarand odbočil ze severního směru dálnice 1-81 a zajel na parkoviště kamionů. Měl za sebou skoro tři hodiny řízení v jednom zátahu, a tak potřeboval odpočinek a kávu. Ani nepamatoval, kdy naposled řídil tak dlouho, a ještě k tomu v noci. Naštěstí ten kamion nedělal žádné problémy. Po doplnění paliva už nebude muset stavět až do Crystal City, virginského předměstí Washingtonu, kde si naplánoval přechodnou základnu. Chtěl tam dorazit ještě před úsvitem, než v pondělí ráno na okruhu Washington Beltway vypukne chaos dopravní špičky. Přes den zaparkuje v Crystal City a vydá se do centra na poslední průzkum. Jestli se situace nezměnila proti průzkumu, který posledně podnikl s Jaredem, bude to moct rozjet dnes večer. Dřív, než si FBI v Roanoke dá dvě a dvě dohromady.

Zaparkoval kamion co nejvíc vzadu a vydal se do restaurace. Nebylo tam zdaleka tak mrtvo, jak čekal. Pár řidičů s unaveně prázdnými pohledy se mátožně pohybovalo po prodejně a polovina stolů v restauraci byla obsazena. Browne si odskočil na záchod a pak se usadil v boxu. Objednal si kávu a horkou obilnou kaši. O něco později do restaurace vstoupili dva policisté od dálniční hlídky a posadili se ke stolu nedaleko od něho. V Browneovi se zvedla vlna napětí, ale pak se uklidnil. Nebyl sebemenší důvod, aby šli po něm. Seděli tak blízko, že slyšel jejich vysílačky. Oni si však hleděli jen kávy a rádií na ramenou si nevšímali.

Browne přemítal o tom, že federálové jsou určitě po krk v problémech s výbuchem v továrně. Budou si myslet, že narazili na nějakou protivládní skupinu, co ilegálně vyrábí bomby. Záhada Jareda pod přívěsem se asi nikdy nevyřeší. Browne si vytvořil tři možné hypotézy. Jared se z nějakého důvodu ožral a pak vlezl pod přívěs a zvedák sklouzl. Nebo ho tam nacpal žárlivý manžel. Nebo ten vetřelec z továrny. Browne by si vsadil na manžela. Své svědomí v této věci považoval za čisté. Varoval Jareda dost často, aby to nepřeháněl se ženskýma a chlastem. Pokud jde o továrnu, byli oba opatrní a neměli doma nic, co by je s ní dávalo do souvislosti.

Ta betonová budova elektrárny zafungovala jako válec v automobilovém motoru. Vodíková směs se tam natlakovala, pak zážeh, výbuch a budova se rozpadla. Jediné zařízení, které by jim mohlo napovědět, o co šlo, byl ten reaktor. Ale ten byl skoro celý ze skla. Dusičnan měďnatý Browne ukládal do popelníků kotlů, takže vypadal jako normální struska. Čerpadla to určitě rozbilo na tisíc kousků a nebudou k rozeznání od ostatního vybavení. ATF to tam může pročesat kartáčkem na zuby a nebudou z toho moudří. Výbuch vodíkové směsi nenechává stopy, jen vodní páru, a i ta rychle vyprchá. Pěkná, čistá výbušnina.

Jeden z policistů teď odpovídal do rádia. Opakoval nějakou poznávací značku. V Browneovi hrklo, když si uvědomil, že to číslo zná. Policista si zapisoval číslo Browneovy fordky.

Browne se mírně odvrátil, aby si nevšimli, že poslouchá. Policista měl číslo zapsané a teď už jen mluvil s tím druhým u stolu. A Browne si byl naprosto jistý, že to předtím bylo číslo jeho fordky. Proč? Kdo ho chce zastavit na dálnici? Policii v Blacksburgu by Browneova cesta do Greensboro neměla tak moc zajímat. Zkusil se nad tím zamyslet, ale byl na takové úsilí příliš unavený. Zaparkoval fordku v zemi nikoho mezi motelem a restaurací, na té zastávce kamionů. Policie ji bude hledat na silnici někde mezi Blacksburgem a Severní Karolínou. A on sám teď je dvě stě padesát kilometrů na sever, asi padesát kilometrů od křižovatky s dálnicí 1-66, která ho přivede do Washingtonu. Vždyť ani nejedu svou fordkou, připomněl si. Takže co z toho všeho? Povzdechl si. Uvědomil si, že je ještě unavenější, než si myslel. Promnul si oči a naznačil číšnici, že potřebuje naplnit termosku kávou.

Policisté vstali a vydali se k pokladně. Stejně jako ostatní lidé v místnosti je sledoval pohledem, jak odcházejí. Možná nejsem schopný se soustředit, ale jedna věc je jistá. Jediný, kdo mě kdy viděl v továrně, byl ten velký chlap s divokým pohledem. Možná to byl federál? O vetřelci jsme věděli už pár dnů. Řekněme, že to byl celou dobu ten samý chlap, je to federál a nějak se mu podařilo přežít tu kyselinu dusičnou. Pak se nedá vyloučit, že federálové znají souvislost mezi výbuchem v továrně a mnou a Jaredem. Možná varovali můj cíl ve Washingtonu. Jestli ano, bude těžké ten plán provést. Ale možná ne. Na jedno je spolehnutí – naše federální služby jsou nekonečně namyšlené. Dovedu si představit, co si všichni řekli. Pár zločinců manipulovalo s výbušninami a stala se nehoda. Hlavní je, že mě nikdo nespojuje s Washingtonem. Jared věděl, že se chystám vzít tu bombu do Washingtonu. Jared byl sukničkář a ochlasta, ale tajemství udržel.

Browne vstal a vydal se k pokladně, aby zaplatil. Policisté už byli venku na noční hlídce. Browne vyšel do chladného vzduchu a uklidnil se. Určitě nemají ponětí, co se blíží.

Farnsworth svolal naléhavou schůzi všech zúčastněných na 7:30 v pondělí ráno do své kanceláře v Roanoke. Janet se po setkání s Kreissem vrátila rovnou do kanceláře. Keenan a jeho agenti se vydali do noci honit Kreisse. Varovala Keenana, co Kreiss řekl o těch minách. Keenan jen pokrčil rameny, ale ostatní agenti si vyměnili znepokojené pohledy. Janet svým kolegům dávala jen velmi malé šance, že Kreisse najdou. Když dorazila do kanceláře, Farnsworth už byl pryč. Zbytek noci dospala na gauči v konferenční místnosti. Probudili ji agenti, kteří šli chodbou a bavili se o ranní schůzi. Jen taktak měla čas opláchnout si obličej, pročísnout vlasy a sehnat trochu kávy, než sešla o patro níž do velké konferenční místnosti.

Když vstoupila, místnost už byla skoro plná. Na první pohled viděla, kteří agenti sem přišli rovnou z noční služby a kdo měl příležitost se vyspat doma. Vedle Farnswortha seděl starší muž, který v továrně vedl vyšetřování za ATF. Foster tentokrát v místnosti chyběl. Janet jako řadová agentka stála u zadní stěny. Výše postavení kolegové seděli u stolu. Žebra Janet stále bolela, ale hlava už ne. Také slyšela mnohem lépe než večer. Farnsworth vypadal, jako by za pár hodin o hodně zestárnul.

„Dobře, lidi,“ zvýšil hlas, „začneme.“ Všichni v místnosti rázem ztichli. Farnsworth představil speciálního agenta ATF jako Walkera Traverse. Ten vstal a postavil se za řečnický pult.

„Nemám žádnou prezentaci ani nic takového,“ prohlásil. „Chci vás ale seznámit s předběžnými výsledky, kterých náš tým zvláštního nasazení dosáhl v továrně Ramsey Arsenal.“

„Co to tam teda bylo?“ zeptal se Keenan. Na tvářích měl neoholené strniště a byl očividně zklamaný neúspěšnou honičkou na Kreisse.

„Mezi odborníky se takovému prostředku říká KVB,“ odpověděl Travers s vážnou tváří. Janet si zkratku rozšifrovala chvilku předtím, než ji Travers vysvětlil: „kurevsky velká bomba“. Pár lidí se zasmálo. Janet si všimla, že Keenan ani Farnsworth ne. Ještě se nevyrovnali se ztrátou Kena Whittakera.

„Prostě nevíme, co tam bouchlo,“ pokračoval Travers. „Náš tým pro detektor EGIS ze Státního laboratorního střediska na tom dělá. EGIS je založen na rychlém chromatografickém rozboru plynů a na metodách chemické luminiscence. Naše analýza byla zaměřena na zjištění zplodin výbuchu. Divné na tomhle výbuchu je to, že jsme zatím nenašli vůbec nic. Žádné zplodiny výbuchu. Navíc je to továrna, kde se výbušniny vyráběly. Když začneme zkoumat mimo objekt bývalé elektrárny, najdeme spoustu chemikálií.“

„A přímo v ohnisku výbuchu nic?“ zeptal se Keenan. Před pěti lety byl u ATF na stáži a měl o problematice trochu přehled.

„Ne, prosím,“ odpověděl Travers. „Našli jsme zbytky vybavení – čerpadel, trubek, kabelů a regulačních přístrojů. Ale opravdu jen zbytky. Podle plánů sousedila s velínem laboratoř na analýzu vody přiváděné do kotlů.

V té jsme našli nějaké chemické zbytky, ale nic průkazného. Ten výbuch byl silný a teplota při něm vysoká.“

„Ale žádné zplodiny…,“ ozval se Farnsworth a vrtěl hlavou.

„Což je samo o sobě průkazné,“ odvětil Travers. „Máme tady železobetonovou budovu, která se prakticky v jediném okamžiku rozletěla na všechny strany a srovnala všechno v okolí se zemí. To dokáže jediný druh výbuchu.“

„Jaký?“

„Výbuch plynu,“ odpověděl Travers. „Výbušného plynu. Už jste někdy viděli, jak vypadá budova po výbuchu, když se v ní nechá puštěný nezapálený plynový sporák? Nebo plynová karma? A pak někdo přijde a zapálí si cigaretu?“ Několik lidí kývalo hlavami.

„Nějaký plyn na bázi uhlovodíků, například propan, takzvaný generátorový plyn, nebo nahromadění zemního plynu v budově může dosáhnout výbušné směsi, která jen čeká na zážeh. Není to tak výjimečné, jak by si člověk mohl myslet. Závisí na konkrétním plynu. Když se výbuch odpálí, vytvoří se přetlak na všechny vnitřní stěny. Na rozdíl od bomby umístěné v automobilu, která vytváří tlakovou vlnu u budovy, působí vnitřní plynová exploze velkou silou na všechny součásti budovy zevnitř. Je to jednoduchý výpočet. Síla se rovná tlak krát plocha, na kterou působí. Řekněme, že stěna má dva metry čtyřicet na výšku a je dlouhá šest metrů, to je asi čtrnáct a půl čtverečního metru. Násobeno tlakem, řekněme tak sedm atmosfér, to je zhruba milión kilo. Tahle hodnota je o něco vyšší než obvyklá mez únosnosti železobetonových budov.“

„Jinými slovy, mohlo opravdu jít o náhodný výbuch nahromaděných plynů?“ zeptala se Janet, která si připomněla, co jí řekl Farnsworth. Pohledy v místnosti se obrátily k ní dozadu. „Třeba se tam nahromadil metan nebo nějaké plyny z původní výroby. Pak tam přišel ten sekuriťák s cigaretou – a bum?“

„Přesně to se snažím říct,“ potvrdil Travers. „Jak možná víte nebo nevíte, je to i oficiální závěr našeho vyšetřování. Původně jsme s tím přišli, abychom uklidnili média. Ale teď to vypadá, že muselo opravdu jít o výbuch plynu. Našli jsme potrubí, které vedlo od turbogenerátorů do velké podzemní komory, kam se vypouštěl kondenzát. V té komoře jsme našli zbytky nejrůznějších chemikálií včetně poměrně vysoké koncentrace kyseliny dusičné.“

„S tou komorou mám jisté osobní zkušenosti,“ prohlásila Janet. Všimla si potlačovaných úsměšků na některých tvářích. „Rozhodně si nepamatuju, že bych tam cítila kyselinu dusičnou.“

„A kdybyste ji cítila, tak byste ji poznala, agentko Carterová?“

„Rozhodně ano.“

„Hm. Tak to je divné. Ale ty výbušné plyny nemusely nutně vzniknout v podzemí. Existuje několik plynů, které se vzduchem vytvářejí třaskavou směs a není je vůbec cítit. Například zemní plyn přiváděný do domácností nemá žádný vlastní zápach. Plynárny uměle zápach přidávají, aby se dal poznat únik.“ Na chvíli zmlkl, aby se podíval do poznámek.

„Ta továrna byla zavřená už dlouho. Podle záznamů té bezpečnostní agentury to nevypadá, že by hlídka vůbec někdy vstoupila do elektrárny. Povídalo se, že tam jsou toxické odpady a dokonce snad i chemické zbraně. Za ta léta se tam mohl nahromadit přírodní metan a udělat z té budovy velikou bombu. Všechno tomu nasvědčuje.“

„To je tedy závěr?“ zeptal se Farnsworth. „Zásah vyšší moci?“

„V podstatě ano, pane, je to tak. Nenašli jsme žádné stopy chemických ani komerčně dostupných výbušnin. Způsob, jakým došlo k likvidaci té železobetonové budovy, naznačuje, že šlo o výbuch plynu.“

„Mohl ten plyn být vodík?“ zeptal se Farnsworth a vrhl varovný pohled na Janet.

Travers se zamračil. Bylo jasné, že ví, co říkala Lynn Kreissová. „Ne, pane, to si nemyslím. Tedy… vodík by mohl takhle vybuchnout, ale jeho koncentrace v přírodě není tak vysoká. Díky své molekulární struktuře má vodík spíše tendenci se rozptylovat než koncentrovat. Já bych hádal na metan. Ten se obvykle dá zjistit čichem, ale po tak velké explozi se žádné reziduální plyny nezachovaly. Nejpravděpodobnější je metan, který se mohl vytvořit v té podzemní jeskyni. Vypouštěli tam nepovedené várky z výroby, takže nikdo neví, co tam vlastně je a v jakém množství.“

V místnosti se rozhostilo překvapené ticho. Všichni si do té doby mysleli, že šlo o chemicky připravenou bombu. Farnsworth vstal.

„Dobře, lidi, slyšeli jsme závěry. Předkládají nám je naši nejlepší odborníci na výbuchy. Kolik výbuchů a bombových útoků jste v ATF vyšetřovali za posledních pět let, pane Traversi?“

„Šedesát dva tisíc a něco,“ odpověděl Travers. Posluchači se zatvářili překvapeně a někteří i tiše hvízdli.

„To na naše venkovské poměry určitě stačí,“ prohlásil Farnsworth. „Takže, máme pondělí a je před námi dost papírování. Odpoledne vás budu informovat o pohřbech.“

Schůze skončila a Janet se vydala do své kanceláře. Musela čekat, až se rozptýlí dav u výtahu. Ben Keenan doprovázel Traverse k hlavnímu vchodu. Pohrávala si s myšlenkou, že se zajede domů osprchovat a převléknout do čistého, když na ni Farnsworth zamával, ať jde k němu do kanceláře. Musela pár minut počkat, protože se na šéfa sesypali vedoucí několika oddělení. Když s nimi skončil, šla za ním k němu. Byl tam už Ben Keenan a s ním někdo, koho Janet nečekala. Foster. Když Fostera uviděla, trochu poklesla v kolenou.

Šéf místní rezidentury, jeho zástupce a velký šéf z Washingtonu. Takže jsme ještě neskončili, pomyslela si. S Fosterem tam byl další muž, kterého neznala. Všichni si sedli ke stolu a Farnsworth se podíval na Keenana.

„Kreisse ještě nemáme?“

„Ne, pane. Prostě se vypařil. Dali jsme místní policii informace o jeho vozidle – má podobné auto jako McGarand – ale zatím nic.“

„Nestavil se včera večer doma?“ zeptal se Foster.

„Ne. Naši lidi to tam hlídali.“

„Když teď máme oficiální stanovisko ATF k výbuchu,“ ozval se Farnsworth, „musíme Kreisse najít.“

„Proč?“ zeptala se Janet.

„Tahle skládačka má příliš mnoho dílků. McGarandovi a jejich vztah k Waco, Kreiss a vražda Jareda McGaranda. Jaredovo auto se stopami hlíny z Ramsey Arsenal na pneumatikách. Kreiss prohlásil, že když policie sledovala McGarandovo auto jedoucí na jih, za volantem byl on, a ne McGarand. Velký výbuch, podle ATF zásah vyšší moci. Ale teď nám chybí Browne McGarand, bývalý hlavní inženýr pro výrobu výbušnin v Ramsey Arsenal. Nevíme, kde je Kreiss. Jared McGarand je mrtvý. A Kreissova dcera něco říkala o vodíkové bombě ve Washingtonu. Podle pana Fostera jsme se problémů ještě nezbavili.“

„Je pravděpodobné, že Jareda zabil Kreiss?“ zeptala se Janet.

„Možná,“ odpověděl Farnsworth. „Podle místní policie to mohla být i nehoda. Vůbec nerozumí stopám nějakého svinstva, co našli na přívěsu a těle.“

„Svinstva?“ zeptal se neznámý muž. „Jakou mělo barvu?“ Janet by ho označila za dokonale bezvýrazného. Střední výška, šedý průměr, naprosto nezajímavý.

„Nemám ponětí,“ odpověděl Farnsworth mírně podrážděně a s velkou únavou v hlase.

„Fialovou,“ našel Keenan v papírech. „Bylo to fialové a hrozně lepkavé. A vy jste kdo, pane…?“

„Tento pán je od CIA,“ vysvětlil Farnsworth. Muž pokývl hlavou, jako kdyby právě proběhlo normální představování. „To ‚svinstvo‘,“ prohlásil, „je látka, kterou nazýváme ‚lapací síť‘. Je to ve spreji. Připomíná to pavučinu, ale je to hustší. Lepkavé. Čím víc se člověk brání, tím víc se zamotává. Nakonec se vůbec nemůže hýbat. Když se toho má zbavit, stačí to postříkat hadicí – rozpouští se ve vodě.“

Janet si vzpomněla, že Jaredovo tělo bylo mokré. „Takže to mohl být Kreiss, kdo ho zabil,“ ozvala se. „Ale vsadila bych se, že mu šlo o dceru, a ne o bomby. A taky měl pravdu. Oni drželi jeho dceru. Protože ji tam zadrželi, asi to tam nepoužívali jako sádku pro rybí potěr. Prováděli tam něco nezákonného. Jestli se to týká Waco, musíme varovat Washington.“

„To bude ale problém,“ ozval se Keenan a Farnsworth přikývl, jako by předem tušil, co Keenan řekne.

„Jaký?“

„ATF vydává oficiální prohlášení, že jde o výbuch přírodních plynů. Bez přímých důkazů, že šlo o bombu, jen předkládáte teoretickou hypotézu. ATF se na všechny takové hypotézy bude dívat jako na pokus podkopávat jejich pravomoc v oblasti výbušnin.“

„Prokristapána…“

„Vezměte v úvahu, že šéfové FBI a ATF ve Washingtonu se nemají v lásce,“ podotkl Farnsworth. „Navíc teď Ken Whittaker přišel o život při akci FBI.“

Janet se zhluboka nadechla a pomalu vypustila vzduch z plic. „Kdybychom našli Kreisse,“ zeptala se, „podpořilo by se to tím?“

„Jestli najdete Kreisse, ministerstvo si ho dobře schová někam, kam se za ním nikdo nedostane,“ prohlásil Foster. „Zástupce ředitele pan Marchand dostal v tomhle smyslu pokyny od náměstka ministra spravedlnosti. Edwin Kreiss prostě nesmí v ničem svědčit. Nemůžeme to připustit.“

„Otázka je, co chce a nechce připustit on sám,“ odpověděla Janet.

Rozhostilo se nepříjemné ticho, které nakonec přerušil Keenan.

„Podívejte, šéfe,“ začal a obrátil se na Farnswortha. „Je nejvyšší čas jít s tím nahoru. Řekneme vedení, co víme a co si myslíme. Pak zalezem zpátky do lesů, kam patříme.“

„Vedení tady představuju já,“ ozval se Foster.

„Ne moje vedení,“ odpověděl Farnsworth. Ticho v místnosti by se teď dalo krájet. Nakonec Farnsworth nařídil Keenanovi, ať pokračuje v pátrání po Edwinu Kreissovi. Janet dostala za úkol hlásit Keenanovi, kdyby se jí Kreiss znovu ozval. Dále měla zařídit u sledovací jednotky, aby napíchla telefonní linky na JIP, kde leží Kreissová dcera. Farnsworth a Foster pak odešli do zajištěné komunikační místnosti, aby se spojili s Richmondem, kterému Roanoke podléhalo v přímé linii velení.

Keenan zastavil Janet před Farnsworthovou kanceláří. Jako Farnsworthův zástupce se hlavně staral o kontakty s vedoucími jednotek a s Janet do styku moc nepřicházel. „Vy toho Kreisse znáte,“ začal. „Kdyby narazil na protivládní plán bombového útoku, na čí stranu by se dal?“

Janet musela chvilku přemýšlet. „Sice jsem se s ním setkala, ale nemůžu říct, že ho znám. Podle mě se staral hlavně o dceru a nevím, co si přesně myslel o ostatním. Ona je teď v bezpečí, i když se neví, jak to s ní dopadne. Opravdu neumím říct, na čí stranu by se postavil.“

„Jste poslední, kdo s ním mluvil,“ nevzdával se Keenan. „Zkuste hádat.“

Janet si povzdechla. „No, pane, jestli si Kreiss myslí, že McGarand starší se podílel na únosu a poranění jeho dcery, chytne ho a potrestá. Možná zabije. Ostatní pro něj bude vedlejší. Podle mě už se moc nestará, na čí straně stojí. Ale zajatce brát nebude, přinejmenším ne nadlouho.“

Keenan zamyšleně kývl hlavou. „Chápete, o co jde Fosterovi a jeho nadřízeným na ministerstvu?“ zeptal se.

„Ne, pane, nevím. Jestli ale Foster opravdu vystupuje v Marchandově zájmu, nejspíš to nějak souvisí s tím, jak tehdy Kreisse poslali do penze.“

Keenan se odvrátil a pomalu přitom pokýval hlavou. „Kristepane, můžu jen doufat, že se v tomhle mýlíte,“ uzavřel rozhovor a odešel do kanceláře.

Kreiss nedaleko Harrisonburgu opustil dálnici a pokračoval na východ po horské silnici Skyline Drive. Sice jel mnohem pomaleji než na dálnici, ale sledoval dva cíle: opustil zónu, na niž se soustředil zájem policie. Zároveň je na úzké a kroutící se silnici mnohem jednodušší zjistit, jestli ho někdo nesleduje. Ve Front Royal sjel i ze Skyline Drive a vydal se do Clarke County okresními silničkami kolem národního parku Blue Ridge a řeky Shenandoah. Nakonec se na silnici U. S. Route 50 zařadil do pomalu houstnoucího ranního provozu. Trochu ho překvapilo, že v tak časnou ranní hodinu míří do Washingtonu tolik aut. Vítal však příležitost skrýt se v hustém provozu pro případ, že by ho tu policie hledala. Kolem sedmé ráno projížděl Upperville, Middleburg a Aldie. Protože v severní Virginii žil dlouhá léta, začal se teď pohybovat na známém území. Po silnici Route 58 minul příjezdovou cestu od letiště Dulles Airport, sjel z hlavní silnice a zastavil se na snídani v malé jídelně nedaleko nákupního centra.

Sledoval z okna, jak se kolem na čtyřproudé silnici pomalu vleče hustý provoz, a přitom přemýšlel o tom, co udělá. Nejlepší by bylo sehnat si další auto. Dále potřeboval místo, kde bude při honbě na McGaranda bydlet. Za třetí by se hodilo zařízení GPS na tom kamionu. Nevesele se usmál. Najít McGaranda by nemuselo být tak těžké, pokud se bude držet v tom zelenobílém kamionu. Většina Washingtonu má zavedený zemní plyn. Proto se nedá čekat, že by tudy projíždělo mnoho kamionů rozvážejících propan. Vjezd takových vozidel do centra jistě podléhá přísné regulaci. Zbývá Maryland a severní předměstí. Jestli bude chtít kamion zaparkovat, nejspíš si vybere některou zastávku na okruhu Beltway. Největší parkoviště kamionů ve washingtonské oblasti jsou v Alexandrii, na virginském břehu řeky Potomac, a taky u železničních doků na marylandském břehu. Browne McGarand bude přijíždět z jihozápadní Virginie, takže Kreiss začne hledat v Alexandrii u dálnic 1-95 a 1-495.

Nejjednodušší způsob, jak získat jiné auto, je jít do půjčovny. Na to bude potřebovat pár bankomatů. Nějakou hotovost má a hned vedle jídelny je motel. Zaplatí dopředu za pokoj, zaparkuje někde nenápadně auto, umyje se a převlékne a půjde najít bankomat do nákupního střediska. Potom pojede taxíkem do Dullesu, půjčí si dodávkové auto, sežene si autoatlas a dá se do práce. Pak bude muset pročesat parkoviště kamionů, dokud nenajde tu zelenobílou cisternu. Snažil se vybavit si logo, které na ní viděl, ale nějak se mu to nedařilo. Něco na tom logu působilo rušivě, ale to bylo všechno, co z paměti vydoloval. Tak do toho. Napřed motel, potom sprcha. Pak do práce.

Browne McGarand sjel z dálnice U. S. Route 1 k železničním dokům u Crystal City, na straně letiště Reagan National Airport. Zaparkoval u jídelny s celonočním provozem a dal si snídani. Před několika měsíci tady byli s Jaredem, aby prozkoumali proveditelnost plánu. Až se přežene ranní špička, zajede do Crystal City. Bude se držet na staré silnici Jefferson Davis Highway, dokud nedojede k odbočce na Pentagon, za níž Route 1 začíná klesat k mostu Fourteenth Street Bridge přes řeku Potomac. Tam dálnici podjede a po malé dvouproudé silnici zamíří k parkovacím plochám Pentagonu. Těsně před příjezdem k parkovišti Pentagon South Parking ale odbočí na příjezdovou cestu k elektrárně Pentagonu.

Elektrárna původně spalovala uhlí a pak topný olej. Její úlohou byla nouzová dodávka elektřiny pro případ, že přestane fungovat běžná síť.

V poslední verzi elektřinu vyrábělo dvanáct turbogenerátorů, instalovaných v oplocené oblasti vedle bývalé skladovací plochy na uhlí. Turbogenerátory na plyn bylo možné spustit dálkovým signálem z Pentagonu, a tak v elektrárně už nemusela pracovat stálá služba. Vchody byly uzamčeny na řetěz. Pouze parkoviště, původně také součást skladovací plochy na uhlí, zůstalo otevřené. Přes vjezd sice visel napříč dlouhý řetěz, ale nezamčený, asi aby tudy mohla projíždět auta požárníků. Browne plánoval, že s kamionem zacouvá mimo dohled a nechá jej tam. Původně to místo našel Jared, když se ztratil v bludišti silnic při hledání mostu Fourteenth Street Bridge. Přímo u elektrárny píchl pneumatiku, zajel na příjezdovou cestu, aby v klidu vyměnil kolo, a náhodou tak padl na ideální úkryt. Aby tam kamion vůbec někdo uviděl, musel by projet celou příjezdovou cestu a pak se vrátit na bývalou skladovací plochu na uhlí.

Od elektrárny to trvalo jen pět minut pěšky na stanici metra v Pentagonu. Browne měl na sobě oděv, který považoval za dostatečně podobný turistické výstroji. Khaki kalhoty, košili s krátkým rukávem, větrovku, měkký klobouk se širokou krempou a brýle proti slunci. Bylo by lepší výstroj doplnit fotoaparátem, ale musela stačit i tak. Ze stanice metra umístěné na východ od budovy Pentagonu pojede žlutou linkou a vystoupí na stanici Mount Vernon Place. Odtud to bude mít k cíli, co by kamenem dohodil. Objednal si další šálek kávy, a když ucítil v žilách kofein, zamyslel se, jestli stojí za to hledat si pokoj v motelu.

Janet se do kanceláře vrátila v 11:30. U Stánku v přízemí si vyzvedla sendvič a vzala si jej do kanceláře. Právě otevřela láhev Coca-Coly, když jí na stole zabzučel interkom a Farnsworthova sekretářka ji pozvala na schůzi v šéfově kanceláři. Povzdechla si, nalila Coca-Colu do hrnku na kávu, sendvič odložila do chladničky a sešla po schodech dolů. V kanceláři našla Farnswortha, Keenana, Bobbyho Landa ze sledovacího oddělení a dva uniformované policisty-jednoho od policie státu Virginie a druhého z okresního oddělení Montgomery County.

Nejvíce však její pozornost upoutala žena, která seděla na opačném konci stolu – jakoby osaměle, stranou od ostatních. Janet se musela držet, aby na ni nezírala. Žena měla výraznou tvář čarodějnice. Hluboké černé oči pod tenounkým obočím, mírně zahnutý nos, výrazné lícní kosti a temně rudé rty. Zdála se být v dobré kondici, vysoká, se širokými rameny a zdravě napjatou pokožkou. Podle vzhledu jí bylo necelých padesát let. Seděla u stolu naprosto nezúčastněně, hleděla do neurčité vzdálenosti a vypadala jako ztělesnění nevšímavosti. Za normálních okolností by se Janet jediné další ženě v místnosti šla představit. Něco v jejím vzhledu ji však odradilo.

„Takže, pánové, agentka Janet Carterová,“ uvedl ji Farnsworth. „Můžeme začít.“ Všichni si sedli ke stolu a nechali neznámou ženu na jejím osamělém konci. Janet se soustředila, aby se dívala na Farnswortha, který si na poslední chvíli rovnal před sebou na stole nějaké papíry.

„Došlo k jistému vývoji v případu McGarand,“ oznámil. „Všimněte si, že neříkám pokroku. Janet, tohle je poručík Whitney od policie státu Virginie a poručík Harter z okresního oddělení Montgomery County.“

Farnsworth se podíval do papírů. Janet čekala, kdy představí tu ženu, ale on se k tomu neměl. „Měli jsme tu ‚škatulata hejbejte se‘ s autama,“ prohlásil. „Fordku Brownea McGaranda našli u přívěsu jeho vnuka. Včera tam ještě nebyla. Služební dodávku Jareda McGaranda, původně zaparkovanou u přívěsu, našli na dálničním odpočívadle kamionů u sjezdu na Christiansburg. Na tomto odpočívadle neznámý útočník, podle fotografie z polaroidu pořízené na místě činu později identifikovaný jako Edwin Kreiss, bezdůvodně napadl dva příslušníky bezpečnostní služby. Ti ho zadrželi, když na parkovišti podle jejich vyjádření ‚podezřele obhlížel terén‘.“

„Bezdůvodně napadl?“ zeptala se Janet.

Farnsworth pokrčil rameny. „Oba jsou to svalovci z posilovny vyhnaní steroidama. Jeden z nich se málem udusil, protože měl skoro rozdrcený hrtan. Druhého znehybnila jistá… zbraň, kterou by podle mínění jisté vládní agentury mohl řečený Edwin Kreiss u sebe mít. Říká se jí sítnicový paprskomet.“

„Co to je?“ zeptal se Keenan.

„Popisují to jako silný světelný zdroj, naladěný na optickou frekvenci fialového spektra, které působí na oční nerv velmi intenzivním zábleskem. Osoba zasažená takovým zábleskem je krátkodobě – až na šedesát sekund – omráčena a znehybněna. Z toho plyne pochopitelná taktická výhoda.“

„Kde si můžu něco takového sehnat?“ zeptal se poručík Whitney, padesátník se širokými rameny, šedými, nakratičko ostříhanými vlasy a obrovskými zrcadlovými brýlemi proti slunci, visícími na dokonale nažehlené košili.

„Nikde,“ odpověděl Farnsworth. „Jestli vás to utěší, my to taky neseženem.“ Dal policistovi chvilku, ať si to domyslí, a potom pokračoval. „Kreissovo auto je taky pick-up. Nenašli jsme ho u jeho domu. On tam taky není. Browne McGarand není doma. Podle našich informací nejel ani do Greensboro, jak oznámil policii. Jeho druhý vnuk nám potvrdil, že od dědečka nemá žádné zprávy, a nevěděl ani, že je Jared McGarand mrtvý.“

„V jakém stavu je Kreissova dcera?“ zeptala se Janet.

„Stabilní. Nadále v kómatu, dýchá sama. Podle doktorů to vypadá, že se probere, ale neví se, kdy to bude.“

„Kdo je teď oficiálně podezřelý ze spáchání vraždy Jareda McGaranda?“ zeptal se Keenan.

„Podle vašich informací to vypadá na toho Kreisse,“ ozval se poručík Harter, tmavovlasý, dobře stavěný mladý muž, jemuž tmavá košile uniformy s krátkými rukávy padla jako ulitá. Janet si všimla, jak po ní pokukuje, zatímco Farnsworth mluvil.

Janet jeho výrok překvapil. Co se děje? Naposled jí přece řekli, že se všechny informace kolem Kreisse mají ututlat. Také jí nešlo z hlavy, kdo je ta tajemná žena. Měla na šatech návštěvnickou kartičku, ale do kanceláře zřejmě dorazila bez doprovodu stráže. Za celou dobu nehnula jediným svalem a ze všeho nejvíc Janet připomínala jednoho japonského robota, kterého před pár lety viděla v Disney Worldu. Nebylo na ní vidět, jestli poslouchá, o čem se u stolu mluví. Ruce měla nehnutě položené na stole. Janet si všimla mozolu na malíkové hraně její pravé ruky. Karate. Pak se přinutila vnímat, co říká mladý policista.

„Je vystavený federální zatykač?“ zeptal se Harter.

„Ne,“ odpověděl Farnsworth a nahlédl do papírů před sebou. „Vlastně jsme požádali státní i místní úřady, aby ještě počkaly a zatykač nevystavovaly.“

„Kvůli tomu, co se stalo v továrně Ramsey Arsenal,“ ozvala se Janet, která se už úplně soustředila na diskusi.

„Přesně tak,“ odpověděl Farnsworth. „Účelem této schůze je potvrdit, že bude pokračovat hledání Edwina Kreisse i Brownea McGaranda, ale nadále ve spolupráci s ATF v rámci velkého federálního vyšetřování.“ Farnsworth vrhl rychlý pohled na Janet, aby se ujistil, že ho neprozradí – ale ona si i tak uvědomila, že šéf nechce prozradit, jak napjaté jsou vztahy mezi FBI a ATF

„Chcete říct, že tady jde o ten velký výbuch?“ zeptal se poručík Harter. Tvářil se, jako kdyby jen s obtížemi chápal, o co jde.

„Ano, máme důvody se domnívat, že Browne McGarand je zapletený ve spiknutí na ilegální výrobu bomb, jejichž cílem by mohlo být hlavní město USA,“ pokračoval Farnsworth.

„Takže to vyletěla do povětří jejich tajná laboratoř?“ zeptal se Whitney.

„Podle našeho názoru ano, ale tým zvláštního nasazení ATF má jiný názor. Podle nich tam došlo k nahromadění přírodního metanu. Výbuch byl opravdu silný, a proto tomu věnujeme velkou pozornost. Možná opravdu vyletěla do povětří jejich tajná laboratoř, a tím to všechno skončilo. Podle ATF se to občas stává. Možná ale, že to nechali za sebou jako dáreček, až tam přijdeme pátrat. To by ukazovalo, že umějí nastražit pěkně silnou bombu, takže by hrozilo přímé nebezpečí.“

„My své kroky samozřejmě přizpůsobíme vašim požadavkům, pane Farnsworthe,“ prohlásil Harter. „Ovšem až to všechno skončí, budeme si chtít promluvit s tím Kreissem.“

„Ovšem. Chci vám jen vysvětlit, že v této chvíli se snažíme zjistit, jestli nejde o něco většího. Nechceme druhé Oklahoma City.“

„A jakou roli v tom přesně hraje ten Kreiss?“ zeptal se Harter.

„Jeho dcera byla jednou z těch tří studentů, co zmizeli, jestli se na ten případ pamatujete… Jak jsem vám řekl, on ji hledal. Nakonec se našla v té továrně.“

„Takže teď honí toho Brownea McGaranda?“

„Ano.“

Harter a Whitney si vyměnili pohledy a pak se mlčky obrátili na Farnswortha. Ten i beze slov pochopil jejich otázku. „Kreiss býval velice dobrý lovec lidí. Nijak zvlášť by nám nevadilo, kdyby toho McGaranda chytil, zvlášť kdyby tak zabránil bombovému útoku.“

Janet sledovala Whitneyho, jak pomalu kývá hlavou. Farnsworth očividně oběma policistům pěkně zamotal pohled na svět.

„No dobře,“ pokračoval Whitney. „Ale jak ho pak dostaneme za tu vraždu?“

„Jeho dcera leží v nemocnici v Blacksburgu. Dáme jí tam policejní hlídky. Kreiss se tam určitě časem ukáže. Možná byste v tomhle bodě mohli pomoct.“

„Ano, pane. Jakmile se tam ukáže, tak už to zvládneme sami,“ prohlásil Harter. „Pošleme do té nemocnice svoje lidi.“

Farnsworth vstal a oba policisté také. Potřásli si rukama a Farnsworth požádal Bobbyho Landa, ať je doprovodí ven z budovy. Když byli pryč, zase si sedl a oběma rukama si pročísl vlasy.

„Tak, to bychom měli. Janet, už jsme tady chvíli schůzovali, než jste dorazila. Tenhle malý výstup jsem sehrál, aby se místní policie zaměstnala, dokud se sami nerozhodneme, co s tím doopravdy udělat. Státní návladní pro jihozápadní Virginii nám sice vychází ve všem vstříc, ale řekl jsem si, že se do toho raději vložím i osobně.“

„Pane,“ ozvala se Janet, „nemáme místní policii tajit, co o Kreissovi víme?“

Farnsworth si odkašlal a vrhl nervózní pohled na ženu na druhém konci stolu.

„No, ano. Ale dostali jsme z Washingtonu nové pokyny.“

Janet už to nemohla vydržet. „Můžete mi říct, kdo to je?“ zeptala se a bradou ukázala na ženu. Ta se na ni ani nepodívala.

„Jen co skončím. Teď to vypadá na přetahování kompetencí. Velení ATF se zabetonovalo na pozici, že ten výbuch měl přirozené příčiny. Asi proto, že při předchozí prohlídce tam nenašli nic podezřelého.“

„A co FBI?“

„FBI oficiálně souhlasí s verzí ATF. Ale u ATF se nějak domákli, že hledáme dva podezřelé, McGaranda a Kreisse.“

„Podle ATF Washingtonu nehrozí žádné nebezpečí?“

„ATF říká, že žádné nebezpečí nehrozí, pokud ovšem my nemáme důkazy svědčící o opaku. Podle mě si jen dělají alibi pro případ, že se odněkud vynoří důkazy, že tam někdo opravdu dělal bomby.“

„No, důkazy jsou – Kreiss. A to, co řekla jeho dcera.“

„My žádné důkazy nemáme,“ odpověděl. „Podle příkazů, které jsem dostal od svých nadřízených, od dnešního rána nevíme o Edwinu Kreissovi vůbec nic. Jen to, že je to otec zmizelé dívky, která se našla.“

Janet se v židli zamyšleně opřela. „Vy si tedy nemyslíte, že je na stopě McGarandovi? Neměli bychom Kreissovi říct, že se McGarand asi chystá na bombový útok ve Washingtonu? A že je souvislost mezi McGarandem a neštěstím ve Waco?“

„Oficiálně od této chvíle nemám na případ Edwina Kreisse žádný názor,“ odpověděl Farnsworth a nasadil kamenný výraz. Janet se na něho užasle zahleděla. Potom se podívala na Keenana, který si zaujatě prohlížel vlastní ruce.

„Ale já ano,“ ozvala se žena na konci stolu. Mluvila tiše, její tón však vzbuzoval respekt.

„A vy jste…?“ řekla Janet tázavě a obrátila se k ní.

„Já jsem pověřena odpovídající pravomocí k tomu, abych vyřídila problém Edwina Kreisse,“ odpověděla žena. „Podle mých informací má nebo měl pager, který jste mu předala.“

Vyřídila problém – Janet se tato slova vryla do paměti. Nevěděla, co říci, ale nakonec neochotně přikývla.

„Velmi dobře,“ prohlásila žena. „Chci, abyste mu přesně v osmnáct nula nula na ten pager poslala vzkaz. Pošlete mu číslo, které vám dám. Má předčíslí severní Virginie, ale hovor bude přesměrován do této kanceláře. Pokud zavolá, předáte mu vzkaz ode mě.“

„To neudělám, dokud se nedovím, kdo nebo co jste vlastně zač,“ odpověděla Janet. Začínala mít podezření, že víc záleží na tom „co“ než „kdo“.

„Když po mně naposled někdo chtěl, abych se s Kreissem přes ten pager spojila, měla jsem mu říct, že jeho dcera je mrtvá. A hádejte, co se stalo. Něco úplně jiného.“

Farnsworth se zadíval ke stropu. Žena vstala a Janet překvapilo, jak je vysoká. Měla na sobě nákladně vyhlížející volný kalhotový kostým a i bez vysokých podpatků měřila určitě víc než metr osmdesát. Zvedla kabelku, která spíš vypadala jako diplomatický kufřík. Potom požádala oba muže, aby laskavě opustili místnost. Janet s úžasem sledovala, jak oba beze slova vstali a odešli. Když Janet viděla výraz v ženině obličeji, zatoužila, aby u sebe měla pistoli. Žena přistoupila k Janet. Napůl se posadila na stůl a Janet musela zaklonit hlavu, aby jí viděla do očí. Znepokojilo ji, co vidí. Žena na Janet upírala bezvýrazný, mírně rozostřený pohled, jako by hleděla skrz ni.

„Až dokončíte hovor a předáte vzkaz, vrátím se do Washingtonu, abych s konečnou platností vyřídila tu záležitost s Edwinem Kreissem,“ prohlásila žena. Mluvila jasně a zřetelně. „Váš ředitel ujistil mého ředitele, že ten hovor uskutečníte a vzkaz předáte. Ten vzkaz zní: jsou to tři slova – tenebrae factae sunt, Napíšu vám to, jestli chcete. Je to v liturgické latině a znamená to ‚nastala noc‘. Kreiss z toho pochopí, že přijdu.“

Janet se to vůbec nelíbilo a pokusila se o chabý odpor. „A on se na to nevykašle? Že chcete přijít?“

Rozostřený pohled ženiných očí se rázem změnil. Pronikavě se zabodl do Janetiných a žena se zvláštně usmála, jako když vlk vycení zuby. „Určitě ne, agentko Carterová. Docela určitě se na to nevykašle. Nikdo z těch, kdo mě znají, by si něco takového nedovolil.“ Vstala, uhladila si sako a zvedla kabelku. „Uvidíme se v kanceláři pana Farnswortha v osmnáct nula nula. To znamená v šest hodin večer, kdybyste to náhodou nevěděla.“

Pak klidně odešla z místnosti a nechala tam Janet sedět se zarudlým obličejem a zmatenou hlavou, ať přemýšlí, co se to vlastně děje. Ta byla v pokušení aktivovat pager rovnou, aby Kreisse varovala, že po něm jde nějaký ženský robot v kostýmku od Armaniho. Zmínka o ředitelích ji však zarazila. Znamenalo to, že ta žena patří k CIA. Možná další lovec lidí? Jaká asi služba si pěstuje takovéhle pracovníky? Ta ženská se o ředitelích určitě nezmínila jen tak náhodou. Pokud jde o dohodu mezi ředitelem FBI a CIA, od řadové agentky se jistě nečeká náhlý záchvat iniciativy, která by takovou dohodu mohla zhatit. Pak si vzpomněla, co říkal Farnsworth. Nechají Kreisse, ať si loví McGaranda, ale CIA přitom bude lovit Kreisse.

Tenebrae factae sunt. Nastala temnota. Janet cítila, jak ji mrazí v zádech. Jo, na mě by to stačilo, uvědomila si. Můj ředitel a váš ředitel. Zamyšleně zavřela oči. Něco v tom nevycházelo. Původně se o Kreisse zajímali Foster z FBI a Bellhouserová z ministerstva spravedlnosti. Přesněji řečeno, kontrašpionáž a náměstek ministra. A teď CIA. Který z ředitelů FBI asi uzavřel tuhle dohodu?

Ráda by si o tom promluvila s Farnsworthem, ale ten se teď choval jako kolečko v soustrojí, samé „ano, pane“, „ne, pane“, „samozřejmě, pane“. To mají šéfové rádi, když jde do tuhého. Co jí ale Farnsworth řekl předtím? Že nechají Kreisse na volné oprati. Není jisté, jestli vůbec existuje nějaká bomba, ale jestli ano a Kreiss ji najde, bude to pěkné. A kdyby při tom náhodou vznikly problémy, my nic, my muzikanti. On k nám přece nepatří. Patří k ministerstvu spravedlnosti. Co to tedy znamená pro Janet? Vtom do konferenční místnosti vstoupila Farnsworthova sekretářka.

„Agentko Carterová,“ začala, „volají z nemocnice v Blacksburgu. Jde o Lynn Kreissovou. Můžete ten hovor vyřídit? Šéfa teď nemůžu najít a vím, že vy jste na tom případu dělala.“

Janet přisvědčila a šla zvednout sluchátko v předpokoji Farnsworthovy kanceláře. Volala sestra, že se Lynn Kreissová pravděpodobně probírá. Podle jejich záznamů mají v takovém případě volat FBI, takže volá… Janet si nebyla jistá, jaké teď má v celém případu vlastně postavení, ale řekla, že hned přijede. Došla si dolů pro zbraň a kabelku, vzala sendvič z lednice a zamířila pro auto do garáže.

Šikmo přes ulici naproti kancelářské budově na Massachusetts Avenue 650 našel Browne malé lahůdkářství. Koupil si šálek kávy a noviny a usedl ke stolu na chodníku před obchodem. Lidé si vychutnávali příjemně teplý den, který měl naštěstí ještě daleko k hrozným letním vedrům, jež Washington každoročně sužují. Kolem procházel proud úředníků. Někteří se zastavili na kávu, jiní si jen koupili sendvič, aby jej v práci zhltli jako rychlý oběd.

Browne předstíral, že čte noviny, ale místo toho pozorně studoval hlavní budovu ATF. Nezdálo se, že by na budově samotné nebo v sousedství přibyly bezpečnostní kamery. Přímo nad sebe ovšem neviděl. Snažil se vrýt si do paměti, že to musí zkontrolovat, až bude odcházet. Samotný útok závisel na dvou faktorech. Prvním bylo kryté parkoviště, oddělené od budovy ATF jen úzkou uličkou. Po straně budovy vedla odkrytá rampa do vyšších pater. Navíc tato rampa, umístěná na straně parkoviště odlehlé od budovy ATF, nespadala do zorného úhlu žádné bezpečnostní kamery. Šířkou umožňovala vjezd Browneova cisternového kamionu, i když jen taktak.

Druhý faktor souvisel se systémem topení, větrání a klimatizace v budově ATF. Jako ve většině kancelářských budov i tento systém využíval recirkulaci vzduchu. To znamená, že se nasává určité množství vzduchu zvenku a vede přes chladicí spirály ve strojovně, umístěné v malé technické budově. Ta stála na konci uličky oddělující budovu ATF od krytého parkoviště. Vzduch se potom rozváděl po budově systémem vzduchovodů. V zájmu zvýšení účinnosti se však všechen nevypouštěl ven z budovy, ale část se filtrovala, znovu ochladila a přivedla zpět na vstup. Browne si připravil prostý plán. Brzy ráno přijede na parkoviště s kamionem a zaparkuje hned vedle obvodové stěny, sousedící přes uličku s budovou ATF. Budova měla deset pater, s výhledem na odkryté nejvyšší patro parkoviště. Kamera sem žádná nemířila. To zkontrolovali s Jaredem. Jedna bezpečnostní kamera, instalovaná na průčelí technické budovy se strojovnou klimatizace, zabírala výhled uličkou na hlavní ulici.

K výbavě kamionu patřila drátem vyztužená hadice o průměru deseti centimetrů a délce pětačtyřiceti metrů. Browne upravil její nástavce tak, aby správně izolovaly vodík. Zaparkuje kamion, počká skoro do rozednění a potom hadici rozvine až k technické budově. Délka by měla stačit. Kdyby s kamionem zajel do uličky, bezpečnostní služba v budově by si ho nemohla nevšimnout. Při tomto řešení však na obrazovkách nikdo nic neuvidí, protože kamion i hadice budou mimo zorné pole kamery.

Potom Browne velkou plachtou z plastu zakryje jeden ze dvou vstupů, jimiž se vzduch nasává do systému. Na druhý otvor natáhne plachtu se všitým konektorem pro připojení hadice. Otvory měly výšku dva metry čtyřicet a šířku metr osmdesát. V časnou ranní hodinu poběží sací ventilátory na nízkých otáčkách. Až se začne v průběhu dne oteplovat, otáčky se automaticky zvýší, aby vzrostlo množství nasávaného vzduchu. Browne zhruba odhadl objem budovy – odkrokoval délku a šířku na chodníku. Pomocí příručky pro stavební inženýry odhadl užitečný objem systému klimatizace. Cisterna kamionu by měla pojmout třicet tisíc litrů tekutého propanu. Čistý vodík pod tlakem skoro tří atmosfér, jímž je teď naplněna, by měl budovu asi do hodiny naplnit. Klimatizační systém plyn po budově spolehlivě rozvede. Ještě vyšší zranitelnost budovy takovým útokem plynula z toho, že okna nešla otevřít. V cisterně kamionu je skoro dvakrát více vodíku, než vyžaduje vytvoření třaskavé směsi se vzduchem. Je však třeba počítat s drobnými úniky a netěsnostmi. Žádný systém pro rozvod není dokonale těsný.

Pro osazenstvo budovy se tak chystal osud stejný, jaký dopřáli těm chudákům u Mount Carmelu. Neviditelný plyn bez zápachu se začne do budovy napouštět v šest hodin ráno. Za 60 až 90 minut klimatizační systém vytvoří třaskavou směs vodíku se vzduchem. Po ránu klimatizace poběží pomalu, a tak se většina vzduchu bude v systému recyklovat a ztráty vodíku zůstanou na minimální úrovni. Tou dobou se budova začne plnit pracovníky. Někdo si odskočí na záchod na tajnou cigaretu. Nebo rozsvítí vadný vypínač. Nebo jediným stiskem tlačítka rozsvítí zářivky v celém patře. Nebo opakovaně stiskne tlačítko pro přivolání výtahu a měděné kontakty spínače se několikrát za sebou spojí a zase rozpojí. Browne desítky let pracoval jako chemik specializovaný na výbušniny. Příručky pro bezpečnost práce předkládaly desítky příběhů, v nichž i ty nejméně podezřelé předměty zažehly jiskru. Klika u dveří, spínač stolního ventilátoru, punčocháče, klávesnice elektrického psacího stroje nebo zvonek telefonu.

V plíživé atmosféře plné vodíku jediná jiskra zopakuje výbuch z továrny. A tato budova není železobetonová. Je to kancelářská budova ze skla a oceli.

„Můžu vám dolít kávu, pane?“ zeptala se sympatická mladá žena a zastavila se nad ním s konvicí.

„Ne, děkuju, už mám dost,“ odpověděl s úsměvem a pohlédl na ni skrz tmavé brýle. Srdce mu bušilo vzrušením. Po měsících usilovné práce je konečně u cíle! Odpoledne si najde motel blízko letiště, padne a trochu se vyspí. Brzo ráno si vezme taxík k Pentagonu a vyzvedne kamion. I Pentagon samozřejmě chránil kamerový systém, ale u staré elektrárny žádnou kameru vidět nebylo. Potom se Browne vydá s kamionem do centra. Má dokonce formulář příkazu k jízdě, který Jared ukradl i s kamionem. A zítra po ránu všichni ti zločinci v budově ATF okusí, jaké to bylo ve Waco, když William spolu s ostatními umíral v plamenech, zatímco federální agenti postávali kolem, pili kafe a vyměňovali si stupidní žertíčky. Doufal, že všechno zaznamenají kamery a záznam se dochová. Bude to video století.

O pětačtyřicet minut později seděla Janet u nemocniční postele Lynn Kreissové. Uniformovaný zástupce šerifa seděl v prázdné místnosti naproti přes chodbu a díval se na televizi. Lynn stále měla do těla zavedeny intravenózní hadičky, ale vypadala už mnohem lépe než posledně. Je přímo zázrak, z čeho všeho se člověk může vyspat, pomyslela si Janet. Dívka sebou v posteli nepokojně mlela a z hloubi hrdla jí vycházely neartikulované zvuky, jako kdyby měla zlý sen. Ve tváři už měla zdravější barvu a monitory nad postelí měly více práce než předtím. Lékař předtím Janet vysvětlil, že Lynn začala vydávat zvuky – „blábolit“ by asi bylo nejvýstižnější – o půl čtvrté ráno. Podle kolektivního mínění se dalo čekat, že se brzy probere. Janet se dožadovala upřesnění, co znamená „brzy“. Podle kolektivního mínění těžko říct. Pokrok moderní medicíny, pomyslela si Janet.

Sledovala dívku, jak se snaží vymanit ze sítě bezvědomí, a sama si při tom řešila vlastní dilema. V hloubi duše příliš nepochybovala, že výbuch v továrně někdo přichystal. Načasování se jí zdálo až příliš příhodné. Vybuchlo to v okamžiku, kdy se tam skupina lidí vydala odemykat dveře. Kdyby se v podzemí vytvořila výbušná směs, určitě by vybuchla, když tam spadla s autem. Tření auta o beton by ji nemohlo nezapálit. Navíc se v továrně pohybovali dva McGarandové. Jeden se mezitím zřejmě stal obětí vraždy a měl na pneumatikách auta hlínu z továrny. Druhý v továrně kdysi pracoval jako provozní inženýr pro výrobu výbušnin. A potom dokonce jako hlavní inženýr celé továrny. A jejich příbuzného upálili ve Waco. Přeživší McGarand teď zničehonic zmizel a Kreiss jde po jeho stopě. Všechny tři federální bezpečnostní služby, z nichž dvě nemohou mít kvůli Waco úplně čisté svědomí, zaujaly typický pštrosí postoj s hlavou v písku a ocasem nahoře. A tajemná kráska se žraločíma očima a centimetr tlustými mozoly na malíkových hranách od Janet chce, aby předala Edwinu Kreissovi vzkaz.

Zvedla oči. Lynn Kreissová na ni hleděla a snažila se promluvit. Janet vstala a přistoupila k posteli. Janet se zdálo, že má dívka vyprahlé rty, a tak jí nalila do sklenice vodu.

„Jsem agentka Janet Carterová,“ řekla tiše. „FBI. Máte žízeň?“

Dívka přikývla a Janet jí podržela sklenici u úst. Lynn si odkašlala a zeptala se, kolik je hodin.

Janet jí řekla, kolikátého je, co se stalo v továrně a jak dlouho Lynn ležela v nemocnici v bezvědomí. Dívka se znovu napila. Janet jí vysvětlila, že teď přivolá sestru, ale potom by s ní potřebovala mluvit. „Kde je otec?“ zeptala se Lynn.

„To nevíme,“ odpověděla Janet po krátkém zaváhání. „Při tom výbuchu v továrně nebyl. Já se domnívám, že je ve Washingtonu a snaží se dohnat toho chlapa, co vás unesl.“

„Chlapy,“ opravila ji Lynn. Hlas nabýval na síle a mírně se na posteli nadzvedla. „Byli dva. Mladý a starý. Ale viděla jsem je jen chvilku, když se kluci chytili do pastí.“

„Do pastí?“

Dívka vysvětlila, co se stalo jejím dvěma přátelům. Zopakovala, že viděla jen dva muže a jeden byl o dost starší než ten druhý. Oba měli černé plnovousy a vypadali jako horalé.

„To odpovídá,“ řekla Janet. „Ten mladší se jmenoval Jared McGarand. Je mrtvý. Ten starší je jeho dědeček. Jmenuje se Browne McGarand a zmizel.“ Stručně vylíčila, v jakém stavu našli Jareda. Pak se zeptala, co se stalo s ostatky hochů. Lynn nevěděla – mohla jen říct, že je zalila voda. Zavřela oči a Janet jí dala chvíli na oddech. „Ten mladší – je teda mrtvý?“

„Ano,“ odpověděla Janet. „Nejspíš vražda.“ Nepovažovala za vhodné pouštět se v té chvíli do úvah, do jaké míry je za to odpovědný dívčin otec.

„Dobře mu tak,“ prohlásila Lynn. „Nechutný sviňák.“

„Lynn, když vás nakládali do sanitky, něco jste říkala o Washingtonu a vodíkové bombě.“

„Opravdu?“

„Ano. Nedávalo to moc smysl, ale všechny to vyděsilo.“ Lynn se na chvíli zamračila a pak se jí tvář rozjasnila. „Aha, už si vzpomínám. Ten druhý, starší – řekl mi, že bere do Washingtonu vodíkovou bombu. Já na to jasně, každý si přece může udělat vodíkovou bombu podle plánku na Internetu. Řekl mi, že je to jinak.“

Sakra, pomyslela si Janet. „Nenaznačil, co se chystá udělat?“

Lynn se znovu zamračila a snažila se rozpomenout. „Ne,“ řekla nakonec. „Vlastně – něco málo. Povídal, že to je jeho osobní věc, ‚naprosto oprávněná‘.“

Janet dívku zpytavě sledovala. Navzdory fyzické křehkosti z ní čišela síla. Tohle jablko nepadlo daleko od stromu. „Mluvil jako blázen?“

„Jo a ne. Neblouznil ani neběsnil. Byl klidný, věcný. Možná fanatik – neviděla jsem ho, jenom slyšela. Říkal, že vyrobil vodíkovou bombu a jede s ní do Washingtonu. Jako kdyby něco takového dělal každý den. Z toho šel trochu strach, chápete?“ Janet přikývla a všechno si zapsala do notesu. „Proč vám to vůbec říkal?“ zeptala se.

„Naznačoval, že jsem jeho pojistka, rukojmí, kdyby se něco nepovedlo. Měla jsem se připravit, že pojedu s ním, ale už se nevrátil. Místo toho na mě spadly stěny. Ale to bylo o dost později.“

Janet jako by něco zablikalo v mozku. Ten expert od ATF říkal, že to byl výbuch plynu. „Když mluvil o vodíkové bombě, vy jste tomu nevěřila a on říkal, že je to jinak – nemohl myslet plynný vodík?“

Lynn pokrčila rameny a rychle zamžikala. Janet až moc dobře věděla, jak se Lynn cítí. Ihned šla do haly a přivolala sestru. Pak se tam začali hemžit lidé v bílých pláštích a Janet odešla na chodbu, aby se jim v pokoji nepletla. Sedla si do prázdné čekárny na konci chodby. Našla mobilní telefon, ale pak zaváhala. Věděla, že musí zavolat svému přímému nadřízenému, Larrymu Talbotovi, aby ho informovala o osudu těch dvou chlapců. Je třeba vyrozumět jejich rodiče a najít ostatky. Ale Janet před sebou měla větší problém. Ta ženská od CIA chce, aby Janet vyřídila Kreissovi jakýsi varovný vzkaz. A Kreissová dcera potvrzuje, že Browne McGarand zamýšlí ve Washingtonu nějakou akci s bombou. Janet by to měla okamžitě hlásit. Otázka zní: Bude někdo poslouchat? Šéfové mají plné ruce práce, jak se snaží, aby nepřišli o koryta. Nebudou mít čas na takové pošetilosti.

Zavolala Talbota. Odpověděl jí záznamník. Nechala na něm vzkaz o Lynn a pohřešovaných chlapcích. Potom zavolala do Farnsworthovy kanceláře. Sekretářka jí sdělila, že šéf tam není. Potom Janet chtěla k telefonu Keenana, ale ten byl s Farnsworthem. A kde je teda šéf? Pryč, odpověděla sekretářka stručně. Janet málem ukončila hovor, ale pak si řekla, že by se zachovala jako vzdorovité děcko, a tak místo toho sekretářce vysvětlila, že se probrala Lynn Kreissová a že ona potřebuje mluvit se šéfem. Nejlépe hned. Na sekretářku to žádný velký dojem neudělalo, ale slíbila, že vzkaz předá. Janet jí dala číslo na svůj mobilní telefon.

Pak se vrátila na JIP získat nějaké další informace od Lynn, ale lékaři tam měli plné ruce práce a sestry se chovaly silně nevstřícně. Byly už skoro tři hodiny. Stála v rušné chodbě a přemýšlela, zatímco spěchající proud lidí se kolem ní rozevíral jako voda v řece u ostrova. Za tři hodiny má Janet poslat vzkaz Kreissovi na pager. Tedy pokud ho ještě nezahodil a nevypnul. Přímo slyšela, jak se napůl výsměšným tónem ptá: „A co teď, agentko?“ Tím svým unaveným hlasem. A co teď, agentko? ptala se sama sebe. Hm. Dobrá a špatná zpráva najednou. Tvoje dcera je při vědomí a daří se jí dobře. Říká, že jeden z těch, co ji unesli, jede do Washingtonu s vodíkovou bombou. Jestli tě to zajímá. Jo, a nějaká tvoje stará kamarádka ti nechala vzkaz – nechceš ho slyšet? A Kreiss na to řekne, ani ne, nemám teď čas, ahoj. Vtom jí zazvonil mobilní telefon. Ozvala se v něm Farnsworthova sekretářka. „Máte se hned vrátit.“

Kreiss zamířil s vypůjčeným dodávkovým automobilem Ford 150 k alexandrijskému výjezdu z okruhu Van Dorn Street Beltway. Zdejší zastávka kamionů se nedala velikostí srovnat s odpočívadly na mezistátních dálnicích, ale zkontrolovat ji musel. Podle automapy se seznamem výjezdů z dálnice se blízko okruhu Beltway dala najít jen dvě taková zařízení, pokud nepočítal terminály. Tohle byl už třetí terminál, ke kterému zajížděl z neblaze proslulé dálnice 1-495. Odpoledne rychle ubývalo. Věděl, že za necelou půlhodinu si bude muset dát nucenou přestávku, protože v době odpolední špičky by stejně nikam nedojel. Na tomto odpočívadle našel jen asi deset zaparkovaných kamionů. Tři další tankovaly palivo. Cisternový kamion veškerý žádný. Nedalo se vyloučit, že si McGarand našel kryté parkoviště. Kreiss usoudil, že když zelenobílý kamion nenajde na odpočívadlech u washingtonského okruhu, bude muset krytá parkoviště taky projít. Protože však odpočívadla pro kamiony nabízejí anonymitu, Kreiss na ně dost sázel. Odpovídalo to jeho přesvědčení, že nejlépe se věci dají schovat všem na očích. Projel parkovištěm a prostranstvím za budovou prodejny a restaurace. Cisternový kamion nikde. Vrátil se na okruh Beltway a zamířil na východ, k mostu Wilson Bridge a odbočce do Marylandu. Nemohl se zbavit tísnivého pocitu, že jen marní čas.

Po návratu do kanceláře v Roanoke našla Janet Farnswortha s tváří neproniknutelnou jako sfinga. Posadila se k šéfovu stolu, u nějž už seděl Keenan. Ten ji požádal, aby mu podala hlášení o výpovědi Lynn Kreissové. Když skončila, obrátil se na otočné židli tváří k oknu a upřeně hleděl ven. Janet se mu snažila něco vyčíst z obličeje, ale marně. Měla z něj pocit, že se mu sice moc nelíbí, co se děje, ale je ochoten se toho účastnit. Farnsworth se i s židlí odstrčil od stolu.

„Dobře,“ prohlásil. Jsem rád, že se začíná zotavovat. „A je mi líto, že ti dva kluci to nepřežili. Larry Talbot vyrozumí jejich rodiny a pošleme tam skupinu, aby hledala ostatky.“

„Okresní policie už dává dohromady průzkumnou skupinu včetně psovodů,“ ozval se Keenan. „Larry to koordinuje.“

„Dobře,“ zopakoval Farnsworth. Vypadalo to, že šéf má jen minimální zájem na dokončení případu nezvěstných studentů. „Teď k další věci.

V šest večer máte aktivovat pager, že?“

„Ano, to po mně chce ta Mata Hari. Chci se vás zeptat…“

Farnsworth zavrtěl hlavou. „Na nic se neptejte,“ řekl. „Prostě to udělejte. Jestli se Kreiss ozve, předáte mu její vzkaz. Doufám, že tím s Kreissem skončíme. Jeho dcera se probrala z bezvědomí a zbývající dva nezvěstní… no, víme, co se s nimi stalo.“

„Ale co ta její výpověď? Že Browne McGarand jede do Washingtonu s bombou?“

„Sama říkáte, že měla pásku na očích,“ odpověděl Farnsworth. „Nemáme žádný hmatatelný důkaz, že by Browne McGarand vůbec kdy do té továrny vstoupil nebo že to byl on, kdo unesl Lynn Kreissovou.“

„Můžeme jí ukázat jeho fotku,“ odpověděla. „Viděla je oba v té bouři. Určitě to bude on. Popsala ho jako velkého muže s mocným plnovousem. Vypadal prý jako horal.“

Farnsworth a Keenan si vyměnili pohledy. „Víme jenom to, že auto Jareda McGaranda zaparkovalo mimo oplocení továrny. Neexistují žádné důkazy, že by vnikl dovnitř.“

Janet se zamračila. Co se to sakra děje? Farnsworth argumentuje jak svépomocný právník u armádní jednotky. „Lynn Kreissovou unesli dva muži,“ začala vysvětlovat. „Jeden mladší, jeden o dost starší. Násilím ji uvěznili v továrně. Oba je viděla a je schopna je identifikovat. Našli jsme ji tam, takže ji tam museli strčit, ne? A co tam dělali? Vypověděla, že ten starší muž ji držel jako rukojmí, pojistku, kdyby se mu něco nepovedlo s vodíkovou bombou ve Washingtonu. Našli ji v budově sousedící s elektrárnou. Co ještě potřebujeme?“

Při poslední otázce zvýšila hlas a najednou si uvědomila, jak překvapeně na ni oba nadřízení zírají. Drzé chování vůči nadřízeným se v FBI moc nenosí. Farnsworth se k ní naklonil.

„Potřebujeme dodržet velmi přesné pokyny, které jsme dostali shora. Velice bych ocenil, kdybyste teď naprosto přesně uposlechla mých rozkazů. Aktivujte pager. Jestli se Kreiss ozve, předáte mu ten vzkaz, nic víc, nic míň.“

Co to má sakra všechno znamenat? řekla si znovu. „Můžu mu říct, že se jeho dcera probrala?“

Keenan jí podrážděně odpověděl. „Carterová, kterou část pokynu ‚nic víc, nic míň‘ jste nepochopila? Co kdybyste pro změnu jednou poslechla, co se vám nařizuje?“

Janet ještě nikdy neslyšela Keenana takhle někoho stírat a začínala toho mít plné zuby. „Co kdybyste se obtěžovali mi vysvětlit, o co tu jde?“ zakontrovala. „Proč se tahle kancelář najednou tak snaží oblbnout Edwina Kreisse?“

„Chápete to špatně, Janet,“ opáčil Farnsworth. „Tím pagerem a telefonickým hovorem se naprosto ukončí váš podíl na případu Edwina Kreisse. Pomůžete pak Larrymu Talbotovi uzavřít ten případ pohřešovaných osob.“

„A ta bomba? My ty informace budeme tutlat?“

„Teď hovoříte o naprosto nepodložených informacích, získaných výslechem mladé ženy hned po probuzení z kómatu, jako kdyby to byly důkazy. Neexistuje žádný důkaz o bombě. Kdyby existoval, spadalo by to do odpovědnosti ATF, ale i oni říkají, že žádná bomba neexistuje.“

Kristepane, pomyslela si Janet. Vždyť je to jako tehdy v laboratoři. My víme, jakou odpověď chceme slyšet. Chceme jen trošku spolupráce… „Ale oni přece nevědí to co my,“ zaprotestovala. „Pak je jasné, že podle nich žádná bomba neexistuje.“

Farnsworth zavřel oči a zhluboka se nadechl. „Přikazuji vám se touto věcí nadále nezabývat.“ Otevřel oči. „Jestliže takový příkaz nemůžete přijmout, víte, jakou alternativu máte.“

Tím ji šokoval. Opřela se v židli a chvíli nevěděla, co si má myslet a co má říct. Farnsworth i Keenan ji sledovali. Připadalo jí, že téměř s očekáváním. Pak překvapila samu sebe. Našla služební průkaz a odznak a položila je na Farnsworthův stůl. Vytáhla z pouzdra pistoli, uvolnila zásobník, zatáhla závěr dozadu a nechala jej sklouznout zpět. Poslední náboj vypadl z komory na podlahu. Keenan se automaticky sklonil, aby jej zvedl. Janet položila i pistoli na šéfův stůl.

„Zavolejte si Kreisse sami,“ řekla a vstala. „Tohle je celé nakřivo a já u FBI končím.“

Vyšla z kanceláře a vydala se přímo ke svému stolu. Setkala se tam s Billym i s Larrym Talbotem. Talbotovi stačil jediný pohled do její tváře, aby se zeptal, co se děje. Sdělila mu, že končí u FBI. Chvíli nehnutě seděl u stolu a překvapením mu spadla brada.

„Cože? Proč? Co se stalo?“

„Děje se něco divného kolem Kreisse,“ začala. Pak se zarazila. Talbot asi nemá zdání, o čem mluví. Přinejmenším výraz jeho obličeje o tom svědčil. Na stole mu zabzučel interkom. Zvedl sluchátko, chvíli poslouchal, řekl: „Ano, pane,“ a zavěsil. „Pan Keenan s tebou chce mluvit.“

„Může se jít vycpat,“ odpověděla. „Už není můj šéf. Já jsem tu skončila a myslím to vážně. Pro svoje věci si přijdu později. Průkaz, odznak a pistoli jsem už odevzdala. Teď jdu domů.“

„Ale Jan, co to má sakra…,“ začal Larry a vstal. „Nejspíš jde o nějaké nedorozumění. Podívej…“

„Ne, Larry. Čím víc o tom přemýšlím, tím líp se cítím. O těch dvou klucích máš všechny informace, co potřebuješ?“

„No, vím vlastně jenom v hrubých rysech, co se jim stalo. Chci si ještě promluvit s Kreissovou, než půjdu za jejich rodinami. Hele, Jan, vezmi si prostě na zbytek dne volno. Mělas toho za poslední dobu hodně. Běž domů a v klidu si to promysli. To není jen tak, odejít od FBI.“

„Z mého hlediska je to větší ztráta pro FBI než pro mě. Je to vlastně logický důsledek toho, že mě poslali do tohohle zapadákova. Proboha, já jsem přece laboratorní pracovnice s vědeckou hodností. Tady jsem proto, že jsem nechtěla při soudním slyšení přijít s takzvaně správnou odpovědí. A je to tu zas. Měla jsem odejít už tehdy. A naposled ti opakuju, neříkej mi Jan!“

Talbot zvedl ruce nad hlavu v přehnaném náznaku, že se vzdává, a odešel z kanceláře. Billy se zvedl a přistoupil k jejímu stolu.

„Hele,“ začal, „co po tobě vlastně chtěli?“

„Nechtějí jít po chlapovi, který veze do Washingtonu velkou bombu. Nedovolí mi, abych Kreissovi řekla, že jeho dcera je v pořádku. To už překračuje všechny meze!“

„No, ale co chtějí, abys udělala? Odejít od FBI opravdu není jen tak.“

„Od CIA sem poslali nějakou babiznu, aby předala Kreissovi vzkaz. A já mám být ten poslíček. Mě už všechny ty lži unavujou, Billy. Napřed v laboratoři, teď i tady. Kvůli tomu jsem k FBI nešla. Ráda jsem tě poznala.“

Zdálo se, že Billy nemůže najít slova, tak popadla kabelku a sako a odpochodovala z kanceláře. Za půlhodinku dorazila domů a zamířila rovnou pod sprchu. Stála pod proudem vody a přemítala o svém posledním rozhodnutí. Došla k závěru, že jednala správně. Uvědomila si, že to musí sepsat a zmínit se v tom dopise o továrně v Ramsey. Usmála se. Zvyk je železná košile. I když už vlastně od FBI odešla, pořád přemýšlí, jak si krýt záda.

Zastavila sprchu, vylezla a otřela se do sucha. Oblékla si čisté prádlo a právě si kartáčovala vlasy, když uslyšela nějaký zvuk od ložnice. Rychle se tím směrem otočila a uviděla ve dveřích stát tu babiznu od CIA. Měla na sobě sportovní kalhoty a košili v safari stylu se spoustou kapes. Oči skrývala za velkými černými brýlemi proti slunci.

„Něco jsem vám přinesla,“ řekla a vztáhla k Janet ruku s něčím lesklým. Janet rychle zamžikala, zaostřila pohled na tu věc a v ten okamžik ji omráčil záblesk fialového světla. Probrala se na posteli, svázaná v něčem lepkavém. V jakési síti z pramenů, které konzistencí připomínaly režnou přízi a vydávaly silný chemický zápach. Ruce měla svázané podél těla, dlaněmi na stehnech. Kolena pokrčená na jednu stranu. Instinktivně se snažila uvolnit, ale dosáhla jen toho, že se síť ještě více sevřela. Připadala si jako omotaná gumovými lany. Volnou měla jen hlavu. Všechno kolem se jako by ztrácelo v nafialovělém polostínu a v zorném poli se jí hemžily černé tečky. Žena klidně seděla u Janetina toaletního stolku a pozorovala ji. Sluneční brýle už si sundala. Janet se snažila vymyslet nějakou chytrou narážku, ale nedokázala se v mysli odpoutat od skutečnosti, že leží jen v prádle svázaná na vlastní posteli a připadá si jak vykostěná krůta v samoobsluze. Snažila se mžikáním víček zahnat hemžení fialových a černých teček. Žena se tvářila zcela nezúčastněně.

„Tak tohle je sítnicový paprskomet?“ zeptala se Janet.

„Ano. Asi za hodinu by se měly ze zorného pole ztratit všechny skvrny. K nevratným změnám zraku obvykle nedochází.“

„Obvykle? No, to je úleva, že to vím. A vy jste tu věc použila – proč vlastně?“

„Abych si pojistila, že aktivujete ten pager, agentko Carterová.“

„Já už žádná agentka ale nejsem,“ zaprotestovala Janet.

„Tím spíš.“ Žena pohlédla na hodinky. „Máme na to něco přes hodinu. Zařídila jsem, aby hovor přesměrovali sem. Pak mu předáte ten vzkaz. Ještě si to pamatujete?“

„A co když ne?“ zeptala se Janet. „Co když mu místo toho řeknu, ať uteče?“

„Nic to nezmění,“ prohlásila žena. „Ten vzkaz znamená vlastně totéž. Ale když to bude ode mě, bude tomu víc věřit. Navíc si myslím, že to ráda provedete po mém.“

„Proč?“

„Protože jinak vám nasadím jednu smyčku lapací sítě na krk. Pak byste musela dýchat jen polehounku, dokud by vás někdo nenašel. Něco jako předporodní dýchací cviky, ale v trochu jiném provedení. I když teď, když jste takříkajíc bez závazků… Tak se prostě uvolněte. Soustřeďte se na svůj dech. Ta síť se chová jako hroznýš královský. Kdykoli vydechnete, tak se sama utáhne. Ale to už jste jistě zjistila sama.“

V tom měla pravdu. „Proč tohle sakra děláte? Takhle přepadat jiného federálního agenta…“

„Ale vy už přece nejste federální agentkou, že ne, paní Carterová?“ prohlásila ta ženská rádoby mile. „Ne že byste jí někdy doopravdy byla. Správnou agentkou.“

„Prosím?“ ozvala se Janet.

„Byla jste jen laboratorní krysa s odznakem agenta FBI. Pro práci v terénu jste beznadějná. K okolí jste vnímavá jak pařez. Stála jsem ve dveřích celou dobu, co jste se sprchovala.“

„Kochala jste se pohledem?“ zeptala se Janet ironicky.

Žena naklonila hlavu do strany a prohlédla si ji od hlavy k patě tak důkladně, až se Janet začervenala. „Na nepovedenou agentku nevypadáte špatně,“ prohlásila. „Proto vás vybrali, abyste se s Kreissem pokusila sblížit?“

„To od nich asi nebyl ten nejlepší nápad,“ odpověděla konverzačním tónem Janet a snažila se přitom nenápadně zjistit, kolik vůle má v té síti. Skoro žádnou.

Agentka CIA se krátce zasmála. „Edwin Kreiss nemarní čas s amatéry,“ prohlásila. „Žádného druhu. Jak to provedli? Řekli, ať na něj házíte cukrbliky a tu a tam ukážete stehno?“

„Proč tohle děláte?“ zeptala se Janet a znovu se pokoušela nenápadně otestovat síť.

„Protože jste jen další otravný civilista, co se mi plete pod nohy. Přestaňte zkoušet tu síť. Takhle byste si taky mohla trvale poškodit krevní oběh. Ležte klidně. Nechte odpočinout oči. Zdřímněte si. Probudím vás, až bude čas.“

S těmito slovy opustila místnost. Jakmile byla pryč, Janet se pokusila uvolnit si ruce. Lepkavá ohebná hmota jí přilnula k pokožce jako smršťovací fólie. Když pořádně zabrala hřbetem pravičky, podařilo se jí ruku odtáhnout. Jakmile však povolila, hmota se znovu smrštila. Uvědomila si, že ji teď síť svírá o poznání silněji než předtím. Představila si několik závitů chemické příze kolem krku a bezděky polkla. Potom si vzpomněla, co se o lapací síti říkalo ve Farnsworthově kanceláři – totiž že se rozpouští ve vodě. Kdyby se jí podařilo skutálet se z postele a potom odkutálet do koupelny, tak, aby ji ta příšera neslyšela… Zatěkala pohledem dokola a přemýšlela, jak se dát do tichého pohybu, když má kolena otočená do strany, a vtom jí pohled padl na tři závity omotané kolem sloupku postele. Sakra. Tak to bychom měli.

Zavřela oči. Dobře, tak teda předám vzkaz. Udělám, co ta příšera chce. Kreiss možná ani nezavolá. Náhle jí to došlo. Bylo by teď pro mě lepší, kdyby zavolal. Kde asi je?

Kreiss seděl v autě na parkovišti u restaurace s rychlým občerstvením, tři ulice od křižovatky okruhu Beltway s dálnicí U. S. Route 1. Pojídal vlažný a promaštěný hamburger, který vypadal jako čítankový příklad nezdravého stravování. Vtom uslyšel pager, jak tlumeně cvrliká v látkové tašce, ležící na podlaze za sedačkou. Položil cholesterolovou bombu na vedlejší sedačku, otočil se a zašátral po pageru. Úplně zapomněl, že ho má. Jediný pohled na číslo v okénku ho ale rázem probral k nejvyšší bdělosti. Díval se na nikde nezapsané číslo do kanceláře, v níž seděl, dokud pracoval u CIA. Kdo může něco takového znát? Tohle číslo si nemusel nikam zapisovat, proto tlačítkem rovnou smazal displej pageru a ten vděčně pípl. Na kraji parkoviště viděl telefonní budku, ale také to, že je obsazena dvěma nesmírně tlustými dospívajícími dívkami. Rozhodl se tedy napřed vychutnat svůj kulinářský zážitek až do konce. Měl za sebou prohlídku všech odpočívadel a terminálů na virginském břehu a sbíral energii na přejetí mostu Wilson Bridge, washingtonského ztělesnění špatného stavitelskému umu. Rozhodl se počkat ještě půl hodiny, dokud dopravní špička ještě víc neopadne, a taky aby bylo jasné, jestli se ten den mostní konstrukcí nepropadne další trajler.

Dívky konečně odcházely. Svíjely se přitom v záchvatech smíchu a rosolovité řady podbradků se jim svorně natřásaly. Užuž vystupoval z auta, ale zaváhal. Je pondělí, něco po šesté večer. Pager patřil Janet Carterové, takže je to majetek FBI. Teď ale někdo udává jeho bývalé číslo do severní Virginie. Nikdo u FBI to číslo nemůže znát. Takže to nemůže být vzkaz od FBI.

Rozsvítil světlo v kabině a podrobně pager zkoumal, jestli na něm nenajde přídavnou anténku, pomocí níž by se dalo zjistit, kde vzkaz přijímá. Pak si uvědomil, že by mohlo jít o Lynn. Čert to vzal, pomyslel si.

Vystoupil z auta a vydal se k budce. Když ji otevřel, zavanul mu vstříc zápach žvýkací gumy a levného parfému. Vytočil číslo. Po čtyřech zazvoněních někdo zvedl sluchátko. Ke Kreissovu překvapení se ozvala Janet Carterová.

„Jde o Lynn?“ zeptal se.

„Mám pro vás vzkaz,“ ozvala se Janet podivně strojovým hlasem.

„Od koho?“

„Ten vzkaz zní: Tenebrae factae sunt.“

„Co…,“ ozval se Kreiss, ale spojení se už přerušilo. Pak mu to došlo. Jako ve zpomaleném filmu opatrně položil sluchátko a vycouval z budky. Došel k autu, nastoupil a nastartoval motor. Zapomněl na hamburger, vyjel z parkoviště, na Route 1 odbočil doleva. Jel na jih, pryč od okruhu.

Slyšme, slyšme, pomyslel si. Tenebrae factae sunt. Nastala temnota. Jde po mně Misty. Tuhle přezdívku dostala podle filmu, co v něm ta šílená obdivovatelka volá Clintu Eastwoodovi, aby jí zahrál „Misty“. Tenhle citát začala považovat za svou obchodní značku. Měl ho vyděsit a svým způsobem tento záměr splnil. Když se s Misty naposled setkal, bylo jí kolem padesáti a vypadala na čtyřicet. V celé té smečce, kterou si CIA pěstuje jako lovce lidí, je to jednička – to jí nikdo nemůže upřít. Kreiss už dávno došel k závěru, že se Misty nemusí přetvařovat a její chování filmového „Terminátora“ jí jde z hloubi duše. Buď bez hnutí seděla na vysoké židli a zdálo se, že jako černá díra ve vesmíru absorbuje veškerou okolní energii, světlo, zvuky, prostě všechno kolem, s pohledem černých očí upřeným někam do nekonečna. Nebo žila absolutním pohybem, protahovala se někde klíčovou dírkou nebo sprintem předháněla auta, lidský Velociraptor s vražedně vyceněným chrupem. Vlnila se jako mamba, která se žene po téměř neznatelné stopě oběti a občas vztyčí přední část těla, zkouší rozeklaným jazykem vzduch, vždy dychtivě připravena zasadit smrtící ránu – loví, protože ji to těší.

Dva roky ho školila, než dostal první samostatný úkol. Takže neznal skoro nic, o čem by ona nevěděla stejně nebo víc. No, v pár věcech by možná přece jen mohl mít navrch. Vzato kolem a kolem, Kreiss se teď oficiálně a neodvolatelně topí ve žraločích vodách. Nejrozumnější by bylo okamžitě pustit z hlavy Brownea McGaranda a začít se starat sám o sebe. Například okamžitě odjet na letiště a koupit si letenku do Zanzibaru nebo snad ještě lépe mezi tučňáky na jih Patagonie. Taková vzdálenost by mohla na chvíli pomoci. Jenže v okamžiku, kdy by v letadle dojídal večeři, by se Misty nejspíš vynořila z pilotní kabiny. Má jedinou naději, totiž že se Misty rozhodne hrát sólo a nezaměstná štáb asistentů. Při své povaze může chtít čestný souboj. Sportovního ducha ona má.

Asi po třiceti kilometrech na Route 1 odbočil na výjezd k Fort Belvoir. Zdejší ženijní škola stála uprostřed otevřené plochy bez stráží, plotů a hlídaných vjezdů. Přesto se mu zdejší vojenský prostor zdál bezpečnější než zastavit jen tak na ulici. Pár minut objížděl plochu a pak zaparkoval před hlavní poštou. Vypnul motor a chvíli seděl se zavřenýma očima, aby se uklidnil a promyslel si situaci.

Takže po mně jde Misty. A Janet Carterová předávala vzkaz. To znamená, že si asi nadlouho zapamatuje dnešní večer. Misty se ve skutečnosti jmenuje Daniella Morganavicz. Její rodiče byli emigranti, snad ze Srbska. Krvežíznivost srbských bojovníků rozhodně zdědila. To musí mít někdo v Langley plné kalhoty, když se rozhodli vypustit na mou stopu zrovna ji.

Pager se ozval znovu.

Znechuceně se na tu malou věcičku ohlédl. Prvotní impulz mu říkal, ať pager vyhodí z okna. Poprvé to bylo varování. Teď už možná Misty pager zaměřuje. Zkontroloval číslo na displeji. Mělo předčíslí Roanoke, ale samotné číslo mu nic neříkalo. Carterová? Spolu s autem si pronajal i mobilní telefon, ten si však chtěl vyhradit, až si bude jisty, že ho někdo honí. Jak moc jisty? zamyslel se. Pořádně se rozhlédl a uviděl řadu telefonních budek u vchodu do budovy. Ještě jednou se podíval na displej a pak pager vypnul, aniž by potvrdil příjem. Vystoupil z auta, hodil pager do betonového květináče a vydal se k telefonům. Vytočil to číslo, vložil číslo své kreditní karty a čekal. Věděl, že pomocí kreditky ho sem poměrně snadno vystopují, ale hra na schovávanou ještě pořádně nezačala. Zatím by to moc vadit nemělo. S důrazem na nemělo. Sluchátko zvedla opět Carterová.

„Omlouvám se za ten hovor,“ začala. „Byla tu u toho ta hrozná ženská. Víš, koho myslím?“

„Ano,“ odpověděl. „Vysoká, černé oči, akumuluje v sobě světlo z okolí?“

„Jo, přesně. Říkala, že ti bude jasné, že ten vzkaz je od ní.“

„Jasné jak facka. Proč voláš teď?“

„Volám z budky. Myslím, že mi odposlouchávají telefon. Musím s tebou mluvit. Za prvé o Lynn, za druhé o tom, co se děje.“

Při zmínce o Lynn pocítil záchvěv paniky. „Co je s Lynn?“

„Probrala se. Byla jsem u toho. Myslím, že bude v pořádku. Žádné mentální škody. Povídaly jsme si. Vysvětlila mi, co se stalo v továrně. Ti dva kluci, co tam s nimi vyrazila, se chytili do nějakých pastí a utopili v povodni.“

„Ano, našel jsem tam lovecké pasti.“

„Řekla mi o tom chlapovi, co ho teď honíš. Jde o bombu a já myslím, že vím jakou. Já…“

„Ne tak hr, Carterová. Nikoho nehoním.“

Chvíli mlčela. „Myslím, že ano,“ řekla nakonec. „Podle mě honíš Brownea McGaranda, protože unesl Lynn. A taky jsi asi něco udělal jeho vnukovi Jaredovi.“

Nabádavě se odmlčela, ale on nereagoval.

„Ta ženská – je nebezpečná?“ zeptala se Janet.

„Jak ti připadá?“ Když neodpovídala, vysvětlil jí přezdívku Misty.

„Už na pohled jsem se jí bála,“ svěřila se Janet. „A zjevně si byla jistá, že ty se budeš taky bát.“

„Z tohoto důvodu bych teď měl raději jít.“

„Odešla jsem od FBI,“ svěřila se.

Tím ho překvapila. „Co se stalo?“

„Chtěli, abych udělala něco, do čeho se mi nechtělo. Abych ti poslala na pager výzvu kvůli té dračici.“

„To jsi ale stejně udělala!“

„Protože vnikla ke mně domů a oslnila mě kouzlem své osobnosti a takovou pěknou hračkou, co jí vy odborníci říkáte sítnicový paprskomet. Pak mě obalila nějakým lepkavým svinstvem a řekla, že když neudělám, co chce, zle se mi povede. Rozhodla jsem se poslechnout.“

„Správné rozhodnutí, Carterová.“

„Taky jsem si to říkala. Zahanbující, ale chytré. Ale to není všechno. Původně chtěli, abych ti řekla, že našli Lynn a že je mrtvá.“

Teď se zase odmlčel on. „Hezky vymyšleno,“ prohlásil potom.

„Naštvalo mě to. No, pak se mi podařilo to Farnsworthovi rozmluvit. Takovéhle hry nejsou v mém stylu. Jenže pak se vynořila ta dračice, a s tou ani Farnsworth nediskutoval.“

„Tvůj šéf pozná, kdy jde do tuhého,“ odpověděl a rozhlížel se po ztemnělém parkovišti. Misty v Roanoke v šest večer znamená, že mám pár hodin, než mě tu najde. Ale ne víc. A to ještě, pokud nemá pomocníky. Ty klidně mít může. Je čas vyrazit. Janet Carterové ale něco dlužím.

„Opravdu jsi dal někomu do auta hada?“ zeptala se Janet zničehonic.

Ransom, řekl si. „Ne, jen nahrané hadí zvuky. Ale Misty? Ta dává přednost tomu, co je vidět. Jednou odřezala chřestýši chřestidlo a pak toho hada nacpala chlapovi za sedadlo v autě. Takže nic neslyšel, ale najednou ve zpětném zrcátku uviděl hada a ten mu pak sklouzl do klína. Co je s tou bombou?“

Janet mu stručně vylíčila, co se s ní dělo od okamžiku, kdy ji Kreiss vytáhl z podzemí. Zdůraznila spojení mezi rodem McGarandů a neštěstím ve Waco. Když skončila, Kreiss nic neříkal. Byrokracie se nikdy nezmění, řekl si v duchu. Zaváhal, jestli jí má prozradit, že Browne jede v cisternovém kamionu.

„Jsi tam ještě?“

„Budu muset vyrazit,“ přerušil ji. „Jo, a zbavil jsem se toho tvého pageru. Je v květináči před hlavní poštou ve Fort Belvoir, kdybys ho chtěla zpátky.“

„Myslíš, že má McGarand tu bombu ve Washingtonu?“

„Je to dost dobře možné. Ale to už teď není můj problém, Carterová. Ty ses postarala o mou dceru, jak jsi slíbila. Za to ti děkuju. Teď mě čekají jiné problémy.“

„Ale…“

„Ví Misty o Lynn?“

„Nevím. Je to možné. Ale když jsem v Roanoke přišla do šéfovy kanceláře, tak tam už seděla. Nevím, co všechno slyšela. Ale proč… aha…“

„Jo. Aha.“

Potom ticho. „Chceš, abych se vypravila do té nemocnice? Postarala se o ni, dokud se nevrátíš?“

„Dík za nabídku, ale jako co bys tam šla? Už přece nejsi u FBI.“

„Všichni mi pořád říkají, že jsem stejně byla agentka na baterky. Co třeba pro změnu jako člověk?“

Zasmál se, ale zaváhal. Kdyby vyrazil zpět do Blacksburgu, mohl by vběhnout přímo do pasti. Jestliže ale Misty dostane Lynn, bude mít Kreisse v hrsti. Carterová na Misty nemá, to je jasné, ale lepší něco než nic. Navíc Misty určitě nebere Carterovou vážně, což jí dává určité šance.

„Dobře, uděláme to takhle,“ prohlásil. „Nedaleko srubu mám souseda. Jmenuje se Micah Wall. Má telefon. A spoustu příbuzenstva. Všechno jsou to horalé. I když na to nevypadají, jsou to slušní lidi. Pokud bude Lynn schopná převozu, mohla bys ji dostat z nemocnice k Micahovi.“

„To určitě zkusím,“ odpověděla Janet. „Ale nevím, jestli mi ji svěří.“

„Jednadvacet jí už bylo. To znamená, že je svéprávná, a pokud tomu nebudou bránit zdravotní důvody, musí ji nemocnice propustit, jakmile bude chtít. Vezmi ji do mého srubu, dej pozor, aby vás nikdo nesledoval, a odtamtud zavolej Micahovi. Myslím, že si bude umět poradit. Jestli to na něj bude Misty zkoušet, on a jeho kluci jí dají zabrat. Musíš to ale všechno zvládnout rychle.“

„Dobře. A co menší výměnný obchod? Asi jsem tu jediná, podle koho McGarand veze do Washingtonu bombu. Moji šéfové… tedy bývalí… najednou nechtějí nic slyšet. Vypadá to, že jim to přikázali shora. Třeba bys mi mohl dát nějaký důkaz, kterým bych je přesvědčila, a oni by na oplátku ochránili Lynn.“

Kreiss ve tmě zavrtěl hlavou. „Na bývalou agentku jsi děsně naivní,“ řekl s povzdechem. „Tvůj šéf dostal rozkaz, aby Misty pomáhal, ne aby se jí pletl do cesty. Rozkazy má nejspíš od vedení FBI, a ne z ministerstva. Vsadím se, že za současného stavu ti Farnsworth ani nebude brát telefony.“

„Ale ten výbuch v továrně byl šílený. Jestli něco takového hrozí Washingtonu, musíme přece něco podniknout!“

„Podívej se, jestli tu je někde ve Washingtonu bomba, je to problém tvého bývalého zaměstnavatele. Nebo vlastně problém ATF.“

„Ale oni takovou možnost vůbec nepřipouštějí, přinejmenším ne oficiálně. Pořád opakují, že neexistují přímé důkazy. Nemůžeš mi k tomu nic říct?“

Kreiss se zamyslel. Carterová vypadala umanutě a taky že jí jde o věc, i když už odešla od FBI. A chce pomoci s Lynn.

„Tak dobře. Řekni jim tohle: McGarand odjel z Blacksburgu s cisternovým kamionem na propan. Předtím jsem ten kamion viděl v továrně, schovaný uvnitř elektrárny.“

„Cisternový kamion?“

„Musím už jít, Carterová. Poslyš, Misty možná bude chtít odpoutat pozornost, aby dostala Lynn z nemocnice. Nejspíš založí požár. Buď na to nachystaná. Jestli máš zbraň, vezmi si ji s sebou.“

„Udělám to, jak nejlépe dovedu,“ odpověděla Janet.

V duchu si nad sebou povzdychla. Což neznamená, že to všechno nezmotám. „Dobře,“ odpověděl. „Ať to dopadne, jak chce, děkuju ti. Opravdu děkuju.“

„Můžeš McGaranda zastavit?“

„Zastavit? Vždyť ho ani nemůžu najít.“

„Ale kdybys na něj kápnul, mohl bys udělat něco lepšího než se prostě pomstít. Mohl bys zabránit tragédii. Říkáš, že má cisternový kamion. Plný vodíku, řekla bych. To by mohlo pěkně bouchnout!“

„Tenhle výměnný ochod jsi měla na mysli? Zachráníš mou dceru před nebezpečím a já za to mám zabránit výbuchu?“

„Zkusím jí pomoct tak jako tak. Ale zrovna teď ti, co ti chtějí ublížit, spoléhají na tvou pomstychtivost. Oko za oko, zub za zub, hlavy napíchnuté na kůlech. Proč nezkusíš něco jiného, třeba dobrý skutek? Tím bys je opravdu zmátl, ne?“

Nevěděl, jak zareagovat. Drzá ženská!

„V civilu začínáš být pěkně nesnesitelná,“ řekl.

„A ještě něco,“ dodala.

„Co?“

„Kdy mi místo Carterová začneš říkat křestním jménem?“

„Zas tak dobře se ještě neznáme,“ odpověděl. „Musím vyrazit.“

Zavěsil sluchátko a dlouhými kroky se vydal k automobilu. Po cestě nakopl plechovku od Coca-Coly, a ta přeletěla přes polovinu prázdného parkoviště. Nastoupil a zabouchl za sebou dveře.

Nastává okamžik pravdy. Celou dobu od propuštění ze služby měl v záloze nouzový plán, jak zmizet. Dokud však nebude postaráno o Lynn, má svázané ruce. Nejbližších čtyřiadvacet hodin bude kritických. Misty už je v Roanoke. Nijak nepřeháněl, když Janet varoval, že by Misty mohla založit požár. On sám by to na jejím místě taky udělal, i v nemocnici. Uvědomil si, že Carterovou ani zdaleka dost důrazně nevaroval, čeho všeho je Misty schopna. Chvíli se chystal znovu zavolat, ale pak si to rozmyslel. Když bude pořád používat tu telefonní kreditku, někdo ho tu nakonec vyhmátne. Musím se pohnout, řekl si. Otázka kam vlastně nebyla v té chvíli moc důležitá.

Co teda s tím McGarandem? Připadal si dost starý na to, aby začínal s altruismem. Na druhou stranu, z taktického hlediska má Carterová pravdu. Misty a spol. budou čekat, že uteču a zahrabu se někam – možná už i vyčenichali, jaké mám únikové plány. Když místo toho dál půjdu po McGarandovi, jako kdyby se nic nestalo, tak je překvapím. Nevím jen, co ještě udělat, abych tu cisternu našel. Třeba na to jdu ze špatného konce. Nemusím přece hledat kamion. Jaký má asi cíl? Když jde o Waco, jsou v podstatě jen dvě možnosti – a obě jsou pro odhodlaného řidiče s bombou v autě poměrně snadný cíl. Nastartoval a vyjel z parkoviště. Zamířil zpět na Route 1 a Washington. Přemýšlel o Carterové. Na amatérku ujde. Snad to zvládne.

Janet zavěsila a vrátila se do auta. Měla na sobě džíny a svetr. Musela se znovu pořádně osprchovat, aby ze sebe dostala ten fialový hnus, když jí ta ženská uvolnila ruce. Jela teď zpátky domů od supermarketu, ze kterého telefonovala. Cisternový kamion, uvažovala. Vodíková bomba. Mrazilo ji z toho v zádech. Podle odborníka od ATF šlo v továrně o výbuch plynu. Tak si to shrňme: kamion na propan může vézt i jiný plyn. To je bez debaty. Nebo je propan tekutý? Sakra! V jednom ale má určitě pravdu. Kreiss jde po McGarandovi a je ve Washingtonu, což potvrzuje, že tam bude i McGarand. S cisternovým kamionem a v té cisterně má – co vlastně? Propan? Nebo vodík? Buď propan, nebo vodík, řekla si. Ten i onen dokáže natropit pěknou paseku.

Dojela, zaparkovala a šla domů. Prošla dům, aby se ujistila, že v něm nikdo není. „K okolí vnímavá jak pařez“ – ta ženská umí potěšit! A co je tedy cíl? Podle Lynn ten vousáč něco povídal o „naprosto oprávněném“ cíli. Jako kdyby šel jen po vojácích a chtěl z toho vynechat nevinné civilisty… Browne McGarand ztratil jediného syna ve Waco.

V náhlém záchvěvu intuice prozřela. Jde po hlavní budově FBI. Tenhle úřad to přece ve Waco vedl, přinejmenším v okamžiku, kdy v Mount Carmelu všichni zahynuli v plamenech. S pomocí ATF jakožto mladšího a menšího bratra.

Pohlédla na hodinky. Je už skoro sedm. Šla do kuchyně a vytočila číslo do kanceláře FBI v Roanoke. Odpověděl jí záznamník, který tam pouštěli po úředních hodinách. Vytočila Farnsworthovu linku. Napřed uslyšela vyzváněcí tón, pak se hovor automaticky přepojil zpět na hlavní záznamník. Zavěsila. Potom si vzpomněla, že jí Farnsworth dal svoje číslo domů, ale nemohla je najít. Vybavila si, že si číslo zapsala do služebního notesu, a ten zůstal v její kanceláři. Uvědomila si, že to už není její kancelář. Zkusila najít Farnswortha v telefonním seznamu. Nebyl tam. Vytočila znovu číslo do kanceláře. Když se ozval záznamník, vyťukala tři číslice, aby se dostala k operačnímu důstojníkovi. Měl obsazeno, ale ozval se jeho záznamník. Zasténala, potom mu nechala vzkaz, že musí naléhavě mluvit s vedoucím kanceláře o možné hrozbě bombového útoku na hlavní budovy FBI ve Washingtonu. Na konci nadiktovala svoje číslo domů. Zavěsila a šla si udělat šálek kávy. Za pět minut zazvonil telefon a v něm se ozval agent ve službě, Jim Walker.

„Dostal jsem váš vzkaz,“ řekl. „Zavolal jsem šéfovi, předal mu vzkaz a vaše číslo. Ale je to trochu jinak, že? Vy jste dnes dala výpověď?“

„Ano, to je pravda. Mám ale nové informace.“

„No, šéf doslova řekl: Janet Carterová už není agentkou FBI a jedním z důvodů je její utkvělá představa, že Washingtonu hrozí bombový útok. Možná jí zavolám, ale možná taky ne! Takže tím je to vyřešeno.“

Mluvil s ní trochu svrchu a z hlasu se mu vytratila vstřícnost typická pro agenty. To ji štvalo, ale udržela vztek na uzdě. „Ne, není,“ odpověděla rychle. „Nemohl byste mu, prosím, ještě jednou zavolat?“

„Carterová, to je…“

„Prosím! Asi si myslíte, že jsem jen hysterická ženská. Ale podívejte se na to takhle: jestli dojde k bombovému útoku, chcete mít na triku, že jste nepředal důležité informace? Až to bude vyšetřovat někdo zvenku? Pamatujete si na Waco? Tak tohle s tím souvisí.“

Walker se odmlčel. Vycítila, že vyhmátla citlivé místo. Každý v FBI posuzoval v té době všechny své kroky z hlediska co kdyby… co kdyby se případ obrátil proti nim a rozjelo se vyšetřování. Nenechala ho vydechnout. „Prostě jen zavolejte Farnsworthovi a řekněte mu, že Browne McGarand – Browne se píše s ‚e‘ na konci – odjel do Washingtonu s cisternovým kamionem na přepravu propanu. Že ta vodíková bomba není termonukleární – jde o plyn vodík, který pravděpodobně vybuchl i v továrně v Ramsey. Máte to?“

„Výbuch v té továrně? Vodík? To myslíte vážně?“

„Prosím vás, jen mu zavolejte. Prosím! Zopakujte mu přesně, co jsem vám řekla.“ Pro jistotu to ještě zopakovala. „Když vás seřve, že ho obtěžujete, tak se omluvíte, zavěsíte, zapíšete hovor do knihy a můžete se dál dívat na televizi. A jestli se pak něco stane, budete krytý.“

Walker zdráhavé souhlasil, že tedy zavolá, a zavěsil. Janet si vydechla. Uklidnila svědomí – udělala, co mohla. Jestli se rozhodnou její varování ignorovat, bude to už opravdu jen na nich. Řekla si, že by mohla zavolat i do hlavní budovy FBI ve Washingtonu, ale pak si uvědomila, že nezná číslo. To číslo je v telefonním seznamu v její bývalé kanceláři. A kdyby teď zavolala na oficiální kontakt FBI, musela by projít tím co každý civilista, který tam zavolá. Automatizovaný odpovídací systém se spoustou voleb a podnabídek. Janet začínalo docházet, že po odchodu od jedné z nejmocnějších organizací v zemi se její život podstatně změní. Odznak FBI jí téměř automaticky zaručoval přístup kamkoli. Teď se z ní stala jen Janet Carterová, nezaměstnaná. Cítila se tak trochu jako nahá na veřejnosti. Aspoň jí teď Kreiss už nebude moct dál říkat agentko.

V kuchyni si uvědomila, že má chuť napít se něčeho silnějšího, než je káva, ale zůstala jen u té kávy. Doufala, že telefon znovu zazvoní a na druhém konci tentokrát bude Farnsworth. Ten ale nevolal. Kreissova dcera. Janet nervózně rázovala po kuchyni. Jak dlouho má ještě čekat? Podle Kreisse má rychle vyrazit, aby Lynn ochránila. To nemusí být vůbec snadné, když teď nemá výsady agenta FBI. Na druhou stranu, Lynn vypadá, že má tuhý kořínek. Uklidit ji do horalské rodiny může být opravdu nejlepší řešení, zvlášť když jsou to jeho přátelé.

Našla v místním telefonním seznamu číslo na M. Walla s adresou u Kreissova srubu. Telefon vyzváněl, ale nikdo to nebral. Zapsala si číslo na kus papíru a ten si strčila do kapsy. Dopila kávu a vydala se po schodech nahoru do ložnice. Vytáhla pistoli schovanou v zásuvce pod ponožkami a ze skříně po jistém úsilí vyhrabala pouzdro na opasek. Ověřila si, že je pistole nabitá, vložila ji do pouzdra a to si připnula vzadu na opasek džin, tak aby je zakrýval dlouhý svetr. Zkontrolovala tón telefonu, jestli nepropásla hovor, popadla klíče od auta a vyrazila do Blacksburgu.

O čtyřicet minut později se v recepci nemocnice dozvěděla, že Lynn z JIP přemístili do pokoje se zvláštní péčí ve třetím patře. Vyjela výtahem nahoru a s úlevou si všimla, že před pokojem nehlídá policista. Dveře Lynnina pokoje našla otevřené; Lynn podřimovala v příšeří. Návštěvní hodiny sice už skončily, ale sestra, se kterou se Janet den předtím bavila na JIP, ji poznala a gestem ji poslala dál. Janet vstoupila a potichu zavřela dveře. Dívka se probudila.

„Ahoj,“ řekla Janet. Rozhodla se, že jí bude tykat. „Jak se cítíš?“

„Lip,“ odpověděla Lynn. „Dostala jsem už i opravdové jídlo. Mnohem lepší než ty jejich kašičky.“

„Mohla bys odjet?“

„Odjet? Pryč z nemocnice?“

„Ano. Odjet se mnou. Chce to tvůj otec. Někdo po něm jde a mohl by se zmocnit tebe, aby ho dostal do pasti.“

„Cože?“ vyhrkla Lynn a posadila se na posteli. „Ale on už je v penzi. Kdo po něm jde? A proč?“

„To ti vysvětlím v autě. Podle tvého otce si musíme pospíšit. Máš tu oblečení?“

Dívka se zmateně rozhlédla po pokoji. „Nevím – zkuste se podívat do skříně.“

Janet otevřela dveře skříně a našla obnošené džíny, košili, bundu a turistické boty. Ponožky ani prádlo neobjevila. Vytáhla šatstvo, podala je Lynn a odvrátila se, aby se dívka mohla v klidu převléci. Oblékla se poměrně rychle, ale nedalo se přehlédnout, jak je ještě slabá. Janet jí musela pomoci zavázat tkaničky u bot. Přitom jí rychle vysvětlila situaci s dračicí od CIA. Také se Lynn svěřila se svým odchodem od FBI kvůli nesouhlasu s řešením případu. Lynn jí položila ruku na paži, aby ji zarazila.

„Popište mi tu ženu,“ řekla. Janet popsala Misty, s důrazem na výjimečně černé oči, bledý obličej a neosobní výraz téměř bez života.

„Sakra,“ zaklela Lynn. „Myslím, že tu byla. Ale měla na sobě bílý plášť jako doktorka. Zastavila se u dveří a dívala se dovnitř, asi tak, nevím… možná před hodinou. Sice jsem napůl dřímala, ale ten obličej si pamatuju. Doktoři tu chodí sem a tam celé odpoledne. Ale ten divný obličej si pamatuju.“

„Co tu dělala?“

„Nic. Jenom stála ve dveřích. Byla jsem unavená, jak se mnou celý den něco dělali, takže jsem se pořádně neprobrala. Ale měla jsem pocit, že moc dobře ví, že ji pozoruju. Bylo to… divné.“ Lynn byla bledá a vychrtlá, šaty na ní visely. Seděla na kraji postele a podpírala se rukama.

„Je hodně nebezpečná,“ vysvětlila jí Janet. „V autě ti to vysvětlím. Nejdřív se ale musíme dostat odtud a neztratit tři hodiny byrokracií.“

V tom okamžiku se ozval poplach – pět zahoukání a oznámení, že v prvním patře vypukl požár a že se má zahájit celková evakuace. Dalších pět zahoukání, a oznámení se zopakovalo. Zvenku se ozval ruch.

„Rychle,“ prohlásila Janet. Došla ke dveřím, otevřela je na skulinku a vyhlédla do chodby. „Tvůj otec říkal, že tohle ta ženská udělá – založí požár a zkusí se tě zmocnit v tom zmatku.“ Kolem dveří spěchaly dvě sestry – jedna před sebou tlačila dvě pojízdná křesla, druhá něco četla z desek, které nesla v rukou, a přitom hovořila do mobilního telefonu. Naproti Lynninu pokoji stálo další pojízdné křeslo. Janet vykročila z pokoje, popadla je a zatáhla do pokoje. Znovu se ozvala siréna a oznámení o požáru. Janet se přistihla, jak si dokola opakuje „je to tady, je to tady“. „Dobře, půjdeme,“ prohlásila.

Lynn si sedla do pojízdného křesla. Janet jí na kolena složila přikrývku a vyjela s ní na chodbu. Věděla, že výtahy se automaticky vypnou a všichni zamíří na schodiště. Zařadila se s pojízdným křeslem do proudu sester a pacientů – někdo šel sám, někdo se vezl na pojízdném křesle a pár vyděšených pacientů leželo na lůžkách se zavěšenými láhvemi roztoků pro intravenózní injekce. Všichni se spořádaně sunuli na konec chodby, k červeným značkám označujícím východ. Náhle však zhasla světla a všude se ozvaly vyděšené hlasy. Vzápětí se rozsvítila malá nouzová svítidla na stropě. Na chvíli to pomohlo. Pak se ale chodbou začal rozlézat štiplavý kouř. Janet sice kouř neviděla, cítila však sílící zápach. Evakuace pokračovala. Podle hluku se zdálo, že úzkost v davu roste. Doléhaly sem i hlasy od zácpy, jež se vytvořila u východu.

To rozhodlo. Janet křeslo s Lynn otočila a začala je tlačit ztemnělou chodbou zpět, pryč od houstnoucího davu. Minula Lynnin pokoj a dorazila na křižovatku chodeb. Rozhlédla se na obě strany, ale nikde neviděla východ. Zápach dýmu stále sílil a u stropu se hromadil šedavý příkrov. Janet se ohlédla. Jeden z velkých výtahů stále fungoval. Většina lidí se snažila dostat do něj nebo na schodiště. Už se tam vytvářel pěkný zmatek a pacienti i nemocniční personál se vzájemně překřikovali.

„Určitě tu musí být další východ,“ prohlásila Janet. „Ale opravdu nevím kde.“

„Co zkusit osobní výtahy?“ navrhla Lynn. Obličej měla bledý a svírala přikrývku, jako by jí byla zima.

„Ty se při požárním poplachu automaticky vypnou. Zůstanou vypnuté přinejmenším do příjezdu hasičů. To se pravděpodobně stalo v chodbě.“

Kouř začínal pálit v očích. Na opačném konci chodby nastával už silný zmatek. Všichni najednou se snažili dostat pacienty do výtahu nebo na schodiště. Janet se rozhodla k další obhlídce situace, ale po dvou minutách poklusávání chodbami to vzdala. Vypadalo to, že ven opravdu vede jen jediná cesta. Když se vracela na křižovatku chodeb, kouř už byl tak hustý, že se nedalo dohlédnout k východu. O to více se ozýval hluk sroceného davu. Kouř, páchnoucí spáleným plastem, pálil v plicích. „Najdeme si pokoj s oknem ven a počkáme tam,“ rozhodla se Janet. „Hasiči budou mít žebřík.“

Zajela na konec pravé části chodby a začala zkoušet jedny dveře po druhých. Nakonec našla malou laboratoř s výhledem na světla parkoviště. Zacouvala s křeslem do místnosti a zavřela dveře. I zde mírně páchl kouř, ale zdaleka ne tak silně jako v chodbě. Zvenčí se ozývaly sirény, i když hasičská auta ještě nebylo vidět.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se a hledala nějaké hadry nebo ručníky, aby je nacpala pod dveře.

„Jo, dobry. Pomohla bych, ale trochu se mi motá hlava.“

„Jen seď. Požár vypukl v prvním patře. To znamená, že nás od něj odděluje celé poschodí. Určitě to uhasí rychle. Nejspíš je to od elektriky, odpojí napájení, a bude to.“

Jako kdyby jim někdo naslouchal, vzápětí uslyšely vypínání velkých ventilátorů. Pak se pozhasínala nouzová svítidla a všude se ozývalo cvakání relé, jak se zapínalo bateriové napájení. Janet viděla, jak to Lynn vystrašilo, a snažila se ji uklidnit. „To je dobře. Klimatizací se určitě šířil kouř. Teď by to už mělo být dobré. Tahle budova je z největší části z betonu.“

„Jsem ráda, že nejsme tam v té chodbě. Bylo to tam husté.“

„Souhlas. Jakmile ucpu škvíru pod dveřmi, zkusíme okna.“

Na zadní stěně laboratoře viděly tři velká okna. Z parkoviště sem jimi přicházelo dost světla na to, aby se po místnosti mohly pohybovat a nevrážet přitom do věcí. Janet konečně našla papírové ručníky a nacpala je pod dveře. Po vypnutí klimatizace už zápach nesílil, tak se ani nesnažila ucpávat ostatní škvíry. Našla hasicí přístroj a postavila jej na stůl. Na stropě se rozblikalo červené světlo od hasičského auta, které přijelo, zastavilo a hasiči začali chystat zásah. Zkusila otevřít okna, ale vůbec s nimi nehnula.

„Vidíš? Určitě to rychle zvládnou. Počkáme, dokud se na chodbě neukážou hasiči.“

„Co ta ženská?“

Janet se zarazila. Na tuto hrozbu úplně zapomněla. Kreiss ji přece varoval, že se o něco takového pokusí, aby odpoutala pozornost. A Lynn ji už viděla v budově… Sakra!

Došla ke dveřím, aby je zamkla, ale v zámku nebyl klíč. Přiložila ucho na mléčné sklo v horní části a poslouchala, ale kromě příkazů hasičů neslyšela zvenku nic. Venku na parkovišti přibylo blikajících světel. Snažila se rychle vymyslet, jak zajistit dveře. Pohled jí padl na laboratorní stůl, kterým šlo pohybovat. Přisunula jej ke dveřím, deska ale byla o pět centimetrů výš než klika.

„Zvedni vzdálenější konec a zašprajcni to tam,“ přešla i Lynn na tykání. Odhodila přikrývku a vstala z křesla. Přistoupila k Janet a opřela se o stolní desku. Stůl z masivního dřeva a se zinkovým plechem na desce měl na délku metr osmdesát a na šířku něco přes půl metru. Spojenými silami zvedly vzdálenější konec, zapáčily druhý konec pod kliku a opatrně stůl pustily. Ten zablokoval kliky – nohy na vzdálenějším konci byly asi centimetr nad podlahou. Janet zkusila stisknout kliku, ale opravdu to nešlo.

„Přinejmenším se zvenku bude zdát, že je zamčeno,“ řekla Lynn. Odbelhala se zpět k pojízdnému křeslu a ztěžka do něj dosedla. Na čele se jí perlil pot.

„Tos vymyslela hlavou,“ řekla Janet uznale. Trochu se styděla, že ji to samotnou nenapadlo.

„Máš zbraň?“ zeptala se Lynn věcně.

„Ano,“ odpověděla Janet a poklepala na pouzdro vzadu na opasku.

„Dobře,“ odpověděla Lynn. „Jestli se po tomhle všem ta ženská ukáže, raději bys ji měla použít. Určitě mě nepřijde jen pozdravit a já nechci být unesená podruhé. Jednou to stačilo.“

„Počkáme, dokud na chodbě neuslyšíme hasiče.“

„Raději spoustu hasičů. Vypadá to, že ta ženská svému řemeslu rozumí.“

„Pojďme od těch dveří. Možná se jí je podaří otevřít, ale nemusí si nás všimnout.“

„Není přece blbá, ten stůl se tam nějak musel dostat,“ odpověděla Lynn. „Prostě si najdi dobrou střeleckou pozici. Já budu na druhém konci pokoje. Bude se muset postarat o dva směry najednou.“

Janet přikývla. Místnost sice nebyla příliš velká, ale Lynn to měla v hlavě dobře srovnané. „Otec tě učil?“ zeptala se. „Učil mě, jak si vypěstovat cit pro situaci,“ odpověděla Lynn. „Chodívala jsem s ním na jeleny. Měla bys ho vidět v lese. Dokáže praštit jelena po zadku klackem a ten neví, co se děje.“ Zamyšleně na Janet pohlédla. „Zvládneš to?“ zeptala se. „Dokážeš někoho zastřelit? Zastřelit tu ženu?“

Janet zaváhala. Měla na jazyku „Samozřejmě. Jsem přece bývalá agentka FBI.“ Dobře ale věděla, že to doopravdy nezjistí, dokud nestiskne spoušť. „Jestli ne, vezmu si tu pistoli. Ona jde po mně. A mě už nikdo nedostane.“ Lynnin obličej vypadal jako ztělesněná rozhodnost. Tohle jablko opravdu nepadlo daleko od stromu, zopakovala si Janet v duchu.

„Zvládnu to, když budu muset,“ prohlásila. „Ale nezačnu pálit na prvního člověka, co sem vejde, jasné? Jsou tu jistá pravidla…“

„Táta říká, že tihle lidi žádná pravidla neuznávají – to je jediné platné pravidlo. Jestli máš pochybnosti, dej mi tu pistoli.“

Janet zalitovala, že Kreiss teď nemůže dceru vidět. Pak rychle vyhodnotila taktickou situaci podle pouček z Quantico. V místnosti viděla čtyři velké laboratorní stojany, stůl – teď zapáčený o dveře – několik prosklených skříní u bočních stěn, stěnu s okny s výhledem na parkoviště a dva stoly s počítači. Chodba zůstávala ve tmě a v místnosti se díky tomu vytvářela řada temných zákoutí. Lynn se i s křeslem skryla do stínu v koutě vedle laboratorního stojanu. Dělala něco s přikrývkou. Janet se přemístila na opačný konec místnosti, přitáhla si koš na odpadky a obrátila jej vzhůru nohama. Pak si přitáhla balíky kancelářských papírů. Když se sklonila, nemohla být od dveří skoro vůbec vidět. Pistoli si opřela o navršené papíry.

„Ty máš blíž ke dveřím,“ řekla Janet. „Jakmile se ukáže a vstoupí, řekni něco nebo vykřikni, mluv s ní. Já zůstanu skrčená v koutě. Jestli bude mít zbraň, použij slovo ‚překvapení‘. Kdyby měla v ruce něco malého a lesklého, okamžitě zavři oči.“

„Neříkalas, že až bude čas, tak mi vysvětlíš, co se děje?“

Janet jí tedy tlumeným hlasem vylíčila okolnosti výbuchu v továrně, palácové hry, které kolem něj rozehrály výzvědné služby, i těch pár informací, co měla o Misty. Lynn pozorně naslouchala. Janet si říkala, kolik toho asi ví o otcově práci.

Zvenku se ozýval stále větší hluk, jak na parkoviště přijížděly další a další stříkačky. Nad temným hukotem naftových motorů se ozývalo praskám taktických radiostanic. Janet zajímalo, jestli už oheň uhasili, a pokud ano, proč je venku tolik hasičských aut. Vzduch v místnosti se jí sice nezdál čistší, ale kouře ani nepřibývalo. „Možná bychom na sebe měly upozornit ty hasiče venku,“ prohodila směrem k Lynn. „Rozbít okno nebo tak. Ale asi by nás stejně neslyšeli.“

Lynn ale ukazovala na dveře. Janet se k nim otočila. Za mléčným sklem se rýsovala temná silueta. Klekla si na jedno koleno, zjistila však, že v takové poloze nevidí na kliku. Vstala právě včas, aby spatřila, jak se klika jemně zachvěla, jako kdyby ji někdo zkoušel. Sáhla za sebe, vytáhla pistoli, zkontrolovala, že má náboj v hlavni, a čekala. Stín zmizel a Janet si trochu vydechla. Zaječela úžasem, když se dveře zatřásly a za rozbitým sklem se ukázal hasič v masce, třímající hasicí trysku. Janet vstala, aby ho upozornila na svou přítomnost, ale ještě více užasla, když jí zamířil proud vody přímo do obličeje. Náraz vody jí odhodil dozadu hlavu a za ní celé tělo. Zhroutila se v rohu a pistole odletěla daleko od ní. Pokusila se vstát, ale tlak vodního paprsku ji přišpendlil na stěnu. Kroutila se jako přejetý pes pod koly auta. Nedokázala nic jiného než se zkroutit do klubíčka a ječet, ať toho hasič nechá. Pak jí blesklo hlavou, že skutečný hasič by nic takového nedělal.

Když ji voda konečně přestala držet, pokusila se vyškrábat na nohy. Skoro nic neviděla – oči ji bolely od toho proudu. Povedlo se jí dostat na všechny čtyři. Hmatala po zbrani. Uslyšela Lynn, jak ječí, a ozval se zvuk, jako když startuje raketa. V příštím okamžiku jí stála Lynn u boku, tahala ji nahoru na nohy a křičela: „Jdeme, jdeme, musíme hned pryč!“ Vstala, zapotácela se a pak Lynn následovala. Cestou ke dveřím slepě vrážela do nábytku. Ucítila, jak kopla do pistole, sklonila se a sebrala ji. Stůl ležel stranou od dveří, a tak bez potíží vyšly na chodbu. Nedaleko dveří ležela na podlaze svítící přenosná svítilna. Janet ji popadla a obě si začaly hledat cestu kouřem, který naplňoval příčnou chodbu. „Cos udělala?“ zeptala se Janet.

„Spustila jsem na ni ten hasičák,“ odpověděla Lynn. „Vzala jsem si ho pod deku. Sundala si masku a začala se na mě šklebit, tak jsem jí ten hasičák spustila přímo do obličeje a pak jsem jí ho hodila na hlavu. Panebože, v tomhle svinstvu se nedá dýchat.“

„Snaž se držet hlavu dole,“ poradila jí Janet. „U země je víc vzduchu.“ Zakoply o něco na podlaze – ležel tam hasič v bezvědomí, bez kabátu, dýchacího přístroje a přilby. V dálce se nejasně rýsoval světlejší obdélník na stěně.

„Výtah!“ vykřikla Janet. „Ten hasič si zapnul výtah. Rychle! Rychle!“

Lynn se kouřem potácela k výtahu. Janet popadla hasiče pod rameny a vlekla ho po podlaze ke světelnému obdélníku. Lynn jí ho pomohla vtáhnout do výtahu. Pak Janet stiskla tlačítko, aby zavřela dveře, ale nic se nedělo.

„Klíč,“ vypravila ze sebe Lynn. „Hasič musí mít požární klíč, tím se dá výtah ovládat.“

Janet našla na ovládací destičce vystouplý černý váleček, ale skoro neviděla na návod. Konečně se jí podařilo přimět dveře, aby se zavřely, a stiskla tlačítko přízemí. Výtah se rozjel dolů. Sklouzla zády po stěně do polosedu a uviděla Lynn, jak se sklání nad hasičem. Vypadal příliš mladě na takovou práci. Zhluboka dýchala, potěšena, že vzduch je tady ve výtahu čistší než v chodbě nahoře.

„Dýchá?“

„Ano,“ odpověděla Lynn. „Co teď?“ V bledém obličeji jí oči zářily vzrušením.

„Vystoupíme v přízemí a půjdeme na parkoviště. Řekneme jim o něm.“

„Co ona?“ zeptala se Lynn a ukázala hlavou nahoru.

„Doufám, že se tam usmaží. Ale moc tomu nevěřím. Nejspíš tady má pomocníky.“ Výtah zpomaloval před zastavením v přízemí. Janet se narovnala. „Tak jo. Jsme dvě hysterické ženské, co uvázly nahoře,“ vysvětlovala. „Chceme pryč a nechceme žádnou lékařskou prohlídku, psychologickou poradnu, kněze ani nic jiného. Jasné?“

Lynn se zašklebila. „Hysterku sehraju pěkně,“ prohlásila. Dveře se otevřely a přímo před nimi stáli hasiči. Jak je uviděla, začala vřískat. Janet ji popadla za ruku a táhla pryč. „Někdo od vás omdlel ve třetím patře,“ vykřikla. „Svezly jsme ho dolů ve výtahu. Kudy ven?“

Tady v přízemí bylo kouře méně a křižovaly jím paprsky mnoha přenosných svítilen. Nejvyšší z mužů ukázal k hlavnímu vchodu. Zbytek hasičů se vrhl do výtahu, aby pomohli kolegovi. „Kde má sakra dýchací přístroj?“ zeptal se jeden. Mezitím už ale Janet i Lynn vybíhaly do chladného nočního vzduchu. Janet se už začínala cítit dobře, jen pořád mžikala očima a nemohla přestat. Uvědomila si, že jsou na špatné straně budovy. Auto má na zadním parkovišti. Nedalo se vyloučit, že je z oken laboratoře vidět. Řekla Lynn, ať na ni počká, že zajde pro auto. Lynn odpověděla „ani náhodou“ a šla s ní.

O deset minut později už odjížděly na křižovatku s dálnicí Highway 460. Tam se Janet zeptala, jestli Lynn nezná číslo Micaha Walla. Neznala. Pak si Janet vzpomněla, že si číslo poznamenala, a začala hledat po kapsách. Nakonec našla promočený kousek papíru, na němž bylo číslo napsáno. Naštěstí se dalo přečíst. Vytočila je na mobilním telefonu, ale pořád to nikdo nebral.

Vysvětlila Lynn svůj plán a ta přikývla. „Jestli někde budeme v bezpečí, tak to bude u Micaha,“ prohlásila. „Stačí mu říct, že ona patří k financům.“

„Budeme v bezpečí? Tady jde o tebe, Lynn. Slíbila jsem tvému otci, že tě ochráním před spáry té stvůry.“ Nepřestávala ve zpětném zrcátku sledovat provoz za sebou.

Lynn se opět zašklebila. „A kdo ochrání tebe? Nezlob se, že to říkám, ale tobě tyhle věci moc nejdou, že?“

Janet se na chvíli podrážděně zarazila, pak ale úšklebek opětovala. Kreiss jí přece říkal totéž. „Možná to tak nevypadá, ale poslední dobou se lepším,“ odpověděla. „Ale to ty nemůžeš vědět. Neškodilo by vědět, kde má tvůj otec tu pušku ráže padesát.“

Kreiss vjel do centra Washingtonu přes most Fourteenth Street Bridge. Za mostem jel rovně kolem mincovny U. S. Mint a k Washingtonovu památníku, přejel Independence Avenue a pokračoval do ulice Tenth Street. V Tenth Street ignoroval zákaz odbočení vlevo, dojel téměř ke Constitution Avenue a našel si místo k zaparkování. Bylo už po půl jedenácté večer. Doprava utichala. Prázdnými ulicemi křižovaly už jen taxíky a jen tu a tam dlouhá černá limuzína. Na druhé straně ulice parkovalo auto washingtonské městské policie. Seděli v něm dva policisté a zdálo se, že si čtou noviny. Kreissovi nevěnovali žádnou pozornost, když vystoupil z auta, oblékl si větrovku a pěšky vyrazil ke Constitution Avenue. Pod zataženou noční oblohou byl ve vzduchu cítit náznak jarního deště. Na rohu hlavní ulice se Kreiss zastavil.

Constitution Avenue má osm jízdních pruhů, zcela v souladu se svým významem pro státní ceremoniály. Chodci ji v noci přecházejí na vlastní nebezpečí. Ve dne by ji – skoro bez nadsázky – mohli přecházet po střechách aut. O ulici dál, šikmo přes avenue, uviděl budovu J. Edgara Hoovera, hlavní budovu s vedením FBI. Zabírala na Constitution Avenue prostor mezi ulicemi Ninth a Tenth, na severu ji ohraničovala Pennsylvania Avenue, jdoucí šikmo ke Constitution Avenue. Architektonicky zvláštní budova Kreissovi připadala v souladu s historickými fakty – podivnými historkami o Hooverovi, které se o legendárním šéfovi FBI začaly šířit po jeho odchodu ze slávy. Shora budova vypadala jako obdélník, šikmo seříznutý ulicí Pennsylvania Avenue. Horní patra měla mírný převis nad spodními. Působilo to dojmem vysoko posazeného těžiště. Kreiss se krátce zamyslel, jestli se architekt o takové řešení nemusel hádat s projektovým výborem FBI. Úzká okna, tak trochu připomínající střílny, budově dodávala vzhled pevnosti. Většina oken ještě svítila do tmy, i když Kreiss za nimi ze svého postavení nikoho neviděl. Jedno však pokládal za samozřejmé. Budova je velmi vhodný cíl pro bombu v automobilu – převislá vyšší patra zachytí sílu výbuchu z ulice a spolehlivě ji přenesou do celé stavební konstrukce.

McGarand přijel s cisternovým kamionem. Jeho syn přišel o život ve Waco. Jeho vnuk, který mu pomáhal v té továrně s jeho špatnostmi, ať už tam prováděli cokoli, je teď mrtvý. Když se v bývalé muniční továrně objevili federálové, došlo k výbuchu. McGarand určitě viní FBI z Jaredovy smrti. Svým způsobem má pravdu. Rozhlédl se. Neviděl nikde žádné silniční zátarasy, které by mohly McGarandovi zabránit, aby dojel k budově a odpálil náklad, pokud bude ochoten za smrt lidí v budově zaplatit vlastním životem. Pokud opravdu v bývalé muniční továrně vyráběl nějakou silnou výbušninu. Taky v té cisterně může mít takových třicet, čtyřicet tisíc litrů propanu. Při své kvalifikaci chemického inženýra v muniční továrně by určitě uměl vyrobit kamionovou bombu. Stačí se podívat, co McVeigh „dokázal“ v Oklahoma City. Ať už naplnil cisternu plastickou trhavinou C-4, nebo „jen“ dynamitem, mělo by to stačit, aby zbytky Hooverovy budovy spadly na zem až na okruhu Beltway.

I ze svého stanoviště rozeznával řadu bezpečnostních kamer na rozích budovy. Nepochyboval, že by další našel přímo nad hlavou. Téměř celé centrum Washingtonu je pokryto zorným polem bezpečnostních kamer a hlavní budově FBI se určitě věnuje zvýšená pozornost. Není vyloučeno, že právě v této chvíli nějaký agent s ocelově tvrdým pohledem Kreisse sleduje, jak v půl jedenácté večer postává na rohu a sleduje budovu FBI. Vydal se směrem k Ninth Street. Snažil se vypadat jako turista na procházce, co si vyrazil z hotelu na čerstvý vzduch. Díval se zdánlivě přímo před sebe, ale když procházel kolem budovy FBI, nenápadně si ji prohlédl. Na přechodu pro pěší přes Ninth Street spořádaně počkal na zelenou. Pokud se na něho někdo dívá, tento drobný detail ho jistě přesvědčí, že Kreiss není místní. Pokračoval na východ. Nechal za sebou FBI a obrovskou budovu Národní galerie. Když dorazil k Fourth Street, přeběhl přes avenue Constitution a Pennsylvania a šel pěšky na severovýchod po Pennsylvania Avenue. Touto cestou chtěl dojít k šikmé stěně budovy FBI. I na této straně budova díky převislým vyšším patrům vypadala tak trochu jak pevnost. I zde však šlo o pevnost dosti zranitelnou vůči velké bombě. McGarand to skoro určitě ví. Velkou neznámou zůstávala otázka, zda McGarand chystá sebevražedný útok nebo chce svou operaci přežít.

Kreiss pokračoval po Pennsylvania Avenue. Předpokládal, že ho celou cestu podél budovy sledují kamery, dokud jim nezmizí ze zorného pole. Pak se vydal po Fifteenth Street, prošel kolem Bílého domu a ministerstva financí, kde neskrývaně hlídala bezpečnostní služba. Na všech ulicích směřujících k Bílému domu ležely obrovské betonové bloky. Nepochybně důkaz vysoké obliby, jaké u šílenců požívá útok na prezidenta USA. S rukama v kapsách kráčel svižným krokem po avenue Constitution a znovu počkal na přechodu na zelenou.

Viděl desítky značek zakazujících vjezd nákladním vozidlům. A také velký cisternový kamion s topným olejem, jak couvá do uličky za Smithsonovým muzeem. To znamená, že kamion na propan nemusí nutně vzbudit pozornost policie. McGarand to určitě ví. Dostat se s takovým kamionem k Hooverově budově určitě vyžaduje metrák dokumentů a spoustu plánování. Pak na Kreissově úrovni policejní auto jedoucí u vzdálenější strany ulice přejelo do protisměru a zastavilo u obrubníku kousek od něho. Postranní okno u řidiče sjelo dolů.

„Nepotřebujete pomoc, pane?“

„Ne,“ řekl. „Potřebuju si vyčistit hlavu. Mám zítra velkou prezentaci a jsem nervózní jak pes. Tady to je přece bezpečná oblast, ne?“

„Kdyby ne, byl by to fakt problém,“ odpověděl policista a kývl hlavou směrem k Bílému domu. „Přeju vám hezký večer.“

Naskočila zelená a Kreiss přešel přes avenue a zamířil k dodávce. Hooverova budova je sice možný cíl, ale jak mu právě předvedli policisté, je v dosahu bezpečnostní služby Bílého domu. V hlavě mu bleskla myšlenka. Jestli se McGarand chce pomstít za Waco, existuje ještě jeden možný cíl.

Janet opatrně řídila po temné horské silničce. Dávala pozor na vysokou, co by jí mohla vběhnout do cesty, i na světla aut ve zpětném zrcátku. Od doby, kdy sjela ze silnice 460, za sebou žádná světla nespatřila. Doufala, že to tak zůstane. Lynn podřimovala na sedadle spolujezdce, zabalená do deky z nemocnice, přestože topení běželo naplno. Janet už skoro uschlo oblečení. Pistole ležela vedle ní na sedačce. Uvědomovala si, že je obě zachránila Lynnina duchapřítomnost, s níž využila hasicí přístroj. Možná i zneškodnila tu ženskou, přinejmenším na zbytek noci. Záleží na tom, jaký hasicí přístroj to vlastně byl. Kysličník uhličitý dokáže v očích natropit paseku.

Znovu zkontrolovala zpětné zrcátko, ale nikde žádná světla. Probudila Lynn.

„Poznáš, kde jsme?“ zeptala se.

Lynn zamžikala a sledovala osvětlený výřez krajiny, ubíhající kolem. Silnice klesala ze svahu a překračovala potok. Z koryta potoka jim zazářily vstříc zelené oči a Janet přibrzdila. „Jo, jsme asi deset minut od tátova srubu. K Micahovi je to ještě o kilometr dál. Nikdo nás nesledoval?“

„Zatím ne,“ odpověděla Janet a opět vrhla pohled na zpětné zrcátko. Kdyby za nimi něco jelo, nemohla by to přehlédnout. Noc byla jasná, i když bezměsíčná, okolní les hustý a temný. Janet by tudy nechtěla jet bez světel.

„K Micahovi musíme opatrně,“ řekla Lynn. „Někdy tam má lidi, co napřed střílí a potom se ptají.“

„Proč jsou tak nedůtkliví?“

Lynn se zasmála. „Všichni jsou appalačští horalé. Nevěří nikomu, kdo víc než hodinu denně chodí po rovné zemi. Dělají si svoje vlastní šaty, pěstují svoje jídlo a loví maso, které jedí. Dělají si svou whisky, pěstují svoje drogy a provozují zajímavý výměnný obchod, z kterého neodvádějí žádné daně.“

„To zní zajímavě.“

„Hm. Asi jo, dokud se člověk nezačne zajímat o hygienu, dětskou nemocnost, úmrtnost na rakovinu od žvýkání tabáku, kojeneckou úmrtnost, vysoký výskyt incestu a další věci. Ráj to rozhodně není. Ale oni na svém způsobu života lpí a k vetřelcům se staví podezřívavě.“

„Jak do toho zapadá tvůj otec?“

„Stačí se zamyslet, agentko Carterová. Táta byl profesionální lovec. Osamělý hráč. Budí tak trochu strach. Myslím, že v něm poznali spřízněnou duši. Navíc zachránil Micahova mladšího syna z průšvihu hned první den, co se nastěhoval do srubu.“

Janet zabrzdila, aby nechala tři laně přejít přes silnici. „Co je ten Wall zač?“

„Micah Wall je pěkný cvok. Má psa – vypadá jak kříženec Jack Russell teriéra. Tak tenhle pes si nejvíc vyhraje, když si Micah sedne na zadní dvorek s prastarým koltem pětačtyřicítkou. Pak pes vyrazí, Micah střílí těsně před něj a ten pes honí kulky, jak se odrážejí a lítají kolem. Říká tomu psovi Rakeťák.“

Sjely z táhlého temného kopce a překročily další potok. Silnice začala zase stoupat. Když projížděly prudkou zatáčkou před Kreissovým srubem, Janet zaklela a prudce přibrzdila, aby se vyhnula srážce s velkým bílým dodávkovým autem, zaparkovaným šikmo napříč přes silnici s rozsvícenými parkovacími světly. Možná se dalo taktak projet, ale Janet musela zastavit, než se o to pokusí. Jakmile však zastavila, z auta vystoupili dva muži. Měli na sobě větrovky s reflexními písmeny ATF, khaki kalhoty a baseballové čepice s logem ATF. V autě zůstal sedět třetí, kterého Janet zahlédla, když ti dva vystupovali. Na střeše auta uviděla několik antén, ale žádný majáček. „Sakra,“ zamumlala.

„Co budeme dělat?“ zeptala se Lynn a úžeji se zabalila do deky. „Podrž to,“ řekla Janet a podala jí pistoli. Zároveň spouštěla okénko. Lynn natáhla ruku pod deku a schovala pistoli v klíně. Janet sáhla za sebe a na zadním sedadle našla po hmatu svou vlastní čepici s logem FBI. Muži se rozdělili, každý na jednu stranu auta, ale Lynn nechala okénko na své straně zavřené.

„Co se děje?“ zeptala se Janet muže na své straně auta. Byl to rozložitý černoch a držel ruku v kapse saka. Položila obě ruce na volant, aby na ně viděl.

„brý večer, paní. Jsme od Úřadu pro alkohol, tabák a střelné zbraně.“ Nervózně pohlédl na Lynniny ruce skryté pod dekou. Potom si všiml Janetiny čepice. „Jste od FBI?“

„Ano. Speciální agentka Janet Carterová, Roanoke.“ Normálně by ho požádala, aby se jí nějak prokázal, ale protože ona sama nic takového neměla, musela to sehrát jinak. „Co se děje?“

„Máme příkaz zadržet jistého Edwina Kreisse. Je po něm vyhlášeno federální pátrání v souvislosti s vraždou. Kdo je to v autě s vámi, agentko Carterová?“

„To je moje neteř z Washingtonu. Je tady na návštěvě.“ Druhý muž stál asi metr od pravé strany auta, připraven v případě potřeby zasáhnout. Lynn mlčela a držela ruce pod dekou.

„A jedete kam?“

„Jedu do domu svého strýce, asi kilometr dál po cestě.“

„Tam? Jak jsou všechny ty krámy? To je váš strýc?“

„Micah Wall. Její otec, bratr sestry mého otce. Nejsme na něho v rodině nějak zvlášť pyšní, ale co člověk nadělá? Teď už asi chápete, proč jsem přidělená do kanceláře v Roanoke.“

Přikývl. Na tváři se mu zračilo, jak se snaží domyslet její všechny příbuzenské vztahy. „Mohla byste tady počkat, agentko Carterová? Mám příkazy podat hlášení o každém, kdo tudy projíždí. Na toho Kreisse rozjeli velký lov.“

Janet pokrčila rameny. „Jistě, ale můžete si pospíšit? Máme zpoždění a jsem už unavená, jak tady na té horské silničce musím kličkovat mezi jeleny.“

Slíbil, že bude hned zpátky, a šel ke svému autu. Přitom si zapsal její poznávací značku. Druhý muž zůstával na svém místě u kraje silnice, mimo Janetino zorné pole. Jakmile černoch otevřel dveře auta, Janet opět spatřila třetího muže uvnitř.

„Podej mi mobil,“ řekla tiše, „a stiskni dvakrát za sebou zelené tlačítko. Pomalé pohyby.“

Lynn poslechla a přiložila jí telefon k uchu. Muž venku se pohnul, když Janet zvedla ruku z volantu. Ozýval se vyzváněcí tón. Vem to, vyzývala Walla v duchu. Vem to. Teď to potřebuju.

„Micah Wall,“ ozval se nabručený hlas.

„Pane Walle, tady je Janet Carterová. Vy mě neznáte, ale jsem přítelkyně Edwina Kreisse. Mám tady s sebou v autě Lynn Kreissovou a mám problémy s místní bezpečností. Jsme asi dva kilometry na jih od vás a potřebujeme úkryt. A možná za sebou budeme mít nějaký doprovod, až dorazíme.“

„Lynn Kreissová? Ta je ale pohřešovaná,“ opáčil Wall. Janet podala telefon Lynn a naklonila se, aby slyšela, co oba říkají. „Micahu, to jsem já. Táta má nějaké trable a já se potřebuju schovat.“

„Jak poznám, že jsi to teď ty?“

„Lvi, Micahu. V tátově srubu jsou lvi.“

„Jo, to stačí. Tak můžem na to. Máte tam policajty?“

„ATF.“

Ozvalo se krátké ostré zasmání. „Financové? Jen je s sebou přiveďte.“

Pak se spojení přerušilo a Janet ukončila hovor. Černoch seděl napůl uvnitř auta, napůl trčel ven a s někým mluvil rádiem nebo po telefonu. Uvědomila si, že ho najednou vidí lépe, protože přibylo světla. Zezadu totiž přijíždělo auto, a to překvapivě rychle. Hodně rychle. Uviděla v pravém zpětném zrcátku muže venku, jak jde přijíždějícímu autu v ústrety a mává rukama. Řekla si, že nastal ten správný okamžik. Zařadila rychlost a rozjela se přímo proti stojícímu autu. Černoch se jen ohlédl a rychle skočil dovnitř na přední sedadlo. Projela těsně kolem auta, urazila otevřené dveře a se smýkající se zadní částí proklouzla na volnou silnici. Možná zaslechla výstřel, ale v létajícím štěrku se to nedalo říct s určitostí. Smykem sekla další zatáčku a ve zpětném zrcátku sledovala světla pronásledujícího auta. Za zatáčkou světla na chvíli zmizela.

Na okamžik sundala nohu z plynu, aby dostala auto pod kontrolu, a pak vyrazila po klikaté silnici do kopce.

„Jak daleko to ještě je?“ zeptala se, ale Lynn neodpovídala. Janet se na ni ohlédla a uviděla, že je namáčknutá na dveře s užaslým výrazem ve tváři. „Myslím, že mě střelili,“ jekla slabým hlasem. Vytáhla zpod deky ruku, pokrytou jasně červenou krví. Janet zaklela a šlápla důrazněji na plyn. „Kams to dostala?“

„Nevím,“ řekla Lynn zastřeně. „Asi do zad. Nebo možná do boku. Moc to nebolí. Je to, jako když tě kopne malý kůň.“

Vzadu opět zazářila světla auta, ale pak projely další zatáčkou a kolem příjezdové cesty ke Kreissovu srubu. I za další zatáčkou jim světla pronásledovatelů zmizela z dohledu. Ještě kilometr. Jela na doraz, nejrychleji, co si troufala. Stále tomu nemohla uvěřit – že jeden z agentů ATF vypálil na auto agentky FBI. I kdyby tak rychle zjistili, že od FBI odešla, střílet neměli. Ledaže by…

Ve zpětném zrcátku se opět objevila světla. Janet došlo, že ti agenti určitě nemohli tak rychle otočit a rozjet za ní své stojící auto. Musí to být to druhé auto, a Janet měla nepříjemně vtíravé tušení, kdo asi sedí za volantem. V příští zatáčce se skoro neudržela na silnici. Zadek auta rozstříkl štěrk a hlínu širokým obloukem do lesa. „Zkus se na to podívat, Lynn. Nebo si tam dosáhneš? Můžeš nahmatat vstřel?“

„Ne, nejde to… nemůžu teď moc hýbat pravou rukou.“ Hlas se jí vytrácel. „Pravý bok… Pravý bok mě teď fakt bolí.“

Otevřel se přímý úsek silnice a Janet opět zrychlila. Marně přemýšlela, jak zpomalit pronásledující auto. Do příští zatáčky vjela příliš rychle. Kola se protočila. Dupla na brzdu a snažila se vší mocí dostat auto pod kontrolu, to se ale neposlušně otočilo o sto osmdesát stupňů. Pneumatiky kvílely, pak se však náhle dostaly do záběru a auto vyrazilo do protisměru. Janet se užuž chystala zabrzdit, když ji náhle osvítil nápad. Zhasla světla a zastavila. Před sebou měla ostrou zatáčku, k níž se teď blížila světla auta. Janet našla pistoli a stočila postranní okénko. Pravou ruku držela na spínači světlometů, levou s pistolí opřela zápěstím o úchytku venkovního zrcátka. V příštím okamžiku pronásledující auto projíždělo zatáčku. Janet zapnula dálková světla a začala pálit z pistole. Mířila přímo doprostřed mezi světla. Vystřelila pětkrát a pak se sklonila pod volant. Zaskřípěly brzdy, pak slyšela chvilku ticho a nakonec řev motoru v otáčkách, jak auto vjelo do křoví a nízkých stromů, částečně se natočilo na bok a klouzalo po štěrku a záplavě střepů z rozbitých oken.

Janet zvedla hlavu, aby se ujistila, co se stalo. Uviděla cizí auto třicet metrů pod srázem. Světlomety stále ještě svítily. Mířily vysoko mezi borovice. Přední kola se divoce točila. Janet neváhala. Otočila auto a co nejrychleji vyrazila do kopce. Děsilo ji, že Lynn už nevydává vůbec žádné zvuky.

Browne McGarand se k cisternovému kamionu vrátil v půl dvanácté večer. Odpoledne se prospal v motelovém pokoji. Na sobě měl tmavou montérkovou soupravu s mnoha kapsami. V kabině kamionu měl všechno, co bude potřebovat. Měl vypracovanou mapu přístupových tras k budově ATF i několik možných únikových cest po opuštění kamionu. V deskách na sedačce vedle sebe měl falešný průvodní list k nákladu.

Noční oblohu skrýval příkrov mraků a svítící okna Pentagonu se rozplývala v mlze, táhnoucí se sem od řeky. Když sem Browne přicházel pěšky od Crystal City, nebyl kolem Pentagonu žádný provoz. Rozhlédl se po opuštěném parkovišti a dlouze si povzdechl. K tomuhle okamžiku směřovaly přípravy a práce mnoha měsíců. Teď už jen zbývalo rozjet závěrečnou operaci. Nastoupil do kamionu a nastartoval motor, na zpátečku přejel celou plochu a vycouval na příjezdovou cestu, odbočil doleva, podjel dálnici a po pravém nájezdu najel na most Fourteenth Street Bridge. Velké kamiony do centra Washingtonu nesmějí, ale dodavatelé paliv mají výjimky. Browne doufal, že ho nikdo nezastaví. Průvodní list by prošel zběžnou kontrolou, ale policista by nesměl požadovat doklad o výjimce – ten Browne neměl. Hlídky městské policie se střídají o půlnoci – proto si Browne vybral na převoz kamionu právě tuto dobu. Většina příslušníků městské policie posedává na stanicích, zatímco se jim do aut doplňuje palivo.

Zatím nepotkal ani jedno. Projížděl po Massachusetts Avenue. Provoz veškerý žádný. Minul nezřetelný obrys budovy ATF po své levé ruce a odbočil doleva na nájezd na parkoviště. Vycházelo to hodně natěsno – zadním nárazníkem dřel o betonový obrubník, ale projel. U vjezdu na rampu minul temnou a opuštěnou budku obsluhy. Musel vystoupit, aby z automatu vytáhl lístek. Nájezdová rampa se dělila na dva pruhy, pro každý směr jeden. Vozidla přijíždějící shora měla podle značky přednost. Po vyjmutí lístku z automatu se závora poslušně odklopila a Browne se pomalu, na jedničku rozjel nahoru. Připadalo mu, že motor strašně řve. Nahoře zatočil doprava a zamířil k zadnímu koutu parkoviště, co nejblíže k budově ATF. Parkoviště nebylo ani zdaleka tak prázdné, jak čekal – cestou minul několik „terénních aut do města“ a pick-upů. Zacouval s kamionem do kouta a vypnul motor. První krok se podařil. Prohlédl si budovu ATF. Jen několik oken s výhledem na jeho stranu svítilo; ze svého úhlu jimi ale neviděl dovnitř. Znovu zkontroloval stěnu a rohy budovy, zda na nich neuvidí bezpečnostní kamery; našel jedinou, zamířenou dolů, na Massachusetts Avenue. Pomocí malého triedru si prohlédl horní okraj budov naproti přes hlavní ulici. Jak očekával, uprostřed budovy přímo naproti ATF našel vyčnívající kameru. Ale i ta mířila dolů, na Massachusetts Avenue. Zorný úhel možná zabíral i uličku mezi ATF a parkovištěm, ale její zadní část se stejně skrývala v hlubokém stínu. Pootevřel na malou mezeru okno. Spokojeně pokývl hlavou, když uslyšel hučení ventilátorů z klimatizačního systému.

Pohlédl na hodinky. Sotva minula půlnoc. Co možná nejpohodlněji se uvelebil na neforemné sedačce a zaposlouchal se do tichého praskání ve vychládajícím motoru. Na oknech okolních aut se leskla noční rosa. Otevřely se dveře na schodiště a v záplavě žlutého světla na plochu parkoviště vstoupil páreček. Podle chůze ona i on vypadali, že přicházejí z restaurace. Nastoupili do terénního auta Toyota Land Cruiser a odjeli. Velkému kamionu zaparkovanému vzadu nevěnovali sebemenší pozornost. To Brownea potěšilo.

Teď měl před sebou dlouhé čekání. Spouštění hadice dolů naplánoval na 2:30, kdy většina lidí pociťuje největší odliv sil. Pak se chystal sejít mezi 3:00 a 4:00 dolů a připevnit hadici a plachty na sací otvory. Původně plánoval, že do uličky sešplhá po samotné hadici, ale na místě plán upravil, protože zjistil, že může pohodlně sejít dolů a tam přeskočit stěnu lemující spodní patro parkoviště, samozřejmě pokud najde vhodné místo mimo zorný úhel kamer. V mezičase bude pozorovat budovu ATF, jestli neuvidí hlídky nebo jiné bezpečnostní prvky, kterých si dříve nevšiml. Žádné komplikace tohoto druhu ale nečekal. Věděl, že má co do činění převážně s byrokraty. Pozorně sledují, jak velkou kancelář dostanou a jestli mají nárok na místo k parkování, ale ani ve snu by je nenapadlo, že na ně někdo může zaútočit v jejich vlastní budově. Až se mu podaří naplnit budovu vodíkovou směsí, tak si ten výbuch zapamatují na pěkně dlouhou dobu. I kdyby se to nepovedlo úplně podle plánu, ve všech zasažených kancelářích se vytvoří tisícistupňový žár. Rychlejší a o něco milosrdnější než to, co ti kreténi provedli nebožákům v Mount Carmelu – ti se smažili pomalu, zatímco se budova kolem nich tavila pod útokem zkurvených tanků. Snad si příště dají větší pozor – ti, co se jim podaří přežít tuhle akci. Browne se zapřel do sedačky a čekal. Rád by se vypořádal i s FBI, ale od jejich budovy nevedly rozumné únikové trasy – tam by to zvládl jen sebevražedný útok s kamionem plným plastické trhaviny. To tahle budova je jiná. Málo chráněná.

13

Edwin Kreiss seděl v zamčené výslechové místnosti policejní stanice na Seventh Street a přemýšlel, jak se mu podaří vybruslit z tohohle nadělení. Měl smůlu – když stál na rohu Twelfth Street a Massachusetts Avenue a sledoval budovu ATF, projíždělo kolem auto s policisty, kteří u něho zastavili už u Bílého domu. Jeli tudy na vystřídání směny. Auto zpomalilo a pak zastavilo. Kreiss zaváhal, jestli se nemá rozběhnout pryč, ale uvědomil si, že na takový pokus nezná spleť ulic a uliček kolem budovy ATF dost dobře. Dostihli by ho bez problémů a ještě by měl navíc na triku pokus o útěk. Auto k němu zacouvalo, tentokrát spolujezdec vystoupil, jednu ruku na pendreku a druhou si nasazoval čepici. Řidič, který Kreisse zřejmě poznal, zůstal sedět v autě a sledoval je. Policista se poměrně zdvořile zeptal, co tam Kreiss dělá, což on neuměl nijak rozumně vysvětlit. Naštěstí nechal pistoli v autě, které zaparkoval na krytém parkovišti s celonočním provozem hned vedle budovy ATF. Dostal náramky, prohmatali ho, jestli nemá zbraň, a posadili na zadní sedadlo. Přivezli ho na policejní stanici pro „potulku s úmyslem spáchat trestný čin“. Zatím s ním však nesepsali protokol, a trčel ve výslechové místnosti už dlouho – odhadem přinejmenším tři hodiny. Pouta mu sundali, ale vzali mu peněženku, hodinky a klíče. Neodmítl by kávu.

Neměl dost času na prohlídku budovy ATF, ale na první pohled se zdálo, že jde o mnohem méně náročný cíl, než je budova FBI. I když mnohem menší budovu ATF také chránily bezpečnostní kamery, přístup k jejímu průčelí nevyžadoval průjezd po Constitution Avenue se všemi ucpanými křižovatkami. Jasně, kamionu zastavujícího přímo před budovou by si nemohli nevšimnout, ale to by už bylo příliš pozdě. McGarand by mohl mít dost času na to, aby zaparkoval, nastavil časový spínač na krátký interval a utekl, než by se bezpečnostní služba zmohla na nějakou reakci. Nevesele se usmál, když si představil, co asi udělá bezpečák, který na kameře uvidí, jak před budovou zastavuje kamion a utíká z něj řidič. Co asi? No, může se jít podívat, co v tom kamionu je. Nebo taky nadzvukovou rychlostí utéct zadním východem.

Tak či tak, Kreiss teď trčí na policejní stanici a má poměrně jasnou představu, co se bude dít. A kdo se objeví ve dveřích.

Po dlouhém čekání se dveře konečně otevřely. Seržant ve službě přiváděl dva muže v civilních oblecích. Kreiss si je prohlédl – tušení ho nezklamalo. Větší si sedl ke stolu naproti němu, druhý zůstal stát. Sedícímu bylo kolem čtyřiceti. Měl kulatý obličej s neoholeným strništěm, netrpělivé modré oči a řídnoucí černé vlasy. Blýskl na Kreisse odznakem.

„Sam Johnstone, FBI,“ představil se. „A vy jste Edwin Kreiss. Proslulý Edwin Kreiss.“

Kreiss neodpověděl. Johnstone se opřel do židle.

„Hledáme vás, pane Kreissi. Přesněji řečeno, hledá vás oddělení v Roanoke. Mají k vám nějaké otázky v souvislosti s jednou vraždou v Blacksburgu.“

Kreiss stále mlčel. Johnstone pohlédl na partnera.

„Odmítáte se mnou mluvit, pane Kreissi?“ zeptal se pak.

„Ještě jste se na nic nezeptal,“ odpověděl Kreiss.

„Dobře, mám jednu otázku. Co jste dnes večer dělal u budovy ATF? A předtím u Bílého domu? Vlastně jsou to dvě otázky, co? No, nevadí. A taky vás viděli v bezpečnostních kamerách v Hooverově budově. Máte dnes večer nabitý program, pane Kreissi. Ještě jste na FBI naštvaný, že?“

„Ne.“

Johnstone z něho nespouštěl upřený pohled, jako kdyby se díval na zajímavou zrůdu. Pak promluvil ten druhý. „Prý jste býval strašidelný, Kreissi. S kámošema z Langley jste lovili lidi. Je to tak? Býval jste strašidelný?“

Kreiss se pomalu otočil, aby si ho prohlédl – ve všem šedý průměr. Střední výška, střední váha, nevýrazná postava. Ani bílý obličej ničím nepoutal pozornost. Ideální agent pro sledovačky, pomyslel si Kreiss. Pak se beze slova obrátil zpět k Johnstoneovi.

„Jo, Same. Koukl se tak na mě,“ prohlásil ten druhý. „Strašidelně. Asi se teď mám bát, nebo co.“

„Moc si nezahrávej, Lanny. Podle toho, co jsem slyšel, tady pan Kreiss přesvědčil chlápka, aby odpráskl ženu, děti a nakonec sebe. Určitě to v sobě teda má, tu sílu přesvědčivosti. To ale bylo, než vás z FBI odhodili do odpadkového koše, ne, pane Kreissi?“

Kreiss se usmál, ale nic neřekl.

„A máme to tu zas, Lanny. Nechce se mnou mluvit. Asi jsem zranil jeho city. Žádný div. Podívej, jak skončil. Trčí tady na místním oddělení, sbalený pro potulku. Co myslíš, že hledal, Lanny? Běloch takhle v noci v centru Washingtonu. Možná si hledal ženskou společnost? Anebo mužskou společnost? Je to tak, pane Kreissi? Celé roky s těma podivínama od CIA, třeba vám to změnilo vkus?“

Kreiss se uvolnil a hleděl skrze Johnstonea, jako by neexistoval. Buď si tenhle skeč domluvili, aby ho vyprovokovali, nebo je jen prostě štve, že se sem museli v noci trmácet, protože se při kontrole jeho totožnosti spustil pátrací mechanismus. Nebo obojí. Zatím ale není řeč o bombě. Janetin pokus varovat je zřejmě zapadl do velké byrokratické černé díry. Mimoděk pohlédl na zápěstí, ale hodinky neměl.

„Spěcháte někam, pane Kreissi?“

„Jsem obviněn?“

„Ne. Jste zadržen. Jako důležitý svědek v případu vraždy ve Virginii. Ale než vás pošleme do Blacksburgu, šéfové v Langley si s váma chtějí pokecat.“

Do prdele, opakoval si Kreiss v duchu, ale se značným úsilím na sobě nedával nic znát. Podaří se mi vyhnout nejlepšímu lovci lidí, co CIA má, abych se takhle blbě nechal sbalit pro potulku. Johnstone se podíval na hodinky.

„Takže teď pojedete s námi, pane Kreissi. Napřed do Langley, kde s váma chtěj mluvit nějací šéfové od kontrašpionáže. Pak vás vezmeme do washingtonské úřadovny a odtamtud poputujete do Roanoke. Dej mu náramky, Lanny.“

Kreiss si povzdechl, vstal a nastavil ruce. Nad Lannym se tyčil jak obr. Téměř s potěšením sledoval náhlou obavu v jeho očích.

„Zas se tak na mě koukl, Same,“ snažil se Lanny odlehčit situaci. Nepodařilo se mu však úplně potlačit podtón strachu v hlase. Lanny se mě fyzicky bojí. Dobrý začátek. Udělali chybu, mám sice pouta, ale ne ruce za zády. Jestli mají osobní auto, a ne antona, a posadí mě na zadní sedadlo a oba pojedou vpředu, jako bych už byl na svobodě. Provedu to na G. W. Parkway, tam na těch útesech to půjde jedna báseň. Sklonil hlavu a nasadil zkroušený výraz. Nechal poklesnout ramena. Snažil se celým tělem vyjadřovat, že přijal porážku. Slyšel, jak za ním Johnstone posílá do vzduchu hubičky. Oba agenti se zasmáli. Kreiss upřímně zadoufal, že řídit bude Johnstone.

Janet se bála, aby neminula odbočku k domu Micaha Walla. Pak ale spatřila širokou polní cestu a po jejích obou stranách vraky starých aut, zrezivělé ledničky, hromady pneumatik a dřevěné palety s haraburdím všeho druhu. Okamžitě pochopila, že má namířeno právě sem. Odbočila na polní cestu a projížděla mezi dalšími hromadami starých krámů ke světlům dlouhého a nízkého srubu, posazeného na úbočí kopce.

V polovině kopce jí cestu přehradil telegrafní sloup, položený napříč nad zemí jako závora. Zpomalila a zastavila. Z temnoty se vynořilo několik postav s puškami a brokovnicemi v rukou. Otevřela dveře, vystoupila z auta a nechala dveře otevřené.

„Tady je Lynn Kreissová,“ ukázala dovnitř. „Myslím, že je postřelená. Potřebujeme pomoc.“

„Kdo po ní střelil?“ zeptal se ze tmy autoritativní hlas.

„Federální agentka, co nás honí. Kousek odtud jsem ji přinutila sjet ze silnice. Ale jestli není vážně zraněná, bude tu každou chvíli.“

„Ženská?“ ozvalo se nevěřícně.

„Ano. Prosím! Musíme pomoct Lynn. Krvácí.“ Ze tmy se vynořil Micah Wall a představil se. Tři muži na druhé straně vytáhli Lynn z auta. Janet řekla své jméno, potřásla si s ním rukou a obešla auto. Dívka zasténala, ale nebránila se, když ji kladli na nezraněný bok. Z otevřených dveří auta na ni dopadalo světlo. Jeden z mužů zvedl podolek Lynniny košile. Objevil se vstřel na spodní části zad vpravo. Druhý muž zamručel, předklonil se a v ruce se mu zaleskl dlouhý nůž. Než mohla Janet cokoli namítnout, vydloubl jím z rány kulku. Krvácení okamžitě nabralo na intenzitě, jako by předtím kulka bránila odtoku krve. Přesto si Janet uvědomila, že nejde o vážné poranění. Průlet kulky karoserií a sedačkou ji musel zpomalit.

„Jestli nemá nic jiného, tohle není tak zlý,“ prohlásil muž s nožem. Tvář s ostře řezanými rysy mu pokrýval hustý černý plnovous. Muž vytáhl z kapsy kapesník, poskládal jej a přitiskl na ránu. Janet mohla jen doufat, že je kapesník čistší než prostředí kolem.

„Vem ji do domu, Velký Johne,“ přikázal Wall. „Tommy a Marshi, vy mu pomozte. Dejte na to sulfátovej prášek a nějakej opravdickej obvaz. My ostatní tady počkáme na tu ženskou. Mohla by dorazit každou chvíli.“

Janet mu vylíčila požár v nemocnici a podezření, že jej ta ženská schválně založila. Micah pomalu pokyvoval hlavou a rozhlížel se po temném lese. „Jó, otec tý holky se držel v zajímavý společnosti. Nechte tu svý auto a děte taky do domu. Mrkněte na tu holku. Já s klukama tu zůstanem a mrknem na to tady na tomhle konci.“

„Buďte opatrný,“ prohodila Janet přes rameno, když překračovala telegrafní sloup. „Ta ženská Kreisse vycvičila.“

„Sakra,“ zahuhlal Micah. „To by neškodilo mít tady ty jeho lvy. Nebo tu padesátku pušku. Kluci, roztáhněte se dokola.“

Browne McGarand se probudil těsně před druhou a posadil se. Okna kamionu pokrývala rosa. Předklonil se, ťukl do páčky stěračů, aby jedním pohybem otřel čelní sklo, a stáhl boční okénko řidiče. V budově ATF svítila stále stejná okna. To znamená, že jen zapomněli zhasnout, řekl si. Sundal kryt světla v kabině a vytáhl žárovku. Pak otevřel dveře a vystoupil ven. Teplota znatelně poklesla a obloha se jasnila. Od Massachusetts Avenue sem nedoléhaly žádné zvuky provozu. Všechna auta na ploše měla okna pokryta vrstvou rosy.

Prošel se k zadní části kamionu, aby si protáhl nohy, a pak se vydal k zadnímu rohu parkovací plochy. Vystrčil hlavu nad betonovou zídku a naslouchal. Zvuk klimatizačních ventilátorů se mu zdál mnohem slabší než předtím. Dobře, řekl si. Na noc systém jede na nižší výkon. Zablokování jednoho sacího otvoru při tak slabém provozu nemůže aktivovat žádný alarm. Znovu zkontroloval čas a vrátil se ke kamionu. Cívka s hadicí na zadní části cisterny se dala roztočit tak, že hadice směřovala k budově ATF. Na konec hadice, který se chystal spustit dolů, nasadil upravenou mosaznou koncovku. Horní konec hadice zůstával zcela volný.

Browne opatrně, aby nepoškodil bronzovou koncovku, začal odvíjet hadici z cívky. Přetáhl konec přes betonovou zídku a spustil jej dolů do tmy. Po několika minutách se hadice začala odvíjet vlastní vahou. Browne musel dojít k cívce a nastavit brzdu do poloviny, aby odvíjení zpomalil. Jakmile na hadici uviděl bílou značku, zabrzdil cívku úplně a šel hadici zkontrolovat. Lesklá bronzová koncovka se houpala kousek nad povrchem uličky. Pak zase povolil odvíjení, dokud podle druhé bílé značky nepoznal, že už má dostatečnou délku, aby hadice dosáhla k sacím otvorům klimatizace. Znovu zabrzdil cívku.

Chystal se na riskantní část operace – musí sejít dolů do uličky, připevnit na jeden sací otvor plachtu, kterou jej úplně zablokuje, a na druhý nasadit plachtu se všitým konektorem pro připojení hadice. V tom okamžiku půjde veškerý vstupní vzduch do systému jen přes ten konektor.

Když to nebude stačit, podtlak silně napne plachty a bude se je snažit vsát dovnitř. V nejhorším případě bude nutné poodhrnout plachtu ve dvou nebo třech rozích a zvětšit plochu pro průchod vzduchu. Pak nastane chvíle pro připevnění hadice na konektor a otevření výstupu z cisterny. Jestli však otvor v konektoru postačí, nebude žádný spěch. Browne si bude moci vybrat, kdy zahájit vpouštění vodíku do systému. Nejlepší by bylo počkat, aby se výbušná směs vytvořila až v okamžiku, kdy bude v budově co nejvíc těch namyšlených kreténů. Na druhou stranu, odkládáním se zvyšuje pravděpodobnost, že si někdo něčeho všimne.

V ideálním případě by měl výbuch nastat kolem osmé ráno. Podle Browneových výpočtů by vytvoření výbušné směsi ve většině budovy mělo trvat asi devadesát minut od okamžiku, kdy se vodík začne vypouštět. Jinými slovy, s vypouštěním by neměl čekat déle než do půl sedmé. V tu dobu sice bude ještě tma, ale už dlouho nevydrží. Přál by si mít všechno pojištěno možností odpálit výbuch zvenčí sám, ale nevymyslel, jak to provést. Navíc se tu nechtěl zbytečně zdržovat. Znovu zkontroloval čas: 2:35. Minuty se teď vlekly k uzoufání pomalu. Všechno ho hnalo, aby se pustil do akce, ale přitom dobře věděl, že se musí obrnit trpělivostí. Připojení hadice by mělo proběhnout bez problémů. A když si nevšimli spouštějící se hadice, nejspíš nezpozorují ani jeho. Pak už bude všechno záležet jen na tom, aby si Browneových úprav nikdo nevšiml až do osmi ráno. Zkontroloval, jak je zajištěna brzda cívky, a odmontoval dvacetilitrový kanystr s benzinem, který měl připevněný zezadu na cisterně. Odnesl jej do kabiny, posadil doprostřed na sedačku mezi místo řidiče a spolujezdce a připevnil na něj rozbušku načasovanou na 8:00. Tak se zajistí, aby v kamionu nezůstaly žádné stopy, pokud se o to nepostará výbuch budovy. Zavřel a zamkl dveře, došel k odjezdové rampě a sešel po ní dolů.

Krátce po čtvrté hodině agenti FBI podepsali všechny papíry a převzali Kreisse od městské policie. Dostali obálku s jeho peněženkou, hodinkami a klíči a vyvedli ho ven z budovy. Pak ho posadili na zadní sedadlo čtyřdveřového sedanu, zaparkovaného vedle stanice na místě vyhrazeném pro služební automobily. Přikázali mu, aby si sedl vzadu doprostřed, a nechali mu na rukou pouta. Lanny mu zapnul přes břicho bezpečnostní pásy obou zadních sedaček, aby musel překonávat dvě přezky, kdyby chtěl něco podniknout. Kreissovi takové zabezpečení vyhovovalo. Uvítal, že v autě není žádné drátěné oko, ke kterému by agenti připnuli pouta. Lanny čekal s Kreissem v autě. Johnstone odešel na stanici a za chvíli se vrátil se dvěma kelímky s kávou. Agenti si ji několik minut vychutnávali. Kreissovi neposkytli nic, jen pár uštěpačných poznámek. Potom Lanny zavolal do operačního střediska a ohlásil, že zadrženého podle instrukcí převážejí do Langley. Operační středisko potvrdilo příjem hlášení. Dostali pokyn, aby po předání zadrženého do Langley hlásili provedení operace. Lanny potvrdil příjem rozkazu a zavěsil.

Johnstone řídil a Lanny držel na klíně brokovnici. Seděl mírně natočený dozadu, aby na Kreisse viděl. Johnstone na Kreisse neúnavně dorážel mírně urážlivými otázkami, proč je ve městě, co provedl lidem od CIA, že po něm tak touží, a jak se podílel na vraždě v Blacksburgu. Zdálo se, že Lannymu se to líbí, ale neřekl ani slovo. Kreiss také zůstával potichu a zavřel oči, jako kdyby se pokoušel usnout. Johnstone to po chvíli vzdal a soustředil se na řízení. Jel po Constitution Avenue do Twenty-third Street, kolem Lincolnova památníku a po mostu Memorial Bridge do Arlingtonu. Kreiss si udržoval přehled, kde právě jsou, a v duchu se připravoval na útok.

Když Johnstone odbočil na nájezd, který vedl na severní směr ulice George Washington Parkway, začal Kreiss drobnými pohyby měnit polohu. Lanny se otočil dopředu a společně s Johnstonem nadával na hnusný rozpis služeb. Kreissovi, který tudy za svou kariéru projel nesčetněkrát, stačil jen občasný pohled zpod přivřených víček, aby přesně věděl, kde právě jsou. Čtyřproudá silnice šplhá nad řekou Potomac k městům McLean a Langley v severní Virginii. Jeli na severozápad proti proudu řeky Potomac, takže jejich okraj silnice mířil k řece. Nalevo se táhl dělicí pás s nízkou stěnou sestavenou z kamenů; za ním dva pruhy v opačném směru a ještě dál široký pás stromů. Napravo byly také stromy a za nimi probleskovala řeka, napřed skoro ve stejné úrovni, ale pak stále níž pod nimi, jak silnice stoupala až do výše zhruba šedesáti metrů nad skalnaté koryto.

Kreiss se za žádnou cenu nechtěl do ústředí CIA dostat. Měl poměrně jasnou představu, co se tam má stát a kam ho odtamtud budou chtít strčit.

Někdo dost nahoře v FBI se musel dohodnout s někým podobně postaveným v CIA. Nebo to možná sahá ještě výš, na ministerstvo spravedlnosti. Tahle cesta do Langley s žádným bombovým útokem nesouvisí. Jde o odplatu za Ephraima Glowera. Vypustit na mě Misty nebylo jen tak – dokud nebudu vědět, že je Lynn v bezpečí, udělám všechno, co je nutné, abych měl volné ruce. I když jsem Carterové neslíbil nic určitého, můžu při tom zkusit zastavit toho McGaranda. Je fakt, že ona mi slíbila důležitou věc. No, tak či tak, tyhle dva blbečky nenechám, aby mě jako sele na porážku odvezli do budovy CIA, kde všichni touží se mě nějak elegantně zbavit. Já sám jsem jednou jednoho chlapa vezl do federálního vězení s maximální ochranou v Lewisburgu – a vím naprosto jistě, že od té doby už o něm nikdy nikdo neslyšel, ani k žádnému soudu se nedostal. Míjeli první odpočívadlo s vyhlídkou a Kreiss se začal chystat. O půldruhého kilometru dál je další vyhlídka, hned u parku, kde jednou našli prezidentova právníka zastřeleného při údajné sebevraždě. Lanny si zrovna stěžoval, jak musí být ve službě od půlnoci do osmi ráno dvakrát do měsíce, zatímco na mnoho mladších kolegů a zejména kolegyň tahle nepříjemná povinnost připadne za měsíc jen jednou. Johnstone vypadal, že Lannyho monolog pouští jedním uchem tam a druhým ven. Upíjel z kelímku s kávou, řídil a ve vhodných okamžicích přisvědčoval. Kreiss na tachometru viděl, že jedou šedesát pět mil za hodinu, deset mil nad povolený limit – nic zvláštního v půl třetí ráno. Navíc by si každá policejní hlídka všimla, že jde o auto FBI, a nechala by je na pokoji. Johnstone držel volant levou rukou, pravou měl položenou v klíně a držel v ní papírový kelímek s kávou.

Kreiss se začal nepozorovaně opírat do bezpečnostních pásů, až cítil, jak se napínají a zařezávají se mu do těla. U dopravní značky upozorňující na odpočívadlo se opřel zpět do sedačky a připravil si nohy. Jakmile se ve výhledu ukázala odbočka na vyhlídku, zvedl pravou nohu, zhoupl se na levé hýždi a co největší silou kopl Johnstonea pod pravé ucho. Johnstone jen vyhekl a zhroutil se doleva na dveře. Tím strhl volant a auto se také pustilo doleva – řítilo se přímo na kamennou zídku dělicího pásu. Lanny upustil kelímek s kávou, zvedl obě ruce, zaječel na omráčeného Johnstonea „Pozor!“ a pak popadl volant a strhl jej doprava. Auto se s kvílejícími pneumatikami poslušně přehouplo zpět přes oba jízdní pruhy i přes odstavný pruh a pokračovalo mimo silnici. Narazilo na menší strom, zatočilo se kolem něj a pak sklouzlo po svahu až k parkovišti vyhlídky, nějakých patnáct metrů pod úrovní silnice. Neuspořádaně vtrhlo na parkovací plochu a nakonec se zastavilo, když částečně prorazilo nízkou kamennou zídku nad útesem, strmě spadajícím až k říční hladině.

Kreiss náraz čekal, a navíc byl připoután dvěma pásy, a tak se mu nestalo vůbec nic. Rozepnul přezky obou pásů a vrhl se dopředu, aby zahákl řetízek pout Lannymu zepředu přes krk. Lanny, napůl omráčený nárazem a zamotaný do airbagu, se ani nepokusil o odpor, když ho Kreiss zatáhl k sobě dozadu a nacpal ho na podlahu mezi přední a zadní sedačku. Potom zkontroloval Johnstonea. Ten ležel v bezvědomí pod spadlým polstrováním stropu, také zamotaný do airbagu. Čelní sklo se při nárazu rozbilo, stejně jako všechna ostatní okna. V autě se vznášel silný zápach benzinu.

Kreiss zalovil Lannymu v kapsách a našel klíček od pout. Když se agent zavrtěl, Kreiss ho tvrdě uhodil pěstí do spánku a Lanny zmrtvěl. Našel klíček, odemkl si pouta a vyhodil je oknem. Pak přelezl na přední sedačku a na podlaze nahmatal obálku se svými věcmi. Potom sáhl Johnstoneovi do náprsní kapsy a vzal si jeho průkaz a odznak. Pistoli si od nich nevzal. Vypnul zapalování a odhodil klíče od auta přes zídku do řeky. Zkusil pravé zadní dveře, ale nešly otevřít. Prolezl tedy ven otvorem pravého zadního okénka. Po dopadu na dláždění ze sebe setřásl střepy bezpečnostního skla. Zjistil, že leží uprostřed rychle se zvětšující skvrny rozlitého benzinu. Zaklel a dalších pět minut tahal agenty ven z vraku a potom do bezpečné vzdálenosti od něho. Při nárazu na sobě oba měli bezpečnostní pásy a ani jeden nekrvácel ani nevypadal, že by byl vážně poraněný. Řemeslo sice moc nezvládají, řekl si, ale v podstatě se snaží a službu mají určitě těžkou. Zaplatit životem za amatérismus, to by bylo příliš. Zvedl pouta, spoutal je k sobě a připoutal k ocelovému rámu parkové lavičky zabetonované v dláždění. Sebral jim zbraně a hodil je na podlahu za přední sedačku vraku.

Pak znovu vlezl do auta, našel komunikační rádio, vytrhl je z konektorů a hodil do řeky. Vzápětí uviděl sluchátko mobilního telefonu instalovaného v autě, jak se houpe na kabelu. Podsvícená tlačítka svítila. Zaváhal, pak navolil číslo Janet Carterové v Blacksburgu. Ozvalo se několik zazvonění a potom záznamník. Zavěsil, vytrhl telefon z auta a také jej hodil do řeky. Pak se pokud možno očistil. Množství benzinu na zemi už mu začínalo jít na nervy. Vydal se pěšky po příjezdové cestě nahoru k parkovišti. Doufal upřímně, že auto nevybuchne – to by ihned přilákalo pozornost a on potřebuje trochu času, aby se dostal k mostu Key Bridge. Věděl, že u nájezdů na most je hotel, u kterého má naději sehnat taxík, který ho odveze do centra. No, jakmile se teď dostane na silnici, už to půjde jen z kopce dolů.

Dorazil na silnici a poklusem se pustil na sever. Kdyby viděl blížící se světla auta, bude mít spoustu času, aby se skryl za kamennou zídku. Z dodávky se znovu pokusí zavolat Carterové. Teď všechno záleží na tom, jak dlouho bude trvat, než policie najde ten vrak. Občas se ohlédl, ale oheň za sebou neviděl.

Janet Carterová vyšla z malinkaté ložnice, v níž ležela Lynn. Krvácení naštěstí přestalo. Starší žena, šířící kolem sebe šeříkovou vůni, ránu vyčistila vodou a mýdlem, pak na ni nasypala žlutý prášek a přiložila čistý obvaz. Kolem rány se rozlévala velká modřina, ale vše nasvědčovalo tomu, že se kulka zarazila o žebro. Lynn byla při vědomí – když se do rány dostala voda a mýdlo, sykala bolestí. Pak ale dostala nějaký bylinkový čaj a teď spala.

Janet s překvapením shledala, že vnitřek domu je – na rozdíl od hromad harampádí venku – až úzkostlivě čistý. Neuměla by říct, kolik lidí vlastně bydlí tady v tom srubu, propojeném s řadou přístaveb a nástaveb. Zevnitř vypadal větší než od silnice. Žena, která nepromluvila ani slovo od okamžiku, kdy Janet spolu s muži vstoupila dovnitř, ji odvedla do kuchyně a obýváku. Kuchyně voněla kávou a pečícím se chlebem – Janet uviděla v troubě vedle kamen tři kynoucí bochníky. Žena gestem naznačila, že se Janet může jít umýt do koupelny za kuchyní. Vstoupila do koupelny a zavřela za sebou dřevěné dveře, aby si umyla ruce a obličej. Na rukou měla krvavé skvrny a na obličeji saze. Očistila se, jak to nejlépe šlo, a vrátila se do kuchyně. Našla tam Micaha Walla, právě si svlékal bundu. Vedle prastaré ledničky se o stěnu opírala poloautomatická brokovnice. „Co se stalo?“ zeptala se Janet.

„Jel jsem pick-upem po silnici. Tam, co to auto vjelo do lesa, stáli nějací lidi a auta. Jeden z nich mi řekl, ať to otočím a ať se i s klukama vrátíme. Měl samonabíjecí pistoli Steyr, tak jsme poslechli. Jsou to vaši přátelé?“

„Ne,“ odpověděla Janet, trochu překvapená, že slyší starého horala znalecky hovořit o samonabíjecí pistoli Steyr. „Kolik jich tam bylo a co měli na sobě?“

„Ani moc nevím. Svítila tam spousta světlometů a oni většinou stáli ve stínu. Ten, co mluvil, měl na očích tmavé brýle. Velký chlap.“

„Uniformy? Místní policajti?“

„To sakra ne. Já tu všechny místní policajty znám. Tihle lidi nebyli odsuď. Ve vašem autě je pět průstřelů. Tady je pár kulek, co jsme v něm našli. Tak co kdybyste mi řekla, o co tady jde?“

Janet mu vylíčila, kdo je a jak došlo k tomu, že ji po nocích honí federální agenti. Stará žena jim přinesla kávu a nakrájela čerstvý chléb, který jim předložila na stůl spolu s hrncem másla a dalším hrncem se zavařeným ovocem. Micah Janet naznačil, aby se najedla – snědla tři krajíce chleba a měla co dělat, aby nesnědla všechen na stole. Micah pozorně naslouchal a občas pokýval hlavou – to když Janet popisovala zážitek Ransoma a jeho kolegy u Kreissová srubu. Když skončila, zůstal sedět u stolu a zamyšleně zíral na jeho desku. Pak zazvonil na stěně zavěšený telefon. Micah se podíval na Janet s tázavě zvednutým obočím, ale ona jen zavrtěla hlavou. Šel k telefonu, zvedl sluchátko a chvíli poslouchal. Pak s pobaveným výrazem v očích podal sluchátko Janet.

„Ano?“ ozvala se.

Hlas té ženské byl stejně chladný jako předtím. „Na amatérku to ušlo,“ prohlásila. „Ale střílet teda neumíte.“

„Mířila jsem dolů, mezi světla,“ odpověděla Janet. „Jinak byste teď už byla mrtvá.“

„Všechny ty rány šly do čelního skla. Vždyť to říkám, střílet teda neumíte. Ale mám pro vás novinku.“

„Postřelila jste Kreissovu dceru,“ přerušila ji Janet. Telefon na chvíli oněměl.

„To určitě ne,“ odpověděla Misty nakonec. „Nenosím u sebe zbraň.“

Janet neměla, co by na to řekla. „Kdo teda…“

„Máte kulku?“

„Ano.“

„Dobře. Tak si ji schovejte. Možná se vám bude časem hodit. Ale mezitím je tu něco, co byste asi měla vědět. Máme Kreisse. Agenti FBI ho zadrželi ve Washingtonu a teď ho vezou do Langley. Takže jeho dcera mi už k ničemu není. Můžete se uklidnit.“

„Uklidnit. Jistě,“ odpověděla Janet.

„Nebo ne, jak chcete. Mně už je to jedno. Těm lidem od ATF, co jste jim ujela, to možná jedno není.“

„To jsou teda ti, co po nás stříleli a zasáhli ji?“

„Právě proto vám říkám, abyste si schovala tu kulku. Kdyby na vás něco vyhrabali, můžete si najít nějakého reportéra a všechno mu vypovědět. ATF zbožňuje takovouhle publicitu… A ať tu kulku nezkoumají v laboratoři FBI. V poslední době mají takové výsledky, za jaké dostanou nejlépe zaplaceno. Ale to vy vlastně víte taky.“

Pak se ozvalo hučení oznamovacího tónu – zavěsila. Janet, mírně zarudlá v obličeji, zavěsila také.

„Přítelkyně?“ zeptal se Micah.

„Ne,“ odpověděla Janet. „To byla ta, co založila požár v nemocnici a pak nás honila v autě. Říká ale, že nestřílela. Že to byli ti od ATF.“

„Jo, to Edwina potěší,“ prohlásil Micah. „Financové mu postřelili dceru.“ Pomalu vrtěl hlavou. „Máma říká, že ta rána je dobrá. Jestli to nezačne hnisat, doktor k tomu nemusí.“

„Nebylo by lepší ho stejně zavolat?“

„Když doktor vidí střelnou ránu, musí volat policii,“ vysvětlil Micah. „Radši bych s tím počkal.“

Janet si sedla zpět ke stolu. Věděla, že v přístavbách srubu je spousta mužů. Cítila se náhle hrozně unavená. „Oni ví, že v tom autě jsem byla já. O Lynn možná ví, možná taky ne…“ Náhle se zarazila, protože jí něco došlo. „Kruci,“ vyrazila. „Říkala, že mají Kreisse. Chytli ho ve Washingtonu. Má ho FBI a vezou ho do Langley. Ona je taky odtamtud.“

Na Micahovi viděla, že nemá ponětí, co znamená Langley, ale vtom znovu zazvonil telefon. „Nádraží Grand Central,“ zamumlal Micah a sáhl po sluchátku. Řekl své jméno a pak se usmál. „Sedí tu přímo vedle mě.“ Podal jí sluchátko. Ozval se Kreiss. „Kde jsi?“ zeptala se spěšně.

„Volám z budky. Nemám moc času. Kde je Lynn?“

„Je tady a jsme v bezpečí, aspoň pro tuhle chvíli.“ Viděla, jak na ni Micah dělá záporné posunky. Pochopila, že nemá Kreissovi prozradit, že Lynn postřelili. Přikývla. „Máme toho dost za sebou, ale jsme v bezpečí. Před chvilkou ale volala ta tvoje kamarádka, že tě prý dostali agenti FBI.“

„No, napřed dostali oni mě a pak zase já je. Podívej, musím teď zpátky k autu. Pak přijedu za vámi. Nevím, kam zmizel McGarand. Zmizel mi on i ten jeho kamion.“

„Ta ženská říkala, že už ji Lynn nezajímá, když tě teď mají a vezou do Langley. Ale až zjistí…“

„Jo, to je mi jasné. Proto odjíždím.“

„Žádné náznaky, že by McGarand chtěl někde zaútočit? Třeba na budovu FBI?“

„Díval jsem se tam. Hledal jsem ten kamion na všech terminálech ve Washingtonu. Pak jsem šel do města a zkontroloval jsem Hooverovu budovu a nakonec i budovu ATF. Nikde nic.“

Janet se hryzla do rtu. Všechny tolik varovala. Asi mají pravdu, bylo to zbytečné. „Potřebuju teď mluvit s Micahem,“ řekl Kreiss.

Janet předala sluchátko zpět Micahovi, a ten dlouhou chvíli naslouchal. „To půjde,“ řekl nakonec. „Opatruj se.“ Pak zavěsil.

„Co?“ zeptala se Janet.

„Musíme odsuď vypadnout,“ odpověděl Micah a zvedl se od stolu. „Nejdřív ze všeho musíme vám a té holce sehnat něco teplého na sebe.“

„Může se hýbat?“

„Rána není vážná, může. I kdyby to bylo horší – podle toho, co říká Ed, stejně musíme vyrazit.“

Kreiss se dal taxíkem odvézt do kavárny s celonočním provozem v ulici souběžné s Constitution Avenue, čtyři bloky od parkoviště, kde měl auto. V 5:45 mu zívající servírka přinesla černou kávu a nepříliš čerstvě vypadající koblihu. Seděl v rohovém boxu vzadu a sám také zíval ostošest. Venku se začínala rozjíždět ranní špička. Na Constitution Avenue už se zdála být v plném proudu. To ho nepřekvapovalo. Provoz v ulicích Washingtonu je tak příšerný, že mnoho úředníků jezdí do práce za ranního kuropění, jen aby se mu vyhnuli. Proto většina úředníků dorazí do práce před půl osmou a vrhne se na ranní kávu. Kreiss měl před sebou jednoduchý plán. Sní koblihu, dostane do sebe trochu kofeinu a půjde k autu. Vzhledem k dopravní špičce bude nejlepší, když se v autě vyspí, dokud provoz neopadne. Pak vyrazí na jih, do Blacksburgu. Nechá si auto z půjčovny a svoje nechá zaparkované u motelu. Jestli po něm vyhlásili pátrání, v hotovosti zaplacené auto z půjčovny je podstatně anonymnější než jeho vlastní vůz. Napadlo ho, že by mohl projet kolem Hooverovy budovy a zamávat do kamer. Pak začal přemýšlet, co asi udělá Misty, až se dozví, že utekl. Micah není špatná volba, zvlášť v horách, kde to dobře zná. Misty se svými společníky je ve městě smrtelně nebezpečná, ale v appalačských lesích a hlavně jeskyních by Micah mohl mít i navrch. Kreiss se rozhodl vyrazit. Nechtěl riskovat, že sem na ranní kávu přijdou ti policisté, kteří ho zadrželi.

Zaplatil a vyšel na chodník. Nikde žádní chodci, ale o hodně víc aut. Prošel přes tři křižovatky na Massachusetts Avenue a pak k parkovišti. U parkoviště už stála řada aut, jak u vjezdu v úrovni ulice, tak u nájezdové rampy vedoucí nahoru – nejspíš úředníci, kteří přijeli do práce v ATF. Když Kreiss vcházel do budovy parkoviště, jakýsi Ind s plnovousem, turbanem, srolovanými novinami Washington Post a papírovým kelímkem s kávou odemykal budku u odjezdu, ale Kreissovi nevěnoval pozornost. Ten vystoupal po schodech do předposledního patra, kde měl zaparkovanou dodávku, podle svého zvyku vpravo vzadu. Patro se ještě nenaplnilo auty, ale statečně se na tom pracovalo. Na hodinách viděl 6:50 – do třiceti minut bude muset vousatý Ind vyvěsit ceduli, že je parkoviště plně obsazeno. Odemkl dveře, nastoupil a zase zamkl. Zadní sedadlo šlo složit do roviny, a tak si z něho vyrobil celkem obstojné lůžko. Auto zaparkoval levými okénky u obvodové stěny, takže další auta mohla parkovat jen z jeho pravé strany. Roztáhl na okénka na pravé straně bundu a natáhl se na složené sedadlo. Průzory mezi betonovými sloupy sem začínalo dopadat první světlo rozbřesku. Kreiss viděl okny do kanceláří v ATF. Vypadaly jako v každém jiném státním úřadě – počítače na stolech, květináče v koutech místností, přepážky v pastelových barvách, nepříjemné světlo zářivek, trubci v sakách a s kravatami, mátožně se ploužící, dokud nedostanou ranní dávku kofeinu. Strávil v takovém prostředí nesčíslně hodin mezi akcemi v terénu a musel si přiznat, že mu kancelářský život nijak nechybí.

Už zavíral oči, když si uvědomil něco rušivého. Vypadalo to jako tlustá pancéřovaná hadice. Mírně se kolébala ze strany na stranu, jako by visela v neviditelném průvanu. Řekl si, že si hadice nebude všímat, a zavřel oči. Pak mu to ale nedalo a znovu je otevřel. Co tady má ksakru co dělat nějaká hadice? Znovu se na ni zahleděl, aby si ověřil, že si její pohyb jen nenamlouvá. Ne, určitě se hýbe. Posadil se a zamyslel se. Něco mu na té hadici připadalo povědomé, ale neuměl to pojmenovat.

V tom okamžiku přijelo další auto a pracně zacouvalo hned vedle jeho. Instinktivně si lehl, ale nebylo to třeba – bunda na okně bránila mužům, co z auta vystoupili, aby na Kreisse viděli. Podle rozhovoru šlo o partičku, která jezdí do práce společně jedním autem. Právě se dohadovali o americkém fotbale a šancích Washington Redskins. Vzali si z auta úřednické kufříky, pozavírali a pozamykali dveře a zmizeli ke schodišti. Jakmile byli pryč, Kreiss se zase posadil. Oči ho pálily a chtělo se mu hrozně spát, ale ta hadice ho něčím vytrhovala z klidu.

Přelezl si dopředu, rozhlédl se po skoro zaplněném patře a pak odemkl a vystoupil dveřmi u řidiče. Hadice směřovala svisle, přímo shora dolů. Měl ji na dosah ruky. Když se jí dotkl, překvapilo ho, jak je studená. Na gumovém povrchu se leskla rosa a o kousek dál dokonce bílá námraza. Vyklonil se nad zídku a pohlédl vzhůru – hadice tam mizela na střeše parkoviště. Pak se podíval dolů. Tam vedla úzkou uličkou a mizela na jejím konci za malou budovou, která vypadala jako strojovna, nejspíš napojená na budovu ATF. Když se zaposlouchal, doléhal k němu z uličky hvízdavý zvuk běžících ventilátorů.

Otočil se zpět na parkoviště a pohledem změřil vzdálenost k budově ATF. Viděl teď přímo do řady kanceláří. Pozoroval úředníky, jak přicházejí do práce, strkají obědy do lednice a postávají s kelímky kávy v rukou a klábosí se „spoluvězni“. Do rohové kanceláře vstoupila žena středního věku, rozsvítila světlo a zavřela dveře. Sedla si na židli, zvedla sukni a začala si upravovat punčochové kalhoty. Nikdo z lidí v kancelářích se neobtěžoval vyhlédnout z okna, přestože už se rozednilo. Hezký příklad citu pro situaci, pomyslel si ironicky. Na jeho patro už další auta nepřijížděla, a tak se vydal po schodech na střechu. Tam se rozhlédl a hned si vzpomněl, kde tu hadici předtím viděl. Stočenou na zadním čele cisterny zelenobílého kamionu Brownea McGaranda – toho kamionu, co teď stál zaparkovaný v rohu nejhořejšího patra parkoviště.

Kreiss se ani nepokoušel kamion zkontrolovat. Viděl, že v kabině nikdo není. Instinktivně cítil, že ať bylo v cisterně cokoli, teď už je to nejspíš skoro všechno v kancelářské budově naproti přes uličku. Doběhl ke schodišti a hnal se dolů, každým krokem přeskočil dva schody. Neměl jasno, co udělá dole – má utéct nebo je varovat? A budou mu vůbec věnovat pozornost?

Ve spodních patrech ho zdržovalo, že se musí prodírat mezi lidmi – tvrdě si mezi nimi protlačoval cestu a vysloužil si za to kopu nadávek. Všem se omlouval, ale nepřestával se důrazně tlačit vpřed. Na ulici se zastavil. Za prosklenou stěnou hlavního vchodu viděl bezpečnostní službu u pultu s rentgenovými monitory a rámy na detekci kovů. Jeden z mužů, do kterého strčil na schodech, k němu došel a vrhl na něho hněvivý pohled, ale Kreiss si ho nevšímal. Všichni kolem měli na sobě saka a kravaty. On sám měl sportovní kalhoty, košili s rozhalenkou a větrovku. Za chvilku se někdo z bezpečáků přijde zeptat, co tam dělá. Pohlédl do uličky. Visící hadici našel pohledem poměrně snadno, i když se trochu ztrácela v ranních stínech. Rád by si ověřil, že skutečně něco vhání do klimatizace, než spustí poplach, ale bál se, že na to není dost času.

Zahleděl se do davu lidí, kteří kolem něho spěchali z parkoviště do budovy. Jeden z procházejících mužů, který vyhlížel jako výše postavený, si ho změřil zkoumavým pohledem. Toho Kreiss zastavil zdviženou dlaní a blýskl na něho Johnstoneovým odznakem.

„Johnstone, FBI,“ představil se překvapenému muži. „Nemohl byste sem poslat někoho od bezpečnostní služby? Zdá se, že tady v té uličce je jistý problém.“

Muž pohlédl do uličky, potom na Kreisse a nakonec řekl „jistě, počkejte tady“. Kreiss vystoupil mimo spěchající dav a sledoval muže skrz sklo, jak mluví s bezpečnostní službou u pultu a jak se všichni její příslušníci jako na povel otáčejí na Kreisse. Jeden z nich, mladý černoch, si nasadil čepici a obešel pult. Druhý zvedl sluchátko telefonu a začal do něho mluvit. Kreissův posel položil kufřík na pás projíždějící kolem rentgenu a prošel detekčním rámem. Věnoval Kreissovi poslední pohled a zmizel v hloubi budovy. Černoch prošel dveřmi ven a blížil se ke Kreissovi. V jedné ruce nesl přenosné rádio a druhou držel u pažby zbraně. Kreiss si dal pozor, aby mu strážce dobře viděl na obě ruce. Otevřel průkaz tak, aby byla dobře viditelná černá písmena FBI. Rychle destičky zaklapl, než se strážce dostal k pohledu na Johnstoneovu fotografii, která se Kreissovi vůbec nepodobala.

„Támhle v té uličce. Dostali jsme zprávu o možném bombovém útoku na tuhle budovu. Vidíte tu hadici?“

Strážce, který by si rád lépe prohlédl průkaz, se zarazil při slovu „bombový“. „Cože? Jaká bomba? Kde?“

„Podívejte se na tu hadici – tam vzadu v uličce. Když se podíváte nahoru, vede sem ze střechy parkoviště. Tam je napojená na cisternový kamion. Kamion na přepravu propanu. Ta hadice vypadá, jako by byla připojená na váš klimatizační systém – vidíte to?“

Strážný se podíval, zamračil se a pak přikývl. „Jo, vidím. Ale moment. Propan? Ten přece smrdí. Uvnitř není nic cítit.“

„Na střeše parkoviště je cisternový kamion, ze kterého se sem něco napouští do budovy. Nemusí to být propan. Ale mělo by se to zkontrolovat.“

Kreiss čekal, zatímco strážný s někým mluvil do rádia. Zvedl rádio k uchu, aby lépe slyšel. Z budovy sem přicházeli další tři strážní. Kráčeli rozhodnými a ráznými kroky. Rozhodně se neusmívali.

Janet držela Lynn za ruku, když je Micah obě úsvitem vedl do lesa za srubem. Zalesněné svahy hory Pead’s Mountain se kolem nich zvedaly jako temně zelené přízraky. Skála nad Kreissovým srubem se z tohoto úhlu zdála malá a vzdálená. Lynn se chůze dařila lépe, než Janet čekala. Micah s petrolejkou v ruce je vedl šikmo přes louku do lesa.

„Kam jdeme?“ zeptala se Janet.

„Tohle je Pead’s Mountain,“ odpověděl přes rameno. „Vápenec. Spousta jeskyní. Máme tam skrýš.“

„Ale když se tam dostaneme my, může nás tam kdokoli sledovat,“ zaprotestovala. „To jo, ale nesměl by ztratit cestu. Mapa tam na stěně nevisí.“ Mezi stromy se cesta dělila do tří směrů. Micah se zastavil. „Vy dvě půjdete nalevo. Běžte po cestě, dokud nenarazíte na skálu. Tam počkejte. Za chvilku tam budu.“

Asi po patnácti minutách chůze skutečně narazily na skalní stěnu. Janet pohledem hledala vchod do jeskyně, ale nikde nic takového neviděla. O skálu se opíral kus staré klády. Sedly si na ni, aby si odpočinuly. Cesta sem vedla dost do kopce a Janet se trochu zadýchala. Lynn ztěžka oddychovala a držela se za bok.

Micah se ukázal o pět minut později. Táhl za sebou po zemi za rukáv bundu. Když je uviděl, rukáv upustil a zašklebil se. „Našly jste to?“ zeptal se.

Janet a Lynn se znovu rozhlédly, ale nic kolem nich nevypadalo na vchod do jeskyně. Janet zavrtěla hlavou.

„Nó, to byste na tom nesměly sedět!“ ukázal na kládu. Vstaly a Micah kládu odvalil. Ukázala se úzká dvířka zapuštěná v zemi. Zatáhl za rukojeť vyrobenou z kusu lana a dvířka se otevřela. Ukázaly se schody, klesající do podzemí. Micah vysoko zvedl ruku s petrolejkou a vydal se po schodech dolů. Janet nechala vstoupit Lynn a následovala ji. Micah jí řekl, ať nechá dvířka otevřená.

Asi dva a půl metru pod zemí schody končily a dál pokračovala podzemní chodba, vyhrabaná v hlíně. Janet pobyt v podzemí nijak zvlášť nelákal. Spěchala, aby jí Micah s petrolejkou neutekl z dohledu. Vzduch v chodbě se zdál nehybný a vlhký.

Kreiss složil ruce na prsou a čekal na blížící se strážné.

Nejstarší z nich velel.

„Vy jste ten chlap, co tvrdí, že je Johnstone od FBI?“

„Mně se tak představil, seržante,“ řekl první strážný. Rychle od Kreisse odstoupil.

Seržant namířil na Kreisse pistoli. „Zavolali jsme operační středisko FBI,“ oznámil. „Říkají, že agenti Johnstone a West měli dnes ráno dopravní nehodu při převozu zadrženého. Ten zadržený jste vy, že?“

Kreiss přikývl, ale neodpověděl. Proud chodců kolem nich se před nimi začínal větvit. Seržant přestěhoval celou skupinu do budovy. Tam nařídil jednomu ze strážných, ať Kreisse prohledá, jestli nemá zbraň.

„Seržante, on říká, že se sem do budovy pumpuje nějaké svinstvo. Jako bomba. Nějakej plyn támhletou hadicí.“

„Jakou hadicí, sakra?“ zeptal se seržant. Strážný ho vzal k oknu a ukázal do uličky. Druhý strážný Kreissovi nařídil, ať zvedne ruce, a proklepával ho po těle. Kreiss poslechl a snažil se nevšímat si zvědavých pohledů těch, kdo tudy procházeli do budovy. Slyšel, jak strážný seržantovi říká o kamionu.

Seržant zavolal rádiem nahoru do hlavní kanceláře. Kreiss dal ruce dolů. Strážný, co ho prohledával, si teď prohlížel Johnstoneův odznak a průkaz.

„Rozumím,“ odpovídal seržant do rádia. Podíval se na Kreisse. „V centrále říkají, že na střeše parkoviště je nějaký cisternový kamion. Co o tom víte?“

„Všechno jsem už řekl tady strážnému. Myslím, že v cisterně je nějaký výbušný plyn, který se vám sem napouští skrz klimatizaci támhletou strojovnou. Za určitý časový interval se tahle budova vypaří, jen co si nějaký blbec zapálí na záchodě cigaretu. Nemyslíte, že by se ta budova měla evakuovat?“

„Ne na váš rozkaz. Vy jste tady ten zlej.“

Z davu vystoupil hřmotný muž s šedivými vlasy. „Tak co se tady děje, seržante?“ zeptal se. Strážní ho zřejmě všichni znali a lidé v davu se před ním uctivě rozestupovali. Seržant muži vysvětlil, co se děje, včetně Kreissova tvrzení o bombě v budově.

„Ta bomba není v budově,“ přerušil ho Kreiss. „Celá vaše budova je teď bomba. Podle mě se sem z toho kamionu čerpá výbušný plyn. Zatímco my tady stojíme a povídáme si.“

„Kdo jste?“ zeptal se muž. Hovořil s přirozenou autoritou někoho, kdo je zvyklý dostávat okamžité odpovědi.

„Jmenuju se Edwin Kreiss a jsem civilista. Kdo jste vy?“

„Jsem Lionel Kroner, zástupce ředitelova náměstka. Vaše jméno jsem už někde slyšel.“

„Možná v souvislosti s výbuchem v bývalé muniční továrně v Ramsey v jihozápadní Virginii. Budova elektrárny… Vodíková bomba…“

Při poslední zmínce Kroner překvapeně vykulil oči. Pár lidí v davu zaslechlo, co Kreiss říká, a davem se začalo šířit znepokojené ševelení. „Ano, posílali jsme tam tým zvláštního nasazení,“ odpověděl Kroner. „Na schůzi padlo i vaše jméno. Jak s tím souvisíte?“

„Jen nepřímo, ale něco o tom vím. Ten chlap, co to asi odpálil v Ramsey, to teď chce zopakovat tady. Zatímco my tady stojíme a povídáme si.“

Seržant, který už delší dobu žhavil rádio, vysvětlil, že požádal laboratoř, ať zapnou analyzátor a zjistí, co je v budově za plyn. „Nikdo nic necítí,“ vysvětlil.

„Jestli je to vodík, tak ani nemůžeme nic cítit,“ řekl na to Kreiss. „Je bez chuti a zápachu a úplně neviditelný. Pane Kronere, máte tady rozhlas rozvedený do všech kanceláří?“

„Ano, je tady.“

„Co kdybyste všem vydali pokyn, ať otevřou okna?“

Kroner povytáhl obočí, ale pak zavrtěl hlavou. „To nejde,“ řekl. „Okna v téhle budově nejdou otevřít.“

„Tak nařiďte evakuaci. Hned. Ať všichni utíkají pryč, co jim nohy stačí. A jestli evakuace nebude, já teda jdu.“

„To určitě!“ prohlásil seržant. Strážní tasili zbraně, mírně se rozestoupili a čekali na rozkazy.

„Seržante, seržante!“ ozval se černoch a ukazoval na rádio. „Laboratoř říká, že je v budově výbušná směs! Doporučujou okamžitou evakuaci.“

„Chcete si tu vystřelit, seržante?“ zeptal se Kreiss. „Jen takový malinkatý ohníček…“

Obrátil se k odchodu. Pár strážných se tvářilo, že se ho pokusí zadržet, Kroner je však pohybem ruky zastavil. Seržant začal protestovat, ale Kroner mu nařídil, ať je zticha a spojí ho na mikrofonní pult místního rozhlasu. „Pane Kreissi,“ zavolal, jak se Kreiss blížil ke dveřím. Ten se zarazil a ohlédl. „Díky za varování,“ prohlásil Kroner. „Určitě se nevidíme naposled. Berte to jako slib.“

„Jestli to někdo z vás přežije,“ odpověděl Kreiss, čímž na chvíli všem kolem sebe vyrazil dech.

Pokývl hlavou a vyšel ven. Ještě se uvidíme? To zrovna! Musel se držet, aby se nedal na bezhlavý útěk. Za sebou slyšel Kronera, jak se představuje do místního rozhlasu a vydává příkaz k okamžité evakuaci bez použití výtahů a bez jakýchkoli – opakuji jakýchkoli – činností, které by mohly způsobit jiskru. Kreiss spěšně došel na parkoviště pro auto. Když dojel k závoře, Ind stál na chodníku a snažil se zjistit, co se děje. Kreiss mu řekl, že v budově ATF je bomba. Chlap se podíval na Kreisse, potom na budovu ATF a bez dalšího přemýšlení rychlým během vyrazil ulicí pryč. Kreiss zaklel, otevřel dveře a vyklonil se z auta, aby otevřel závoru.

V ranním provozu mu trvalo deset minut, než projel tři křižovatky od budovy ATF. To už slyšel první sirény. Tři auta městské policie s modrými majáčky projela do Massachusetts Avenue, aby zastavila dopravu v bočních ulicích. Zajel k chodníku a nechal je projet. Chodci se zastavovali a sledovali policejní auta. Nejspíš čekali, že bude projíždět prezident. Podívejme se na McGaranda! pomyslel si Kreiss a pokoušel se zařadit zpět do jízdního pruhu. Provoz však trčel na místě. Skoro se mu to povedlo, i když je Carterová výslovně varovala. Co to v sobě ti washingtonští úředníci mají, že si vždycky myslí, že snědli všechen rozum?

Něco mu zezadu tvrdě narazilo do auta. Pohlédl do zrcátka, aby zjistil, jestli mu nějaký netrpělivý řidič neorazítkoval nárazník. Místo toho ale spatřil obrovskou oranžově rudou kouli, jak s ohlušujícím hřmotem stoupá k obloze. Zářila tak silně, že ji viděl i skrze okna výškových budov. Ohnivá koule vypadala skoro jako atomový výbuch. V příštím okamžiku zrudla do krvava a začal z ní vycházet hustý černý dým, který se rychle šířil na ranní obloze. Kreiss zaslechl, jak na chodníku zaječela nějaká žena. Pak na všechno kolem začal dopadat déšť trosek. Kreiss zařadil rychlost a vjel na chodník, z nějž lidé prchali do skrytu nejbližší budovy. Nevšímal si bušení kovových a betonových kusů do střechy. Dojel po chodníku k nejbližšímu rohu. Tam sjel na silnici, sešlápl pedál plynu a rozjel se k řece.

Tak je to jinak. McGarandovi se to povedlo, ne „skoro povedlo“. Vede o další bod. Navíc jen co prach tohohle výbuchu spadne, budu já mít na stopě smečku pěkně rozzuřených federálů. Sen každého uprchlíka, pomyslel si. Teď po mně jde ATF, FBI a CIA. Jak písmenková polívka. Pěkně horká.

Na Constitution Avenue se dal doprava, směrem k mostu Memorial Bridge a na severní Virginii. Jakmile vyjedu z města, měl bych se držet mimo dálnice. Mám tak dvacet třicet minut, než si mě dá někdo dohromady s tou dodávkou, co se divoce projížděla po chodníku u místa výbuchu. Problém nastane u Blacksburgu – ke kopcům u města vede jen několik příjezdových cest. Děkoval Bohu, že je Lynn u Micaha. Misty se určitě brzy pokusí o další krok. Za ním se ve vzduchu nad městem vznášel černý dým. Příkrov nad centrem bránil v cestě paprskům vycházejícího slunce.

Browne McGarand pocítil vlnu hlubokého uspokojení, když konečně uslyšel a uviděl výbuch, jehož byl strůjcem. Poté co otevřel ventil a vodík začal proudit do budovy, odešel pěšky po Massachusetts Avenue. Snažil se chovat co nejnenápadněji. Přešel přes Constitution Avenue a vstoupil na Mali, širokou plochu před Kapitolem, plnou stromů a trávy. Na tak časnou ranní hodinu potkával překvapivě mnoho lidí. Zejména tu byli vyznavači zdravého životního stylu, běhu pro zdraví, a nedaleko odtud několik postarších osob s instruktorem zaujímalo na zaroseném trávníku roztodivné polohy, zřejmě taiči. Sedl si na chvíli na lavičku a rozjímal o roce 1993, kdy vládni agenti ve Waco zabili Davida Koreshe a s ním i Browneova syna Williama. Agenti ATF a FBI se tehdy spikli a zatajili pravdu, stejně jako v Ruby Ridge. Vražda nakonec vždycky vyjde najevo, a nic jiného než vražda to nebylo. Agenti lhali, křivě svědčili, tajili důkazy a chovali se jako gestapo, ne jako agenti demokratické vlády. Upálili pomýlené děti za to, že se chovají jinak a jsou pomýlené. A zatím prezident Spojených států využil své moci a pro politický prospěch své manželky propustil zahraniční bombové teroristy.

Sledoval hřibovitý oblak a zalitoval, že nezvládl druhou bombu pro FBI – tam také mají na rukou krev z Waco. Když si ale musel vybrat jen jeden cíl – na ATF padá větší díl viny. Browne neměl vůbec nic proti agentům, co ve Waco krváceli a umírali na střeše. O to více všechno zazlíval jejich chladnokrevným šéfům ve Washingtonu, kteří jim vydali rozkazy a pak se začali tvářit, že oni za nic nemůžou. No, snad jim ten oblak dýmu nad městem pomůže to pochopit. Jestliže vláda není schopna vést své vlastní služby k odpovědnosti, pak my, prostý lid, sejdeme z kopců a pomstíme se sami. V době upadající morálky je čas na starozákonní pravidla. Oko za oko, zub za zub, krev za krev.

Browne sledoval oblak dýmu a naslouchal ozvěně výbuchu, jak se pomalu rozplývá mezi virginskými kopci. Zvedla se vlna sirén a poplašených lidských hlasů. Vstal a dal se opět do chůze. Jakoby nenuceně se vydal přes Mali k Lincolnovu památníku a k mostu Memorial Bridge. Za cíl si pro tuto chvíli stanovil stanici metra u Arlingtonského hřbitova na druhém břehu řeky. Metrem dojede na letiště Reagan National Airport. Má dost peněz na to, aby si půjčil auto – klidně může použít svůj vlastní řidičák, ten jen dokáže, že byl ve Washingtonu, nic víc. Pak se rozjede zpět do továrny v Ramsey, kde má svůj únikový balíček. Promnul si holé tváře. Plnovous si v motelu oholil a teď si připadal trochu jako nahý. Když míjel Lincolnův památník, odvrátil se od něj. Zapátral v srdci po výčitkách svědomí, ale nic takového tam nenacházel.

Janet a Lynn se krčily v malé dřevěné místnůstce v podzemí, asi patnáct metrů od vchodu. Měly tu dva kavalce, malinký stůl, dvě dřevěné židle s rovným opěradlem a polici se šesti petrolejovými lampami. Micah za nimi dorazil po poledni. Když se blížil, ozval se v tunelu, aby je ujistil, kdo jde. Přinesl obložené chleby a bandasku s horkou polévkou. Lynn už seděla a cítila se mnohem lépe. Prohlásila, že ji sice trochu bolí záda a žebra, ale Janet s potěšením hlásila, že se v ráně neukazují žádné příznaky infekce. Sama Janet prospala asi tři hodiny tvrdým spánkem spravedlivých. Obě se vděčně vrhly na jídlo.

„Nahoře u silnice je spousta financů,“ informoval je Micah, když jedly. Místnůstku spoře osvětlovala jediná petrolejka postavená na stole.

V jejím světle vypadal, jako by měl pleť z pergamenu. Janet napadlo, že vlastně neví, kolik mu je let. „Včera jich horda přišla k našemu srubu a ptali se, jestli jsme něco neviděli nebo neslyšeli.“

„A vy jste nic neviděli, nic neslyšeli, co?“ zeptala se Lynn.

Micah se usmál. „Jó, nějaký střílení a řvaly nám tam auta. Ňáký děti si asi hrály na automobilový závody. Ale jinak…“

„Prohledali to tam?“

„Ještě ne, ale jak dostanou soudní příkaz, tak to asi udělají,“ odpověděl Micah. „Ten jejich náčelník nebo co se ptal, jestli se u nás můžou porozhlídnout. Řek jsem ne. Že mám puštěný pitbuly a pro cizí není bezpečný se tam motat. Ten náčelník povídá, bojový plemena jsou zakázaný. Já na to, ať to poví těm psům, oni jen čekaj na svou šanci…“

„Až přijdou znovu, najdou moje auto,“ uvědomila si Janet.

„To se teda pletete, nic takovýho najít nemůžou,“ prohlásil Micah s jistou pýchou v hlase. Janet jen přikývla. „Byla s nimi ta ženská?“ zeptala se.

„Ne, byli to sami chlapi – financové, ti sem nikdy dřív nepřišli. Určitě nejsou zdejší, ani podle mluvy ne.“

Janet znovu přikývla. Pro Micaha je každý federál „financ“. Tahle návštěva u něj, to asi byli agenti ATF, možná pár lidí od FBI. A možná i pár od té ženské…

„Prolezli srub tvýho táty,“ obrátil se Micah na Lynn. „Jeden z mejch kluků to tam hlídal z lesa. Spousta aut, lidi tam pobíhali kolem. Taky prý s sebou měli psy, ty by mohli pustit po stopě. Jestli jo, mohli by dojít ke vchodu sem do podzemí.“

„Vede odsud jiná cesta?“

Micah se usmál. „Tři další cesty. Jedna je snadná, dvě těžší. Řeknu klukům, ať tu kládu nahoře namažou medvědím sádlem. Městskej pes to nemá rád. No ale jestli se v chodbě ozve ňákej podezřelej hluk, musíte dál do podzemí. Určitě nechoďte ven tam, co jsme sem přišli. Dáme do té chodby takovou malou past. Tady je mapa.“

Vytáhl srolovaný kus hnědého papíru, v němž Janet poznala kus sáčku z hokynářství. Na mapě vedly od jejich místnůstky tři chodby do nitra hory s východy na západním svahu. Micah jim ukázal, jak zacházet s petrolejkami a kde jsou na mapě vyznačena stanoviště s náhradními lampami. Cesta z místnůstky vedla skrytými dveřmi v zadní stěně. Pak jim začal Micah vysvětlovat očíslované chodby na mapě.

„Číslo jedna vede tudy, snadná cesta,“ začal. „Celkem asi půldruhého kilometru. Napřed asi třicet metrů dolů, pak zpátky nahoru a ven. Ven vylezete vedle polní cesty, jsou tam dvířka jako ty, co jsme šli pod zem. Jestli půjdete ven tamtudy, tak pak na dvířka nanoste kupu kamení.“

„Co ty další cesty?“

„Dvojka i trojka je delší a jde hloub. Místy jsou tam dost úzké průchody. Trojka jde kolem jezera. Musí se opatrně přejít po kamenné římse nalevo. Ta římsa je tak patnáct, dvacet centimetrů pod vodou. Člověk si tam musí dát dobrý pozor, aby do vody nespadl – je hluboká a hrozně studená.“

„Co když sem přivedou psy?“

„Pak musíte jít trojkou. Dejte si pozor v Dawsonově jámě.“

„Proč se jí tak říká?“ zeptala se Lynn.

„Protože starej Dawson v ní pořád ještě někde vězí. Těsně před jezerem jsou dlouhé a úzké chodby – ženské tam musí chodit bokem. Chlapi tam musí zatajit dech a zastrčit břicho, aby prošli. V takové chodbičce snadno zabijete psy. Tady, přinesl jsem vám vaši pistoli.“

„Tam na silnici jsem z ní vystřílela všechny náboje.“

Micah se zašklebil. „Je nabitá. Nábojů tu máme dost. Ale dám vám jednu radu: radši si vemte tyhle hole v koutě. Střílejte, jen když budete opravdu muset. Člověk nikdy neví, co se stane, když vystřelí v jeskyni. Rozumíte mi?“

„Myslíte závaly?“

„Tak něco. Hlavně kolem jezera. Nenašli jsme, jak hluboko je dno. A strop je vysokánský. Určitě je na něm spousta krápníků. Naše lampy nahoru nedosvítí. Tak na psy použijte hole – proto mají ty bodce.“

Janet se zhluboka nadechla, pak vydechla a poděkovala za rady. „Doufejme, že to bude bez psů,“ řekla. „Ještě něco. Až se vrátí její otec, spojí se s vámi?“

„Asi jo,“ odpověděl Micah. „Ty lidi v jeho srubu zrovna nevypadají jako jeho přátelé. Ale my si k sobě cestu najdem.“

Janet vzala pistoli a položila ji na stůl. Proti zbraním, které jí za posledních čtyřiadvacet hodin defilovaly před očima, nevypadala nijak zlověstně. „Zachránil jste nás obě, pane Walle,“ prohlásila. „Děkuju. Pomalu už ztrácím představu, kdo nás to vlastně honí.“

Micah pohlédl na Lynn a přikývl. „Víte, Ed Kreiss mi prokázal velkou službu, hned jak se přistěhoval. Vůbec mě a mou rodinu neznal, ale zachránil jednoho z mejch kluků. Bena. Je velkej, ale má trochu dlouhý vedení. Tři starší kluci z Craggitovy party támhle od Moultrie Mountain si vzali do těch svejch zabedněnejch hlav, že mu daj co proto. Nadehnali si ho na okresce a chtěli ho proklepnout heverama. Nikdo neví proč vlastně. Ed se k tomu nachomejtl. Říká, že Ben se válel u auta a ti tři do něho bušili. Podle Eda to vypadalo, že ho chtěj umlátit. Tak se na ně rozjel autem. Dva srazil ze silnice do potoka. Třetí utek. Pak mi Ed přivez Bena domů.“

„Ještě jí řekni, jak to pak dopadlo s Craggitovou bandou,“ vyzvala ho Lynn.

Micah se znovu zašklebil. „No jo, Craggitovic banda sem přitáhla, že se mu jako pomstěj. On se nějak domák, že se blížej, a vytáhl na ně tu svou padesátku pušku. Trochu jim načechral peří na autech. Rozprchli se do lesa a on pak pustil ty svoje lvy. Craggitovic srali strachy celou cestu zpátky na Moultrie Mountain. To už budou pomalu čtyři roky. No, a od tý doby spolu já a Ed docela vycházíme.“

„Asi mi po tom nic není,“ ozvala se Janet, „ale nedá mi to, abych se nezeptala. Co tady v horách vlastně vy a všichni vaši příbuzní děláte, pane Walle?“

„Tak nějak přežíváme,“ odpověděl s nepatrným náznakem úsměvu. Janet se taky usmála. Pochopila, že víc se toho nedozví.

„No, aby bylo jasno, nejspíš už na mě existuje zatykač,“ prohlásila. „Včera večer jsem nezastavila u silniční kontroly federální bezpečnostní služby. A střílela jsem… vlastně ani nevím, jaké má ta ženská oficiální postavení. Ale řekla bych, že asi bude u nějaké federální služby.“

Micah si odplivl na hliněnou podlahu. „Tam nahoře – ti jsou všichni od vlády. Vypadaj tak. Nepatřej sem, do hor. Nikdy sem nepatřili ani patřit nebudou. Jednoho dne na to sami přijdou. Ti jsou z toho samýho hnízda jako ti, co zastřelili tu ženu s děckem na Ruby Ridge. Zabijáci s odznakem, tak je to. Ten Rudolph, jak ho honěj v Karolíně…“ Znovu si odplivl. „Hovno. Nikdy ho nenajdou. Schoval se v horách a schoval se dobře.“

V Janet se probudila bývalá agentka. „No, ale tenhle Rudolph nastražil bomby, co zabily a zmrzačily lidi,“ řekla.

„Jo, oni říkaj, že to tak je. Kolik ale vsadíte na to, že ho budou chtít dostat živého?“

„No, jestli ho najdou, bude to na něm,“ odpověděla.

„Tomu fakt věříte? Co ti mrtví ve Waco, taky to bylo na nich?“ zeptal se Wall. „Jak si má bejt člověk jistej spravedlivým soudem, když financové napřed střílej a pak se teprve ptaj?“

Na takovou otázku Janet neuměla odpovědět. Lynn seděla se skloněnou hlavou. „Je mi líto, že jsme vás dostaly do takového průseru,“ řekla Janet. „Možná vás budou chtít všechny zavřít… za napomáhání na útěku a tak…“

Micah přikývl. „Jestli to zkusí, budeme dělat, co umíme.“ Vstal a narovnal se. „Zatím zůstaňte tady a čekejte, dokud nedorazí Ed. Mějte uši nastražené. Kdybyste uslyšely psy… Ta past je na chvíli zdrží, ale vy zatím budete muset odtud pryč.“

„Co je to za past?“

„Až teď odejdu, kluci sem strčí sršní hnízdo, co jsme dnes našli. Nastraží ho v chodbě. Sršni vyrazí proti světlu.“

„Velké hnízdo?“

„Jsou jich tam tisíce,“ odpověděl Micah a v očích mu tančily ohníčky.

Janet se navzdory svému lepšímu já zašklebila, když si živě představila útok sršňů na pronásledovatele.

Micah zvedl tašku. „Teď vám ukážu ještě jednu věc. Pro případ, že přijdou a budou střílet. Na to máme jiný recept než sršně. Otevřete tyhle padací dveře, vezmete si petrolejky a zapálíte tuhle zápalnou šňůru. Vidíte ji? Tady jsou sirky. Zapalte šňůru a zavřete padací dveře. Jděte chodbou k první zatáčce. Doprava odbočuje slepé rameno chodby. Tam zalezte a zacpěte si uši.“

Lynn pozorně naslouchala a souhlasně přikyvovala. Micah zkontroloval, jestli je v lampách dost petroleje. Pak pozpátku vykročil do chodby a zmizel. Janet si prohlédla zápalnou šňůru, ale představa, že by ji měla opravdu zapálit, se jí moc nezamlouvala. Ještě minulý týden by byla mezi těmi, komu byl výbuch určen. Na druhou stranu jí připadalo, že někdo přepisuje všechna pravidla, jakmile něco souvisí s Edwinem Kreissem a jeho dcerou. Ve Waco to muselo vypadat podobně. Například ten požár v nemocnici. Tam se to vymklo z pravidel úplně. A teď ten Browne McGarand, co si jen tak jede do Washingtonu s cisternovým kamionem plným vodíku, aby tam něco vyhodil do vzduchu. Micah možná nemyslel všechno úplně vážně, ale je jasné, že tady v horách vládě nikdo moc nevěří. Jestli sem přijdou se stopovacími psy, narazí na medvědí sádlo a sršně. Jestli přijdou s ostřelovači, dělbuchy a slzným plynem, jak se to občas stává, spadne jim strop jeskyně po výbuchu na hlavu. Lynn řekla, že jde zkontrolovat padací dveře, jak jdou otvírat. Janet si sedla k malému stolku a složila hlavu do dlaní. Měla by svým lidem říct, že je tu v podzemí s Lynn Kreissovou. Jenže oni už nejsou tví lidé, že? Micah Wall a jeho rodina nás budou chránit, dokud… dokdy vlastně? Dokud se nevrátí Kreiss? Připadala si jako vystřelená na Měsíc. Za necelých čtyřiadvacet hodin se z federální agentky stala federálně stíhanou osobou. Začínala do všech důsledků chápat, co to znamená, když někoho nechají na holičkách. Zajímalo by ji, čemu se teď asi v Roanoke věnuje Farnsworth s ostatními bývalými kolegy. Účastní se pátrání po ní a Lynn? Sedí na zadku a předstírají, že neexistuje? Čekají na pokyny z Washingtonu, co si mají myslet? Od šéfů, kteří neposlouchají varování před bombovým útokem a pro které je důležitější neztrapnit se před jinou bezpečnostní službou než ochránit životy nevinných obětí.

Všechno ji instinktivně pudilo, aby zavolala do kanceláře a zjistila, co se děje. Jenže komu by zavolala? Farnsworthovi ne. Larry Talbot by se s ní bál promluvit. Keenanovi taky ne. Žádného agenta ATF nezná. Nemůže zavolat ani Edwinu Kreissovi, který je bůhvíkde a kterého honí FBI a možná i ATF. A nezapomínejme na CIA.

Lynn mezitím zmizela za padacími dveřmi a teď se vrátila zpět. „Nechala jsem tam pár petrolejek a nějaké sirky. Nepřeháněl – je to tam fakt úzké.“

„Nesmíme odejít bez mapy,“ odpověděla Janet. „Jestli už budeme muset utíkat tou cestou, budu chtít vědět, kde jsem.“

„Mapu mám taky – je tady, hned za dveřmi. Myslíš, že ta šňůra odpálí dynamit?“

„Ano. Asi se to tu propadne.“

Lynn si sedla ke stolu a zamžikala bolestí, když si neopatrně vrazila okraj stolu do žeber. „Ráda bych věděla, kde je táta,“ prohlásila. „A o co tu vlastně sakra jde…“

„To nejsi sama,“ odpověděla Janet. „Skoro mě to láká jít normálně ven předem a najít telefon.“

„Komu bys volala?“

„To právě nevím. Nějak ztrácím přehled, kdo je můj přítel a kdo nepřítel. Jak do toho zapadá ta ženská? Jen tak si založí požár v nemocnici. Přitom CIA nesmí v USA vůbec operovat.“

Lynn skepticky kývla hlavou. „Tím bych si nebyla tak jistá,“ podotkla. „Když u nich dělal táta, někdy jel do ciziny. Ale někdy pracoval tady, ve Státech. Spíš to záleželo na tom, koho a proč honil.“

„Ale honit zločince na území USA má FBI, ne CIA.“

Lynn se usmála. „Proto se jim hodil táta. Formálně byl ve stavu u FBI.“

„Aha,“ řekla Janet. „Takže když se něco nepovedlo, prostě vytáhl odznak FBI a bylo vymalováno?“

„Tak něco. Nikdy mi moc nepovídal o podrobnostech své práce, ale podle mě honili lidi, co se utrhli ze řetězu. Hodně utrhli. A hlavounům nezáleží na tom, jak se problém vyřeší – hlavně když je z krku.“

„Prostě si někoho vyhlídli a zabili?“

„Pochybuju, že by to probíhalo takhle,“ odpověděla Lynn. „Táta říká, že existujou federální věznice, kam strčí člověka na samotku a papíry někam zašantročí. Třeba Lewisburg nebo Fort Leavenworth – tam mají doživotní samotky. Kdo by tam chodil a chtěl vidět vězně, jak úpí v okovech?“

„Nějaká organizace, co bojuje za lidská práva?“

„To by napřed museli vědět, že někdo takový vůbec existuje.“

„Kristepane, copak jsme v Rusku?“

Lynn se zasmála. „Loni jsem měla spolužáka z Ruska. Studoval tady fyziku. Dostali jsme se na politiku – mimochodem, asi nikdo se o politice nebaví tak rád jako Rusové… Ten se jen smál, když jsem mu řekla, že žijeme ve svobodné zemi. Vyzval mě, ať si zkusím zjistit, kolik za posledních deset let přibylo lidí ve státních bezpečnostních službách.“ Janet nepromluvila, jen se na Lynn dívala.

„Tak jsem to zkusila. Víš třeba, kolik je lidí u FBI?“

„No, vím jenom, že hodně. Deset, možná patnáct tisíc?“ Lynn zavrtěla hlavou. „FBI má sedmadvacet tisíc zaměstnanců. Před deseti lety to bylo jen šestnáct tisíc. Pokoušela jsem se zjistit, kolik je příslušníků federální policie, ale marně. Možná že ty bys to zvládla.“

„Policistů přibývá, protože narůstá zločinnost. Každý den vznikají nové druhy zločinu. Internet. Sérioví vrazi. Kanibalové jako v ‚Mlčení jehňátek‘. Četování na Internetu, kde si pedofilové vyměňují dětskou pornografii a prodávají a kupují děti za fajfku tabáku. Dvaašedesát tisíc bombových útoků jen za posledních pět let.“

„Ale co třeba takové Waco? Jasně, věřili, že se blíží konec světa, a pár z nich byli pěkní cvoci. Ten Koresh a všechny jeho ‚manželky‘ – jak se modlili za druhý příchod Krista. No ale je to důvod je zaživa upálit? Kristepane! Upalování lidí za náboženské názory zaniklo s inkvizicí. Nebo se to aspoň říká.“

„Zapálil to Koresh,“ zaprotestovala Janet. „Nikdo od nás.“

„Možná,“ připustila Lynn. „Ale někdo od vás mu dal záminku, když tam poslal tanky. Stačilo jim odpojit elektřinu a telefony a pár měsíců počkat. Ale to ne, nějaký drsňák – nebo možná drsňačka, co? – tam musí poslat tanky! A když je po všem, tak se najednou všichni začnou tvářit ‚já nic, já muzikant‘. Chci říct, že je docela dobře možné, že FBI a ATF vůbec nelžou, ale když se vynoří důkazy jako ty zápalné střely… tak jim už prostě nikdo nevěří. Když na to přijde, kolik žen a dětí už David Koresh upálil, než tam ty tanky dorazily?“

„Ale my jsme tam byli na správné straně,“ nevzdávala se Janet. „Koresh to tam zapálil. Všechny je pozabíjel. Byl raněný, umíral a věděl to. Neměl co ztratit!“

Lynn ji chvíli jen pozorovala. „Možná ano, možná ne,“ prohlásila. „Ale my tu v Americe máme demokracii v informačním věku. Jestli FBI a ATF cokoli tají, nakonec to prostě musí prasknout. V minulosti se možná mohlo povést nějak to ututlat, ale dnes? Není šance. A pak jde do háje veškerá důvěra. Jestli si lidi jen budou myslet, že je to vymyšlená lež, tak se z toho vymyšlená lež stane, ať je pravda, kde chce.“

Janet si povzdechla a uhnula pohledem. Lynn jí položila ruku na paži. „Podívej,“ řekla, „riskuješ život, abys mě zachránila ze spárů nějakého vládního útvaru, o kterém ani nevíme, jak se jmenuje. Za to jsem ti vděčná. Ale před čtyřmi nebo pěti lety můj táta našel důkazy proti nějakým vysoce postaveným lidem ve vládě. Bylo to dost silné na to, aby kvůli tomu jeden vysoce postavený chlapík od CIA postřílel svou rodinu a nakonec sebe. Podle mě táta ‚náhodou‘ nezmizel jen proto, že se báli, že by při tom kolem lítalo moc třísek. Když odešel do takzvané ‚výslužby‘, tak se s ním o tom moc nebavili.“

„Myslíš, že to je jediný důvod?“

„A víš, že si to fakt myslím?“ odpověděla Lynn. „Párkrát jsme se o tom s tátou bavili. Od doby, kdy s ním tak zametli, se o tom čínském případu vynořily nové informace. Myslím, že se začínal bát, že je jak bolavý zub, volný konec lana. Za léta praxe moc dobře věděl, co se s takovými volnými konci dělá.“

Petrolejka začala prskat. Janet vstala a zapálila jinou. „Odkud to všechno vlastně víš?“ zeptala se.

Lynn se úžeji zabalila do svetru. „Když se mámě stalo to neštěstí a s ním tak zametli, hodně jsme si povídali. Já jsem to tak chtěla. Chtěla jsem se dovědět co nejvíc o něm a jeho práci – ne nějaké podrobnosti případů, ale proč se máma tak bála. Proč říkala některé věci.“

„Které byly přehnané…“

Lynn se na Janet pátravě zadívala. Janet měla náhle pocit, že se na ni dívají šedozelené oči Edwina Kreisse. Oči, co toho příliš mnoho viděly a příliš mnoho vědí. „Ale tos to vůbec nepochopila, agentko Carterová,“ prohlásila. „Skoro všechno to byla pravda a nic než pravda.“

Janet si náhle vzpomněla na žraločí oči té lovkyně. Zahrajte mi „Misty“. Zachvěla se. Vtom uslyšela psy.

Browne McGarand se poškrábal na svědícím novém strništi, jež mu rašilo na tvářích. Jel v autě z půjčovny do továrny v Ramsey. Blížil se západ slunce a Browne hledal vjezd na starou dřevorubeckou cestu, která vedla k západnímu plotu u továrny. Měl v plánu zajet po dřevorubecké cestě co nejhlouběji do lesa a tam auto schovat. Pak se chystal jít pěšky k plotu a podél něj na sever, až k místu, kde do továrny vtéká potok. Potok je tu jen úzký, zdaleka ne tak široký jako dole na výtoku. Jen přes něj položili betonový můstek a natáhli plot. Až bude Browne za oběma ploty, bude to mít k bunkru 887 necelé dva kilometry chůze. Únikové řešení „poslední záchrany“ si připravil už v rané fázi projektu. Umístil je do zastrčeného kouta. S Jaredem přeřezali visací zámek a uvolnili zaizolovaný větrací odtah. V polovině bunkru vyrobili přepážku z překližky, hladkou plochu od stěny ke stěně a od stropu k podlaze. Jared, zručný truhlář, většinu práce udělal sám, včetně dveří zapuštěných v přepážce. Potom plochu obrácenou ke dveřím bunkru natřeli na černo. Kdyby někdo jen zběžně s baterkou nahlédl dovnitř, mohl by mít dojem, že je bunkr prázdný. Browne si takové řešení vymyslel po několikatýdenním pozorování mladých příslušníků soukromé bezpečnostní služby. Občas si – zřejmě náhodně – vybrali bunkr, odemkli jej a nahlédli dovnitř. Přepážka by samozřejmě neobstála při bližším pohledu, ani kdyby se někdo před prohlídkou rozhodl zapojit elektřinu do rozvaděče napájecího osvětlení bunkrů.

Jared odnesl starý zámek na výměnu k zámečníkovi v Harpers Ferry, který se pyšnil tím, že najde klíč ke každému zámku. Protože zámek patřil do série, zámečník jim vyrobil univerzál, který se hodil ke všem zámkům od bunkrů – nejspíš stejný, jako měli sekuriťáci. Potom vzali neporušený zámek z jiného bunkru a pověsili jej na ten upravený. Tak zajistili, aby „jejich“ bunkr zůstal zamčený a sekuriťáci nezačali mít podezření, kdyby narazili na nový neznámý zámek. Teď mohli nanejvýš odhalit bunkr bez zámku, ale v tom by nic nenašli a asi by bunkr jen znovu zamkli.

Na cestě z Washingtonu Browne poslouchal rozhlasovou stanici specializovanou na zprávy. Bombový útok na budovu ATF samozřejmě zprávy ovládl. První zprávy hovořily o stovkách mrtvých a velkém rozsahu škod v městském centru. Reportéři přímo na místě přerývaným hlasem líčili pošramocené budovy v okolí, ulice plné skla a trosek. Pět hasičských skupin a desítky sanitek brázdily ulice. Mluvčí ministerstva financí, ministerstva spravedlnosti, FBI a nakonec i ATF vážným hlasem vydávali prohlášení o rostoucí hrozbě terorismu v rámci USA a potřebě nových zdrojů, vyjadřovali soustrast pozůstalým obětí a odhodlání dopadnout viníky. Při jednom rozhovoru reportér nastavil mikrofon před krvácející ústa jednoho z agentů ATF zasahujících na střeše krytého parkoviště. Zapřisáhl se, že toho „píp“, co to udělal, dopadne a ustřelí mu tu jeho „píp“ palici. Nadřízení onoho muže jistě budou takového hysterického prohlášení litovat.

Během dne se ale zprávy trochu uklidnily. Ukázalo se, že většinu budovy se povedlo ještě před výbuchem evakuovat. Někdo musel osazenstvo v poslední chvíli varovat. Zraněny byly desítky lidí, ale většinou až na ulici, protože se jim nepodařilo dost rychle utéct od budovy, než její horní patra vylétla do vzduchu. Když už Browne jel po dřevorubecké cestě, slyšel hlášení o smrti tří agentů na střeše parkoviště a o šestadvaceti zraněných před budovou. Nejvyšší čtyři patra budovy ATF přestala existovat. V době, kdy vypínal rádio, už skutečná fakta začínal nahrazovat obvyklý příval domněnek a spekulací o původcích a motivech výbuchu.

Zalitoval, že se mu nepovedlo je všechny zabít, potrestat ty namyšlené hlavouny z Washingtonu, co tak snadno rozhodují o životě a smrti jiných, jako třeba právě ve Waco. Ani úředním mluvčím všech těch institucí se však nepodařilo zcela zastřít podráždění a strach. Možná si do této chvíle mysleli, že účet za Waco už je splacený útokem v Oklahoma City. Teď zjistili, že se najdou i lidé jiného názoru. Dojel na konec dřevorubecké stezky a zajel co nejdál mezi stromy. Chvíli seděl ve ztemnělém autě s vypnutým motorem. Když nějací agenti ATF zahynuli na střeše toho parkoviště, museli si všimnout kamionu. Ten ale jde vystopovat do západní Virginie, ne sem. Kanystr s benzinem a roznětkou určitě zničil všechny otisky prstů. Browne si uvědomoval, že pokusem skryt se v továrně si možná koleduje o průšvih. Na druhou stranu věřil, že pod svícnem bývá tma. Zvlášť u tohohle typu lidí.

Když na stěnu podzemní místnůstky začal dorážet první pes, Lynn už držela otevřené padací dveře, měla zapálené dvě petrolejky a byla připravena vyrazit. Čekala, dokud Janet nezatarasí dveře stolem. Ozval se mužský hlas: „Tady!“, pak velké srocení lidí a psů, v chodbě se rozsvítilo a sršni konečně měli cíl. Hlasy lidí i kňučících psů se vzdálily. Janet vstoupila do zadní chodby a padací dveře pevně zavřela. Pistoli měla v pouzdře u pasu a teď zápolila s rukávem bundy. Hledala, jak zajistit padací dveře, ale nic vhodného nenašla.

„Pojďme,“ zašeptala a zvedla lampu. „Budou nám v patách.“

„Napřed se musí dostat přes ty sršně,“ uklidňovala ji Lynn. Ta pak vyrazila jako první. Chodba mohla mít na výšku tak dva, dva a půl metru. Skály na obou stranách se zdály být chladné a vlhké. Pod nohama měly ušlapanou hlínu. Janet vytáhla zápalnou šňůru nahoře do plného výhledu. Doufala, že to jejich pronásledovatele upozorní na možnost různých záludností po cestě. Chodba vedla asi patnáct metrů rovně. Pak přišla křižovatka a otevřel se výhled do dvou velkých jeskyní. Lynn se poradila s mapou a vybrala cestu doleva. Hluk vzadu na chvíli polevil, ale Janet dobře věděla, že psi tu za chvilku zase budou, i kdyby muži samotní tak moc nespěchali.

Stěny chodby se teď rychle sbíhaly k sobě a také strop se snižoval. Na zemi teď obě ženy šlapaly na volný štěrk a musely kvůli tomu zpomalit chůzi. Janet se zvrtla noha a ona ztěžka dosedla na ostrý štěrk a asi metr jela po zadku. Přitom jí zhasla lampa. „Nech ji zhasnutou,“ ozvala se Lynn. „Nevíme, kolik petroleje budeme potřebovat.“ Janet vstala a spěchala za ní. Zdálo se, že Lynn je ve svém živlu. Janet napadlo, jestli Lynn už někdy v nějakých jeskyních nebyla. Zatím za sebou pronásledovatele neslyšely, což Janet kvitovala s povděkem. Vzduch se zdál být vlhký a těžký. Janet necítila záchvat klaustrofobie, nicméně si velmi dobře uvědomovala obrovskou masu horniny nad sebou.

„Víš, kde jsme na mapě?“ zeptala se.

„Ano, je to snadné. Teď přijde jáma. Nevím přesně, co máme čekat.“

Procházely oblou zatáčkou a jediná petrolejka vrhala na stěny a strop strašidelné stíny. Vtom se Lynn zarazila. Před sebou měly okrouhlou komoru o průměru asi šesti metrů. Strop se zvedal do podobné výšky.

V cestě jim bránila dokonale hladká jáma s kuželovitě zkosenými stěnami, mizícími v nitru hory. Jáma sahala téměř ke krajům komory. Lynn do jámy skopla kamínek z cesty. Sklouzl po hladké stěně a bez jediného zvuku zmizel. V mihotavém světle petrolejky se stěny jámy jako by pohybovaly.

„No, tohle je teda jáma,“ zašeptala Janet. „Ta končí někde v Číně.“

„My půjdeme tudy,“ odpověděla Lynn. Ukázala lampou na levou stranu, kde nad jámou vedla úzká, asi půlmetrová kamenná římsa. Stěny komory se směrem nahoru sbíhaly.

„Sakra,“ zaklela Janet. „Podívej, jak se ty stěny sbíhají. Čeho se budeme držet?“ Za sebou slyšely blížící se zvuky.

„Budeme cupitat,“ prohlásila Lynn. „Nohu vedle nohy.“

Sama šla příkladem. Petrolejku si přehodila do levé ruky, aby posunula těžiště co nejvíc ke spásné stěně. Přidřepla tváří k jámě a pustila se krok-sun-krok po římse. Janet šla za ní a nutila se nedívat dolů. Na půl cesty přes jámu uslyšely psa – nezaměnitelný zvuk psího čenichání zesílený ozvěnou. Nemohly nic dělat. Zrychlit se nedalo a pes je bude mít v pár skocích. Náhle zhaslo světlo. Janet ztuhla a zaškrábala nehty na skalní stěně, aby se něčeho chytila. V naprosté tmě si Janet přiznala, že se bojí.

„Nehýbej se,“ sykla Lynn.

Pes vyštěkl, když zaslechl její hlas, a hnal se k nim. Podle štěkotu musel být dost veliký. Janet slyšela, jak vpadl do komory s jámou a zakňučel, když ucítil jejich čerstvý pach. Po chvilce ticha se ozvalo zaječení, jak pes přepadl přes okraj jámy a mizel v hlubinách. Janet uslyšela škrtnutí, jak Lynn zapaluje lampu. Uvědomila si, že už notnou chvíli zadržuje dech. Vypustila vzduch z plic v krátkém vzlyku. Pak následovala Lynn, která už kolébavým, téměř tanečním krokem postupovala vpřed. Janet už začínala bolet kolena a stehna. V ústech měla vyprahlé sucho a srdce jí bušilo ostošest.

Na druhé straně se Lynn narovnala a usmála se. „Dobrý, co?“ řekla zvonivým hlasem a oči jí zazářily. Panebože, té holce se to líbí! Janet musela uznat, že se Lynn zachovala velice duchapřítomně a že se jí podařilo problém se psem rychle a bezpečně vyřešit. Ta už mezitím studovala na mapě, kterou ze dvou cest vedoucích z komory si mají vybrat. „Doleva,“ řekla. „Jdeme po trase číslo tři.“

„Čekají nás ještě nějaké jámy?“ zeptala se Janet stísněným hlasem. To však už Lynn vyrazila do menší z obou chodeb. Musela při tom sklonit hlavu. Janet se naposled v mizejícím světle ohlédla na komoru a jámu. Pak se otřásla a vyšla za Lynn.

V uzounké chodbičce se snažily pohybovat co nejtišeji. Terén chvíli zůstával v rovině, pak začal poměrně prudce klesat. Pod nohama měly kluzký jíl. Musely teď dělat pomalé a opatrné kroky, aby se neutrhly a nezačaly bezhlavě klouzat dolů. Janet nechtíc udeřila svou lampou do skály a zdálo se jí, že slyší praskat sklo. Lynn si udržovala asi dvoumetrový náskok. Přibližně po patnácti minutách se zastavila a zaklela.

„Co je?“ zeptala se Janet a bála se, že je před nimi další jáma.

„Konec cesty,“ odpověděla Lynn nad mapou. „Nevidím, kudy se dát.“

Janet dorazila k ní. Lynn zvedla lampu. Chodba před nimi začínala prudce klesat a mizela ve tmě. Do tváří jim proudil vlhký a studený vzduch. Pochopily, že vstoupily do obrovské jeskyně, jejíž klenutý strop se ztrácel kdesi nad nimi, mimo dosah petrolejky. „Panebože, to je dóm,“ vyhrkla Janet. Odpověděla jí hlasitá ozvěna. Asi minutu stály nad svahem a snažily se porozumět situaci. Pak se vzadu ozvaly hlasy mužů a vzrušené ňafání psů. Pronásledovatelé se ještě neblížili nijak hrozivě, ale dali o sobě vědět.

„Ta jáma je chvíli zdrží,“ řekla Lynn potichu. „Ale dolů vede jen jedna cesta.“

Janet se podívala na svah pod sebou. Škoda, že s sebou nevzaly ty hole. Svah vypadal na volné kamení a odlupující se břidlici. „Musíme asi sklouznout, ne?“

„Jo. Jediná možnost. Zatím to vždycky vyšlo. Takže je to asi bezpečné. Půjdu první. Podrž mi lampu.“

Podala Janet petrolejku a přistoupila na okraj svahu. Spustila tím malou lavinu kamení a hlíny, ale udržela se vestoje. Sáhla po své lampě. „Sirky máš?“ zeptala se.

„Jo,“ odpověděla Janet.

„Dobře, tak zapal svou lampu. Já tu svoji na cestu dolů zhasnu.“

Janet zapálila knot a všimla si, že skleněný cylindr lampy opravdu napraskl. Plamínek se neklidně zatřepotal, ale uklidnil se, když upravila délku knotu. Lynn zhasla svou lampu a spustila se dolů. Pohybovala se opatrně, aby se nerozjela moc rychle. Janet držela lampu co nejvýš. Zezadu se ozývaly zvuky pronásledování. Zněly sice dost potichu, ale tady v podzemí se Janet zdály všechny zvuky zkreslené, a tak neměla odhad, jak daleko vlastně můžou být. Taky se bála, že by sem mohli psi dorazit daleko před muži. Pak uslyšela zvuky zdola. Lynn zaklela, protože ztratila kontrolu nad rychlostí pohybu. Janet se snažila na ni dohlédnout, ale marně. Podle hluku se zdálo, že na Lynn čeká náročná projížďka ve tmě. Po chvíli hluk valících se kamenů ztichl.

„Lynn?“ zavolala Janet pokud možno potichu.

„Jo, dobrý. Jen rozsvítím lampu. Můžeš sem dolů za mnou. Zhasni lampu, než vyrazíš.“

Dole se rozsvítilo a Janet viděla, že svah končí asi o padesát metrů níž. Pod svahem se zaleskla vodní hladina, světlo Janet viděla, ale Lynn ne.

Zhasla lampu a zaposlouchala se. Mužské hlasy nepochybně zesílily, nedalo se však poznat, jak jsou daleko. Znělo to jako malá armáda. Pak dychtivě vyštěkl pes a to už znělo docela zblízka. Překročila pozpátku okraj a začala se pomalu spouštět. Snažila se poddávat rytmu přerušovaného pohybu a chránila lampu. Lynn jí asi vyčistila cestu, protože Janet se podařilo dojet dolů, aniž by se cestou utrhla. Po závěrečném dopadu na všechny čtyři vstala a oprášila si ruce a kolena. Když se obrátila od svahu, překvapeně ztuhla. Měla před sebou obrovské podzemní jezero, jehož konce nedohlédla. Světlo lampy stačilo jen na pár desítek metrů. Nikde žádné stěny ani strop. „Páni, to je věc,“ vydechla. „Jo, je to tu velký,“ odpověděla Lynn. „Jdeme tudy.“

Obrátila se doleva a vydala se po břehu jezera. Obě šlapaly po oblázcích. Tu a tam se našel větší balvan a vše pokrýval všudypřítomný volný štěrk. Nalevo od nich se zvedal břidlicový svah. Pobřeží se mírně stáčelo doprava. Musely jít pomalu, aby nesklouzly do vody. Janet se snažila zaslechnout pronásledovatele, nic se však neozývalo. Pachtily se na nerovném povrchu, dokud nedorazily ke skalní stěně. Štěrková pláž končila u úpatí útesu. Nalevo se tyčil břidlicový svah, napravo se leskla temná voda. „Co teď?“ zeptala se Janet.

Lynn se podívala do mapy. „Tady asi bude ta potopená římsa, jak o ní mluvil Micah.“

Náhle vzadu za nimi vyštěkl pes. Pak znovu. Lynn si vzala lampu i od Janet a zvedla obě do výšky, jestli neuvidí, jak daleko musí projít. Nedohlédla. Skalní stěna nad nimi stála mlčky a jakoby zlověstně. Pes nepřestával štěkat a Janet si uvědomila, že už neslyší ozvěnu. To znamená, že ta jeskyně musí být opravdu obrovská.

„Nezhasneme lampy?“ zašeptala Janet naléhavě.

„Musíme najít tu římsu,“ odpověděla Lynn.

„Tu najdeme nohama, po hmatu. Zhasni. Bez světel nás neuvidí, aspoň než dorazí až sem. Potřebujeme se dostat přes vodu a z dostřelu.“

Lynn poslechla a pes přestal štěkat. Janet šla první. Vkročila do ledové vody a levou rukou se opírala o skalní stěnu. Našla římsu necelý půlmetr pod hladinou. Opatrně špičkou boty ohledávala šířku. Dost úzká římsa! Měla na sobě turistické boty s vzorkovanou podrážkou, a tak na skále pod vodou stála docela bezpečně. Pustila se tedy vpřed – jednu ruku na stěně, o kterou se opírala. Nechtěla si ani představit, jaký by to asi byl pocit, kdyby celým tělem spadla do téhle vody. Cítila za sebou Lynninu přítomnost, ale neotočila se. Pomalu sunula špičku dopředu. Kroky nedělala, pro případ, že by římsa náhle skončila.

Pes znovu zaštěkal někde nahoře, tentokrát ale nepříliš přesvědčivě – asi proto, že nic neviděl. Pak Janet uslyšela důvěrně známý zvuk taktického rádia. Zdálo se, že přichází zepředu. Mohla jen doufat, že je to nějaký akustický trik. Kdyby se jejich pronásledovatelům povedlo dostat před ně, neměly by úniku. Slyšela, jak Lynn klepla lampou o skalní stěnu.

„Dobrý?“ zeptala se tiše.

„Jo,“ zašeptala Lynn. „Zima.“

Voda byla opravdu strašně studená a Janet přestávala cítit kotníky. Neměla představu, jak daleko už došly, když se vzadu nad nimi objevily paprsky bílého světla. Koutkem oka si je prohlédla, ale nepřestávala se sunout dopředu. Zdálo se jí, že vidí strop jeskyně. Vypadal ale nějak divně. Pes se znovu rozštěkal. Pak se k němu přidal další. Psí duo štěkalo vzrušeně. Světlo pročesávalo hladinu jezera. Slyšeli mluvit mnoho mužů a praskat několik rádií. Nakonec je jeden z paprsků vyhmátl.

„Stát!“ ozval se shora mužský hlas. „Stůjte, nebo střelím.“

„Naser si,“ řekla Lynn zvučně a jakoby nevzrušeně. Janet zašilhala na odraz světla na vodní hladině a statečně se sunula dál a dál.

„Vypusť ty zasraný psy!“ nařídil hlas.

„Vždyť je to kolmo dolů!“ zaprotestoval jiný.

Janet a Lynn už za sebou měly dobrých padesát metrů od kamenné pláže, ale ani náznak informace, jak daleko to ještě je. Zapálit lampu si netroufaly. Muži se hádali. Pak jeden pes zaječel a ozval se zvuk menší kamenné laviny. Janet pochopila, že ho někdo strčil dolů po svahu. Ozvalo se hlasité cáknutí, další zaječení a za chvíli už se pes otřepával na kamenné pláži. Potom zřejmě spustili druhého psa. Janet nepolevovala v chůzi. Dělala už delší kroky, aby měla přízračnou podvodní římsu co nejdřív za sebou. Nepředpokládala, že se sem psi za nimi pustí, ale člověk nikdy neví… Pak se na ně opět zaměřil světelný paprsek. Nevěděly, jestli psům pomohlo světlo nebo v té chvíli ucítili jejich pach. Tak či tak se oba rychle vrhli k místu, kde ženy vstoupily do vody.

„Vem si je, Tygře!“ zařval mužský hlas. „Běž na ně, vem si je!“ Podle zvuku se psům do vody nechtělo. Točili se v kruhu na konci pláže a poštěkávali. Nejsou to žádní malí pejsánci, uvědomila si Janet. Náhle měla pod přední nohou prázdno. Jen taktak na poslední chvíli udržela rovnováhu a nespadla do vody. Římsa tu končila.

„Co je?“ zeptala se Lynn, která se o Janet zarazila. Muž nahoře stále štval psy. Světla teď nesvítila tak silně, protože se jim obě ženy dost vzdálily.

„Konec římsy,“ zašeptala Janet. „Myslím, že jsme v hajzlu.“

„Určitě?“ zeptala se Lynn. „Podržím tě za ruku. Zkus se natáhnout víc dopředu.“ Janet se opřela o stěnu a natáhla nohu co nejdál dopředu. Zdálo se jí, že tam něco cítí, ale nebyla si jista. Baterka je nespouštěla z výhledu. Od hladiny se teď odráželo více světla.

„Chce to dlouhý krok,“ řekla Janet. „Jestli tam ta římsa nebude, spadnu do vody.“ Shora se ozýval hluk. A objevila se další světla. „Musíš to zkusit ty,“ řekla Lynn naléhavě. „Já se tu přes tebe nedostanu.“

„S lampou to nezvládnu,“ odpověděla Janet. Potom dostala nápad. „Půjč mi sirky.“

Lynn jí podala krabičku a zeptala se, o co jde.

„Zapálím lampu a pustím ji po vodě. To by mohlo na chvíli odlákat pozornost. Bude to vypadat, že se nepohybujem. Stejně se jí musím zbavit, než to zkusím překročit, tak co…“

Zapálila lampu. Okamžitě se zvýšila hladina hluku a pánovitý hlas jim zopakoval, že se mají zastavit, nebo že střelí. Janet položila lampu na vodu. Tíha základny ji držela vzpřímeně a hořící knot zůstal nad hladinou. Janet lampu mírně postrčila, zhluboka se nadechla a udělala mocný krok vpřed. Dokročila na pokračující římsu. Udělala další krok. Pak se vrátila a nechala si od Lynn podat její lampu. Petrolejka plovoucí na vodní hladině se mírně kolébala ve vlnkách, které se sem šířily od psů. Ti střídavě lezli do vody a zase ven. Lynn překročila mezeru a obě spěchaly dál. Vzdalovaly se svým pronásledovatelům i zapálené lampě. Římsa se začala rozšiřovat a Janet mohla s úlevou přejít na normální krok. Lynn ji rychle napodobila a obě teď postupovaly docela rychle.

Pak uslyšely, jak se po svahu dolů spouštějí muži. Podle zvuku se jejich počet dal odhadnout na pět nebo šest. Psi se rozštěkali. Chtěli pokračovat v honitbě, ale nevěděli jak. Janet se udeřila do čela o převis, který se jí zničehonic postavil do cesty. Varovala Lynn, ale ta se už také udeřila a zaklela.

„Je tu další římsa!“ ozval se mužský hlas. „Jdeme. Můžem za nima.“

Někdo na štěrkové pláži teď zapnul mnohem silnější svítilnu a zaměřil ji na obě ženy. Dostalo se jim dalšího varování. Janet se snažila ignorovat, co se za ní děje. Musela však připustit, že se pronásledovatelé podle zvuku blíží – psi plavali a muži postupovali po římse. Pak je přišpendlil další světlomet. Přinejmenším jeden muž zůstal vzadu na břehu. Pak se ozvalo mocné šplouchnutí, následované klením a nadáváním, jak je voda studená. Jeden z mužů do ní spadl. Janet se musela ještě více sklonit pod převisem. Ten teď sahal skoro metr od stěny. Ozvaly se další šplouchavé zvuky. Nedobrovolně se koupali další pronásledovatelé. Dva paprsky silného bílého světla však zůstávaly zaměřeny na Lynn a Janet.

„Stůjte, nebo střelím! Do prdele, myslím to vážně. Zůstaňte stát na fleku!“

„Jdeme,“ zašeptala Janet. „Pokud nemají pušky, je to moc daleko.“

Uvědomila si, že nemá pravdu, když se za nimi ozval výstřel a těžká kulka někde nad nimi odštípla kus skály. Jeskyní se ozývala hřmotná ozvěna, světla se ani nezachvěla. Janet udělala ještě dva kroky, když druhý výstřel dopadl na skálu mezi ně. Lynn poděšeně vyjekla. Janet se zastavila a ohlédla se, světlo ji oslňovalo. Ve vodě za sebou měly pár chlapů. Ti se snažili doplavat zpět ke štěrkové pláži. Ten, kdo si na ně svítil, musel zůstat na té pláži. Jeskyní se ozývala další hřmotná ozvěna.

„Co teď?“ zašeptala Lynn.

Janet se chystala odpovědět, když se ve vodě kousek od nich ozval divný zvuk. Pak další a ještě jeden. Něco těžkého a ostrého zasáhlo vodní hladinu, jako když hladce vklouzne pod hladinu mistr ve skocích do vody. Janet se přitiskla ke skalní stěně pod převisem a přitáhla k sobě i Lynn. Pak všude kolem začal padat těžký déšť a jeden muž za nimi se rozkřičel bolestí. Pak druhý. Náhle zhasly i světlomety. Od stropu sem padalo krupobití krápníků, připomínající záplavu ostrých nožů. Jeden pes příšerně zaječel. Pak zmizel pod hladinou a stále při tom vřískal. Ještě chvíli se zdálo, že kamenný déšť nabývá na síle a snad nikdy neskončí. Pak bylo po všem. V jeskyni zavládlo ticho. Janet se ohlédla. Viděla jedinou baterku, zamířenou na vodní hladinu, ale paprsek se nehýbal. Nic se za nimi ani nehnulo.

„Do prdele,“ zamumlala Lynn. Zapálila lampu.

„Micah říkal, ať tu radši nestřílíme,“ konstatovala Janet. „Raději pojďme, než se vzpamatujou.“

Když vyrazily na další cestu, někde ve tmě spadl jeden opozdilý krápník. Lynn zvedla lampu, ale na vysoký strop se jim nepodařilo dohlédnout. O chvíli později ucítily na nohou vlny. Ticho vzadu se neprotrhávalo. Janet dospěla k závěru, že se asi nevzpamatují tak rychle, pokud vůbec. Uháněla dopředu a třásla se zimou. Za chvíli dorazily na druhý břeh jezera. Žádné příznaky pronásledování za sebou neviděly ani neslyšely.

Když se u dálnice začaly objevovat první směrové cedule na Blacksburg, Kreiss zajel na parkoviště na odpočívadle dálnice Route 11 a zavolal Micahu Wallovi. Tentokrát využil mobilního telefonu z půjčovny. Z odposlouchaného hovoru sice dostanou číslo volajícího, ale to by jim mělo říct, že volá z Washingtonu. Pohlédl na hodinky, zatímco telefon na druhém konci vyzváněl. Půl deváté. Jel po okreskách, ne po dálnicích, a tak to trvalo skoro dvakrát déle. Nemohl si však dovolit jinou trasu – příliš mnoho lidí toužilo po jeho skalpu. FBI mu jen tak neodpustí, jak vyklouzl Johnstoneovi a Lannymu. ATF má určitě otázky na cisternový kamion s vodíkem u jejich hlavní budovy. Poslouchal v rádiu zprávy o výbuchu na Massachusetts Avenue. Jeho varování pomohlo, ale McGarand svůj úmysl nakonec dokonal. Po tom výbuchu by jim leccos mohlo dojít. ATF je v porovnání s FBI trpaslík, ale v poslední době je na vzestupu. Kreiss v terénu poznal agenty ATF, kteří měli dost schopností i odhodlání pracovat pro blaho občanů. Zato šéfové ve Washingtonu, to je jiná. Zvlášť když nastane nějaká „situace“. Příliš mnoho jich má pistolnický komplex.

A co CIA? Složitá otázka. Měl podezření, že se nějací vysoce postavení zmetci v Langley a na ministerstvu dohodli, že už je načase eliminovat problém Edwina Kriesse jednou provždy. Jestli je to tak, jeho manévrovací prostor se značně zužuje. Teď se musí v prvé řadě ujistit, jak to vypadá s Lynn. A s jeho oblíbenou bývalou agentkou… Na druhém konci konečně někdo zvedl sluchátko. „Kdo je tam?“

„Strážce lvů,“ odpověděl. Muž ho vyzval, ať chvíli počká. Pak se ozvala vzdálená bouřlivá diskuse. Nakonec se muž vrátil k telefonu.

„Táta tu není. Hejno financů je pod horou. Táta říká, že honěj tvoje lidi. On je s klukama na druhé straně hory a čeká na ně. Ještě se neozval.“

„Financové? Proč asi zrovna ATF honí Lynn? Můžou uvažovat jako Misty – chytnou dceru, otec přijde sám. Je tam s ní Janet Carterová? Pod horou?“

„To nevím. Dvě ženský tam šly, víc nevím.“

„Ti financové – měli nějaké průkazy? Zatykače?“

„Nevím, co to bylo zač. Táta říká, že žádné papíry nemají. Chtěli to tu celé prohledat, ale táta a strejda Jed na ně vytáhli brokovnice a řekli, ať vypadnou. Tak se vrátili na silnici. A pak přišli se psama. Psi je přivedli ke vchodu do jeskyní. Od ty doby po nich není ani památky.“

Micah kdysi Kreissovi ukázal svou podzemní skrýš vzadu za srubem a hromadami haraburdí. Naznačil, že z ní vedou cesty do nitra hory, ale sám od sebe nic víc neprozradil a Kreiss nechtěl vyzvídat. Teď by měl Micahovi říct, kde bude k nalezení. Jenže telefon u Micaha je určitě napíchnutý…

„Dobře. Díky. Řekni Micahovi, že jsem zpátky a že mám taky v patách smečku financů. Řekni mu, že se schovám tam, co jsme se domluvili, když naposled slyšel moje lvy.“

„Tak jo.“

„Ještě něco – tenhle rozhovor určitě někdo odposlouchává. Řekni tátovi, ať se má na pozoru.“

Muž chvíli nic neříkal a pak zavěsil.

Kreiss stiskl tlačítko pro konec hovoru a vypnul telefon. Nemohl nepředpokládat, že rozhovor není zaznamenán na magnetofonové pásce ve zpravodajském operačním autě. A co z toho? Tak moc se nedozvěděli. Kreiss je někde poblíž. Micah Wall je na jeho straně. Chystá se někam ukrýt a Micah asi ví, kde to je. Závěr: budou si chtít promluvit s Micahem. Nedostanou z něho nic důležitého, a kdoví jestli se jim ho vůbec podaří najít – protože nejspíš už v tuhle chvíli se jeden z jeho hubených vousatých synů plíží lesem, pušku v ruce, aby otce varoval.

Kreiss se opřel do sedačky v autě a promnul si oči. Potřeboval kávu, ale na tomhle odpočívadle na noc zavírali. Na oknech a dveřích mříže, benzinové pumpy zamčené, bezpečnostní světla rozsvícená. Co se to stalo s virginským venkovem – proč už není ztělesněním bezpečí, pohostinnosti a důvěry? A co se ozývá ve virginských kopcích? Federální agenti se psy tam honí lidi. Dvě ženy – jedna z nich bývala federální agentkou. Jací agenti to vlastně jsou? FBI? Nebo ATF? Mohli by být z Langley? Kreiss si uvědomoval svůj otevřený účet s Brownem McGarandem. Jenže McGarand už je dávno někde za horama. Nebo ho taky honí federálové?

Zhluboka se nadechl a pomalu vydechoval. Pak nastartoval auto. První priorita – jestli je v pořádku Lynn. Kvůli tomu se musím sejít s Micahem. Domů nemůžu a přímo k Micahovi taky ne. Jestli to federální služby vzaly vážně, ubytovat se v motelu někde poblíž taky není bezpečné. Vzpomněl si, že má v továrně v Ramsey uschovány potřeby k přežití – už od doby, kdy tam poprvé pronikl. V tašce má průzkumnickou výstroj a tentokrát i střelnou zbraň. Rozhodl se, že se ještě někde zastaví, aby nakoupil potraviny a zásobu pitné vody. Pak se skryje tam, kde by ho asi nikdo nečekal: v bývalé muniční továrně v Ramsey.

Janet a Lynn sebou plácly na zem, když konečně dorazily k dřevěným dveřím. Měly za sebou cestu kluzkým a smradlavým bahnem, pokrývajícím dno a stěny stoupající chodby. Od nepříjemného bahna byly obě celé umazané. Protože si nenesly vodu, měly velkou žízeň. Lampa čadila a blikala, protože v ní docházel petrolej. „Kolik je hodin?“ zeptala se Lynn.

Janet pohlédla na hodinky. Cítila, jak se jí vlhkost bahna vpíjí do oblečení, ale byla tak unavená, že jí to bylo jedno. Stejně měla pocit, že je bahnem pokryta od hlavy až k patě. Stoupající chodba se zdála nekonečná. Místy se zužovala na uzounké průlezy. V nejméně příjemném úseku strop klesal na pouhých šedesát centimetrů od podlahy – ten prolezly po zádech. Janet se otřásla a zaplašila nepříjemnou vzpomínku. „Půl jedenácté. Asi večer.“

„Co budeme dělat teď?“ zeptala se Lynn a držela se za bok. Mluvila tak unaveně, jak se Janet cítila. „Můžem vyjít ven a podívat se, kdo tam čeká.“

Janet se podívala na dívku. Vypadala jako mladá bohyně lovu v maskách, ale ve tváři měla bolest. „Bolí ta rána?“

„Žebra jo,“ odpověděla Lynn. „A když jsem šla pryč z nemocnice, ještě jsem nebyla úplně v pořádku…“

„Jde ti to skvěle. Mám chuť otevřít ty dveře a vyjít ven. Jen se trochu bojím, že tam bude na pařezu sedět ta ženská a koukat se na hodinky, že máme zpoždění.“

Lynn se zašklebila. „Tak jí ustřelíš prdel, agentko! Potřebuju teď sprchu a něco teplého k jídlu.“

Janet poklepala na pistoli v pouzdře u pasu. „Nejspíš by tu kulku chytila do zubů a pak ji na mě plivla nazpátek,“ odpověděla Janet. „Ale tam venku asi bude pan Wall. Nikdo jiný by přece neměl vědět, kde je východ z hory.“

„Vstup ale našli…,“ oponovala Lynn.

„Ten vystopovali psi.“

„Kde je asi táta?“ pronesla Lynn a otočila se na bok.

„Když jsem s ním mluvila naposled, hledal ve Washingtonu McGaranda. A pak měl namířeno sem. Ve Washingtonu ho zadrželi nějací agenti FBI, ale on jim utekl. I proto se bojím, že tam venku bude ta ženská.“

„Jí nejde o mě, ale o něj, že?“

„Ano. Neptej se mě proč, já to nevím. Ať je to cokoli, můj šéf musel dostat rozkazy z vysokých míst. Napřed nebyl ochotný spolupracovat proti tvému otci, ale najednou to šlo jak po másle.“

„Proto jsi práskla dveřmi?“

„Částečně. Chtěli ode mě, abych udělala něco, co jsem nechtěla. Týkalo se to i té ženské. Když mi Farnsworth – můj šéf neuměl nebo nechtěl vysvětlit důvody, tak jsem rezignovala.“

„Co teď budeš dělat?“

„Mám vědeckou hodnost ze soudních laboratorních šetření na Univerzitě Johna Hopkinse. To je dobrá kvalifikace a neměl by být problém sehnat s ní místo.“

„Snad jo. Nebude ti FBI házet klacky pod nohy? Kvůli téhle věci?“

„Až budu hledat místo? Pochybuju. Mám dobré posudky a praxi v laboratoři. FBI asi nebude chtít nějakou publicitu kolem své laboratoře.“

„Což znamená?“

„Což znamená, že FBI má teď se svou laboratoří velké problémy. Laboratoře dodávají údaje žalobcům. Ti někdy dojdou k závěrům, které nejsou úplně nestranné. Tím jsem se taky poprvé dostala do problémů a přeřadili mě do Roanoke.“

Lynn si to promyslela a kývla. Janet zkontrolovala, jestli Lynn skrz obvaz neprosakuje krev. Nic podstatného nenašla. „Víš,“ řekla, „ta ženská se dušuje, že tě nestřelila ona, ale ti agenti ATF, kteří tam drželi stráž.“

„ATF? Ale proč? Proč tam ta silniční kontrola vůbec byla? Navíc si mysleli, že patříš k FBI. Na agentku FBI by přece nestříleli, nebo jo?“

„Pár by jich to možná uvítalo…,“ zažertovala Janet. „Ale asi by to neudělali.“

„No, ta kulka byla skutečná, tak to někdo udělat musel,“ prohlásila Lynn a sáhla si na bok.

„Mám tady dvě kulky z auta,“ odpověděla Janet a poklepala si na kapsu. „Až se vyhrabeme z tohohle průseru, tak se na to podíváme.“

„Když už o tom mluvíme…“

„No jo,“ zareagovala Janet a vstala. „Sezame, otevři se.“

Lynn se také posbírala ze země a obě se zadívaly na dveře ve stropě, které se nezdály nejpřístupnější. Jejich výška nad podlahou sice nepřesahovala metr osmdesát, ale Janet neviděla možnost, jak je otevřít na víc než tenkou škvírku, pokud si nedá něco pod nohy. Nikde neviděla žádné panty ani spoje. Na jednom konci však byla klika.

„Myslíš, že se má táhnout nebo tlačit?“ zeptala se Lynn.

Lampa prskla a zhasla. „Vím toho tolik co ty,“ odpověděla Janet. „Zkusíme je potichu otevřít.“ Zatáhla za kliku. Dveře musely mít panty shora, protože se otevřely dovnitř a kolem nich se dolů vysypaly kamínky a hlína. Na vnější straně dveří na omak cítily – ale neviděly – řadu vodorovně přibitých latí. Do tváří jim zavál chladný a čerstvý vzduch s vůní borovic. „Tak!“ zašeptala Janet. „Nahoru!“

Vylezly nahoru – latě jim posloužily jako stupadla. Janet šla první, pistoli v ruce. Na vrstvě jehličí pod nohama se zastavily. Jasnou nocí na ně svítil měsíc. Viděly kolem sebe strmý svah porostlý borovicemi. Jakmile Lynn pustila dveře, samy se nějakou pružinou vrátily nahoru. Chvíli seděly a přivykaly oči noční tmě. Vál mírný větřík. Dost silný na to, aby rozšuměl větve borovic, takže by neslyšely, kdyby kolem někdo chodil. Tlustá vrstva starého jehličí by stejně tlumila kroky. Přímo nad nimi čnělo šedobílé skalisko, viditelné i ve tmě. Vypadalo jako příď přijíždějícího námořního korábu.

Janet se přiblížila k Lynn a zašeptala jí do ucha: „Ty tady žiješ. Nemáš ponětí, kde jsme?“

„Táta tu žije, ne já. Já bydlím v Blacksburgu. Ale nejspíš budeme na zadním svahu hory Pead’s Mountain. To je západní strana. Táta a Micah bydlí na východní straně. Tak co teď?“

Janet vložila pistoli zpět do pouzdra. Od mokrého oblečení se do ní dávala zima. Jestli by nás dvě teď někdo hledal, mohl by klidně jít po čichu, uvědomila si. To bahno příšerně smrdí. „Musíme najít Micaha,“ zašeptala. „Otázka zní, jestli kratší cestou nahoru a dolů nebo to obejdeme.“

„Nahoru a dolů je blbost,“ odpověděla Lynn. „Vlastně ani nevím, jestli to zvládnu obejít. A na východním svahu je hladká skalní stěna. Nevím, jestli jsme pod její úrovní nebo vyš…“

„Někam jít musíme,“ odpověděla Janet. „Nemůžeme tu jen tak čekat v mokrých šatech, až se nachladíme. Víme, že srub tvého otce mají obšancovaný oni. Tak pojďme na sever. Micah tam určitě má svoje zvědy. Při troše štěstí na nějakého narazíme.“

Lynn zasténala, ale poslušně vstala. Janet znovu zalitovala, že s sebou nemají ty krásné hole, které jim Micah ukazoval v podzemní komůrce. Měla už za sebou několik turistických výprav v Appalačských horách a věděla, že dobrá hůl je pro takovou činnost nedocenitelným pomocníkem. Závažnější jí připadala otázka, jak ve ztemnělém borovém lese zabránit bloudění v kruzích. Budou muset dávat dobrý pozor a snažit se mít vrchol hory pořád po pravé ruce. A nesmí zapomenout na chřestýše, díry po pařezech, popínavé a trnité rostliny, pasti na zvěř, uvolněné kameny pod nohama a ostatní radovánky, jež má hora v zásobě pro své návštěvníky. Sehnula se, zvedla dlouhý klacek, odlomila přiměřenou délku a poradila Lynn, ať udělá totéž. Pak se vydaly na cestu.

Kreiss se utábořil za potokem u výrobní oblasti. Vybral si zalesněné místečko proti proudu, nedaleko velkého stromu, spadlého napříč přes potok, kousek pod vrcholem kopce. Až se rozední, měl by bez problémů přehlédnout celou výrobní oblast a kus pole s bunkry. Na dálnici Route 11 projel kolem oficiálního hlavního vjezdu do továrny. Semafory ještě nesvítily, ale sudy s betonem už nebránily v cestě. Světlomety nad bránou Kreissovi prozradily, že zde ještě pokračují průzkumné práce. Dojel do Ramsey, koupil si rychlé občerstvení přímo do okénka auta a pak se vrátil na místo, kde do objektu továrny vstupovala železniční vlečka. O kilometr dál zaparkoval auto u supermarketu. Pěšky podél dálnice, tašku v ruce, došel k železniční trati a po ní vstoupil na území továrny.

Řekl si, že se vyspí a pak – kolem půlnoci – zavolá Micahovi. Tou dobou by už mohl mít zprávy o Lynn. Pak bude mít před sebou pár náročných rozhodnutí. Možná bych se mohl úplně očistit v souvislosti s výbuchem v budově ATF, ale to bych jim musel přivést Brownea McGaranda. To bude těžké – lovený lovec nemá tolik šancí…

Navíc nemám ani zdání, kde by se McGarand mohl skrývat. Možná se na pár let někam důkladně zahrabu a pak svůj příběh předhodím médiím. Ale tím bych jim nechal Lynn napospas. Agenti FBI nebo ATF jí neublíží, o to nemám strach. Zato Misty, to je jiná…

Ve výrobní oblasti zazářily světlomety auta. Viděl a slyšel auto hlídky, jak projíždí zdevastovanými ulicemi výrobní oblasti. Tak se továrna konečně dočkala profesionálních hlídek, řekl si. Měl jsem asi štěstí, že jsem se bez problémů dostal přes plot. Auto se obrátilo, projelo kolem zbytků elektrárny a zamířilo mezi bunkry. Světla zmizela z dohledu.

Kreiss si uvědomoval, že není schopen se pořádně soustředit. Teď se ale musím soustředit. Musím si odpočinout. Zjistit, jak to vypadá s Lynn. Pak se rozhodnu.

Janet překročila cestu, aniž by jí věnovala pozornost. Zato Lynn si jí všimla a ozvala se: „Hej!“ Obě zkoumavě prohlížely pěšinu, která mířila přímo na vrchol hory. Podle Janet to na vrchol mohlo být tak sto padesát, nejvýš dvě stě metrů. „Vede přímo nahoru,“ konstatovala Janet. „Zkrátilo by nám to cestu na polovinu.“

Lynn zasténala a sedla si na kládu. „Promiň. Ty běž nahoru a já se tu někde zahrabu. Nahoru prostě nedojdu.“

Janet si sedla vedle ní. „Samotnou tě tu nenechám,“ odpověděla. „Chvíli si odpočineme a uvidíme.“

„Já to vidím už teď,“ odpověděla Lynn. „Nahoru na tenhle kopec prostě nedojdu.“

Janet mlčky seděla ve tmě. Rozkoukala se v temnotě docela dobře. Na obloze hvězdy a dorůstající měsíc. Proti pozadí tmavých stromů začínaly některé věci v okolí nabývat jasných obrysů. Jako například ten chlap, co támhle stojí u stromu a pozoruje je.

„Do prdele!“ vykřikla, vyskočila na nohy a snažila se vytáhnout pistoli z pouzdra. Lynn se podívala stejným směrem jako Janet a pak ustoupila pár kroků směrem, ze kterého přišly. Muž se nehýbal. Prostě stál na místě. Vysoký, s plnovousem, na hlavě starý klobouk a v ruce dlouhou pušku, opírající se o nadloktí. Nakonec postoupil o krok dopředu a zamířil pušku nad sebe do vzduchu. Do nočního ticha zazněl výstřel, zakrátko následovaný dvěma dalšími. Se závěrem pracoval tak rychle, že Janet ani nepostřehla pohyb jeho rukou. Ozvěna posledního výstřelu se vracela jako výčitka, že někdo tak bezostyšně ruší místní klid. I sova v lese nespokojeně zahoukala. Muž položil pušku zpět na nadloktí a postoupil kupředu o další krok. Janet měla pistoli připravenu k výstřelu, ale mířila k zemi. Muž došel až k nim. Kroky tlumila vrstva jehličí. Zblízka vypadal ještě vyšší než předtím. Ucítily pach spáleného střelného prachu.

„Není vám zima?“ zeptal se. Janet mu neviděla do obličeje.

„Je,“ odpověděla. Měl ten výstřel být znamením pro Micaha? Nebo pro někoho jiného?

„Vidíte tamty skály? Ty jsou ještě teplé. Běžte k nim. Táta tu bude každou chvíli.“

Pak vkročil mezi stromy a doslova se jim rozplynul před očima.

„Znamená to to, co si myslím?“ zašeptala Lynn tichounce.

„Doufám,“ odpověděla Janet. „Pěkně mě vyděsil. Pojďme se podívat na ty skály, co o nich mluvil.“

O půl hodiny později se opíraly zády o hladkou skalní stěnu, která opravdu ještě vydávala teplo odpoledního slunce. Pak se mezi stromy začalo míhat světlo lampy a za chvíli dorazil Micah v doprovodu toho vysokého muže. Ten stále držel v rukou pušku. Micah měl v jedné ruce lampu a v druhé krátkou dvouhlavňovou brokovnici. Pozdravil se s nimi pohybem hlavy a přiložil prst na ústa.

„Jdeme dolů,“ začal.

„Díkybohu,“ vydechla si Lynn.

„Moc nemluvit,“ prohlásil stručně a zhasnul lampu. „Je to tu v lese samej financ.“

„Kam jdeme?“ zeptala se Janet. Po výstřelech z pušky jí taková opatrnost připadala podivná.

„Do Edova srubu. Teď už tam nikdo není. Kde jsou ti, co vás honili v hoře?“

Janet mu vylíčila, co se stalo u podzemního jezera, a Micah jen přikývl. Znovu přiložil prst na ústa a vyrazil po pěšině dolů. Janet a Lynn šly za ním. Lynn trochu kulhala. Vysoký muž šel chvíli za nimi, ale pak mu dal Micah nějaké znamení a on zmizel v lese.

Za čtyřicet minut dorazili k hornímu okraji louky nad Kreissovým srubem. Micah jim naznačil, aby si odpočinuly. Sám se šel podívat na kraj lesa. Chvíli sledoval okolí. Pak opatrně vystoupil mimo stromy a došel ke skále, pod níž Kreiss ukrýval svou barrettu. Zapálil lampu, stáhl plamének na minimum a zvedl ji nad okraj velkého balvanu. Janet za chvilku zpozorovala odpověď – světélko mezi stromy u srubu. O co tady jde? pomyslela si. Říkal přece, že tam nikdo není. Micah se ohlédl a zamával rukou, aby přišly k němu. Nejspíš tam poslal někoho napřed, řekla si. Pomohla Lynn na nohy. Ta se při prvním kroku zapotácela. Ta holka je úplně hotová, řekla si Janet a podepřela ji. „Už tam skoro jsme,“ řekla konejšivě.

„Kde?“ odpověděla Lynn otázkou. Janet se podívala pozorněji a zjistila, že Lynn má zavřené oči.

„U srubu tvýho táty. Micah dostal signál, že je to dobrý.“

Pomalu, jak se Janet podřizovala Lynnině váhavé chůzi, scházely po louce dolů. Janet se na široké ploše mezi stromy nahoře a temným srubem dole cítila odkrytá a zranitelná. Micah však rázoval sebejistými kroky vpřed. Mezi stromy u srubu se Janet překvapeně zarazila, když z temnoty vystoupil Farnsworth a pět dalších agentů z Roanoke, mezi nimi i Billy Smith. Obstoupili Micaha. Janet instinktivně sáhla po zbrani, ale pak si uvědomila, že Micah není překvapen. Farnsworth přistoupil k oběma ženám a po jediném pohledu na Lynn přikázal dvěma agentům, ať ji uloží do srubu. Janet stála neschopna slova, bradu pokleslou úžasem. Pak se na ni Farnsworth usmál. Měl něco v ruce, ale neviděla dost jasně, co to je.

„Ahoj, Janet,“ oslovil ji. „Dáte si kafe?“

Janet se podívala na Micaha, který stál stranou a tvářil se silně zahanbeně. Přivedl je jak ovce přímo na porážku. „Pane Walle, co jste to provedl?“ zeptala se.

„Nezazlívejte mu to, Janet,“ ozval se znovu Farnsworth. „Udělal jen, co musel. A já vám musím vysvětlit pár věcí.“

O pětačtyřicet minut později za sebou Janet měla horkou sprchu a byla oblečena v suchém oděvu, který našla v Lynnině skříni. Seděla naproti Farnsworthovi v kuchyni nad šálkem kávy. Lynn za sebou měla lékařskou prohlídku a teď tvrdě spala na otcově posteli. V kuchyni kromě Farnswortha a Janet zůstal jen Billy Smith. Ostatní agenti odešli ven. Farnsworth položil na kuchyňsky stůl Janetin odznak a průkaz, a taky její pistoli. Billy seděl u jídelního stolu a hleděl na monitor notebooku, který používal pro bezpečnou komunikaci v terénu.

„Nejdřív ze všeho bych byl rád, kdybyste si tohle vzala zpátky,“ prohlásil Farnsworth. „Papírově váš odchod nikdy neproběhl a okolnosti se podstatně změnily. Opravdu podstatně.“

Pohlédla na odznak a průkaz, přitáhla si je po desce stolu, ale pak je tam nechala ležet. „Řekněte mi, jak se změnily,“ odpověděla. Kofein začínal zabírat a navzdory fyzické únavě měla v hlavě jasno. Rozhodla se, že se nenechá naverbovat zpět k FBI, dokud jí Farnsworth všechno nevysvětlí. Billy si nasadil sluchátkovou soupravu s mikrofonem a s někým mluvil.

Farnsworth se opřel do židle a podle svého zvyku si prsty mnul bradu. „Měla jste pravdu s druhou bombou. Někdo zaparkoval ve Washingtonu vedle budovy ATF cisternový kamion na propan a povedlo se mu napumpovat do budovy pár tisíc kubíků vodíku. Na začátku pracovního dne.“

„Panebože! Budova ATF? Takže ne Hooverova?“

„Přesně tak. Výsledky podobné jako v továrně. Horní patra budovy se vypařila, zbytek je poničený.“

„Páni,“ zašeptala. „Kolik…“

„Skoro žádné oběti na životech. Dostali varování a většinu lidí před výbuchem evakuovali. Uhodnete, kdo je varoval?“

„Kreiss?“

Naklonil hlavu na stranu a pátravě se na ni zadíval. „Odkud to víte?“

„Párkrát jsem s ním mluvila. Jak víte, starala jsem se o jeho dceru.“

„Ano. Kreiss se ukázal u budovy se svým varováním ráno. V noci ho sbalili místní policajti pro potulku u Bílého domu. Od výbuchu v Ramsey mají zvýšenou pohotovost. Teď to začne být zajímavé. Předali ho do péče FBI. Z té unikl tak, že někdy nad ránem způsobil autonehodu na ulici G. W. Parkway. Oba agenty vytáhl z auta a připoutal je k zahradní lavičce, takže měli dobrý výhled na louži benzinu u auta.“

„Aha,“ Janet se s obtížemi podařilo udržet vážnou tvář. „No, napřed dostali oni mě a pak zase já je.“ Aha. „Proč ho předali FBI?“

„Poslali běžný dotaz na pátrací akce, ale za chvilku k nim dorazili dva agenti FBI s tím, že mají Kreisse převzít v souvislosti s vraždou v Blacksburgu. Policajti byli jen rádi, že se ho zbaví. Míň práce s papírama. Ale mezitím ho ti dva komici měli – podle příkazu operačního důstojníka ze zahraniční kontrašpionáže – najednou odvézt do Langley, aby si s ním někdo mohl pohovořit.“

„Vy jste po Kreissovi vyhlašovali pátrání?“

„Právě že ne. Všichni se snažíme té malé záhadě přijít na kloub.“

„Musí to souviset s tou příšernou ženskou.“

Natáhl se, aby si dolil víc kávy. „No, ta je opravdu děsivá,“ připustil. „To všechno vyšlo najevo až později. Jako poslední úřední úkon před výbuchem v budově ATF jsem volal na ústředí to vaše varování, že budova FBI je možný cíl a že jde o bombu s plynným vodíkem, ne termojadernou.“

„Co oni na to?“

Farnsworth se zašklebil. „Bezpečnostní služba budovy mi poděkovala za zájem o problematiku federálních výzvědných služeb a popřáli mi dobrou noc. O pár hodin později jim to na Massachusetts Avenue bouchlo. Mimochodem, co jste řekla Walkerovi o předání zprávy?“

„Jen jsem se ho zeptala, jestli chce mít na triku, že nepředal varování pro případ, že by k něčemu došlo.“

Farnsworth přikývl. „Povedlo se vám ho naladit na velmi neodbytnou strunu. Řekl mi, že hovor se mnou zapisuje do deníku i s přesným časem volání.“

Janet se usmála. „Pořád stejné, co?“ zeptala se lehkým tónem.

„Když si záda nepohlídá člověk sám, kdo to za něj udělá, že? Ale zpátky ke Kreissovi. Za úsvitu dorazil k budově ATF a prokázal se odznakem jednoho z těch dvou agentů, co přivázal k lavičce. Zatímco je varoval, spojili se s námi, zjistili co a jak a začali na něj mířit pistolemi. V té době detektor zjistil vodík ve vzduchu. Kreiss šel pryč. Varovali ho jako obvykle. Klidný jak želva se zeptal, jestli si opravdu troufnou vystřelit ve výbušné atmosféře. A bylo by vymalováno. Jeden ze zástupců ředitele se k tomu naštěstí nachomýtl a nechal ho běžet. Ale rádi by s ním mluvili a tak dál…“

„Proč ho vezli do Langley? O co v tom jde, šéfe?“

Farnsworth si popotáhl límeček u košile. „Je to celé o dost složitější, a proto tady mám pět agentů a ti venku hlídají. A taky proto jsem přinutil ty horaly, aby mi sem přivedli vás a Kreissovu dceru.“

„Odkud jste věděl, že nás mají?“ zeptala se.

„To ta ženská od CIA. Dali jsme jí vědět, že Kreisse chytili. Ona nám zase na oplátku sdělila, že vás a to děvče vystopovala do Wallova srubu, ale že je jí to už jedno, když Kreisse mají ve Washingtonu. Konec, tečka. Sbohem. Ale to samozřejmě bylo ještě předtím, než Kreiss vyvedl ten kousek s nehodou a zmizel.“

„A Micah Wall? Jak jste se mu dostal na kůži? Federály moc v lásce nemá…“

„Když jsme sem dorazili, seděl tu na schodech, jako kdyby mu to tu patřilo. Nejspíš měl syny rozestavěné v lese kolem. Řekl bych, že tam jsou ještě teď. A jediné, co jsme z něho dostali, byl rozžvýkaný tabák.“

„Jak jste ho přesvědčili?“

Farnsworth chvíli posunoval šálek s kávou po desce stolu v malých kroužcích. „No,“ řekl nakonec, „pan Wall je v podstatě realista. Vysvětlil jsem mu, kdo jsem a že nejsem financ, jak je zná. Slíbil jsem mu, že na něho přivedu celou vládní písmenkovou polívku – FBI, DEA, ATF, DCIS, IRS, a kdyby to nestačilo, tak i tajnou službu, a udělám jemu samotnému i celému jeho rodu ze života peklo. Můžeme mu zmrazit účty, prověřovat všechna daňová přiznání, pozastavit plnění ze sociálního a zdravotního pojištění, číst mu poštu, napíchnout telefony, sledovat auta, tahat ho a všechny jeho známé každý týden k soudu a nutit ho, aby se bavil se spoustou právníků. Měl jsem pocit, že ti právníci ho konečně zlomili.“

„Nepřipadá mi jako zločinec,“ namítla.

„Ále, tihle horalé jsou vždycky někde na hraně. Vždycky se tváří jako divoši a poslední mohykáni, pouští hrůzu. Ale když dojde na lámání chleba, jsou to jen nevzdělaní chudáci, kteří to v horách nějak překlepou. Tu a tam pracují jako námezdní dělníci za minimální mzdu a přivydělávají si tím, že si berou náhradní díly aut z vrakovišť, načerno pálí whisky, pořádají kohoutí a psí zápasy, pytlačí a prodávají kožešiny. Je to spíš životní styl než zločinnost.“

„Nepřipadá mi, že by se dal jen tak vystrašit.“

„V podstatě jsem ho přesvědčil, že před vládou se už dnes nikdo neschová, ani horalé. Pak jsem mu řekl ještě něco.“

„Co?“

„Že obě budete ve větším bezpečí u nás, protože ta ženská, co vás loví, není naše kamarádka.“

Janet postavila šálek od kávy na stůl. „Když jsme spolu mluvili naposled, byl jste na její straně.“

„Měl jsem výslovné příkazy. Přímo od výkonného náměstka pro kontrašpionáž. Pak jsem si to ověřil u svého přímého nadřízeného a ten u svého ředitele. A jak říkám, okolnosti se podstatně změnily. Pamatujete si ten tým DCB?“

„Ten ‚domácí zpravodajský výbor‘, co o něm tak básnila Bellhouserová?“

„Přesně ten. Vypadá to tak, že žádný neexistuje. Nikdo o něm nemá potuchy, a to ani mezi řediteli.“

„To je gól,“ řekla Janet tiše. „Takže Bellhouserová a Foster si hráli na svém písečku? A ty kecy o bombě si vymysleli.“

„No, ale nakonec to dopadlo tak, že vlastně měli kus pravdy, co? Přinejmenším na ATF to dopadlo docela natvrdo. Ale ještě něco. Podle mého šéfa měl Marchand osobní zájem na odstavení Kreisse. Jenom ještě přesně nevíme, o co šlo. Spisy jsou teoreticky u vnitřní inspekce. Jsou ale tajné a fyzicky je teď drží ministerstvo spravedlnosti. Řekněte mi svůj názor. Myslíte, že Kreiss se na tom útoku nějak podílel?“

„Určitě ne,“ řekla. „Kreiss s tím útokem neměl nic společného. Ve Washingtonu honil McGaranda, aby se mu pomstil za dceru.“

Farnsworth zauvažoval a přikývl. „Jo, to beru.“

„Dobře. Teď vám povím o té ženské od CIA.“ Začala s tím, jak se Misty objevila u ní v domě, pokračovala vývojem situace v nemocnici a jak si vynutila cestu přes silniční kontrolu na cestě k Micahovi. Farnsworth ji přerušil, když kontrolu prohlásila za akci ATF. „O tom incidentu nemám žádné zprávy,“ řekl. „Kdyby někdo z mých lidí takhle prorazil jejich kontrolu, místní šéf ATF by za mnou přiletěl jak namydlený blesk. A oni na vaše auto opravdu vystřelili?“

„Několikrát. Tak přišla Lynn ke svému zranění. Pak za námi jela ta ženská.“ Vylíčila, jak ji přinutila sjet z cesty, dorazila k Micahovi a nakonec popsala dobrodružství v podzemí. Když skončila, jen nevěřícně kroutil hlavou.

„Myslíte, že jsou ti lidi mrtví?“ zeptal se. „U toho jezera?“

„To nevím,“ prohlásila. „Ale když ty krápníky přestaly padat, tak se nic neozývalo. Žádní psi, hlasy ani světla – nic. Nevím, kolik chlapů tam vlastně bylo. Ale pak už nás nikdo nepronásledoval.“

„Sakra,“ zamumlal Farnsworth. „To nezní moc pravděpodobně. Kdyby agenti ATF pronásledovali někoho od nás a střílelo se u toho, tak by mi teď telefon vyzváněl tak, že bych nevěděl, kam dřív skočit.“

„Možná je všechno jinak,“ řekla. „Třeba vůbec nepatřili k ATF. Ta ženská to klidně mohla říct jen tak, aby zmátla stopy.“

„Myslíte, že to byli její lidi?“

„Skoro to tak vypadá.“

Farnsworth vstal a začal se zamyšleně procházet po kuchyni. Jeden z agentů vstoupil zadními dveřmi a hlásil, že venku je všechno v pořádku. Farnsworth poděkoval a agent zase odešel. Pak Farnsworth požádal Billyho, aby udělal do konvice kávu pro ty venku. Billy se odhlásil z komunikace a začal chystat kávu. Ten agent krátce na Janet pokývl, než odešel. Takže už jsem asi opravdu naverbovaná zpátky, pomyslela si.

„Teď prostě musíme sehnat Kreisse,“ prohlásil Farnsworth. „V ústředí ho chtějí potrestat za to, co provedl těm dvěma agentům. Místní policie ho hledá v souvislosti s vraždou Jareda McGaranda. Už pro jeho vlastní ochranu by mu bylo nejlíp u nás. Začínám mít pocit, že se mnou někdo hraje nakřivo.“

„Ta ženská celou dobu věděla, že chytit Kreisse nebude vůbec snadné. Ale ucítila příležitost, když se našla Lynn. Přesunula pozornost na ni, protože věděla, že to je jeho citlivé místo.“

„To je jasné.“

„Jak se dověděla, že Kreisse mají ve Washingtonu, stáhla se a nechala nás u Micaha na pokoji. Dokud jim Kreiss neutekl.“

„Takže musí mít zdroj informací uvnitř FBI,“ dodal Farnsworth. „Podávám zprávy nadřízeným. Informace možná unikají v Richmondu.“

„Tak se musíme pohnout,“ odpověděla Janet. „Dostat Lynn na nějaké bezpečnější místo a najít Kreisse. Mám určitou představu, jak na to.“

„Jak?“

„Promluvím si s Micahem. Máte služební navštívenku? Čeká ještě venku?“

„Nevezmete si tohle?“ zeptal se a ukázal na její průkaz a pistoli. Když zaváhala, dodal: „Pomůže, když se omluvím?“

Unaveně se na něho usmála. „Nejde o vás, šéfe. Prostě mám pocit, že ve Washingtonu se rozmáhá něco hnusně korupčního. Nechte si od Lynn povědět, co ví o tom, jak vyhodili jejího otce.“

Pak zvedla průkaz a pistoli, důkazy své příslušnosti. Podal jí navštívenku a ona vyšla ven.

Micah seděl na předním sedadle jednoho ze služebních aut s kloboukem v klíně a tvářil se zahanbeně. Janet otevřela dveře u řidiče a sedla si za volant. Jakmile spatřila výraz v jeho obličeji, rychle řekla: „Udělal jste správnou věc.“

„Ne podle mejch pravidel,“ odpověděl. „Vaše auto je támhle.“ Nepodíval se na ni. Bez klobouku vypadal najednou staře a zdaleka ne tak sebejistě.

„Podívejte, pane Walle. Za prvé jste mě a Lynn zachránil od opravdu zlých lidí. Za druhé, nikdo v téhle zemi se nemůže opravdu postavit vládě, pokud se na něho zaměří tak, jak vám hrozil pan Farnsworth. To víme všichni.“

„Tady u nás to teda všichni nevěděj,“ odpověděl.

Povzdechla si. Pak ji napadlo, jak mu to usnadnit. „Víte, pane Walle, já jsem vám neřekla úplně všechno. Podívejte.“

Když k ní zvedl oči, ukázala mu svůj průkaz. „Já k nim taky patřím, pane Walle. Vlastně jste nikoho nezradil.“

Zvedl bradu a zatvářil se méně zkroušeně. „Dostala jsem za úkol chránit Lynn Kreissovou,“ pokračovala. „A ten úkol jsem plnila. S vaší pomocí. Ale teď se musíme domluvit s jejím otcem. Naposled byla u vás, takže zavolá vám.“

Začal vrtět hlavou. „On mi nic neřekl,“ prohlásil důrazně. „A já ne…“

„Vy mi nerozumíte,“ přerušila ho. „Já nechci, abyste nám ho vydal. Jen mu řekněte, že je Lynn u nás a že já potvrzuju, že to tak je v pořádku. A že potřebuju, aby mi zavolal. Jen mně, nikomu jinému!“ Obrátila Farnsworthovu navštívenku a na zadní stranu napsala svoje číslo domů. „Tady je moje číslo.“

„Co ti financové v jeskyni?“ zeptal se, když si bral navštívenku. „Ty teda nebyli od vlády?“

Janet vystoupila z auta. „Kdo a v jaké jeskyni, pane Walle?“ Zkoumavě se na něho podívala, aby se ujistila, že jí rozumí. Pak se vrátila do srubu.

„Podle mě neví, kde teď Kreiss je,“ řekla Farnsworthovi. „Ale myslím, že mu dá na mě kontakt. Kvůli Lynn.“

„Dobře,“ odpověděl Farnsworth. „V Roanoke budeme bezpečnější. Vezmeme tu holku a sestoupíme z hor do údolí.“

„Co kdybych ji vzala k sobě? Micah sem přivezl moje auto. Obě se potřebujeme vyspat.“

Farnsworth se na chvilku zamyslel. „Tak dobře,“ řekl nakonec. „A já k vašemu domu dám pár agentů jako hlídku. Ráno zavolám na ATF, aby se to celé nějak vyjasnilo.“

„Pro začátek by mohli vysvětlit, kde se v mém autě vzaly jejich střely.“

„Pěkní divočáci,“ zašklebil se Billy. Pak se Janet vydala probudit Lynn.

Kreiss se po probuzení musel rozpomenout, kde je – ve spacím pytli ve stanu pro jednoho na území bývalé muniční továrny v Ramsey. Promnul si obličej, zkontroloval čas na hodinkách a uvědomil si, že zaspal. Chtěl volat Micahovi dřív než o půl třetí ráno. Naslouchal nočním zvukům zvenku. Nic zvláštního neslyšel. Vyklouzl ze spacího pytle a oblékl se do průzkumnické výstroje. Vylezl ze stanu a znovu se zaposlouchal. Pak si obul boty. Noc byla jasná a poměrně chladná. Ve světle měsíce rozeznával jednotlivé stromy. Všude kolem zněla jednotvárná zvuková kulisa cvrčků a žab. Sotva nad ní slyšel šumění potoka, který pod ním spěchal k přirozené hrázi spadlého stromu. Několikrát se zhluboka nadechl a vydechl, a sledoval, jak se ve výdechu sráží pára.

Rozmýšlel, co přesně říkat, až zavolá Micahovi. Musel očekávat, že Micahova telefonní linka je napíchnutá. Možná i na několika místech. A ti, co budou potají poslouchat, ani o sobě nemusí všichni vědět. Potřeboval zjistit, co se děje s Lynn, aniž by prozradil svou současnou polohu. Pokud kvůli němu pracně nevyrobili speciální zaměřovací síť, budou vědět jen to, že hovor přenášela věž mobilní sítě z Blacksburgu nebo Christiansburgu. Tím se prozradí, kde přibližně je, ale nic víc. Zapnul telefon a zjistil, že nemá moc nabitou baterii. Zaklel. Zákazníci půjčovny zřejmě telefon většinou nechávali v autě. Vyťukal Micahovo číslo a tón mu sdělil, že volané číslo neexistuje. Uvědomil si, že nepoužil směrové předčíslí. Vydýchal se, zkusil to znovu a tentokrát někdo zvedl sluchátko po druhém zazvonění. Hlas zněl jako Micahův.

„To jsem já,“ řekl Kreiss.

„Jo, dobrý. Tvoje dcera je u federálů z Roanoke.“

Kreiss pocítil znepokojení. „Jakých federálů?“

„FBI. Ta ženská, co byla s ní… Říká, že ona byla u FBI celou dobu. Nechala vzkaz. Máš jí zavolat do Roanoke. Říká, že Lynn je s ní v bezpečí, ale musíš zavolat. Nikomu jinému než jí!“

Nadiktoval Kreissovi číslo a rozhostilo se rozpačité ticho. Pak se Micah zeptal, jestli Kreiss něco nepotřebuje. Kreissovi se zdálo, že je v telefonu nějak divný. Možná se snažil naznačit, ať zavěsí… Proto Kreiss poděkoval, řekl, že nic nepotřebuje, a rázně ukončil hovor. Vzal si pero a při dobré paměti zapsal Janetino číslo. Zkontroloval čas na hodinkách. Skoro tři ráno. To není nejlepší čas, kdy někomu volat. A navíc je Lynn s Carterovou, takže na ně Misty nemůže – obzvlášť v budově FBI v Roanoke.

Protože se mezitím už úplně probral, rozhodl se prozkoumat okolí a případně instalovat pár zařízení, která by ho varovala, kdyby se někdo blížil. Došel na okraj malého kusu lesa, kde se utábořil, a pohlédl na poničenou výrobní oblast asi kilometr pod sebou. Nikde ani stopy po strážním automobilu. Ale na místě elektrárny stál kamion s generátorem, napájejícím rozsvícená přenosná svítidla. Trosky ostatních budov připomínaly válečný film.

Po levé ruce měl velké pole s pravoúhle uspořádanými bunkry, odděleně za vlastním oplocením. Od výrobní oblasti vedla cesta k dvojité bráně v oplocení bunkrů – ta vypadala jako zavřená a nejspíš i zamčená. Nahoře na každém bunkru nehybně stály dva spirálové ventilátory z pozinkované oceli. Stovky vyrovnaných bunkrů vypadaly jak hroby na nestvůmém pohřebišti. Tisíc hektarů konzervované smrti, pomyslel si Kreiss. Vlastně to odpovídá jejich někdejšímu obsahu. Zauvažoval, kde se asi skrývá McGarand. Pak nastražil pár čidel pohybu. Po rozbřesku zavolá Carterové. Do té doby si rozmyslí, jaké kroky podnikne – a jaké vůbec má možnosti.

14

Janet se posadila na posteli s nejhorším bolením hlavy, jaké kdy zažila – oslepující, pulzující bolest začínala za očima a probíjela se až na obě strany krku. V ústech měla vyprahlé sucho a cítila horkost po celém těle. Zkusila si odkašlat, ale nešlo to – měla úplně vyprahlé hrdlo; oči zalepené a také vyschlé. V místnosti se zdálo být hrozné horko. Venku sice viděla světlo, ale ne sluneční záři. Pohlédla na hodinky. 6:45, středa ráno. Nejspíš musí být zapnuté topení.

Topení? Nevzpomínala si, že by s ním něco dělala. Znovu si pokusila odkašlat, ale marně. Každý takový pokus ji vysloveně bolel. Pomaleji, než chtěla, se z postele vypotácela do koupelny. V zrcadle zahlédla svůj jasně rudý obličej. Zamžikala, aby lépe viděla, a pak si na obličej nabrala studenou vodu. To jí dělalo moc dobře, ale zároveň se ozvala bolest hlavy a zabušila jí ve spáncích. Pocítila i slabost od žaludku. Co to má sakra všechno znamenat? řekla si. A proč je sakra naplno puštěné topení?

Oblékla si koupací plášť, vrátila se do ložnice a otevřela okno. Chladný vzduch zvenku jí připadal jako čistý kyslík. Chvíli jen stála a zhluboka dýchala. Pak se zarazila. Co jí to připomíná? Hrozná bolest hlavy, horká a suchá pleť, jasně rudý obličej… Vždyť je to jasné – kysličník uhelnatý!

To topení!

Vyběhla z ložnice a přes chodbu do Lynnina pokoje. Snažila se běžet se zatajeným dechem. Ke své hrůze našla dveře pokoje otevřené. Lynn nikde.

Možná se probudila a vyběhla z domu. Janet běžela ke schodům a zavolala na jednoho z agentů, kteří hlídali dole. Místo hlasu se jí z hrdla vydral jen divný skřek. Panebože, dej, ať je Lynn dole, modlila se. Sešla dolů a ztěžka se při tom opírala o zábradlí. Divně se jí dýchalo. Uvědomila si, že cesta dolů po schodech byla chyba. Ale couvnout už nešlo – zpět po schodech nahoru by to nezvládla. Soustředila se na hlavní vchod a s vypětím všech sil se k němu dostala. Plíce jí praskaly nedostatkem kyslíku. Rozrazila dveře a vypotácela se ven. Pak si uvědomila, co viděla cestou – oba agenty, jak leží na podlaze obýváku.

Zhluboka se třikrát nadechla a vydechla a rozběhla se dovnitř. Tam popadla pod rameny prvního a vytáhla ho ven na vzduch. Tvář měl rudou a nedýchal. Znovu vběhla dovnitř a vytáhla ven druhého. Klesla na kolena, protože málem omdlela nedostatkem kyslíku po fyzické námaze. Po chvilce se zvedla a odpotácela do auta, kde na mobilním telefonu vyťukala 911. Pak zavolala do kanceláře v Roanoke, aby přivolala posily – sdělila operačnímu důstojníkovi, že agenti v jejím domě jsou v ohrožení života. Pak se z auta doslova vykutálela na trávu a křečovitě dýchala, aby dostala do plic kyslík. Kolem projelo auto. Zahlédla zvědavý výraz v obličeji mladého bělocha, který ale nezastavil. Díky, kámo, pomyslela si hořce.

Lynn je pryč.

Kristepane, co řeknu Kreissovi?

Znovu otevřela oči a uviděla oba nehybně ležící agenty s rudými tvářemi jak maskami na maškarním plese. Přinutila se vstát a dojít k nim. Zkontrolovala tep a začala s dýcháním z úst do úst u prvního z nich.

To má na svědomí ta hrozná ženská! O tom nebylo pochyb.

Zdálo se jí, že slyší uvnitř zvonit telefon, ale nevěnovala tomu pozornost. Místo toho začala oživovat druhého agenta. Snažila se je oba udržet při životě, než dorazí sanitka. Doba, než v dálce uslyšela sirénu, se jí zdála nekonečná.

McGarandovi byla v bunkru hrozná zima. Beton mu připadal studený jak hrobka a třásl se zimou pod dvěma přikrývkami. Měl tady jídlo, vodu, skládací polní lůžko, přikrývky, přenosné svítilny, několik petrolejových lamp, dokonce i malý sporák na vaření, ale nic, čím by vytopil dvacet metrů dlouhý úsek bunkru, který od zbytku oddělili přepážkou. Natáhl ruku a sáhl si na betonovou podlahu. Studená jak led. Nejspíš je to stejné celý rok.

Od horního konce žebříku, který vedl k větrací šachtě, sem dopadalo slabé světlo. Asi tamtudy proniká denní světlo, řekl si a rozsvítil světélko na náramkových hodinkách. Včera v noci prolezl ven větrací šachtou, aby zvenčí zamkl ocelové dveře bunkru poté, co se v něm usídlil. Zalitoval, že dveře nepřizpůsobili tak, aby to šlo udělat zevnitř, ale bylo to příliš složité. Z toho plynula jedna nevýhoda – jen jedna cesta ven. Na druhou stranu to má i jednu výhodu – bunkr se navenek ničím nelišil od ostatních.

Protáhl se a zauvažoval, jak si bude krátit dlouhou chvíli. Nepřinesl si žádné knihy ani časopisy, dokonce ani bibli. Povzdechl si. Škoda, že na to nevzpomněl. Uvědomil si, že vlastně nikdy tak úplně nevěřil, že se sem bude potřebovat uchýlit. Znovu se zachvěl. Petroleje má dost. Možná kdyby zapálil všechny lampy, co tu má, a postavil si je blízko k posteli, mohlo by se to tu trochu zahřát. Ventilátor nahoře by měl spaliny bez problémů zvládnout. Řekl si, že za pokus to stojí.

Janet seděla vzadu v sanitce a dýchala kyslík z masky. Zdravotníci oživovali oba agenty, kolem kterých postavili zástěny. Farnsworth a dva další agenti dorazili krátce po sanitce a teď prohlíželi dům. Otevřeli všechna okna. Dva uniformovaní policisté na ulici se starali o plynulost dopravy a drželi zvědavé sousedy v bezpečné vzdálenosti. Janet cílila, jak bolest hlavy jen velmi zvolna ustupuje. Vypila dvě láhve vody a hned by si dala další. Farnsworth vyšel z domu a tvářil se vážně. Sundala si kyslíkovou masku.

„Přišli sklepem. Tím nízkým přízemním okénkem. Připojili kouřovod od topení na klimatizaci v domě.“

„Ne ‚oni‘,“ řekla Janet. „Ona.“

„To nevíme s určitostí,“ řekl a nahlédl za zástěny. Zdravotníci se tam snažili už dlouho.

„Ale ano,“ odpověděla Janet a vyskočila ze sanitky. „Vzala si Lynn. Vy víte stejně dobře jako já, že mám pravdu.“

Farnsworth beze slova odkopl prázdnou plechovku přes dvůr.

„Jak to s nima vypadá?“ zeptala se a ukázala hlavou na bezvědomé agenty.

„Nic moc,“ odpověděl. „Oni byli v přízemí?“

„Ano, pane. Lynn a já v patře. Oni měli zůstat vzhůru a hlídat, aby se nikdo nedostal nahoru.“

„Zřejmě nikdo nic neslyšel,“ pokračoval.

„Já bych neslyšela ani bombu u hlavy. Když jsem si uvědomila, že něco není v pořádku, šla jsem zkontrolovat Lynn. Byla pryč. Pak jsem běžela dolů.“

„Byli v bezvědomí?“

„Ano. Otevřela jsem hlavní vchod a vytáhla je ven. Dávala jsem jim dýchání z úst do úst, dokud nepřijela sanitka, ale byli dva. Asi jsem jim moc nepomohla.“

Měřil si okolí hněvivým pohledem. „Ta ženská vás všechny tím plynem omráčila. Ale nemusela ho nechávat běžet, když už měla tu holku.“

„Možná ti v té jeskyni byli její lidi…,“ odpověděla Janet.

Podíval se na ni a pomalu přikývl. V kapse mu zazvonil mobilní telefon. Otevřel jej. Za chvíli prohlásil, že bude hned zpátky.

„Moje sekretářka. Mám v kanceláři Ábela Mecklena od ATF. Whittaker sloužil pod ním. Judy říká, že je pěkně vytočený. Radši bych se tam měl vrátit.“

„Mám jet taky?“

Farnsworth se na chvilku zamyslel. „Ne, teď to nebude nutné. Máte za sebou nepěkný zážitek a my teď stejně budeme mít plné ruce práce. Třeba objasnit tu silniční kontrolu, kterou jste prorazila. Kreiss nevolal do kanceláře. Vám taky ne?“

„Ne, pane.“

„Sakra! Už jsme skoro mohli začít tu motanici rozplétat. Říct Kreissovi, že máme jeho dceru, on by přišel k nám a vyklopil, co ví o McGarandově výletu.“

„No… ale ve Washingtonu ho přece chtěli předhodit Langley. Není jisté, jestli by teď uvěřil. Navíc je tady ten drobný detail – Jared McGarand a jeho smrt. I když mi o něm Lynn řekla pár věcí, za které si tu smrt možná zasloužil.“

Farnsworth se opět podíval směrem k oživovaným agentům. „Něco vám řeknu,“ prohlásil. „Jsem klidně ochotný vyčenžovat tu grotesku na G. W. Parkwayi a přihodit k tomu vraždu Jareda McGaranda, když nám prozradí, co ví o výbuchu v budově ATF, a pomůže chytit pachatele. Protože tohle“ – ukázal gestem hlavy na otrávené agenty – „to už je osobní věc. Navíc si myslím, že někde nahoře se dějou věci, proti kterým jsou tyhle dvě brnkačka.“

„To mu můžu říct, jestli mi zavolá?“

„Řekněte mu cokoli, co ho přiměje, aby za námi přišel. Hlavně byste s ním měla mluvit dřív než ta ženská od CIA. Ta mu nabídne obchod a my víme jaký.“

Janet si přitáhla koupací plášť úžeji k tělu. „Už teď je jasné, jak to dopadne,“ prohlásila. „O dceru mu půjde především. Na ničem jiném mu tak nezáleží. Všechno, co zatím dělal, dělal kvůli tomu, aby ji dostal zpět. To se teď těžko změní. Spíše vůbec ne.“

„Ale kdyby si myslel, že je jeho dcera pořád ještě v pořádku u nás…,“ začal.

Janet ho zpražila takovým pohledem, že se zarazil. „No jo, já už nic neříkám. To byl jen takový nápad. Udělejte to, jak nejlíp umíte. Před kontaktem mi dejte vědět. Slibte mu, že mu pomůžeme získat dceru zpět – cokoli bude chtít. Je najednou úplně sám. Bude potřebovat pomoc, a podle mě si to brzo uvědomí.“

„Proč to nemůžeme vyřídit přes šéfy ve Washingtonu – ti by snad mohli zajít na CIA a zařídit, ať ji odvolají?“ zeptala se Janet. „Proč to máme řešit my?“

„Protože Marchandovi lidi mají pod palcem kontakty se CIA. Vy a já pro ně naštěstí neděláme. Mám naprosto přesné příkazy si těch lidí nevšímat, dokud náš zástupce ředitele – to je pan Greer – nezjistí, kdo vlastně pověřil Bellhouserovou a Fostera, aby to rozjeli. Možná je to Marchand – to by mohla být významná okolnost. Jestli je to někdo z ministerstva spravedlnosti, třeba šéf Bellhouserové, bude to ještě důležitější. Teď jsou všichni rozčilení z toho výbuchu v budově ATF.“

„To si umím představit,“ prohlásila.

„Řekl bych, že asi těžko. Ale Greer a dokonce i ředitel se prý velice zajímají o to, proč se CIA zaměřila na bývalého agenta FBI a proč toto úsilí podporuje někdo vysoko postavený u FBI a nejspíš i na ministerstvu spravedlnosti.“

Janet si protřela oči. Jak dobře věděla, dalším důvodem byla naprostá absence důkazů, že by se dnes v noci v jejím domě vyskytoval někdo od CIA. Nebo tehdy v té jeskyni. Micah Wall už určitě z břehů podzemního jezera odklidil všechny důkazy. Nejspíš do té bezedné jámy.

Zdravotníci na dvoře nakládali oba agenty do sanitek. Farnsworth k nim zašel pozeptat se, jak to vypadá. Když se vrátil, nevypadal moc optimisticky.

„Potřebujete do nemocnice?“

Zavzpomínala na tu noc, kdy se v nemocnici střetla s Misty. „Ne. Teď mám zrovna nemocnic plné zuby.“

„Dobře, tak se dejte do kupy, co to půjde. A zůstaňte doma, dokud se neozve Kreiss. Myslím, že vám věří. Přemýšlejte, jak ho k nám dostat.“

Janet se nad tím na chvilku zamyslela. „Asi bych nerada zůstávala doma,“ odpověděla. „Obléknu se a půjdu do kanceláře. Stejně mě bolí hlava tak hrozně, že nemůžu spát. Můžu si telefon přesměrovat do kanceláře.“

Souhlasil. Janet se vrátila do domu. Když vstupovala do domu, z dveří v přízemí se vynořili příslušníci operační jednotky. Jejich šéf jí vysvětlil, že se to všechno odehrálo rychle a jednoduše. Napřed vyřízli sklo v okénku a tudy pronikli dovnitř. Sundali hadici ze sušičky v prádelně, odmontovali úsek kouřovodu od plynového topení a hadici k ní přidělali lepicí páskou. Druhý konec připevnili na rozvod klimatizace.

„Jak odtud dostali Lynn?“ zeptala se.

„Vypadá to, že normálně hlavním vchodem. Řekla jste, že jste dveře rozrazila, ale nic o odemykání. Večer jste asi zamkli?“

„Ano. A zavřeli na zástrčku.“

„Hm, no… možná byste se měla plácnout přes kapsu a dát si na dveře zástrčku na klíč, ne na kličku. V kotelně je na zemi vrstva prachu. Jeho stopy jsme našli na koberci v hale a taky nahoře v patře. Asi měl na obličeji respirátor, počkal dvacet minut, než to všechny odrovná, a pak šel dovnitř.“

Přikývla. Ne on, ale ona, řekla si. Zase si do Janetina domu přišla, jako by se nechumelilo, přímo pod nosem dvěma agentům, vzala si, co chtěla, a zase zmizela. Možná dokonce měla klíč od posledně.

Šéf operační skupiny odvedl svoje lidi ven a pak se sám vrátil. „My jsme tu hotoví,“ oznámil. „Dobře, že jste vytáhla Williamse a Jacksona ven. Doktoři říkají, že už sami dýchají a že to je vaše zásluha. Jsem rád, že jste zpátky, Carterová.“

Malinko se usmála a šla se nahoru obléci. Když si myla obličej, vzpomněla si na telefon – jak zvonil, když tahala ven ty dva agenty. Kreiss? Šla k posteli s blokem a tužkou a vyťukala hvězdičku a 69. Robot jí nadiktoval číslo. Zavěsila a zkoumavě se na zapsané číslo zadívala. Předčíslí 703. To je severní Virginie. Sakra. Že by Kreiss ještě trčel někde ve Washingtonu? Nedočkavě začala číslo vytáčet, pak ale rozum nabyl vrchu. Rozhodla se vzít číslo do kanceláře – tam se na to podívají a zjistí, komu patří.

Kreiss za denního světla vyrazil ven ze svého tábora. Rozhodl se porozhlédnout po továrně, aby se pokusil zjistit, co se vlastně v té výrobní oblasti dělo, a taky aby obešel obvod zevnitř a našel nouzové únikové trasy. Odhadoval, že auto z půjčovny ještě dva tři dny u supermarketu vydrží, než ho někdo ukradne nebo začne být nápadné. Do té doby s ním dávno odjede.

Měl na sobě maskovací průzkumnickou výstroj, u sebe zásobu pitné vody, jednu konzervovanou dávku potravin, pistoli a mobilní telefon. Carterová nezvedla telefon a on to chtěl zkusit znovu, později odpoledne. Nevěděl, jestli je to číslo domů nebo do kanceláře, ale stejně si mohla nastavit přesměrování. Šel lesem k železniční trati, aby podél ní dorazil na vyvýšené místo, odkud by si mohl prohlédnout výrobní oblast. Na obzoru nikoho neviděl, ale u první nepoškozené budovy na hlavní ulici parkoval béžový dodávkový automobil. Výbuch tady poničil všechny dřevěné konstrukce a silně poškodil velké betonové budovy. Dodávkový automobil nemohl být nic jiného než vozidlo operační skupiny ATF, která hledá stopy. Bude se moci víceméně volně pohybovat po továrně, jen musí dát pozor, aby jim nepadl do rány.

O hodinu později procházel bunkrové pole. Vypadalo přesně tak jako na leteckém snímku. Protože nevěděl, kdo by ho mohl pozorovat, nepokoušel se nic provádět s bránou a prostě přelezl plot. Terén se mezi bunkry mírně vlnil. Úzké, štěrkem vysypané cestičky oddělovaly řady a sloupce vyrovnaných bunkrů, částečně zapuštěných pod zem. Seděl na střeše jednoho z bunkrů a sledoval ostatní – snad pět set nízkých staveb, se skupinkami borovic kolem. Nikde žádné sloupy – všechny inženýrské sítě budou v podzemí. Nahmatal v hrudním vaku triedr a pomalu a pozorně se s jeho pomocí rozhlížel. Věděl, že za hřebenem nízkého kopce se mu skrývá nejméně dvojnásobek bunkrů. A za nimi si mohl prohlédnout to, co ho v té chvíli zajímalo nejvíc – obvodový plot továrny. Den se pomalu ladil na pošmournou notu a slabý sluneční svit si ztěžka razil cestu mlžným oparem.

Kreiss si prohlížel bunkry napravo od hlavní cesty. Pečlivě kontroloval prostor pod stromy a občas obrátil dalekohled směrem k hlavní bráně, jestli někdo nejde dovnitř. Celou dobu se ale nemohl zbavit starostí o Lynn. Naléhavá obava, že Misty si vybrala jeho dceru za kořist, mu nešla z hlavy. Carterová moc nezmůže. Je nezkušená a někomu, jako je Misty, není schopna dlouho vzdorovat. Koneckonců, většina agentů v celé slavné FBI na tom v tomhle směru není o moc líp. Lovci jako on sám a Misty jsou smrtelně nebezpeční. A není to otázka toho, jaké nové elektronické hračky kdo má. Mnohem nebezpečnější je jejich ochota podnikat nebezpečné a nekonvenční věci, jako například založit požár v nemocnici. K tomu navrch pár specialit, třeba sítnicový paprskomet, a psychologických triků, třeba jako to Kreissovo využívání zvuků.

Jako dnes před sebou viděl první výcvikovou lekci s Misty. „Když se vydáš někoho ulovit,“ řekla mu tehdy, „máš dvě možnosti. Buď se v tajnosti pokusíš svůj cíl překvapit. Ale musíš pak mít na paměti, že na to máš jen jeden pokus; napodruhé už je moment překvapení pryč. A protože máme za cíle zkušené operativní agenty, napravit takovou chybu nemusí být snadné a někdy to vůbec nejde. Když naopak dáš cíli najevo, že po něm jdeš, paletu svých zbraní tím rozšíříš o jeho strach. Agenti jsou trénovaní k citu pro situaci. To jinými slovy znamená, že si v sobě pěstují paranoidní sklony. Při druhém přístupu můžeš hrát na tuhle strunu – poměrně prostými prostředky posilovat paranoidní obavy, až mu rupnou nervy a on se dá na bezhlavý útěk. V tom okamžiku je nejzranitelnější a bez velké námahy ho dostaneš.“

Již v průběhu prvního měsíce si nemohl neuvědomit, jak hrozně Misty miluje svou práci. Musel si poctivě přiznat, že on sám taky. Vůbec se to nepodobalo tradičnímu přístupu FBI, rozhodit doširoka sítě a pak pomalu, i když ne moc účinně, začít zatahovat. Kdysi mu to pěkně vysvětlil jeho první šéf u FBI. FBI je v prvé řadě byrokratický systém. Slovo „byrokracie“ má dva základy: francouzský bureau – „úřad“ a řecký kratia – „síla“ nebo „moc“. Zločince nakonec udolá převaha papírování – pátrání, důkazní materiál, právní kroky, sledování, odposlouchávání, prohlídky, zatykače a zákony. Na druhou stranu musíme dát pozor, abychom se v těch papírech sami neutopili. Kreissová práce u lovců lidí stála na přesně opačném pólu. Vystopovat a předat CIA agenta, který se utrhne ze řetězu, je záležitost navýsost osobní. Je to hra jednoho proti jednomu, vzrušující souboj rozumu, výdrže, lstivosti, technické šikovnosti a především psychologické převahy. Nemohl říci, že se mu to líbilo. On tím žil.

Přesunul se na druhou stranu střechy a začal prohlížet zbývající část bunkrů. Začal od silnice a postupoval doleva – nehledal nic určitého, jen kontroloval, jestli náhodou něco neupoutá jeho pozornost. Kontroloval i plot. Tam nic zvláštního neviděl, jen pár igelitových tašek a jiného smetí, které vítr navál na spodní část plotu. Bunkry vypadaly jeden jako druhý. Starý nazelenalý beton, rezavé ocelové dveře s východem na plochu pod úrovní terénu a spirálové ventilátory, vyhlížející jako malé komínky.

Ale co to je? Jeden z nich se pohybuje. Téměř mimo dohled, napravo od větší skupiny stromů. Ten bunkr se napohled ničím neliší od ostatních, ale ventilátor na jeho zadní části se pomalounku otáčí. Proč?

Spirálové ventilátory tohoto typu mají dvě funkce. Pokud fouká vítr, roztáčí ventilátor a ten odčerpává z bunkru vzduch. Když se ale ventilátor otáčí za bezvětří, jako například teď, znamená to, že je uvnitř teplý vzduch, který stoupá a roztáčí spirálu. Ale ty bunkry mají být prázdné. Prázdné a studené jako hrobky.

Kreiss popošel na střeše, aby si ventilátor prohlédl z jiného úhlu. Určitě se točí. Je to skoro kilometr odtud. Možná tam vane vítr? Ale pak by se měly točit i ty kolem. Otočil se, aby znovu zkontroloval plot a vstup k bunkrům, ale stále nikoho neviděl. Nikde žádný zvuk motoru. Vryl si do paměti polohu bunkru s tím ventilátorem, slezl na zem a začal stoupat do mírného svahu. Už se úplně rozednilo, a tak se snažil postupovat tak, aby mezi sebou a plotem měl řadu bunkrů. Jak se blížil k cíli, sešel ze štěrkové cesty mezi stromy. Vtom se v batohu ozval mobilní telefon. Zaujal krytou polohu pod jedním ze stromů, otevřel batoh a stiskl tlačítko pro volání na propásnutý hovor.

„Někdo mi volal z vašeho čísla,“ řekl tiše do mikrofonu.

„Tady je Janet Carterová. Kde jsi teď?“

„U tohohle telefonu,“ odpověděl. Zdála se mu rozrušená. „A ty jsi kde?“

„V kanceláři. V Roanoke. Ta ženská… Misty… má Lynn.“

Prudce dosedl na zem a opřel se zády o strom. V celém těle se mu rozlila chladná vlna.

„Povídej,“ řekl.

Stručně mu vylíčila sled událostí od okamžiku, kdy spolu naposled mluvili, včetně poslední pasti s kysličníkem uhelnatým, kterou Misty nastrojila u ní doma. „Můj šéf by tě chtěl tady v Roanoke. On… moment.“

Kreiss seděl na zemi, oči pevně zavřené a snažil se vůbec na nic nemyslet. Ovládal ho svíravý pocit ztráty. Pak se ve sluchátku ozval mužsky hlas.

„Pane Kreissi, tady je Ted Farnsworth, šéf rezidentury v Roanoke. Máme tady příkaz k vašemu zadržení jako důležitého svědka ve věci neobjasněného úmrtí v okresu Montgomery. Potom federální zatykač za autonehodu, kterou jste způsobil ve Washingtonu. Agenti ATF by s vámi rádi mluvili o výbuchu ve své hlavní budově. A jistá tajná služba chce váš skalp.“

„Není to špatné, když je o člověka zájem,“ odpověděl Kreiss. „Ale tolik najednou… z toho by se jednomu mohlo špatně udělat.“

„No, vždyť jste od fochu. Víte přece dobře, jak to chodí. Vlastně jsem se ještě nezmínil o další věci. Můj zástupce ředitele, to je pan Greer pro kriminální vyšetřování, by moc rád věděl, proč jiný zástupce ředitele, pan Marchand pro kontrašpionáž, přesvědčil nějaké velké zvíře na ministerstvu spravedlnosti, aby na vás CIA poslala tu ženskou, co se teď zmocnila vaší dcery a málem dnes ráno zabila dva moje agenty. Vlastně, kdyby se Janet Carterová včas neprobrala, mohli být rovnou tři.“

„To není špatná otázka,“ odpověděl Kreiss. Mezitím ale přemýšlel, jak se spojit s Misty. Nemělo cenu snažit se odkládat, co je nevyhnutelné. Rozhovory s FBI, to je teď ztráta času. Je jasné, co Misty chce. Výměnný obchod. Mě za Lynn.

„Pane Kreissi? Jste tam ještě?“

„Ano, ale myslím, že nemáme společné téma, pane Farnsworthe.“ Hleděl při tom na zvolna se otáčející ventilátor. Určitě se točí.

„V tom nemáte tak docela pravdu, pane Kreissi. Mám plnou moc uzavřít s vámi dohodu o beztrestnosti za Jareda McGaranda i tu záležitost na Parkwayi. Moji šéfové si myslí, že Bellhouserová a Foster mají prsty v něčem o dost větším, než o čem tady v Roanoke máme ponětí. A že to všechno nějak souvisí s něčím, co víte.“

Víc, než bys tušil, říkal si Kreiss, který se snažil soustředit na to, co slyší. Je to tu zas, jako před pěti lety – „mlčení, nebo ztráta dcery“.

„Pane Kreissi?“

„Pane Farnsworthe, obávám se, že v tomhle mi nemůžete pomoct,“ prohlásil Kreiss. „Teď potřebuju dostat na svobodu dceru. A upřímně řečeno, ani vy, ani váš šéf asi nemáte na ty, co za tím stojí.“

„Podle toho, co vím, za tím teď jde i ředitel FBI.“

„Nemám k tomu co říct.“

„Zástupce ředitele Greer říká, že jde o ten případ čínské špionáže v jaderné laboratoři. Má pravdu?“

Kreisse to opravdu překvapilo. Nutil se do soustředění. To přece neví nikdo. Jen oni.

„Pane Kreissi? Greer říká, že když jste se vrátil od CIA, měl jste zřejmě z Glowerova případu nějaké informace, které dávají do souvislosti čínské příspěvky na volební kampaň a způsob, kterým někdo mařil vyšetřování v jaderné laboratoři.“

„Tohle je otevřená telefonní linka,“ zareagoval Kreiss varovně. Nemohl skrýt úžas. Tohle přece nikdo nemá vědět!

„Prý jste souhlasil s odchodem do výslužby a slíbil jste jim mlčení. Co nevíme, je, proč jste to udělal. Oficiálně to bylo kvůli vaší úloze v té hromadné sebevraždě v Glowerově případu. Moji šéfové teď ale o té oficiální verzi začínají pochybovat.“

Kreiss seděl ve vrstvě starého jehličí pod stromem a mysl mu pracovala na plné obrátky. Já jsem svou část dohody dodržel. Neřekl jsem nikomu ani slovo. Nic jsem neprovedl, jen jsem se přestěhoval blíž k dceři, než dokončí školu. Kdyby nebylo McGaranda a té jeho bláznivé pomsty, seděl bych teď ve srubu a sledoval, jak kolem rostou stromy. To oni porušili dohodu. Pokud ovšem…

„Pane Kreissi? Moji šéfové nutně potřebují vědět, jaké informace a hlavně jaké důkazy vlastně máte. Jsou ochotní to vyměnit za všechno ostatní, co proti vám máme. Jsme přesvědčení, že můžeme od těch lidí dostat zpět vaši dceru, ale jen když budeme mít páky, které nasadíme na správných místech. Když to bude potřeba, třeba i ředitel FBI půjde za ředitelem CIA.“

„Vy ji neznáte,“ řekl Kreiss. Někde nad ním se naplno začal ve větvích ozývat nějaký pták.

„Prosím? Koho neznám?“

„Tu ženskou, co teď má Lynn. Zeptejte se Carterové, ta teď už o ní něco málo ví. Ta věc je teď osobní souboj mezí ní a mnou. Mám jedinou jistotu: Lynn se dostane zpátky do bezpečí, když výměnou za ni dám sebe. V tomhle souboji byste se mi vy a FBI jen pletli do cesty.“

„To není pravda, pane Kreissi. Když od vás moji šéfové dostanou, co potřebují, budou moct nasadit ty páky na její šéfy. Ephraim Glower je mrtvý. CIA teď už klidně může přiznat, v čem jel. Je pět let po smrti, toho už nikdo obžalovat nemůže. Takže tady žádný problém nemají. Zato ten někdo na spravedlnosti může mít velký problém. A taky ti, kteří v tom jedou s ním. CIA nám půjde na ruku, jakmile uvěří, že náš ředitel ty informace má a je ochoten je použít.“

Kreiss se zamyslel. Může se pustit do boje s Misty? Má vůbec naději ji najít? A co tahle situace znamená pro Lynn?

„Vám, pane Kreissi, přece nemusím vysvětlovat, jak to chodí. My jsme moloch. Obrovská síla. Všechno převálcujem. Oni taky. Jestli si u CIA vezmou do hlavy, že jim opravdu vadíte, tak vás nakonec vždycky najdou, a co z vás pak zbude? Skončíte někde v cele na samotce, a ani to nemusí být v téhle zemi.“

Pak se ozvala Janet Carterová. „Když jsi jim tehdy kývl, tak to bylo kvůli Lynn, ne?“

Kreiss ani nemusel odpovídat.

„Teď je přece všechno jinak. Koupili si tvoje mlčení za její bezpečnost, dobře. Ale oni tu dohodu porušili. Proč bys proti nim neměl vytáhnout, co máš?“

„To je jednoduché. Mohli by ji zabít.“

„Mohli by? Sakra, vždyť ona bez okolků založila požár v nemocnici. Co by ji teď mohlo zastavit, aby neublížila Lynn? Pamatuješ, jak jsem říkala, co se stalo v té jeskyni?“

„Ano.“

„Tak teď je už jisté, že to byli její lidi. Rozhodně nebyli od ATF. Místní šéf ATF tady na nás celé ráno ječel, že tě už konečně máme někde najít. Od McGarandova výbuchu místní ATF nedělá nic jiného než tu muniční továrnu. Nikoho do jeskyně neposílali.“

Cítil se jak v kleštích. Tak Misty utrpěla ztráty na životech. Bude se chtít pomstít na Lynn? Dal jsem své slovo. Odešel od FBI. Vzal jsem na sebe odpovědnost za debakl v Glowerově případu. Slíbil jsem, že budu mlčet. Že se úplně vytratím. Na oplátku oni nechají na pokoji Lynn. Cítil palčivou touhu tu ženskou najít a zničit. Chápal ale, že Carterová a Farnsworth mají pravdu. Jediný realistický způsob, jak se vypořádat se situací, je dohoda na vyšších místech ve Washingtonu. „Dohoda na vyšších místech“… pýcha i prokletí moderního systému vládnutí. Už dávno nejde o odbornost ani osobní kvality. Počítají se jen informace a důkazy. Ředitele FBI jeho nepřátelé na ministerstvu démonizovali celou dobu od vypuknutí skandálu kolem těch volebních příspěvků. Teď možná cítí ve vzduchu možnost, jak udeřit zpět. Podle toho, co říká Farnsworth, by ředitel k takovému úderu rád využil informací od Kreisse. A není to jen náhoda, že by měl úder směřovat proti jádru korupce – mnoho lidí u FBI věří, že právě tahle nemravnost si podmanila nejednoho úředníka na ministerstvu spravedlnosti. To jsou všechno obrovské problémy. Jakou šanci má jedna vysokoškolská studentka mezi tak velkými mlýnskými koly?

„Když udělám, co chcete, jaké mi dáte záruky, že se Lynn nic nestane?“

„Žádné vám dát nemůžeme,“ odpověděl Farnsworth. Slova zazněla v telefonu s nepříjemnou tvrdostí. „Rád bych řekl něco jiného, ale nemůžu. Pravda je prostě taková.“ Kreiss se přistihl, že mimoděk přikyvuje. Přinejmenším musí uznat, že to Farnsworth hraje na rovinu.

„Ale stejná pravda je, že ani vy jí žádnou bezpečnost zajistit nemůžete. Podle toho, co mi řekla Janet Carterová, vaše dcera o téhle věci ví víc, než je zdrávo. Jestli jim to řekne, začne být nepohodlná. Jediný jistý způsob je ten, že dostaneme do rukou informace, které je přinutí, aby nám ji vydali. Ona je v téhle hře jen pěšák a nejlepší pro ni bude, když jím i zůstane. Prostě sem přijďte. Nemáte jinou rozumnou možnost.“

„Dobře,“ odpověděl. Téměř šeptal. „Jsem v muniční továrně v Ramsey.“

Farnsworth chvíli neodpovídal – snad musel překonat překvapení. „Kde přesně?“ zeptal se nakonec.

Kreisse ta otázka okamžitě probrala k bdělosti. Vůbec se nehodila k předchozím Farnsworthovým slovům. Zdála se mu příliš… taktická.

„Ať sem přijde Carterová. Sama,“ prohlásil. „Já si ji tu najdu.“

Ve sluchátku se opět rozhostilo ticho. Potom Farnsworth odpověděl: „Za tři hodiny. Ale nemůžu ji poslat samotnou. Musí mít podporu.“

„Ale z dálky.“

„Platí.“

„Za tři hodiny,“ zopakoval Kreiss a ukončil hovor. Svezl se do jehličí a chvíli v něm ležel na zádech, s nevidoucíma očima upřenýma nahoru ke korunám borovic. Měl ty informace. Více, než si ředitel FBI mohl přát. Přímé důkazy o nezakryté snaze potlačit a mařit vyšetřování v jaderné laboratoři. Žádné výsledky vyšetřování, ale obsah trezoru Ephraima Glowera, kam se Kreiss podíval, když na místě našel mrtvoly. Cítil se spoluodpovědný za jejich smrt, ale jen do chvíle, než našel v sejfu ty důkazy. Náhle se sám pro sebe usmál, poprvé za ten den – nebo snad týden? Určitě si myslí, že je vezme někam k bezpečnostní schránce v bance a vytáhne obálku. Určitě se budou tlouct do čela, až zjistí, kde to celou dobu je. A co to je.

Pak si připomněl tajemný ventilátor, jak se na bunkru pomaličku točí v nehybném ranním vzduchu. Pohlédl na hodinky. Má ještě tři hodiny. Dost času, aby se tam zašel podívat.

Farnsworth odvedl Janet na pracoviště pro zabezpečenou komunikaci. Ke svému překvapení tam našla u klávesnice sedět Billyho Smitha. Přijal od Farnswortha příkaz, aby navázal spojení s kanceláří náměstka Greera. Přitom na Janet spiklenecky mrkl jedním okem. Operátor ve Washingtonu jim sdělil, že musí chvíli počkat.

„Tohle je největší případ, na jakém jsme kdy pracovali,“ vysvětloval Farnsworth Janet. „Jestli se nám podaří dokázat, že si Číňani za peníze na volební kampaň kupovali prostor pro své špiony v naší energetice a že jim v tom pomáhal někdo z ministerstva spravedlnosti, nikdo si proti FBI nebude moct dovolit ani křivý pohled.“

„Ale podle toho, co říkala Lynn Kreissová, ten někdo na ministerstvu musel mít pomocníka přímo u FBI,“ připomněla Janet. Farnsworth se zatvářil, jako by ho bolely zuby. Pak se na bezpečné lince ozval sám náměstek Greer.

Farnsworth mu stručně vylíčil podstatu dohody s Kreissem. Greer okamžitě zavrhl Farnsworthův plán poslat za Kreissem jen Carterovou s několika agenty. „Pojedete tam vy a vezmete s sebou všechny, co se vám tam poflakují,“ nařídil. „Teď si nemůžeme dovolit žádnou chybu. Když jste do té továrny poslal lidi posledně, tak jim doslova vybuchla pod rukama.“

„Pane, Kreiss je nervózní,“ ozval se Farnsworth. „Jak nás uvidí davy, může si to rozmyslet.“

„Tak se postarejte o to, aby žádné davy neviděl. Myslíte, že má nějaké důkazy? Skutečné důkazy? Ne jen nějaké domněnky?“

„Podle mě, kdyby měl jenom domněnky, tak by ho před pěti lety tak nezkrouhli. Nejspíš něco má. Když se teď objevily nové informace o té laboratoři, tak se asi někdo začal opravdu bát. Ze všeho nejdřív ale musíme dostat jeho dceru, jinak je to všechno k ničemu. Kreiss bez dcery pro nás nemá cenu.“

„Tak to udělejte. Seberte ho a přiveďte mi ho i s důkazy. Rychle, než si naši vážení kolegové na ministerstvu začnou dávat dohromady, co se děje. Potom ředitel zváží situaci, zavoláme na správné místo a dostaneme dceru.“

„A co když to neudělají?“

„Co neudělají?“

„Nedají nám ji. Můžou trvat na tom, že ji pustí, jenom když za ni dostanou Kreisse.“

„Až nám dá důkazy, tak je mi volný. Udělal FBI ostudu. Ať si ho špioni spánembohem nechají. Věřte mi, my nemusíme s ničím na veřejnost, abychom dosáhli svého.“

Farnsworth se nadechl k odpovědi, ale pak si to rozmyslel. Janet nevěřícně hleděla na hlasitý telefon. Greer zopakoval příkaz, aby vyrazili, a zavěsil. Farnsworth pomaličku položil sluchátko, jako by se bál, že se mu zlomí v ruce.

„Do prdele práce,“ řekl tiše.

„Tak nějak,“ přisvědčila Janet a sedla si na židli vedle komunikačního zařízení.

„Takovou dohodu jsem s nikým neudělal,“ prohlásil. „Má nám dát důkazy, my je pošleme nahoru, oni přinutí CIA, aby odvolali své agenty a vydali tu holku. To jsme si domluvili. Nikdy jsem nesouhlasil s tím, že ho někomu předám.“

„Svým způsobem jste to před chvílí potvrdil,“ namítla Janet.

„Ani náhodou,“ zaprotestoval a výbojně zvedl bradu. „Kreiss k nám kdysi patřil. A nebyl to on, kdo si zašpinil ruce. Je mi jedno, co ví nebo co teď provedl ve Washingtonu. Já ho prostě žádné napůl šílené agentce nevydám.“

„Berme to jedno po druhém,“ navrhla. „Najdeme Kreisse. Zjistíme, jaké důkazy vlastně má. Ráda bych věděla, jak vlastně zemřel Jared McGarand. Asi to byla nehoda. A že jim ve Washingtonu naboural auto? Když si představím, že bych byla na jeho místě, taky bych to zkusila. Akorát že mně by se to asi nepovedlo. První věc teď je jít za ním. Dokud se k němu nedostaneme, nemůžeme nic dělat.“

Farnsworth přikývl a zamračeně při tom hleděl na telefon. „Tak dobře,“ řekl. „Sežeňte Keenana. Vyrazíme tam všichni.“

Kreiss se přiblížil k bunkru zepředu, po štěrkem vysypané silnici, roztínající pole bunkrů na dvě části. Zůstával ve skrytu nízkých budov pro případ, že by se na kopci nad ním náhle objevila nějaká hlídka. Na ušmudlaném bílém podkladu zřetelně četl číslo bunkru, 887. Na rampě klesající k těžkým ocelovým dveřím se nedaly najít žádné stopy nedávné činnosti. Na dveřích viděl rezavý visací zámek, k nerozeznání podobný všem ostatním zámkům na řadě dveří kolem. Všude kolem bunkru se tyčila půl metru vysoká tráva, díky níž bunkr vypadal, jako kdyby tu sám od sebe vyrostl ze země. Délku bunkru Kreiss odhadoval na 45 metrů.

Kreiss se po štěrku a rampě vydal až ke dveřím, aby zámek zkontroloval zblízka. Vypadal solidně a neporušeně, nikde žádné škrábance ani vrypy. Tlusté těsnění kolem ocelových, výbuchu odolných dveří ukazovalo, že jsou bunkry řešeny jako vzduchotěsné objekty. Kód vyražený na boku zámku naznačoval, že jde o armádní sérii. Kreiss se vydal zpět po rampě a vysokou travou se k bunkru přiblížil z boku. Přední ventilátor se ani nepohnul, ale zadní se vytrvale, i když jen pomalu točil. Zrezivělá hřídel se při každé otočce na jednom místě ozvala naříkavým, jakoby protestujícím zvukem. Nebylo pochyb, že se opravdu točí. Přistoupil k oblé stěně bunkru a dával pozor, aby našlapoval potichu. Když vystupoval na nízkou střechu, posunoval po ní chodidla, místo aby je zvedal a pokládal. I když tloušťku betonu odhadoval na dobrých třicet centimetrů, nechtěl být slyšet – pro případ, že je někdo uvnitř. Těsně u ventilátoru ucítil spálený petrolej. Slabý, ale přesto zřetelný zápach. Přiblížil nos těsně k ventilátoru a zápach zesílil. Tam uvnitř hoří petrolejová lampa nebo kamínka.

Takže tam někdo skoro jistě je. Protože jsou dveře pevně zamčené zvenčí, musí dovnitř existovat jiná cesta. Potichu sklouzl ze střechy na zem a obešel bunkr kolem dokola. Všude jen pevná stěna, nikde žádné vchody ani východy. Prozkoumal travnatou zem kolem bunkru, ale nikde ani stopy po padacích dveřích. Znovu se podíval na ventilátor, vrátil se před bunkr a vylezl k přednímu, nehybnému komínku. Očichal jej, ale cítil jen ostrou vůni trávy z vlastních bot. Dobře si ventilátor prohlédl a vydal se k zadnímu, aby zjistil rozdíly. Teď mu to padlo do oka téměř okamžitě.

Základna zadního ventilátoru byla zavěšena na veřejích. Ocelové veřeje na základnu někdo přivařil a pak natřel načerno, aby nebyly vidět na asfaltu, který utěsňoval průchod plechu betonem. A tady asfalt chyběl. Kreiss vložil prsty pod základnu a mírně zabral. Pohnula se. Vrátil se k přednímu ventilátoru a zopakoval pokus. Ani se nehnul. Zpátky u zadního ventilátoru se pořádně podíval na stranu základny proti veřejím a našel nahrubo svařenou petlici. Zajišťovala, aby se ventilátor nerozhoupal, až se pořádně roztočí. Kreiss by se vsadil, že by po odklopení našel žebřík dolů, do nitra bunkru.

Posadil se na střechu a začal přemýšlet. Někdo se skrývá uvnitř. Kdo by se tak asi mohl skrývat v muničním bunkru bývalé vojenské továrny? Vlastně ne. Nebyla vojenská. Patřila vládě a na smluvním základě ji provozovala civilní firma. McGarand tu býval hlavním chemickým inženýrem. Nainstaloval si laboratoř na výrobu vodíku v elektrárně, kde našel nejvíce bezpečí a nejlepší zvukovou a mechanickou izolaci. To muselo trvat řadu měsíců. Kolem obvodu továrny nastražil pasti, a než zmizel, připravil žhavý pozdrav těm, kdo přijdou provádět prohlídku. A taky měl spoustu času připravit si útočiště na později, po washingtonském útoku. Kreiss krátce a roztěkaně zapřemýšlel nad tím, že kdyby se sem ty tři děti náhodou nevypravily, on sám by teď asi seděl ve srubu a sledoval v televizi záběry z výbuchu budovy ATF. Tenhle bunkr představuje dokonalou skrýš, stejně jako budova elektrárny byla dokonalým místem pro výrobu vodíku. Kreiss neměl nejmenší pochyby, jak si vše vysvětlit. Dokonale to do sebe zapadalo. Tady v továrně by přece McGaranda nikdo nehledal. Takže to je určitě on!

Kreiss vstal. McGarand skoro měsíc věznil jeho dceru a předtím nechal její dva přátele, aby se v povodni utopili jako koťata. Pak zmizel a nechal Lynn, ať si umře hladem a žízní. Kreiss ucítil příležitost k odplatě spravedlivější, než se mu kdy naskytla, dokud ještě prosazoval zákon. Slezl ze střechy a pátral v příkopech podél štěrkové cesty. Nakonec našel, co hledal – asi půl metru dlouhý kus staré ocelové kulatiny. Sice pokrytý rzí, ale dostatečně pevný. S kulatinou v ruce vystoupil zpět na střechu a potichu ji protáhl petlicí na okraji základny. Potom zahnul konce tak, aby ji zajistil a nedala se vytřást ven. Kreiss promýšlel únikové cesty: pevné ocelové veřeje zvenčí k nim nepatřily. Jako instalační základnu měl ventilátor tlustou ocelovou desku, projektovanou tak, aby odolala tlakové vlně při případném samovznícení uskladněné munice. Pevnost oceli vydržela navzdory vrstvě rzi a ptačího trusu. Potom se Kreiss ještě jednou vydal dolů, našel vhodný klacek, a ten vrazil do roztočeného ventilátoru. Tak zarazil jeho chod. Kreiss vychutnával ironii, s níž si McGarand sám zamkl hlavní dveře, než šachtou ventilátoru sešplhal do připravené skrýše.

Slezl ze střechy, aby zkontroloval své dílo. Na poslední chvíli si vzpomněl na igelitové tašky naváté na plotě. Ano, ty se hodí. Lehkým poklusem se dostal k plotu, vybral tři největší tašky a vrátil se k bunkru a na střechu. Jednu tašku nasadil na přední ventilátor. Potom zbylými dvěma omotal zadní komínek. Než igelit zauzloval, zašátral v batohu a našel Lynninu baseballovou čepici. Nosil ji s sebou celou dobu od chvíle, kdy ji našel u potoka. Prostrčil ji dovnitř mřížkou ventilátoru a pak přes mřížku přetáhl igelit. Do bunkru teď nemůže vzduch. Odhadem za dvanáct hodin McGarand nebude moct dýchat. Jestli tam má petrolejku, půjde to ještě rychleji.

„Ať se smažíš v pekle, Browne McGarande,“ prohlásil hlasitě.

V poledne vjelo služební auto Janet Carterové hlavní branou na území továrny a vydalo se ke zbytkům výrobní oblasti. Vjezd hlídal pracovník nové bezpečnostní služby. Sdělil jí, že se toho dne čeká příjezd týmu ATF, ale že není jasné, v kolik hodin má dorazit. Na oplátku ona jemu prozradila, že za ní přijedou čtyři další vozidla s agenty FBI. Zajela služebním autem k administrativní budově na kopci, zhasla motor a stáhla okénka. Dole u trosek elektrárny stálo dodávkové auto – nejspíš patřilo operační skupině ATF. Nikde ale neviděla žádné techniky. Všimla si jámy, do které před časem zapadla s autem. Na silnici se povalovaly trosky potrubních mostů. Připomínaly jí hromady ocelových špaget. Tlaková vlna výbuchu ze všech oken administrativní budovy vytloukla sklo, které proletělo skrz celou budovu a teď se jeho střepy leskly na parkovišti za budovou jako zamrzlé louže. Kolem bývalé elektrárny se vršila pětimetrová hradba trosek.

Farnsworth a Keenan jí v kanceláři vysvětlili improvizovaný plán. Postaví dvoučlennou hlídku u každého známého vstupního bodu – železničního vjezdu, zadní brány a vtoku a výtoku potoka. Ostatní agenti vjedou hlavní branou a rozvinou linii mezi stromy nad loukou u výrobní zóny. Farnsworth vyrozuměl Ábela Mecklena, šéfa kanceláře ATF v Roanoke, o úmyslu navštívit bývalou muniční továrnu. Požádal ho také, aby k továrně vyslal malé průzkumné letadlo. Letadlo mělo s tlumenými motory kroužit nad továrnou ve výšce tří tisíc metrů. Nechali připravit do pohotovosti helikoptéru v nemocnici. Po poslední zkušenosti v továrně nechtěl Farnsworth nic ponechat náhodě.

Vzal Greerův příkaz doslova a vytáhl do továrny opravdu všechny, dokonce i Billyho Smitha – ten měl opět na starosti taktické komunikační prostředky. Janet měla na sobě taktickou výstroj, stejně jako všichni ostatní agenti. Výsadkářskou kombinézu, kevlarovou vestu, opasek s taktickým vybavením a čepici se štítkem a nápisem FBI. V límci měla mikrofon přenosné radiostanice a v pouzdře na pravém boku pistoli SIG. Ve schránce palubní desky ležel revolver ráže 0,38. Pohlédla na hodinky. Systém taktického rádiového spojení se měl spustit za dvacet minut, kdy se všechny týmy budou hlásit veliteli zásahu. Pak jí předají informace, kde má hledat Kreisse. Což nejspíš nebude potřeba. Kreiss se zřejmě podle svého zvyku vynoří jakoby zničehonic a přistoupí k jejímu autu. Pak dojde na lámání chleba.

Uvědomovala si zbytky tupé bolesti hlavy po otravě kysličníkem uhelnatým. Toužila mít po ruce kyslíkovou láhev, z které by si tu a tam dopřála doušek. Hnusná ženská! Až získáme Kreisse a dostaneme od něj, co má, budeme pak ještě muset čekat, než někde nahoře proběhnou tajemné procesy, které tu černou vdovu přinutí pustit kořist ze spárů. Janet nešla z mysli jediná otázka. Co když Misty neposlechne své šéfy?

Co když dá přednost tomu, aby se pomstila Kreissovi? Jestli se to celé z jakéhokoli důvodu zhatí a Kreiss Lynn nedostane, bude to pád z výšky. Po tom, co Janet slyšela od Greera, nedělala si velké iluze o Kreissových vyhlídkách.

Rychle zavrtěla hlavou, aby si ji trochu rozjasnila a lépe se soustředila na okolní dění. Příliš mnoho neznámých okolností ji mátlo. Dodávka ATF stále stojí na místě pohybu a kolem ní se nikdo nevyskytuje. Zauvažovala, kde by tak asi mohli zrovna pracovat. Trosky většiny staveb se zdály příliš nebezpečné, než aby do nich někdo vstupoval. Mimoto se zdálo víceméně jasné, co tady vybuchlo. Vodík ve výbušné směsi se vzduchem. Pak si vzpomněla, co říkal strážný. Tým ATF dnes ještě nedorazil. Co tedy…

V levém uchu jí zapraskala statická elektřina a ozval se Keenan, který navazoval taktické spojení. Ohlásila se, když při kontrole všech týmů došel k jejímu jménu. Oznámil, že pozorovací letoun ATF je s technickou poruchou na letišti. Očekávaná doba opravy do jedné hodiny. To je pěkné, vybavení nás neposlouchá a to jsme ještě ani nezačali. Janet se rozhlížela, jestli neuvidí Kreisse. Schválně zaparkovala tak, aby její auto snadno zpozoroval – služební auto FBI přece pozná na první pohled. Znovu pohlédla na hodinky. 12:20. Dohodnutý čas schůzky už minul.

Tak kde jsi, Kreissi? říkala si Janet. V plném slunečním světle si připadala odkrytá a zranitelná. Hlavou jí kroužily myšlenky o podivném kontrastu mezi Kreissovým dlouholetým životem osamělého lovce a běžným způsobem práce FBI. Musel se vždy spoléhat jen na vlastní chytrost a lstivost, pracovat osaměle bez partnerů, podpory, základny a jakýchkoli pravidel. Každý úkol jako nový lovecký lístek. Měla pocit, že ticho kolem ní by se dalo krájet.

Tak se ukaž, Kreissi. Nesu ti jedinou naději, že ti vydají dceru. Nebo se jim budeš muset vydat sám. Teď nás potřebuješ. Sám nic nezmůžeš. Netrpělivě bubnovala prsty na volant. Čím dřív, tím líp, Kreissi.

Kreiss se v tom okamžiku skrýval mezi stromy nad potokem. Ležel na břiše a pomocí triedru pečlivě prohlížel celou výrobní oblast. Sledoval auto, kterým Carterová přijela k administrativní budově. Počkal a pokusil se zjistit, kolik agentů podpory s ní poslali a kde jsou. Taky ho zajímalo dodávkové auto u trosek elektrárny. Vypadalo jako auto operační skupiny, ale nedalo se zjistit, komu by mělo patřit. Na poznávací značku neviděl. Dobře věděl, že ATF na místě podobného výbuchu sbírá stopy celé měsíce, i když už je jim jasné, co bylo příčinou. Agenti ATF mají rádi hodně důkazů a na místech výbuchů se jich dá spousta najít skoro vždy.

Odplazil se starým borovicovým jehličím o kousek dál, aby získal lepší výhled na neznámou dodávku. Světlehnědá dodávka Ford. Možná je v ní podpora Carterové. Ale byl si skoro jistý, že tam to auto viděl, než vyrazil k bunkrům. Pozorně auto sledoval. Okna obrácená k dopolednímu slunci se jasně leskla. Na zadní straně na nich viděl rosu. Určitě tam už musí stát nějakou dobu. Podíval se k autu Carterové. Neviděl jí do tváře úplně jasně, ale zdálo se mu, že to je opravdu ona. Seděla sama za volantem.

Pokračoval v prohlížení směrem doprava, k okraji lesa u cesty od hlavní brány k výrobní oblasti. Dobře věděl, že tam bude většina agentů, kteří tu jsou s Carterovou. Taky asi budou u všech vchodů do továrny. Převalil se na záda, pohled upřel k obloze a zaposlouchal se. Žádná letadla, aspoň prozatím. Z pohledu na jasnou oblohu mu začaly slzet oči. Bylo by to krásné, prostě jen zavřít oči a válet se tady v jehličí, v tichu, klidu a zdánlivém bezpečí mezi borovicemi. Ptáky kolem už neznervózňoval. Co tedy znervózňuje jeho? Převalil se zpět na břicho. Dvě věci jsou podezřelé. Za prvé Farnsworthova otázka, kde přesně jsem. Snad mu šlo jen o to, kam nejlépe umístit agenty podpory. Tak nebo onak, s Farnsworthem se v tuhle chvíli musím smířit. Za druhé je tu ta dodávka. Může to být FBI, ATF, nebo i místní policie. Anebo taky Misty…

Co by tady dělala? Mohla by se skrývat kdekoli. Na rozdíl od McGaranda to tady nezná a neměla spoustu času na přípravu. Ale skoro určitě má nějaký zdroj u FBI a ví, proč tu Carterová je. Její úkol zní dostat a přivést mě do Langley – nic víc, nic míň. To je jediné logické vysvětlení, proč si vzala jako rukojmí Lynn. O Lynn jim přece nejde. Jde jim o mě. Misty bude chtít uzavřít výměnný obchod. Jestli je tady a pozoruje, musím se přiblížit k autu Carterové velmi opatrně. Začal se pomalu plazit hlouběji do lesa, když ho zasáhla náhlá myšlenka.

Světlehnědá dodávka Ford. Kristepane, pomyslel si. Takhle vypadalo to auto, co jsem si půjčil ve Washingtonu a zaparkoval ho u supermarketu? Není to nakonec ono?

Janet se ohlásila v druhém kole zjišťování v síti. Začínalo jí být v autě dost teplo. Možná i díky tomu, jak byla navlečena v taktické výstroji. Svádělo ji to přejet do stínu administrativní budovy, na druhé straně, než právě parkovala. Ale tím by se budova ocitla mezi ní a ostatními agenty. Janetiny instinkty jí napovídaly, že by něco takového neměla dopustit. Farnsworth se jí v rádiu ptal, jestli se kolem něco děje. Hlásila, že nevidí žádný pohyb. Pak se zeptala, jestli operační skupinu ATF právě střídají.

„Jakou operační skupinu?“ zeptal se Farnsworth. Řekla mu o dodávkovém autu u trosek elektrárny. Farnsworth ji vyzval, aby zůstala na příjmu, a o pár minut později se ozval znovu. „ATF nemá v továrně žádné agenty ani vozidla. Popište to auto.“

Janet ho požádala, aby chvíli počkal, a vystoupila z auta. Zaostřila triedr na dodávku a začala ji popisovat. Na poznávací značku neviděla. Zeptala se, jestli má dojít na místo, odkud by na poznávací značku dohlédla. Odpověděl, ať zatím počká. Chápala, že nechce odhalit počet agentů na místě pro případ, že ji Kreiss sleduje a mohl by se vylekat. Chápala i to, že ji šéf nechce samotnou poslat k neznámému autu. Pak se znovu ozval v rádiu.

„Dojeďte autem do polohy, z které uvidíte na poznávací značku té dodávky,“ vydal pokyn. „Nevystupujte ze svého auta.“

Potvrdila příjem, nastoupila a nastartovala motor. Zavřela okénka, pustila klimatizaci a projela kolem administrativní budovy na hlavní ulici. Musela jet hodně pomalu a vyhýbat se betonovým troskám a hromadám sutin. V cestě jí ležel spadlý potrubní most. Proto na první křižovatce odbočila doleva do vedlejší ulice, minula spadlou vodárenskou věž a kolem ní projela nahoru. Konečně se dostala na místo, z něhož v triedru viděla poznávací značku neznámého dodávkového automobilu. Nadiktovala značku do mikrofonu. Farnsworth potvrdil příjem a znovu zopakoval pokyn, aby nevystupovala z auta.

Rozhlédla se kolem sebe. Za sebou měla řadu borovic, za níž – jak si byla skoro jistá – tekl potok. Přímo před sebou viděla následky výbuchu, zdůrazněné holou betonovou podlahou původní elektrárny, obklopené téměř dokonalým kruhem trosek a součástek kotle. O kousek dál ležely dva povalené a pokroucené turbogenerátory, odtržené od základů. Díky cárům izolace a polámaným přírubám vypadaly jako mrtvoly přízračných obrů s trčícími polámanými kostmi. Pod oběma turbogenerátory zely temné jámy. Řekla si, že možná vedou do hlubin na konci Výkopu. Vypnula motor, zatáhla ruční brzdu a otevřela okénka. Vděčně užívala výhod nevelkého stínu, který jí poskytovala menší budova s odtrženou střechou.

„To auto je z půjčovny,“ ozval se Farnsworth. „Někdo si ho před dvěma dny půjčil v severní Virginii i s mobilním telefonem. Čekáme na údaje z počítače o řidičáku. Smlouva je na jméno John Smith a řidič zaplatil v hotovosti.“

„Vsadila bych se, že je to Kreissovo auto,“ odpověděla.

„A měla bys pravdu,“ ozvalo se za ní tiše. Ohlédla se na Kreisse, který se krčil u dveří a držel si prst na rtech. „Zůstaňte na místě a hlaste veškerý pohyb,“ říkal právě Farnsworth.

Potvrdila příjem, zatímco Kreiss obešel auto a nasedl na místo spolujezdce. Požádal ji, aby spustila okénko i na jeho straně. Měl na sobě maskovací kombinézu s kápí, batoh vpředu a vzadu, opasek plný taktického vybavení, docela podobný tomu, který měla kolem pasu ona. Nalevo na břišním vaku visela velká automatická pistole, pravděpodobně pětačtyřicítka, připravená k rychlému tasení křížem. Táhla z něj vůně borovicového jehličí a zápach vlhkého bahna.

„Jo, agentko,“ řekl unaveným tónem, „tak jsme se našli.“

Neodpověděla a on si sundal kápi. Tvář měl ztrhanou únavou a vousy, jindy pečlivě zastřižené, teď nevypadaly moc pěstěně. Jeho oči měly zarudlé bělmo, ale zdály se být ve střehu. Nepřestával ostražitě pozorovat okolí, jako kdyby čekal, že každou chvíli zpoza trosek vyskočí nepřítel.

„Myslíš, že to je ona?“ zeptala se Janet. „Ne Lynn. Ta ženská.“

„Možné to je,“ odpověděl Kreiss. „To auto tam dole… Včera večer jsem ho nechal na parkovišti u nákupního střediska.“ Poplácal břišní vak. „Ještě tu mám klíče.“

„Jak se sem teda mohlo dostat?“

„To mi fakt vrtá hlavou. Někdo s dostatečnými zdroji by to mohl zvládnout v pohodě. Říkal jsem si, že byste to mohli být vy, FBI.“

„Ne,“ odpověděla.

„To nevypadá dobře,“ prohlásil a znovu se rozhlédl po okolí. „Takže co teď?“

„Řeknu jim, že jsi tu, a odjedeme,“ odpověděla. Možnost, že je někde nablízku Misty, ji znervózňovala víc, než si byla ochotna přiznat. „Radši dříve než později.“

„A co Lynn?“

„Ty dáš těm nahoře, co chtějí. Oni dotlačí CIA k tomu, aby ta ženská Lynn propustila.“

„A když ne?“ okamžitě vyhmátl, co ji samotnou trápilo.

V tom okamžiku zazvonil mobilní telefon. Kreiss na ni upřel tázavý pohled, ale ona zavrtěla hlavou. „Teď už to asi bude jedno,“ řekl s unaveným úsměvem. Janet nemělazdání, kdo jí teď volá do auta na telefon, když má na dobu akce taktické rádio. Zvedla sluchátko. „Carterová,“ ohlásila se. Hlas jí přeskočil, takže si odkašlala.

„Chci mluvit s ním,“ ozval se ve sluchátku ženský hlas.

„Ne,“ odpověděla Janet.

„Nedělejte se hloupější, než jste, Carterová. Nezdá se vám nápadné, že jsem přesně věděla, kdy volat?“

„Je mi to jedno,“ odsekla Janet.

„To by ale nemělo. Právě se na vás dívám dalekohledem ostřelovací pušky. Chcete důkaz?“

„Co chcete?“

„To přece víte. Kreisse.“

Kreiss se beze slova otevřenou rukou dožadoval sluchátka. Janet se nechtělo mu sluchátko předat, ale něco v jeho očích ji přimělo nevzdorovat. Přisunul se k ní na sedadle, aby slyšela obě strany rozhovoru. Najednou si uvědomovala jeho fyzickou blízkost, nejen váhu, zatěžující sedačku. Až teď si naplno uvědomila, jak je velký.

„Můžeš,“ řekl.

„Mám tvou dceru. Jsem ochotná ji teď hned pustit, když vystoupíš z auta a schováš se v lese, dokud FBI nezmizí.“

Kreiss se pokoušel prohlédnout okolí auta, aniž by otočil hlavu.

„Dostal jsem lepší nabídku,“ prohlásil. „Když jim něco dám, budou mít pro tvoje šéfy nabídku, jakou nejde odmítnout.“

„A s tebou se stane co?“

„Cože?“

„Říkám: a s tebou se stane co?“

„Budu žít v klidu a míru.“

„Jo, tomu věříš?“

„Proč ne? Dostanou důkaz, jaký by se líbil i Hooverovi, aby měl nad CIA navrch. A CIA by to mohlo být jedno. Zrádce od vás si vystřelil mozek z hlavy už před pěti lety v Millwoodu.“

„Palácové hry, Edwine,“ odpověděla. „Vždyť ty ses do takových sraček přece nikdy nepouštěl. A teď si myslíš, že jak jim to dáš, budeš mít pokoj, jo? FBI tě přivine na svou vděčnou hruď, a tak podobně? Poslechni si něco.“

Po chvilce ticha se k Janetinu úžasu ozval záznam Farnsworthova rozhovoru s Howellem Greerem. Podvědomě se schoulila, když si znovu vyslechla Greerovo vyjádření, jak je Kreiss postradatelný. Když záznam skončil, Janet hleděla strnule před sebe a nebyla schopna se podívat Kreissovi do očí. Ta ženská musí mít někoho přímo v kanceláři v Roanoke! A ten někdo musí mít přístup k zabezpečené komunikaci během přenosu. Sakra, že by to byl Billy?

V límci Janetiny kombinézy se v rádiu ozval Farnsworth. Kreiss v jedné ruce držel u ucha mobilní telefon, ale druhou rukou jediným hmatem vytrhl mikrofon z Janetina límce a vyhodil jej ven z auta otevřeným okénkem.

„Edwine,“ znovu se ozvala ta žena. „Poslali mě, abych tě přivedla. Dokud tě nedostanu, tak se odtud nehnu. Nabízím ti dohodu: vyjdi z toho auta a běž do lesa. Jestli to neuděláš, hodím tvou dceru do jedné z těch hlubokých jam. Je jich tu plno.“

Janet viděla, že Kreiss svírá telefon v ruce tak pevně, že snad začíná praskat.

„Edwine,“ pokračoval ženský hlas. „Běž z auta do lesa a já ji pustím. Máš na to moje slovo. Moc dobře víš, že na moje slovo je mnohem větší spoleh než na tvoje oblíbené agenty FBI, ne? Pak ti dám hodinu nebo dvě. Počkáme do tmy. Pak si to vyřídíme, jen ty a já. Se vší parádou, jako za starých časů. Koneckonců máš šanci, že vyhraješ. A to, co se stane s tvou dcerou, bude záviset jen na tobě, ne na nějakém bezvýznamném úředníčkovi ve Washingtonu.“

Kreiss neodpovídal a zíral přímo před sebe.

„Není v tom žádný háček, Edwine.“

Zaváhal a pak řekl: „Potřebuju minutu na rozmyšlenou.“

„Dej si klidně na čas. Věnuju ti celé dvě minuty. Vím, kde tě najdu.“

Ve sluchátku se začal ozývat syčivý zvuk. Janet se cítila jako ochrnutá. Neměla nejmenší potuchy, co by měla udělat. Kreiss zavřel oči a telefon se zachvěl v sevření jeho mohutné ruky. Klouby prstů mu zbělely. Janet se zoufale pokoušela přijít na jediný argument, jak ho přesvědčit, že nemá přistupovat na dohodu s tou ženskou. Bylo jí však jasné, že marně. Po tom Greerově výroku už vůbec ne. Sakra!

„Snažím se vymyslet důvod, proč bys to neměl dělat,“ řekla nahlas. „Za nic na světě nemůžu nic vymyslet.“

„Žádný takový důvod neexistuje,“ odpověděl. Upustil rozdrcený telefon na sedadlo a ruka se mu jakoby sama od sebe rozevírala a svírala v pěst.

„Můžeš mi říct, co to ti šéfové tak chtějí?“ zeptala se.

„Grafický soubor. Naskenovaný dopis. Podepsaný samotným Garrettem. Adresovaný Ephraimu Glowerovi. Říká mu v něm, že mu ministerstvo spravedlnosti zmrazilo bankovní účet.“

Janet to nechápala. „Co to má za význam?“

Oběma rukama si mnul tváře. Obrátil na ni prázdné oči bez výrazu. Jeho výraz ji skoro děsil. „Glower nezabil sebe a celou svou rodinu proto, že by se bál odhalení jako čínský agent. Udělal to, protože si vzali zpět peníze.“

„Jaké peníze? A kdo si je vzal?“

„Peníze, co za ty roky dostal za to, že zpomaloval vyšetřování té špionážní aféry. Vyčerpal celé rodinné jmění, ale čínské peníze ho měly vytáhnout z bryndy. Když byli přistiženi, že přijímají ilegální příspěvky – vždyť víš, od hongkongské spojky – výbor pro znovuzvolení se rozhodl všechny ty peníze raději vrátit. Pár milionů z těch peněz předtím dostal Glower. Tak nasadili páky na ministerstvu spravedlnosti, a to přes daňový úřad IRS zmrazilo Glowerovi bankovní účty. Takže byl zas finančně na dně. Proto to udělal.“

„Výbor pro znovuzvolení věděl o Glowerovi? Panebože! To přece znamená…“

„Jo,“ odtušil a znovu se rozhlédl po okolí auta. „Kdo bude mít v ruce ten dopis, může si to dát dohromady jedna báseň. Čínské peníze, to byl prostě honorář za poskytnuté služby. Tajemství naší jaderné energetiky za pár milionů příspěvků na volební kampaň. Samozřejmě ne takhle přímočaře. Šlo to přes tu spojku v Hongkongu. Kdo ale o tom případu něco ví, může ten dopis použít jako nezvratný důkaz. Jediný problém byl tehdy v tom, že se politici předposrali a nešli do toho. Nic nového pod sluncem.“

Zhluboka se nadechla a snažila se všechno si to urychleně srovnat v hlavě. „A jak tě umlčeli?“ zeptala se. „Tehdy, když tě odstavili.“

„Přišel jsem si to vyříkat s Glowerem a on přivolal bezpečnostní službu CIA, aby mě vyhodili. Ale o pár hodin později jsem se stejně vrátil. Našel jsem ho mrtvého i s celou rodinou. Zcela zřejmá sebevražda. Když se na to teď dívám zpětně, možná až příliš zřejmá. Jako ten právník Bílého domu… No, ať je to jak chce, měl ve zdi trezor. Dostal jsem se násilím dovnitř a našel ten dopis.“

„Oni pak našli otevřený trezor a pochopili, že někdo ví víc, než je zdrávo.“

„Tak nějak. Napřed nevěděli ani kdo, ani co vím. Později jim to začalo docházet. Pochopili, že jsem to musel být já, tak začali ohrožovat to jediné, na čem mi ještě záleželo. Lynn. Nanesli to jasně. Já budu zticha a oni ji nechají na pokoji.“

„Proč proti tobě nevyjeli?“

„Protože jsem je měl něčím v hrsti. Jel v tom i Marchand. Hlídal to na straně FBI. Řekl jsem Marchandovi, že mám písemný důkaz o skutečném důvodu, proč se Glower zabil. Kdyby se něco stalo mně nebo Lynn, existuje opatření, kterým se ty informace dostanou k příslušným předsedům výborů v Kongresu. Když jsem na Marchanda vybalil, co to je, málem omdlel. V podstatě jsem jim držel u hlavy nabitou zbraň. A oni zase měli svou u Lynniny hlavy. Patová situace.“

„A tak to zůstalo, dokud Lynn nezmizela,“ zamyšleně řekla Janet. „Aha, proto sem hned vystartovali, nešlo jim o žádné výrobce ilegálních bomb. Když zmizela, měl jsi volné ruce a mohl bys promluvit.“

„Přesně tak, agentko Carterová.“ Povzdechl si. „Ale ty bomby tady někdo nakonec vyráběl. Ironie osudu, co? Browne McGarand a spol.“

„Co by se stalo, kdyby Greer a ředitel dostali ten dopis?“

„Dostali by tím Marchanda a Garretta jako na stříbrném tácu. Pak by si podmínky diktoval ředitel FBI a záleželo by, jak se dohodne se samotnou ministryní. Když se vezme v úvahu vzájemná řevnivost za posledních pět let, asi by si s ní měl o čem pohovořit, ne? Ale má to háček, já ti to teď dát nemůžu.“

„Cože! Ale proč ne?“

„To jsem ti už přece vysvětlil. Jde o Lynn.“

Na chvíli se teď zase ona zahleděla ven z okna. „Víš, v tomhle nemáš pravdu,“ začala. „S tím patem… Oni se z toho určitě poučí. Možná to tentokrát zvládneš, ale oni prostě pošlou někoho dalšího. Mají jich dost. Tuhle ženskou možná porazíš, ale oni zas někoho někde najdou.

Třeba bude ještě horší než ona. Měl bys vyklopit, co víš. Jedině tak to celé utneš.“

Začal něco říkat, ale zarazil se. Poslouchal ji. Nelenila a vsadila všechno na jednu kartu.

„Říkáš tomu pat, ale není to vyrovnané. Ty jsi jen jeden člověk,“ pokračovala. „Já vím, jsi Edwin Kreiss, žádný obyčejný ouřada. Ale ty organizace jsou všechny příliš velké. Příliš mocné. Věř mi, že to vím – vždyť u jedné z nich pracuju. Jedinec nemá šanci. Lynn nebude v bezpečí, dokud svůj důkaz nepředáš jiné vládní organizaci. Ta na to má, aby s nimi bojovala. V Hooverově stylu. A tebe nechají na pokoji. Jinak budeš už napořád lovná zvěř.“

Zmlkla. Skoro se bála na něho podívat. Cítila hmatatelně ve vzduchu jeho hněv. Hodiny na palubní desce potichu odměřovaly čas a s každou vteřinou napětí mezi nimi houstlo.

„Říkáš, že mám předat veslo FBI, ať se teď starají oni.“

„Přesně tak. Oni to zmůžou. Ty sám ne. I když jsi dobrý.“

Zhluboka se nadechl a pomalu vydechoval.

„Tak jo,“ neochotně procedil skrz sevřené zuby. „Už na ty hrátky začínám být trochu moc starý. Schoval jsem to v Marchandových souborech na kontrašpionáži.“

„Kristepane,“ zašeptala, „oni to mají přímo pod nosem? V Hooverově budově?“

„Jo, přímo tam. Jméno souboru je ‚Rok krysy‘. Jako ta kniha. Heslo zní: ‚Amoral‘.“ Nevesele se usmál. „Možná jim to trošku pocuchá sebevědomí…“

Janet si to dovedla živě představit. „A teď?“ zeptala se.

Pohlédl na hodinky. „Uzavřel jsem dohodu a teď tě musím požádat o další laskavost. Až Misty pustí Lynn, postarej se o ni.“

„A ty?“

„Misty má rozkaz mě přivést,“ odpověděl a stahoval si při tom kápi přes hlavu. „Já mám jiné plány. Jeden z nás to přežije. Postaráš se o Lynn?“

„Ano, samozřejmě, ale…“

Otevřel dveře a vystoupil z auta. Pak se na chvíli naklonil zpět. „Jestli to přežiju, časem se to dovíš. Ale já se budu muset na chvíli uklidit, než si to vrchnost ve Washingtonu všechno přežvejká.“

Naléhavě si uvědomovala, že už ho nikdy nemusí potkat. Proto se musela zeptat. „Jaké to bylo, tolik let pracovat na vlastní pěst? Lovit lidi a dělat si svoje vlastní pravidla…“

Chvíli na ni beze slova hleděl. „Chceš říct bez příručky? Bez vedoucího skupiny, šéfa agentury, oblastního šéfa a dálnopisů z Washingtonu, kde nějaký speciální výbor rozhoduje, jestli mám na příští křižovatce odbočit doleva nebo doprava? Jaké to bylo?“

„Ano.“

„Skvělé. Sen každého správného agenta. Dokud jsem nedal správnou odpověď špatným politikům.“

„Pojď s námi,“ vyhrkla impulzivně. „Hned jak pustí Lynn.“

Unaveně se usmál. „To nemůžu, agentko. Víš, jak to chodí. Můžeš se do FBI zamilovat, ale FBI se nikdy nezamiluje do tebe. Postarej se o Lynn.“

A pak byl pryč. Potichu zmizel mezi stromy jako velká kočka.

„Počkej,“ pokoušela se ho ještě zarazit, ale příliš pozdě. Vylezla z auta, našla mikrofon se sluchátkem a připojila soupravu zpět do levé strany límce. Farnsworth ječel do éteru. „Carterová? Co se tam sakra děje? Carterová! Ozvěte se, sakra!“

„Kreiss tu byl, ale už odešel,“ řekla. Svíraly se jí vnitřnosti, protože měla pocit neúspěchu. „Já tady teď čekám na Lynn Kreissovou. Vracím se k administrativní budově. Přijďte tam za mnou.“

„Hergot, Carterová, co se to tam sakra děje?“

„Přijďte za mnou k administrativní budově,“ zopakovala. „V podstatě mám, co po nás chce Greer.“

Kreiss se rychle ztratil mezi stromy, lehl si na zem, odvalil se doprava a rychlým klusem zaběhl asi padesát metrů do hlubokého křoví. Pak se zastavil. Odplazil se k místu, odkud viděl dolů na výrobní oblast. Auto Carterové pomalu jelo k administrativní budově. Pod koly mu praskal štěrk a skleněné střepy. Dodávkové auto stálo na svém místě. Cítil svůj zrychlený tep z divokého sprintu do kopce, kdy každou chvíli čekal, že uslyší výstřel z ostřelovací pušky. Že by si Misty začala hrát na sportovní pravidla? Já sám bych dohodu uzavřel a pak se při první příležitosti vrhl na kořist.

Carterová zastavila auto u administrativní budovy, směrem k troskám elektrárny. V dálce Kreiss slyšel motory několika aut. Zřejmě podpora Carterové. Pak konečně spatřil Lynn. Vynořila se z trosek budovy turbogenerátoru, blízko základů elektrárny. Pohybovala se váhavě a zakrývala si oči před sluncem, jako by ji drželi ve tmě nebo se zavázanýma očima. Udělala tři váhavé kroky, zakopla a upadla. Vstala a rozhlížela se.

Pohni kostrou, sakra, nabádal ji Kreiss beze slov. Ke Carterové dorazilo první auto a vyhrnuli se z něho agenti. Lynn je určitě viděla, ale vypadala dezorientovaně. Ani se nepohnula. Kreiss měl pocit, že ji musí rozhýbat. Vytáhl z pouzdra pětačtyřicítku a zamířil na pomačkaný podstavec bližšího z turbogenerátorů za ní. Bylo to asi dvě stě metrů daleko, tak zvedl hlaveň a zamířil skoro půl metru nad vrcholek generátoru. Ozvěna výstřelu se strašidelně rozléhala mezi troskami budov. Všichni agenti včetně Carterové sebou plácli na zem. Kulka pleskla do základny generátoru kus za Lynn. Stačilo to ale k tomu, aby vyjekla a sprintem vyrazila k autům a agentům.

Kreiss se stáhl z vyhlídkového stanoviště. Dosáhl dvou věcí. Přiměl Lynn k pohybu a sdělil Misty, že tentokrát má proti svému zvyku střelnou zbraň. Přemýšlel, co dál, když se náhle ulomila větev stromu, pod nímž se skrýval, a vzápětí se ozval charakteristický zvuk výstřelu z velké pušky. Misty mu poslala odpověď. Vím, kde jsi, a taky mám z čeho střílet.

Ti agenti tam dole z takové střelby asi šílí, řekl si a pousmál se. Pak se rychle vydal hlouběji do lesa a začal lézt. Sklonil hlavu a co nejrychleji se vzdaloval od trosek elektrárny, tentokrát východním směrem. Chtěl dorazit k hustšímu kusu lesa na svahu, který klesal k dřevěným kůlnám na míchám střeliva. Vzdušnou čarou k němu měl necelého půl kilometru, ale lesem to bude delší cesta. Odtamtud by se mu mohlo povést dostat se nějak do výrobní oblasti. Misty je někde tam dole, mezi troskami obklopujícími zbytky elektrárny. Čeká, že Kreiss zůstane v lese, kde se nejlépe vyzná. Místo toho měl v úmyslu opsat velký kruh, držet se doslova při zemi a pohybovat se pomalu, aby ho neprozradili ptáci a zvěř. Hodinu se bude plížit, pak se zakope a bude čekat. Mezi budovy se vydá až po setmění. Nečekal, že by se Misty dala do pohybu před setměním – zvlášť když je tu tolik agentů FBI.

Doufal, že nebudou příliš otálet. Carterová šéfovi řekne o tom souboru a Farnsworth snad pochopí, co je v jeho zájmu. Rozjede se standardní postup. Mají rukojmí i informace – o nic víc jejich šéfové vlastně ani nestojí. Mělo by jim být jedno, co se stane v bývalé muniční továrně. Velcí šéfové ve Washingtonu teď určitě budou mít dost jiných starostí. No, nudit se rozhodně nebudou.

Když Lynn nastoupila do auta, Janet nezaváhala. Obrátila auto a s kvílením pneumatik se hnala nahoru, kde čekal Farnsworth se zbytkem agentů. Jakmile se agenti za ní přesvědčili, že rukojmí nehrozí nebezpečí, začali ji v obou autech následovat. Janet přiměla Lynn, aby se skrčila s hlavou na přední sedačce, dokud auto nevyjelo z dostřelu pušky. To si Kreiss dovolil dost, takhle střílet po vlastní dceři. Ale zabralo to.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se, když auto hlučně zatáčelo kolem hromady betonových kvádrů.

„Jo,“ odpověděla Lynn. „Dala mi pásku na oči. Neviděla jsem nic užitečného. Dík za záchranu. Zas jednou.“

„Není zač, ale dostal tě z toho tvůj otec, ne já.“

„Táta? Je tady? A kde?“

„Někde nahoře v lese. Teď, když jsi volná, si to chce srovnat s tou ženskou.“

Lynn se beze slova kousala do rtu, když Janet parkovala auto vedle Farnsworthova. Ten seděl v autě vpravo vzadu u otevřeného okénka a v ruce svíral mikrofon. Řidič měl v jedné ruce pistoli a v druhé triedr, kterým obhlížel okolí. Janet vystoupila, aby šéfovi ohlásila, co se děje. Lynn si položila hlavu zpět na sedačku a zavřela oči.

„Sakra,“ zaklel Farnsworth. „Měli jsme ho přivést.“

„Nechci vám odporovat, šéfe, ale měli jsme přinést důkazy, které má.“

Vrhl na ni podrážděný pohled. „Jo? A kde sakra jsou?“ Naklonila se k němu a zašeptala mu do ucha informace od Kreisse. Zatvářil se překvapeně a hvízdl. „V Marchandově systému souborů? Teda!“

„Asi ten soubor můžeme otevřít i u nás v Roanoke.“

„Ale o nic takového se nebudeme pokoušet,“ zavrtěl hlavou. „Necháme Greera a jeho lidi, ať si to najdou sami.“

„To se na ten důkaz ani nechcete podívat? Po tom všem?“

„To teda nechci,“ odpověděl. „A vy taky ne. Podívejte, co všechno se přihodilo Kreissovi jen proto, že to ví. Kde vůbec je?“

„Někde v lese,“ odpověděla. „A ta ženská je někde támhle dole, v troskách okolo elektrárny. Aspoň to tak vypadá podle toho, odkud šel ten druhý výstřel.“

Kolem se začali trousit ostatní agenti a čekali na rozkazy. Farnsworth se na chvíli zamyslel a pak prohlásil, že jejich úkol je splněn a že odjíždějí.

„Neměli jsme kromě holky přivést ještě nějakého chlapa?“ zeptal se vedoucí jedné skupiny. Keenan zvědavci naznačil, ať ztichne. Farnsworth všem nařídil, ať nastoupí do aut a vrátí se do Roanoke. Jednomu z agentů přikázal, aby řídil Janetino auto. Janet a Lynn Kreissová měly jet s Farnsworthem.

Lynn Kreissová se upřeně dívala zpět ze zadního okénka, když vyráželi.

Janet se otřásla, když si představila, co se tady bude dít po setmění. Ona sama by se do takového souboje nechtěla pouštět. Ptala se sama sebe, jestli Lynn tuší, co se má stát. Určitě, možná líp než kdokoli jiný.

Kreiss se rozhodl dát do pohybu hodinu po setmění, dokud země nevychladne natolik, aby jeho tělo bylo zřetelně vidět v infračerveném spektru. V průběhu odpoledne se obloha zatáhla mračny, takže temnota po západu slunce se zdála téměř neproniknutelná. Ale Misty se vyzná. Určitě má přístroj pro noční vidění. Možná dokonce i aktivní, který okolí ozařuje infračervenými paprsky a přijímá je po odrazu od okolních objektů. Ne jako pasivní přístroj, který jen sleduje kontrast mezi teplým objektem a studeným okolím, případně naopak. Čím větší tepelný kontrast, tím ostřejší obraz. Kreiss se na břiše vyplazil mimo kryt stromů a hadím pohybem se co nejrychleji snažil dostat po svahu dolů. Co nejvíce se přitom tiskl k zemi v bažinaté strouze, kterou odpoledne sledoval. Předpokládal, že Misty je někde dole, okolo trosek elektrárny. Auto tam dosud stálo a zdálo se mu, že okolo trosek vidí neoslnivé noční světlo. Sám několikrát použil tenkou ohebnou hadičku z plastu, o průměru slámky na pití, naplněnou studeným chemickým světlem. Vydává slabou zelenou záři, osvětlující obranný okruh několika metrů, aniž by uživatel přišel o noční vidění. Zvolil si právě tuto přístupovou trasu, aby ho vůči předpokládané poloze Misty chránilo několik budov v linii výhledu.

Za první postupný cíl si zvolil šachtu, do níž se sbíhalo tucet potrubí z nadzemních mostů. Nad šachtou se tyčil malý zděný přístřešek, ze tří stran obklopený troskami zdiva. Ze čtvrté stěny vycházela roura, nejspíš dešťové kanalizace, mířící do strouhy, v níž se Kreiss plazil. Strouha protínala mírný svah porostlý vysokou travou. Dolezl strouhou k rouře, která měla v průměru necelý metr. Vlezl do roury a mával před sebou holí, aby vyplašil hady. Skončil na betonové podlaze šachty, pokryté drobnou drtí. Tu musel předloktím odhrnovat z cesty, kterou se plazil k velkým rourám o průměru třicet až padesát centimetrů. Na některých nahmatal izolaci, na jiných holý kov. Část jich vedla pod zem, nejspíš do Výkopu.

Kreiss si toto útočiště vybral jako poměrně dobrý úkryt, z něhož měl možnost úniku. Vydat se do některé z pobořených budov by představovalo mnohem vyšší riziko, protože by ho tam Misty mohla chytit do pasti. Navíc ho velké kovové roury, aspoň než vychladnou, budou svým teplem trochu krýt proti přístroji pro noční vidění. Roury se k šachtě sbíhaly na konci jedné z bočních uliček. Budovy podél hlavní ulice nahoru od šachty směrem k administrativní budově se nezdály příliš poničené výbuchem. Zato budovy dolů od křižovatky to odnesly více, každá měla strženou nejméně jednu stěnu. Čtyři budovy nejblíže k elektrárně výbuch prakticky srovnal se zemí – mezi hromadami betonových trosek se proplétalo bludiště pokroucených ocelových rour. Ve tmě se temně šedé obrysy betonových trosek daly jen tušit.

Kreiss smontoval naslouchadlo a položil je na okraj přístřešku. Zamířil je mezi nejbližší budovy, přibližně ve směru elektrárny. Znovu si připomněl, že musí dávat pozor na svůj infračervený obraz. Proto k naslouchadlu přihrnul pár kusů betonu, aby splynulo s infračerveným obrazem okolních trosek. Potom vytáhl z igelitové tašky dvě kostky velikosti golfového míčku a cívku tenoučkého kabelu. Vzal jednu kostku a plížil se s ní podél stěny. Dával pozor, aby ho stěna neustále kryla vůči zbytkům elektrárny. Položil kostku na levý roh přístřešku, mezi úlomek kovové trubky a kus betonu. Připojil k ní kabel a jeho druhý konec přivedl zpět do jámy. Trasu kabelu co nejlépe zamaskoval drobnými úlomky. Zopakoval tento postup i s druhou kostkou, kterou odnesl v opačném směru. V jámě potom připojil oba kabely k malé krabičce o velikosti balíčku cigaret. Vytáhl malé pouzdro s bateriemi a i to připojil ke krabičce. Pak krabičku zapnul – ukázal se malý červený displej. Na displeji mohl procházet možnostmi, které zvuky – digitálně zaznamenané v krabičce – chce aktivovat. Mohl si vybrat, jestli pošle do každého kanálu jiný zvuk nebo stereo zvuk do obou kanálů najednou. Položil krabičku na zem a snížil jas displeje na minimum. Pak si nasadil zrcadlové sluneční brýle. Ve tmě stejně nic neviděl a brýle ho měly ochránit, kdyby ho chtěla omráčit sítnicovým paprskometem. Ochranná vrstva na brýlích byla nastavena tak, aby nepropouštěla vlnovou délku paprskometu. Pak co nejtišeji lezl po dně šachty a hmatal kolem sebe rukama v rukavicích. Nakonec našel kus plechu asi půl metru krát půl metru. Vložil plech do zadního vaku. Pak se vrátil ke stěně nejbližší k elektrárně, do uší si vložil stetoskop a zaujal za stěnou skrčenou, ale co nejpohodlnější polohu a začal naslouchat. V zamíření kužele měl vůli asi padesát stupňů, což by podle jeho předpokladů mělo stačit. Mohla by samozřejmě přijít z kterékoli strany, ale on sledoval továrnu celé odpoledne a nikde ji neviděl. Obranné světlo buď znamenalo, že tam je, nebo že chce, aby si on myslel, že tam je. Neměl ponětí, jaké má Misty plány. Mohl jen předpokládat, co bude chtít udělat. Snažil se uklidnit svou mysl a soustředit se na zvuky kolem sebe. Noční vzduch kolem něho nehybně visel a nikde se nic nehýbalo. V naslouchadle nic neslyšel. Natáhl ruku a pomalu pohyboval kuželem ze strany na stranu. Nic. Sáhl na pažbu pistole v ramenním pouzdře. Uvědomil si, že nemá žádnou zásobní munici. Napil se vody, zavřel oči a znovu se zaposlouchal do okolí. Zauvažoval, jestli McGarand ještě žije. Doufal, že ano.

Neměl žádné iluze, že by s ním Misty chtěla mluvit nebo ho chytit. Počítal s tím, že ho chce zabít. Nejspíš měla tenhle příkaz celou dobu, jakmile se v CIA dozvěděli, že se Lynn pohřešuje. Měli obavy, že patová situace najde nečekané řešení, když bude Lynn mrtvá. A po tak dlouhé době, co byla nezvěstná, se těžko dalo předpokládat, že ještě žije. Pak by Kreiss neměl žádný důvod držet jazyk za zuby. Navíc se mohli bát, že bude podezřívat CIA z podílu na Lynnině zmizení – pak by měl o důvod víc, aby nemlčel. Ať se na to díval z kterékoli strany, situace měla jediné logické řešení. Misty ho nemá chytit a přivést. Končí u něj příliš mnoho otevřených možností.

Pak něco cvaklo ve stetoskopu.

Janet stála u okna pokoje ve třetím patře Donaldson-Brownova univerzitního hotelu a dívala se ven. Lynn ležela oblečená na posteli a dívala se na televizi s vypnutým zvukem. Na stole ležely zbytky jídla, které si nechaly přinést do pokoje. Janet si zamyšleně prohlížela univerzitní městečko, rádoby starobylé budovy s věžičkami a cimbuřím, studentské koleje tak trochu připomínající kasárna a všudypřítomné pouliční osvětlení. Chodníky se přes pozdní večerní hodinu hemžily životem a studenti přecházeli mezi budovami jako pilní mravenečci. Typická technická univerzita, pomyslela si. Celé noci v laboratoři. Čas u počítače, když se jim ho podaří urvat.

V houstnoucím nočním vzduchu se kolem pouličních lamp tvořily rozmazané kruhy světla.

Farnsworth po návratu do federální budovy vyslechl Lynn Kreissovou a pak se – sám, bez operátora – na půldruhé hodiny zavřel v komunikační místnosti. Když se konečně vynořil, nařídil Janet a Lynn, aby se z bezpečnostních důvodů ubytovaly v hotelu. Teď je někde dole hlídali čtyři agenti.

Janet nečekala, že by jí a Lynn mělo hrozit nějaké nebezpečí. Ta ženská má teď jinou práci. To Kreiss se teď má čeho bát. Aspoň se tak tvářil, když ho naposled viděla, jak mizí z auta. Před odchodem do hotelu se s veškerou vehemencí, jíž byla schopna, snažila přesvědčit Farnswortha, že by se měli vrátit do továrny a silou se Kreisse zmocnit. Farnsworth se na ni překvapeně podíval, když použila slovo „zmocnit“, ale trval na svém. Jejich úkol skončil. Janet stála u okna a představovala si, jak Greer a jeho pomocníci o překot pátrají v počítačovém archivu. Jakmile ten dokument najdou, vybuchne další bomba, tentokrát neviditelná, ale teď před federálními volbami o nic méně ničivá. Vlastně ne, mnohem pravděpodobnější je to, co předpověděl Kreiss – někde na vysoké úrovni se uzavře přísně tajná dohoda a agenti FBI budou zažívat období, kdy si na ně nikdo od CIA ani z ministerstva spravedlnosti nebude moc troufat.

Od okamžiku, kdy opustily federální budovu, Lynn nepronesla ani půl slova. Janet jí v autě cestou do hotelu vyprávěla, co se dozvěděla od Kreisse. Lynn jen pokývala hlavou. Očividně ji dělalo velké starosti, jakému vlkovi, či spíše vlčici, se FBI rozhodla předhodit jejího otce v noční tmě bývalé muniční továrny. Před odchodem pohlédla na Farnswortha s takovým opovržením, že se začervenal. Příkaz teď zněl čekat v hotelu, než se něco rozhodne ve Washingtonu. Agenti ATF stále ještě honí McGaranda, ale po tom jako by se slehla zem. Možná je taky někde v té přízračné továrně, řekla si Janet… Ale není to příliš pravděpodobné.

Nemohla se zbavit pachuti silně smíšených pocitů z toho, co udělala. Bylo půl dvanácté v noci a na obrazovce se Leno činil se svým žertovným monologem. Ale dnes večer se nemohla přinutit, aby se tomu smála. Ano, Kreiss dodržel dohodu a dostal dceru ze spárů té dračice. Její šéfové se pokoušejí opatrně strhnout strup ze staré rány, aby získali zbraně pro boj proti svým trýznitelům na ministerstvu spravedlnosti. To se jim může povést, ale taky nemusí. Volby jsou na spadnutí a současná administrativa už za pár zbývajících měsíců nemá moc co ztratit. Farnsworth řekl, že navrhne Janet na vyznamenání a doporučí, aby se vrátila na své původní přidělení ve Washingtonu. Janet nevěděla, jestli to vlastně chce. „Palácové hry“, říkala ta ženská. Pěkně hnusné pletichy, pomyslela si Janet. A to, co Greer provedl Kreissovi, není o nic méně zavrženíhodné. Možná si neměla brát zpátky ten odznak.

Obrátila se do místnosti a zjistila, že na ni Lynn upřeně hledí. Něco v dívčině výrazu jí připomnělo Kreisse. Nic dramatického, jen trpělivé zvažování situace a náznak, slaboučký náznak neočekávané akce, pokud se naskytne příležitost. Chvíli se na sebe s Lynn dívaly. Najednou jí bylo jasné, že se zachovala špatně.

„Co kdybychom se tam vrátily?“ zeptala se Janet. „Možná najdeme tvého tátu…“

Lynn se posadila. „Už bylo načase, aby ti to došlo, agentko,“ odpověděla. „Nemáš někde ještě jednu pistoli?“

Kreiss opatrně položil ruku v rukavici na kužel, aby zjistil, kterým směrem ukazuje. Doprava od spojnice mezi jeho stanovištěm a elektrárnou. Vytáhl z uší stetoskop, zavřel oči a pozorně naslouchal jemnému ševelení nočního vánku v hromadách trosek. Vánek byl právě tak silný, aby přehlušil zvuky dopravy z dálnice 11. Kreiss už tři hodiny neslyšel žádný zvuk. Podřimoval, což vlastně patřilo k jeho umění. Relaxovat tělo a přitom soustředit mysl. Shromažďovat rezervní energii, zatímco část mozku odpovědná za zvuky se vší úporností podvědomého snažení naslouchá okolí. Zkontroloval čas na hodinkách: 11:40. Trochu se pohnul, aby zahnal křeč ve stehně. Pak si znovu nasadil do uší stetoskop.

O deset minut později uslyšel další cvaknutí, následované zvukem, který připomínal sesuv malého kamínku po nakloněné ploše. Někdo nebo něco se tam venku hýbalo. Misty? Znovu si nasadil brýle. Černočerná tma vůkol. Tenebrae factae sunt Nastala temnota. To tedy nastala.

Znovu změnil polohu. Levým ramenem se opřel o chladnoucí betonovou stěnu a v pravé ruce svíral pažbu pistole. Rád by věděl, kolik lidí tady Misty má s sebou. Do jeskyní pod horou poslala za Lynn a Janet celý tým, ale ten se nevrátil. Přišla tam o všechny své lidi? To by ji určitě vydráždilo, zvlášť když by ji porazila rudovlasá amatérka. Určitě by nesouhlasila. Zabila je jeskyně, ne Janet Carterová. Měla ale dost času, aby přivolala další posily? Jestli proti němu jde samotná Misty, je to zlé. Ale jestli má s sebou další pomocníky, je to asi beznadějné.

Další cvaknutí, tentokrát tišší. Natáhl ruku a pootočil kužel o deset stupňů doprava. Chladný závan vzduchu na tváři napovídal, že se asi mění počasí. Ve vzduchu se teď kromě vůně borovicového jehličí vznášel i slabý zápach vlhkosti. Zatlačil si stetoskop hlouběji do uší. Jestli se to hýbe Misty, určitě pátrá, kde by mohl být. Hledá nějaký infračervený kontrast, zelenou skvrnu někde, kde by neměla být. Znovu pootočil kužel, ještě o něco doprava. Uběhla minuta, pak další. Potom nový zvuk, tichý a škrábavý. Látka na betonu? Zdálo se, že zvuk mírně sílí. Zauvažoval, jestli se připravovala jako on – prospala se pár hodin někde v koutku, než vyrazila na lov? Spící člověk má jednu výhodu.

V pořádném úkrytu a při řádném zajištění se nehýbe. Na druhou stranu je to riziko, že se někdo nepozorovaně přiblíží. Všechno záleží na tom, jak má člověk vytrénované podvědomí. Zhluboka se nadechl a dlouze a potichu vydechoval. Pak usoudil, že je načase dát se do pohybu.

Vytáhl plech, který zahříval ve vaku, a položil jej nahoru na okraj stěny. Jestli to, co slyší, je opravdu Misty, bude jí chvíli trvat, než plech zpozoruje – bude muset urazit ještě pár desítek metrů. Natáhl se ke zvukové krabičce, vybral zvuk a nastavil patnáctiminutové zpoždění. Vyndal z uší stetoskop, sundal ze stěny kužel a všechno to pohřbil pod sypkými troskami. Pak neslyšně vklouzl do odpadové roury. O minutu později vylezl z přístřešku, opatrně obešel roh ulice a po centimetrech se plížil k nejbližší budově v boční ulici vedoucí k šachtě, kterou právě opustil. Po dvou metrech se zastavil a naslouchal. Tahle část je riskantní.

Jestli má aktivní infračervený systém, vidí ho teď jako na dlani. Pokračoval v cestě, dokud nedorazil k rohu budovy. Tam vstal, celým tělem se přitiskl ke stěně a pomalu po ní ručkoval až k žebříku.

Musel se rozhodnout. Nahoru vede jen jeden žebřík. Jestli tam vyleze a ona ho tam zpozoruje, nebude mít únikovou cestu. Ale možná se vydá k potrubní šachtě, aby prozkoumala infračervený cíl, který jí tam nastražil. Pak by na ni mohl vystřelit. Zvlášť jestli zareaguje na naprogramovaný zvuk. Zvažoval časový faktor. Na rozhodnutí má už jen pár minut.

Má tady pomocníky? Došel k závěru, že ne. Sebejistota jí nikdy nechyběla. Věděla taky, že se Kreiss nepokusí utéct někam daleko do lesa, protože to nechce protahovat. Představoval si ji, jak vždycky popoleze pár metrů a rozhlíží se přístrojem pro noční vidění, aby zjistila, kde je nějaký tepelný kontrast. Nebo má někde nahoře infračervený reflektor, který ozařuje celou plochu? Možná má infračervený hledáček na automatické pušce AK-47 – tak nějak zněl ten odpolední výstřel. Misty u sebe jen zřídkakdy nosila pistoli, ale měla slabost pro velké a těžké střelné zbraně z východní Evropy.

Znovu mu do tváře zadul větřík. Tentokrát přinesl zápach starých chemikálií, nejvíce ze všeho kyseliny dusičné. Asi sem jde od hlavní ulice. Je od něho proti větru, takže zvuky jdou od ní k němu. Odhadoval, kolik času zbývá. Musel se pohnout, buď nahoru, nebo pryč. Za chvíli by byla tak blízko, že by ho slyšela na žebříku. Začal stoupat.

Janet zhasla světla auta, když se na dálnici Route 11 blížili k odbočce vedoucí k továrně. Než světla vypnula, stačila ještě zahlédnout nesvítící semafor půl kilometru před nimi. Z hotelu vyšly dozadu, požárním nouzovým východem. Obešly budovu knihovny a k autu na parkovišti dorazily ve směru od města. Než vyrazily, Janet zavolala jednomu z agentů a ohlásila mu, že se chystají zhasnout světla. Popřál jim dobrou noc a ať se dobře vyspí. Pak půl hodiny počkaly, než vyrazily. Na parkovišti nastoupily do Janetina služebního auta a rozjely se do Ramsey.

Janet najela na odbočovací pruh k továrně. Sudy s betonem sice stály u silnice, ale už neblokovaly vjezd. Auto se tiše a pomalu sunulo k hlavní bráně. Těsně před ní Janet vypnula motor, aby na sebe neupozorňovaly hlukem. Zajela ke straně, zastavila a zaparkovala auto. Stočila okénko a poslouchala, co se děje kolem. Cestou z Blacksburgu se jí tento neuvážený krok rozležel v hlavě. Díky Lynninu nadšení však nevěděla, jak teď vycouvat. Až se to dozví Farnsworth, bude Janet nejspíš zase bez práce. Lynn držela v klíně Janetinu osmatřicítku a pomalu protáčela bubínek. Cvak, cvak…

„No,“ řekla Janet váhavě. „Zdálo se mi to jako dobrý nápad. Teď už to vypadá trochu jinak.“

„Prostě tam vrazíme se vší parádou, rozsvítíme světla a budeme držet ruku na klaksonu,“ odpověděla Lynn. „Budeme jezdit tam a zpátky, dokud táta nevyběhne z křoví a nezakřičí na nás. Pak ho naložíme.“

„Může to být o něco složitější,“ odpověděla Janet. „Jestli si to tam ti dva chtějí vyřídit, může se tam střílet. Bez varování. Když tam vjedeme, můžeme přijít o život. Slyšelas tu pušku odpoledne. A když tam tak vrazíme, možná odpoutáme pozornost tvého otce. Může to být on, kdo přijde o život.“

„Jestli si myslíš, že mě tu necháš,“ prohlásila Lynn, „tak na to rovnou zapomeň.“

„Myslím, že bychom tam vůbec neměli jezdit,“ odpověděla Janet. Až příliš si uvědomovala, jak daleko se mohou jejich hlasy nést nočním tichem z otevřeného okna. Kontrolovala pohledem drátěné pletivo plotu. „Vždyť co my víme. Možná už je po všem. Ale tak nebo onak, nevíme vůbec nic o taktické situaci. Asi nijak nemůžeme pomoct a možná můžeme i uškodit.“

„Tak zavoláme policii. Místní policii. Zavoláme hystericky na devět set jedenáct. Dvě ženy v nesnázích v Ramsey. Znásilnění. Vražda. Zdrogovaní motorkáři. Prosím přijeďte a zarazte to.“

Janet zavrtěla hlavou. Byla to hloupost sem jezdit. „Možná to teď zarazí, ale ne napořád. Ta ženská a tvůj otec by zmizeli v lese. Po tom všem, co se stalo… v jeskyni a tady… už je to mezi nimi osobní záležitost. Ve Washingtonu se to řeší právě teď. Mám strach, že když tam teď jen tak vpadneme, naděláme víc škody než užitku.“

„Myslím, že máš strach, tečka,“ opáčila Lynn. Odvrátila se od Janet a hleděla před sebe do tmy.

Janet mlčela. Samozřejmě se bála. Kdo by se nebál těch dvou, co se teď skrývají v temnotě bývalé továrny, by musel být úplný idiot. Čím víc o tom všem přemýšlela, tím jasněji viděla, že má pravdu. Chápala, že si Lynn dělá starosti o otce, ale to z praktického hlediska nic neřeší. Nemůžou tam prostě jen tak vtrhnout. Co by tam dělaly, kdyby to provedly? Nabídly by se jako zprostředkovatelé? Odborní poradci? Představovala si, jak se drápe ven z auta mezi trosky a volá do tmy, ať vylezou a přijdou to všechno prohovořit. Kdyby zavolaly místní policii, možná by přijel jeden nebo dva. Ale tady to vyžaduje spíše armádu federálních agentů. Ne pár dvojic, ale deset velkých aut s jednotkou rychlého nasazení, helikoptéry, psy a tanky…

Tanky.

Sáhla po mobilním telefonu.

„Co chceš sakra dělat?“ zeptala se Lynn.

„Přivolat posily,“ odpověděla Janet. Našla v kabelce adresář, vyhledala v něm číslo a vyťukala je na klávesnici. Telefon třikrát zazvonil. Zaklela, protože čekala, že jí odpoví záznamník. Nakonec se ale ozval mužský hlas.

„Úřad pro alkohol, tabák a střelné zbraně, u telefonu speciální agent Rogers.“

„Speciální agentka Janet Carterová, FBI Roanoke. Mám tady toho cvoka, co vám vyhodil do vzduchu budovu ve Washingtonu. Potřebuju posily a potřebuju je hned! Můj operační důstojník to nebere. Zajímá vás to?“

Kreiss se dostal až nahoru, na zatočený vrchol žebříku. S krajní opatrností překročil nejvyšší příčku – a propadl se do prázdna. Jen taktak se stačil v pádu zachytit zaoblených postranic žebříku. Aby aspoň trochu ztlumil hluk, záměrně nechal ruce klouzat po postranicích, dokud se nezastavily o příruby na jejich koncích. Musel vyvinout veškerou sílu, jíž byl schopen, aby nespadl. Cítil kolem sebe chladný noční vzduch a rekapituloval situaci. Střecha se musela propadnout při výbuchu elektrárny. Omylem považoval za budovu jen čelní stěnu. Neviděl pod sebe, ale odhadem byl nejméně dvanáct metrů vysoko. Bezmocně visel nad polem trosek. Kdyby zvedla přístroj pro noční vidění, asi by se neubránila smíchu. Slyšel, jak postranice žebříku skřípou. Pak ho zachránily načasované zvuky.

Zvukové zařízení v potrubní šachtě se spustilo. Do nočního ticha se ozvalo ťuknutí šroubovákem do ocelové trubky. Kreiss doufal, že Misty slyší, co pro ni připravil. Pokusil se o shyb, aby se přitáhl na žebřík, ale nedosáhl nohama na žádnou příčku. Nechtěl škrábat nohama o betonovou stěnu, aby nenadělal příliš velký hluk. Pevně sevřel pravou ruku kolem trubky, přesunul levou ruku nad pravou a zvedl levé koleno – podařilo se mu využít této opory k tomu, aby se dostal horní polovinou těla na parapet. Pak přelezl vršek žebříku a postavil se na nejvyšší příčku na vnější straně stěny. Málem mu při tom spadly zrcadlové brýle. Také se uvolnily a dopadly dolů drobné kousky betonu. Jejich dopad Kreissovi připadal hlasitý jako lavina.

Pak se ozval zvuk nárazu – znělo to jako kovová přezka o pažbu pušky. Odhadoval polohu někde před potrubní šachtou, ale tady shora si nemohl být jistý. Věděl, že musí dolů – nikam jinam to nešlo. Kdyby ho teď uviděla, mohla by ho pohodlně sestřelit jak holuba na báni. Chlupy na zátylku se mu zježily.

Věděl, že je Misty někde poblíž. Dole ve tmě. Ztuhl a přál si stát se neviditelným. Jedním prstem si posunul brýle dolů po nose a zahleděl se do temnoty pod sebou. Neviděl nic kromě husté černé tmy, ale přesto vycítil, že dole něco je. Cítil pohyb.

Boční ulice mířila přímo k potrubní šachtě, vzdálené asi dvacet metrů. Program načasoval tak, aby se ozýval každé tři minuty. Čekal a téměř se bál dýchat. Pak se od šachty ozval zvuk hlasitého dechu, jako když někdo popotáhne nosem. Posunul si brýle zpět na oči. Už brzo.

Ulicí zavál vítr a Kreiss závan ucítil celým tělem. Skoro mu v něm vlál oděv. Představoval si Misty někde pod sebou. Možná se opírá právě o tuhle stěnu, míří do tmy samopalem a pročesává přístrojem pro noční vidění oblast, odkud se ozývají jeho elektronické zvuky. Možná vidí nejasnou zelenou skvrnu tam, kde pro ni nachystal nahřátý plech. Ten sice rychle chladne, ale proti betonu bude stále ještě vidět… Chytil se pevněji levou rukou; pravou vytáhl z pouzdra pistoli a zamířil ji do temnoty pod sebou. S brýlemi na očích nic neviděl. Položil palec na úderník, vypudil z hlavy všechny myšlenky a pocity a soustředil se jen na poslouchání.

O minutu později se ozval další zvuk. Tentokrát to bylo sotva slyšitelné prasknutí, jako když někdo promáčkne PET láhev. Pak pod sebou ucítil pohyb. Ne moc velký. A u potrubní šachty se objevila záplava jasně purpurového světla. I když měl oči chráněné brýlemi, skoro ho to oslepilo. Zachytil siluetu rychle se pohybující postavy, mířící přímo k šachtě. Pak se znovu objevil purpurový záblesk, ozval se výbuch termitového granátu a objevila se změť plamenů a jisker. Do toho se rozštěkala automatická puška AK-47, namířená přímo do šachty. Noční tmu prorážely rudé a žluté střely a od okolních budov se ozývala ozvěna střelby. Zbraň neutichla, dokud nedošel zásobník. Misty, a střílí, řekl si Kreiss udiveně a natáhl úderník pistole. To mě podržte.

Sundal si brýle. Termitový oheň ozařoval okolí v přízračném černobílém tónu. Konečně spatřil siluetu Misty u protější zdi a nezaváhal. Natočil se, zamířil a vyprázdnil zásobník. Každý výstřel mu zpětným rázem bolestivě trhl zápěstím. Udiveně si říkal, že slyší jen zvuk kulek dopadajících na beton, když se pod ním ozval klidný hlas: „Nejsi špatný střelec, Edwine. Ale byla to jen iluze. Teď pojď sem dolů.“

Janet spatřila za kopcem záblesk známé purpurové barvy a instinktivně zavřela oči, takže nespatřila druhý. Uslyšela, jak Lynn překvapeně zalapala po dechu, když se objevilo jasně bílé světlo a ozvala se střelba automatické pušky. Chvilku se na sebe dívaly. Pak Janet nastartovala, zařadila rychlost a rozjela se dovnitř. Protrhla žlutou policejní pásku, nataženou napříč přes vjezd v plotu z drátěného pletiva. Jela příliš rychle a smyk v první zatáčce je málem zabil. Auto jelo tak rychle, že nadskakovalo nad tlumiče a pak se spodkem odráželo od země. Janet začala brzdit v okamžiku, kdy se do jasného světla fosforového ohně ozvaly výstřely z pistole. Stará továrna vypadala ve světle termitového granátu jako přízračná scéna z jiné planety. Na betonových stěnách budov se míhaly nestvůrné stíny. Auto dostalo další smyk, protože vjelo na vrstvu štěrku a drobných úlomků betonu, které kola rozhazovala do širokého okolí. Janet instinktivně dupla na brzdu, což neměla dělat. Auto se divoce roztočilo, a když se zase srovnalo, přímo před sebou Janet spatřila temnou jámu, do níž už jednou s autem spadla. Začala vyděšeně ječet, ale to už auto narazilo do hromady trubek, rozrazilo je a zapadlo předkem do díry. Obě tvrdě narazily do čelního skla. Než Janet ztratila vědomí, jako poslední myšlenka jí blesklo hlavou, že si měla zapnout bezpečnostní pás.

Kreiss pustil prázdnou pistoli a nechal ji spadnout. Pak začal slézat dolů po žebříku. Našel Misty v plné výstroji, s přístrojem pro noční vidění posunutým na čelo. V levé ruce držela nějaký přístroj, vzhledem připomínající malou videokameru. V pravé ruce měla poloautomatickou pistoli Colt Woodsman ráže 0,22. Kreiss seskočil na zem a dopadl na všechny čtyři do štěrku. Uviděl, že ten přístroj není kamera, ale malý projektor. Obraz lidské siluety, orámované zeleným světlem, poskakoval po okolních stěnách, když Misty kráčela ke Kreissovi.

„Ruce před sebe,“ nařídila.

„Tak to udělej, ať to máme za sebou,“ odpověděl.

„Ale co? Já tě nemám zabít. Rozkaz zní, abych tě přivedla. Předpaž. Prsty k sobě.“

Na zlomek vteřiny se schoulil do sebe a začal zvažovat své šance. V jejích očích ale spatřil, co i bez toho věděl: že žádné nemá. Předpažil. Pustila projektor na zem a vytáhla malou kovovou bombičku, z níž sprejem pokryla jeho ruce poutací sítí. Napřed to studilo, pak hřálo. Dlaně a prsty mu zmizely v hroudě latexu.

Přijíždějící auto oba uslyšeli ve stejném okamžiku. Kreiss se ohlédl a zadoufal, že ona učiní totéž. Misty však stála bez hnutí a nepřestávala mu mířit pistolí do obličeje. Podle zvuku se auto dostalo do smyku někde mimo dohled na hlavní ulici. Uslyšeli skřípění brzd a naříkavý zvuk pneumatik utržených ze záběru. Pak auto narazilo do nějaké pevné překážky. Motor se ještě chvíli naprázdno protáčel a pak zhasl. Potom ticho.

„Máš tu doprovod?“ zeptala se.

Zavrtěl hlavou. Potřeboval nějak odpoutat její pozornost. Ruce měl sice k nepotřebě, ale stále ještě měl volné nohy. Jako kdyby vycítila jeho úmysly, Misty o krok ustoupila. Z místa, kde auto narazilo, se teď neozývalo vůbec nic.

„Já taky ne,“ prohlásila. „Půjdeme to omrknout. Vypadá to, že neumí řídit. Běž první.“

Poslechl a držel ruce napřažené před sebe, aby si zachoval aspoň volný pohyb paží. Dokud nemusel, nechtěl se tou lepkavou hmotou dotknout žádných dalších částí svého těla. Stíny kolem mu prozrazovaly, že Misty kráčí za ním, nedalo se však odhadnout, jak daleko. Podle čichu soudil, že teď v šachtě hoří nějaké dřevo. Tento dým se zdál být příjemnou změnou po jedovatě chemickém zápachu hořícího fosforu. Snažil se najít skulinku pro útok, ale Misty mu žádnou nedávala.

Obešli stěnu a uviděli auto. Kreissovi připadalo jako auto FBI – ty dvě prutové antény na kufru se daly těžko splést s něčím jiným. Mířilo do té jámy, kam spadla Carterová. Carterová… Nemůže to být ona? Náhle ho polil studený pot. Co když s sebou přivedla Lynn? Takhle hloupá by snad nebyla.

Opatrně se blížili k autu. Vycítil, že se Misty ještě více vzdaluje. Mohl by vedle auta skočit dolů do jámy. Pak si ale uvědomil, že by si skokem do takové hloubky určitě zlámal obě nohy.

„Zastav,“ nařídila. Poslechl. „Klekni si.“

Nereagoval. V autě se nic nehýbalo. Viděl, že před pádem dolů do jámy brání jediná trubka, ohnutá pod karoserií. Předek auta už byl v jámě. Trubka blokující pád se opírala o levý přední podběh. Uvnitř auta nikoho neviděl.

„Klekni si, nebo tě tím svinstvem postříkám celého. Pak budeš muset až k autu válet sudy.“

Povzdechl si a neobratně si klekl. Ruce držel stále předpažené. Už ho začínaly bolet námahou, jak je držel stále před sebou. Chtěl však zabránit tomu, aby si přilepil paže k tělu. Oheň v šachtě dohoříval a ulice se začínala opět nořit do tmy. Misty ho obešla. Držela se na tři metry od něho a mířila mu na hlavu, když se vydala prohlédnout vnitřek auta.

V tom okamžiku se mu zdálo, že v dálce slyší sirény.

Janet se probrala s bolestí hlavy. Ty věčné bolesti hlavy v poslední době mi už začínají lézt na nervy, pomyslela si bezděky, a pak se snažila otevřít oči. Nešlo to, byly slepené něčím lepkavým a teplým – nakonec si uvědomila, že to je její vlastní krev. Na čele měla spoustu krve, která jí stékala po obličeji a z brady kapala na prsa. Pohnula se do strany a pokusila se vytřít si krev z očí. Setřela si krev z rukou a hmatala kolem po pistoli. Pak si uvědomila, že má pistoli v pouzdře. Rozhlédla se, kde je Lynn. Napřed ji neviděla, ale pak ji našla pohledem – bledý obličej a postavu zhroucenou na podlaze před sedadlem spolujezdce. Obličej však nebyl bledý, ale rudý. Lynn také musela narazit do čelního skla a krvácela z rány nad čelem. Janet tiše zaklela a pokusila se dostat ze stísněného prostoru mezi sedačkou a volantem. Pak něco uslyšela zvenku. Opatrně se posadila, zvedla hlavu a vyhlédla ven popraskaným čelním sklem. Ve zbytcích světla rozeznala Kreisse, klečícího na ulici, a vysokou temnou postavu s pistolí, pomalu se blížící k autu. Poznala ji a rychle sáhla do pouzdra pro svou pistoli. Lynn zasténala, ale nehýbala se.

„Tak tady máš doprovod,“ oznámila Misty. „Ale umí řídit stejně dobře jako střílet. To se ti povedlo, agentko!“

Janet si vytírala krev z očí a snažila se při tom natáhnout hlavu co nejvýš. Zírala teď na Misty otevřeným bočním oknem. Viděla ji dvojmo, pak trojmo, pak jen jednou. Rychle zamrkala očima, aby si vyjasnila výhled. Svírala pistoli v lepkavých zakrvácených prstech mimo dohled, pod palubní deskou. Misty se blížila, ale pistole v její ruce nepřestávala mířit Kreissovi na hlavu, jako kdyby měla svůj automatický systém. Janet pohlédla na Kreisse. Měl ruce obalené nějakým hadrem a držel je natažené před sebou, jako kdyby se modlil.

„Přijely jsme pro Kreisse,“ odpověděla Janet.

„Přijely? Kdo? Máš v kapse svou oblíbenou bílou myšku, agentko?“ usmívala se Misty jako hladový vlk.

Janet těžce polkla. Zdálo se jí, že slyší v dálce sirény, ale pak si řekla, že to je jen přání otcem myšlenky. Pak si ale všimla, že se Misty začíná tvářit méně spokojeně. Sakra, taky slyší sirény.

„Takže se dohodneme,“ prohlásila Misty. „On teď půjde se mnou. Když se pokusíš v tom něco dělat, použiju plán B.“

„Co je plán B?“ zeptala se Janet nechápavě.

Misty na ni jen pohlédla s hranou trpělivostí a nic neřekla. Janet si to domyslela.

Snažila se přijít na to, co říct, ale cítila, že se dostala do slepé uličky. Bože, ta hlava mě tak bolí. Bolely ji i zuby a oči a zvedal se jí žaludek. Naléhavě si uvědomovala pažbu pistole v ruce a sama se divila, jak se jí podařilo ji předtím vytáhnout z pouzdra. Misty se znovu usmála, jako by jí dokázala číst myšlenky.

„Copak to tu máme, agentko?“ zeptala se škádlivým tónem. „Máš pistolku, máš?“ Přistoupila o krok blíž a stále mířila na Kreisse. Janet teď už s určitostí slyšela sirény, ale neozývaly se z takové blízkosti, jak by si přála. Lynn znovu zasténala. Kreiss pohlédl k autu. Zaslechl a poznal hlas své dcery.

„Chceš to zkusit, agentko?“ zeptala se Misty. Postavila se do střelecké pozice, rozkročená a s nataženýma rukama. Pistoli, jíž stále mířila na Kreisse, teď držela v obou rukou. Byla necelé dva metry od auta, tělem natočená k Janet, ale obličejem ke Kreissovi. „Myslíš, že dokážeš někoho zastřelit? Já myslím, že ne. Myslím, že dokážu zastřelit tebe a pak i jeho, než se k něčemu rozhoupeš. Protože nejsi nic než amatérka a nikdy z tebe nic lepšího nebude. Ale jestli chceš hrát na rovinu, já to taky umím.“

Kreiss se pohnul a vyškrábal se na nohy. Janet cítila, jak se jí rozbušilo srdce. V ústech měla naprosté sucho a v hrdle cítila chemickou pachuť. Pistole jí ztěžkla v ruce a ona svírala pažbu stále křečovitěji.

Takového okamžiku se bála celou dobu, co byla u FBI.

„Zpátky na kolena, Kreissi,“ zasyčela Misty. Pistoli měla stále namířenou na něho, ale obličejem se otočila k Janet.

„Ne,“ řekl prostě a zamířil přímo k ní. Janet dobře chápala, o co se Kreiss snaží. Chce odpoutat pozornost, aby se Misty musela soustředit na dvě věci najednou. Aby Janet měla příležitost vystřelit. Ale pak by to musela udělat právě teď!

Čas se jí zpomalil. Do pravého oka jí natekl pramínek krve a ona rychle zamžikala, aby lépe viděla. Misty spatřila, jak Janet mrká očima, a znovu se usmála. Kreiss se stále blížil.

„Tak sleduj, panenko,“ vyštěkla Misty. Vrhla rychlý pohled na Kreisse a pak se znovu podívala na Janet. „Ukážu ti, jak se to dělá.“

Janet vystřelila přímo skrz dveře auta. Nesnažila se mířit. Prostě se jen dívala na Misty a podvědomě se snažila, aby na stejný cíl i střílela. Toužila, aby kulky co nejrychleji prolétly vzduchem a zabořily se do toho proklatého těla. Pálila jednu ránu za druhou, dokud nevyprázdnila zásobník. Pálily ji prsty, protože polstrování auta začalo hořet. S neradostným uspokojením sledovala, jak se Misty pozpátku potácí pod nárazy střel a snaží se ještě zvednout pistoli. Ta jí pak vypadla a z hrdla se jí ozval podivný skřek, jak ji poslední kulka zasáhla do krku. Pak Misty krouživým pohybem padla na beton. Poslední tři kulky, které Janet vystřelila, už jen zasáhly betonovou zeď – dvě se odrazily směrem do prázdné ulice, ale třetí do auta a prolétla jí jen pár centimetrů od kolena.

Když bylo po všem, Janet vyhlédla ven. Misty ležela nehybně na zemi. Janet otočila hlavu, aby našla Kreisse. Panebože, Kreiss taky leží na zemi, obličejem dolů a nehýbá se.

Nechala pistoli spadnout na podlahu auta a pokusila se otevřít dveře, ale nešlo to. Lynn teď vedle ní naříkala, vydávala zvuky jako malá holčička. Janet to překvapilo. Přisunula se tělem k zavřeným dveřím. Při pohybu se jí obličej zalil novým přívalem krve, kterou otřela o opěradlo sedačky. Pak začala nohama napřed vylézat bočním oknem ven z auta. Pocítila však, jak se auto začíná houpat. Na okamžik ztuhla, ale pak pokračovala v pohybu. Podařilo se jí dostat ven nohy a pak boky. Prohnula se v zádech a postavila nohy – do prázdna.

Překvapeně vyjekla, popadla zakrvácený rám okna a chvíli visela nad jámou, zatímco auto se nebezpečně houpalo na jediné trubce, která mu bránila v pádu do hlubiny. Janet slyšela, jak se trubka se skřípavým zvukem zarývá do plechu. Podařilo se jí částečně dostat zpět do auta. Obličej se jí znovu zalil krví. Naslepo se rozhoupala a nakonec se jí podařilo postavit nohy na pevnou zem. Prohnula tělo do mostu a podařilo se jí vstát. Roztočila ruce jako větrný mlýn a nakonec udržela stabilitu. Vyčerpaně usedla na zem, když tu náhle ucítila v zádech pohyb. Odkulila se na stranu, vytřela si krev z očí a postavila se na všechny čtyři. Misty byla také na všech čtyřech. Na hrudi se jí černala sražená krev, v pravé ruce a v hrdle se jí černaly vstřely. Levé oko viselo z důlku. Tvář měla staženou do bledé zuřivé masky. Rána v hrdle viditelně pulzovala krví, která se hrnula na beton a doslova jí brala slova z úst, jak se pokoušela promluvit. Janet pozpátku na všech čtyřech ustupovala od děsivého výjevu, když Misty levou rukou odněkud vytáhla velkou injekční stříkačku z nerezavějící oceli. Z jehly kapala kouřící kapalina. Pak Janet ucítila ostrou bolest na pravém rameni, když k ní dostříkl proud kapaliny, jak se Misty podařilo stisknout píst. Pak Janet zleva uslyšela jediný výstřel a spatřila, jak Misty trhla hlavou dozadu a pak padla na beton. Stříkačka se jí vykutálela z ruky. Janet se pokusila vstát, ale cítila pálivou bolest, jak se jí kyselina propalovala oděvem na kůži. Viděla Lynn vykloněnou z okna auta. Z čela nad bledým obličejem se jí hrnula krev a v ruce třímala Janetin revolver. Auto se znovu dávalo do pohybu. Trubka v podběhu se začínala ohýbat do nebezpečného úhlu. Janet zaječela na Lynn, ať se nehýbá. Přitom si odtrhávala pravý rukáv košile a snažila se setřít z kůže kyselinu. Pak nad ní najednou stál Kreiss. Také řekl Lynn, ať se nehýbá. Pak si klekl k Misty a rozpouštěl poutací síť v proudu krve, který jí vytékal z krku. Přitom vší silou trhal rukama do stran. Zbytky sítě se kroutily jako klubko hadů. Pak vytáhl Lynn z auta. Právě včas. Trubka jakoby zasténala a pak hlasitě praskla, takže auto spadlo dolů do jámy, odkud se za chvilku ozval silný tříštivý náraz. Pak se rozhostilo ticho, v němž se z dálky ozývalo jen kvílení sirén. Kreiss jemně posadil Lynn na zem a opřel ji zády o nejbližší stěnu.

Janet seděla na betonu a mnula si kůži na rameni a druhou rukou se snažila vytřít si zbytky krve z očí. Kreiss si vedle ní dřepl, otřel si ruce o kombinézu a pak do nich uchopil jednu její ruku.

„Nebyl jsem si jistý, jestli to dokážeš,“ řekl tiše.

„Já taky ne,“ přiznala se a pohlédla mu přes rameno na ležící tělo Misty, z něhož se na beton a dolů do jámy hrnuly čtyři proudy krve. Lynn stále ještě křečovitě svírala revolver a mlčky zírala na to, co zbylo z Misty. Janet si uvědomila, že se Kreissovy ruky drží jako tonoucí příslovečného stébla. Nohy se jí chvěly.

„Podívej,“ řekl. „Obě asi máte otřes mozku. To může ovlivnit paměť. Já… tohle… odstraním. Takže, co jim řeknete: dostaly jste se sem, slyšely střelbu, viděly výbuch termitového granátu. Pak auto dostalo smyk, zarazilo se na okraji jámy a vám se jen taktak podařilo dostat ven.“

Janet zamrkala. Sirény se stále blížily. „Tomu určitě uvěří,“ odpověděla. „Profík ze mě už asi nikdy nebude.“

„No, amatérka teď už taky nejsi,“ prohlásil. Pohlédl na Lynn, aby se ujistil, že je při vědomí. „Kohos zavolala?“

„Věřil bys, že ATF?“

Krátce se zasmál. „Musím se do toho dát,“ odpověděl pak. „Prostě si pamatujete, jak auto dostalo smyk a zarazilo se, pak už nic. Jestli to půjde, zůstaň u Lynn. Až se situace uklidní, tak se ozvu.“

„Určitě?“ zeptala se.

„Určitě, Janet. Ale napřed ti dám znamení. Teď si lehni a odpočiň. Máš na hlavě jen škrábnutí. Ale rány ve vlasech vždycky hodně krvácí. Vypadá to horší, než to doopravdy je. No, aspoň se nebudou hned tak vyptávat.“ Znovu se zaposlouchal. „Už jsou skoro tady.“

„Farnsworth bude pěkně naštvaný,“ prohlásila a stále nepouštěla jeho ruku.

„Na to nebude mít čas,“ odpověděl. Věnoval jí krátký stisk. Pak vstal a šel k Lynn. Sledovala ho, jak jemně klade dceru do protišokové polohy, s hlavouníže než nohy a se zvednutými koleny. Pak jí setřel krev z čela, vzal jí revolver z ruky a pak na chvíli v dlaních podržel její tvář.

Políbil ji na čelo a vstal. Zvedl pistoli, která vypadla z ruky Misty. Pak si hodil na rameno její mrtvé tělo a najednou byl pryč. Jen chvíli ještě viděla, jak se hrbí pod svým nákladem. Připomínal jí pouštního lva, jak vleče kořist.

Janet si pak uvolněně lehla na beton. Slyšela zvuk aut u vjezdu a věděla, že tu za chvíli budou. Nechala krev, aby jí volně vytékala na čelo. Dokonce měla pocit, že to pomáhá proti bolesti hlavy. Kůže na nadloktí a rameni stále ještě pálila, ale teď už jen jako spálenina od slunce. Zauvažovala, jestli jí tam po kyselině zůstane napořád viditelná jizva. Pak si uvědomila, že je jí to vlastně jedno.

Jak jí to řekl? Janet? Už ne „agentko“? Usmála se, když se v ulici objevila světla aut. Pak začalo pršet.

15

O tři týdny později Janet Carterová čekala v předpokoji Farnsworthovy kanceláře na závěrečné setkání s Farnsworthem a Keenanem před svým oficiálním odchodem od FBI. Toho dne ráno předběžně přijala místo pro výuku a výzkum na univerzitě Virginia Tech, na katedře zkoumání soudních důkazů. Škola chtěla zahájit nový program pro vyšetřování příčin při katastrofických závadách staveb jako mostů, ulic a budov. Když se vedoucí katedry – který zároveň řídil sobotní semináře, na které chodila – dozvěděl, že by mohla mít zájem, okamžitě jí místo nabídl, samozřejmě za podmínky, že předloží doklady o odpovídajícím vzdělání a doporučení od FBI jakožto bývalého zaměstnavatele. Jako mnoho jiných pracovníků odcházejících ze státních služeb ji tak trochu překvapovalo, jak hladce všechno probíhá.

Jak tak seděla a čekala, myšlenky jí zabloudily k otázce, kde teď asi je Edwin Kreiss. Podle Lynnina chování měla pocit, že je s otcem v kontaktu. Poslední tři týdny probíhaly… zajímavě, dalo by se říci. Agenti ATF v továrně nenašli McGaranda, ale v blízkém lese našli auto, které si někdo na letišti Reagan Airport ve Washingtonu vypůjčil na řidičský průkaz jistého Brownea McGaranda. Výjezdová skupina strávila poměrně dost času na místě, kde našli Janet a Lynn. Oheň v potrubní šachtě uhasilo až speciálně vybavené hasičské vozidlo, protože tam termitový granát zapálil kovové armatury. V šachtě ani kolem ní nenašli žádné lidské pozůstatky, zato tu objevili automatickou pušku AK-47 s infračerveným hledím. Všechno naznačovalo, že ji někdo vystřílel do šachty. Zauvažovala, jestli někdo analyzoval zbytky krve u jámy v hlavní ulici, ale déšť asi většinu smyl.

Farnsworth měl na krku hodně vysvětlování svým šéfům v Richmondu i Washingtonu, a taky ATF. S ATF musel jednat opatrně, aby se mu podařilo objasnit, co v noci v opuštěné továrně dělala jedna z jeho agentek v doprovodu civilní osoby. Konaly se nekonečné schůze a psaly dlouhé zprávy. Janet měla v nemocnici dost času, aby sebe i Lynn připravila na možné otázky, takže si jejich výpovědi neodporovaly. Jely tam, aby pomohly Kreissovi, a havarovaly s autem. Nic víc nevědí. Kreisse neviděly. Nikoho neviděly. Přestřelku jen slyšely. Janet na ruce popálila kyselina, která se musela nějak dostat nahoru z té jámy, do níž nakonec spadlo auto. Nepamatují si, jak se dostaly z auta. Obě si narazily hlavu o čelní sklo. Potom si už všechno pamatují jen rozmazaně. Nepamatuje si ani, že volala ATF, ale asi je musela zavolat, když přijeli, že? Asi věděla, že přijedou, a u FBI si nebyla jistá… Tím trochu ranila Farnsworthovy city. Ne. McGaranda neviděla.

Billyho Smithe den po těch událostech odvolali do Washingtonu. Janet byla přesvědčena, že ho do Roanoke nasadila CIA, aby jim dával pozor na Kreisse. Ale teď byl pryč a Farnsworth neměl čas se jím zabývat. O dva dny později všechny problémy a rozčilené vzkazy z Washingtonu najednou jako když utne. Výkonný zástupce ředitele pro trestní vyšetřování oficiálně sdělil, že je případ uzavřen. Jako kdyby nějaká obří ruka všechno smazala a zhasla světla. Jeden den si připadala jako pod drobnohledem, a druhý den se všechno zdálo zapomenuto, všichni kolem ní jen předváděli samé úsměvy a situace se vrátila k normálu. Jako jediné vysvětlení si Janet uměla představit, že nějaké větší problémy, zejména jeden, dorazily na vyšší úrovně velení.

Lynn Kreissová se vrátila do školy a Janet se pokusila finančnímu oddělení univerzity vysvětlit, proč Lynn nechodila do školy a zejména že by jí nemělo propadnout uhrazené školné. Finanční oddělení univerzity bylo neuvěřitelně nevstřícné a pomohlo, až když Janet pohrozila, že všechno zveřejní. Lynn souhlasila, že Janet a Larryho Talbota doprovodí na setkání s rodiči obou chlapců. Zpočátku tam panovala napjatá atmosféra, která nakonec roztála v emocionální katarzi. Lynn teď trávila víkendy v otcově srubu. Čekala a doufala, že se jednoho večera táta objeví mezi stromy. Janet jezdila na víkendy do stejného srubu. Chtěla mít věci tak trochu pod kontrolou, a taky se dostat z města na čerstvý vzduch. A někde vzadu v hlavě si přiznávala, že také čeká a doufá, že se Kreiss objeví, i když zatím po něm nebylo vidu ani slechu.

Dostala také za úkol vypracovat ve spolupráci s okresním oddělením policie závěrečnou zprávu v záležitosti Jareda McGaranda. Napsala, že smrt Jareda McGaranda se pravděpodobně udála nešťastnou shodou okolností při konfrontaci mezi obětí a Edwinem Kreissem. Přiložila výpověď Lynn Kreissové o sexuálním obtěžování a téměř znásilnění, kterého se na ní Jared McGarand dopustil, když byla jeho zajatkyní. Okresní policisté, závislí na stejných statistikách objasněnosti jako federální agenti, prohlásili, že případ sice nechají otevřený, ale neoficiálně potvrdili, že nemají dost lidí, aby se nějak intenzivně věnovali vyšetřování. Protože Janet ve zprávě zmínila Edwina Kreisse, všechny papíry si vyžádal Washington a už se nikdy nevrátily. Janet poměrně dlouho trvalo zkoumání vlastní duše, jestli chce u FBI zůstat nebo ne. Ostatním agentům v Roanoke sice mohli shora nařídit, aby zapomněli, že se vůbec něco přihodilo. Na faktu, že se toho přihodilo hodně, to ale nemohlo nic změnit. K činu se Janet rozhoupala, když ji Farnsworth navrhl na vyznamenání. Shora přišlo zamítavé stanovisko se zdůvodněním, že speciální agentka Janet Carterová v několika případech neuposlechla přímých operativních příkazů a odchylovala se od předepsaných postupů. Navíc její jednání vedlo ke ztrátě dvou služebních automobilů. Farnsworth se vydal do Richmondu, aby za ni bojoval jako lev, ale po návratu mohl jen konstatovat, že narazil na nepřekonatelnou byrokratickou bariéru. Nešlo o ni osobně. Šlo o to, že případ Edwina Kreisse byl najednou a se vším všudy nejen uzavřen, ale přímo pohřben. „Jako černobylská elektrárna,“ řekl Farnsworthův šéf v Richmondu. Janet si živě představovala, jak se nad případem vznášejí těžké helikoptéry a sypou na něj cement.

Tehdy se rozhodla, že u FBI nezůstane. S tím, jak se její zaměstnavatel rozhodl uložit případ Edwina Kreisse totálně k ledu, by se možná nakonec smířila. Nemohla však úplně vypudit z hlavy, jak vystřelila na Misty. Na okamžik tehdy jednala instinktivně, ne podle rozumu. Jeden výstřel by sama před sebou obhájila. To, že vystřílela celý zásobník, už ne, bez ohledu na to, co říkají o přestřelkách příručky. Prostě se dívala Misty do očí a střílela a střílela, i když ji ruce pálily. A kdyby to šlo, vyskočila by z auta a uškrtila tu ženskou holýma rukama. Nemohla zapomenout na svůj pocit uspokojení a triumfu, když ve tváři, kterou právě rozstřílela, viděla výraz překvapení. Prostě odpoutala běsy a ti až příliš vypadali jako ona sama. Jednou jí to stačilo na celý život.

„Pan Farnsworth vás teď přijme, speciální agentko Carterová,“ oznámila sekretářka a zatvářila se nadřazeně. Janet se probrala a zadívala se na ni tak, až ji přinutila odvrátit pohled. Potom vstoupila do Farnsworthovy kanceláře. Byl tam Farnsworth i Ben Keenan, a oba její nadřízení se zdáli být dobře naladěni. Janet se posadila.

„Takže dnes naposled,“ nadhodila.

Farnsworth přikývl. Ani se nepokoušel ji přemlouvat, aby zůstala. Janet si tím jen potvrdila, že vyhlídky na budoucí kariéru u FBI má značně neslibné. „Ano, je to tak, Janet,“ prohlásil souhlasně. „Je mi líto, že to tak dopadlo, ale myslím, že sama chápete situaci. S tím, co všechno víte o Edwinu Kreissovi, by další úkoly byly vždycky trochu… rozpačité. Jo, to je asi to správné slovo. Jestli vám to nějak spraví náladu, do konce roku odcházím i já.“

„Přece nemůžou…“

„To ne, ale v takových případech se kácí les a třísky lítají kolem. Když půjdu bez velkého rozruchu, ostatní tady v kanceláři dostanou další šanci.“

„Vždyť jen dělali svou práci,“ odpověděla. „Co by jim mělo hrozit kvůli aféře s Kreissem?“

„Sama přece znáte odpověď,“ řekl. „Kreiss patřil k FBI. Udělal agentuře ostudu. Všichni si tak připomněli jedno staré pravidlo.“

„A to?“

„Jakmile se na exekutivní úrovni uzavře nějaká dohoda, nesmí se nechávat žádné volné konce. Kreiss byl takový volný konec a podívejte, co všechno to způsobilo.“

„Myslela jsem, že za ten dokument projeví trochu víc vděku.“

„Jaký dokument?“ zeptal se Farnsworth. Na tváři měl výraz prázdného nezájmu.

Janet nevěřícně naklonila hlavu na stranu. „Ale jděte,“ odpověděla. „Ten dokument v Marchandově archivu. Usvědčující důkaz. Prokazoval…“

„Nevím, o čem to mluvíte,“ prohlásil Farnsworth a tázavě se podíval na Keenana. Ten zavrtěl hlavou. „Taky nevím, o čem jde řeč,“ vyjadřoval obličejem i celým tělem. „Cože?“ vyhrkla.

„Nic z toho se přece nestalo,“ zopakoval. „Náměstek ministra spravedlnosti USA prostě jen rezignoval na konci svého funkčního období. Nic víc.“

„A zástupce ředitele Marchand, jeho nejvyšší zástupkyně a jistý pán s rudým obličejem… z čistě osobních důvodů odešli do výslužby,“ dodal Keenan. „Nic víc.“

„A opětovné jmenování našeho milovaného ředitele na další období se chystalo… už dlouho,“ řekl Farnsworth a složil si ruce na prsou. „Nemyslíš, Bene?“

„No jistě,“ přidal se Keenan ve stejném tónu. „Už hodně dlouho. Samozřejmě. A ministryně spravedlnosti k němu veřejně vyjádřila svou pokračující plnou důvěru.“

„A samotný prezident taky. Že ano, Bene?“

„To samozřejmě taky,“ odpověděl Keenan a spokojenost mu zářila z obličeje. „Několikrát. A miluje FBI.“

„No určitě. On prostě miluje FBI. A ministryně spravedlnosti taky miluje FBI.“

„Taky sakra musí,“ dodal Keenan. Chvíli se oba na Janet dívali a udrželi vážné obličeje, ale nakonec všichni tři vybuchli smíchy.

Janet zavrtěla hlavou. Svým způsobem cítila úlevu. Starý dobrý pat. Velké ryby si mohly dovolit se tomu smát. Ovšem nízko postavený plebs, který něco ví o okolnostech takových dohod, představuje krajně nevítanou komplikaci. Pokud kdokoli z nich navrhne, že si sbalí stan a vyrazí do pouště, je takový návrh vděčně a velkoryse přijat. Jako důkaz by mohlo posloužit doporučení, které jí Farnsworth poslal na univerzitu. Janet připadalo až příliš pozitivní. Pár hřejivých řádek připsala dokonce ta nadřízená, která ji kdysi vyštvala do exilu v Roanoke. Zázraky se dějí.

Farnsworth se chystal něco říci, ale na stole se mu ozval interkom.

„Co se děje?“ zeptal se Farnsworth.

„Máte tu naléhavý dálnopis, pane. Od dálniční policie.“

„Jo, jen do toho.“

Sekretářka přečetla text. Tón jejího hlasu prozrazoval, že je rozrušená. Dálniční policie hlásí, že na dělicím pásu dálnice 1-81 u Christiansburgu se našly na kůlech nabodnuté částečně mumifikované lidské hlavy. Dálniční policie požádala o spolupráci laboratoř FBI. Dále hlásí srocení davu a očekávanou pozornost médií.

„Mumifikované lidské hlavy!“ vyhrkl Keenan. „A na kůlech? Panebože!“

Janet se rychle odvrátila, aby skryla úsměv.

Kdy asi zavolá? blesklo jí hlavou. Možná vůbec. Prostě se jen vynoří z lesa nad srubem. Možná s ním bude Micah Wall a pes Rakeťák. „Ahoj agentko,“ řekne. „Kde máš služební auto?“ Jako by to viděla přímo před sebou.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai