Zákon šelem

Peter T. Deutermann

Metafora (2001)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky, Thrillery

Kriminální thriller, odehrávající se v Severní Karolíně, sleduje průběh pátrání po identitě samozvaných vykonavatelů spravedlnosti. Dva ozbrojení zločinci při přepadení benzínové čerpací stanice zastřelili prodavače a založením požáru se zbavili ženy s dítětem, náhodných svědků svého činu. Díky pohotové akci členů jednotky rychlého nasazení jsou hned druhý den zatčeni v pokoji motelu. Jasný případ se zkomplikuje během předběžného řízení, když soudkyně obviněné propustí kvůli pochybení policistů, kteří je před přiznáním měli poučit o jejich právech. Pachatelé však svému trestu neujdou. Po třech měsících se na internetu postupně objeví videozáznamy jejich popravy na amatérském elektrickém křesle. Také soudkyně nalezne smrt při bombovém útoku. Šerif okresu Manceford svěří vyšetřování příslušníkům svého speciální týmu pro stíhání závažných trestných činů, v jehož čele stojí zkušený poručík Cam Richter, kterého se kauza osobně dotýká, neboť zavražděná právnička byla jeho bývalou manželkou a později příležitostnou milenkou. S pomocí dvou žen, počítačové konzultantky FBI a ekoložky národního parku, se pouští do nebezpečného pátrání, jež detektiva přivede k tajné skupině kočkadérů, stopujících divoké horské lvy v Great Smoky Mountains.

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2007

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2005 by P. T. Deutermann

All rights reserved.

Z anglického originálu The Cat Dancers

(First published by St. Martin’s Press, New York, 2005)

přeložil © 2007 Antonín Otáhal

Redakce textu: Marie Černá

Jazyková korektura: Mia Matysová

Grafická úprava obálky: Tomáš Vorasický

Tisk: CENTA spol. s r.o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7341-989-9

1

Kousek po kousku se pomalu spouští na centimetr tlustém laně a střídavě přitom povoluje a zajišťuje slaňovací brzdu. Sedí na hrazdě visící na račně. Pokaždé, když muž pootočí kroužkem, se hrazda spustí o trochu níž. Má na sobě horolezecký postroj, který mu umožňuje se na hrazdě zaklonit. Obličej má jen pár desítek centimetrů od žulového převisu. Opatrně, aby se neroztočil, nahmátne skalní stěnu před sebou. Vznáší se v chladném, průzračném horském vzduchu. Ten je skoro nehybný. Zvedá se jen jemný jitřní vánek, který maskuje tiché zvuky, ale muže na laně nehoupe.

Už má za sebou osmnáctimetrový sestup od kladky, připevněné nahoře na okraji převislého útesu. V tomto místě má ke skále nejblíže. Po dalších několika metrech se skalní stěna napřimuje a padá kolmo dolů, kde mizí v ranním oparu nad řekou. Je těsně po rozbřesku, kdy se noční temnota už dala na ústup, ale pak jako by se v posledním marném pokusu ještě chtěla vrátit, i když se hvězdy na obloze už pomalu vytrácejí. Nemůže si být jistý, ale kočka by touhle dobou už měla být zpátky v doupěti.

Před dvěma hodinami ji slyšel zavřísknout při útoku na marně prchající kořist, jejíž smrtelné výkřiky se pak rozléhaly noční temnotou, následovány náhlým tichem. Pokud se bude držet svých zvyků, tak rychle sežere měkké části, ukryje zbytek a část odnese do doupěte koťatům. Říkal si, že zná snad všechny její tajemné zvyky. Přinejmenším by měl, protože ji stopuje a sleduje už deset dní a nocí.

Skalní stěna se začíná vzdalovat, teď je na půl metru, na metr a za další chvíli už na dva metry. Struktura kamene se začíná ztrácet v lesním šeru provázejícím ranní rozbřesk. Soustřeďuje se na temný oválný stín, značící její jeskyni. Odolává pokušení sáhnout na Max 800, aby se ujistil, že je připraven. Nepochybuje o tom. Samozřejmě je připraven. Ale pokušení je silné. Má za sebou dlouhé dny stopování a opatrného plížení, ve dne s dalekohledem u očí, v noci s přístrojem na noční vidění. Když teď má cíl už jen pár metrů pod sebou, rád by se ujistil, že všechno je, jak má být.

Zastavuje sestup a nehlučně zhluboka dýchá. Zdá se mu, že slyší tichounké vrzání postroje, a má pocit, že se tlukot jeho srdce ozvěnou odráží od žulové stěny, k níž teď má dobré tři metry. Periferním viděním vnímá skálu jako velkou rozmazanou šedou šmouhu. Ztrátu perspektivy nijak nepomáhá vyřešit nepříliš přirozená poloha visícího těla s levou rukou zapřenou do lana, protože to je jediný způsob, jak se spouštět vlastní vahou a nechat si přitom volnou pravou ruku, kterou bude za chvíli tak potřebovat.

Spouští se teď po ještě menších kouscích. Vycítí sotva znatelné houpání lana a mírně vzdálí volnou ruku od těla, aby pohyb utlumil a nerozhoupal se jak kyvadlo. Představuje si, jak se syntetická vlákna lana nahoře třou o hranu útesu. Pohyb lana na skále samozřejmě neslyší, ale kočka by mohla. Přírodní zvuky jsou nepravidelné. Rytmický zvuk v lese musí horského lva nastražit. Může znamenat oddychování spící kořisti, kroky a hluboké dýchání nic netušícího turisty, kníkání koloucha hledajícího matku, zvuk nohou na borovém jehličí, nebo dopady turistické hole na kameny po cestě. Všechny takové podněty musí nastražit uši ozdobené chocholkami chlupů a naladit kočičí smysly k lovu. Muž teď vyhlíží nahoru. Napůl očekává, že tam uvidí kočku, jak na něho hledí přes hranu útesu, zkusmo prackou sahá na lano a čeká, až se bude vracet. No, pomyslí si, to by mohla být zajímavá zábava.

Pak se vrátí ke své práci a zase se kousek po kousku spouští. Skála je teď asi šest metrů daleko a nabírá kolmý směr dolů. Za chvíli bude lépe vidět vstup do jeskyně, pomalu se začíná rýsovat jeho horní okraj. Od temného vnitřku se nápadně odrážejí vybělené kosti na skalní římse před jeskyní. Jeskyně je to veliká, vstup je snad tři metry široký. Zauvažuje, kolik podivuhodných stvoření v ní asi hledalo útočiště v průběhu dávné historie.

Trhavě sestupuje stále níž a níž a nevšímá si bolesti ve stehnech ani tahu postroje, soustřeďuje se na opatrné nehlučné dýchání otevřenými ústy, kterými nepravidelně vdechuje doušky svěžího, borovým jehličím provoněného vzduchu. Přemýšlí o tom, že větřík mu hraje do noty i proto, že odnáší pryč zápach jeho adrenalinu, díky kterému cítí tlukot srdce, jak mu buší v ušních bubíncích. Slaňovací brzda mu pomáhá stabilizovat polohu, aby se neotáčel pryč od svého cíle. Stále cítí nutkání sáhnout si na Max 800 a načerpat tak trochu jistoty.

Spolehni se na instinkty, připomíná si. Přípravy jsi neodbyl. Soustřeď se. Otočit kroužkem, spustit se níž. Otočit kroužkem, spustit se níž. Konečně je ve správné poloze, asi tři metry pod úrovní římsy před vstupem do jeskyně. Zajišťuje brzdu. Chvíli jen nehybně visí a naslouchá tlukotu vlastního srdce. Chtěl by vůlí zpomalit svůj tep, ale vůbec se mu to nedaří. Max je k maskovací kombinéze připevněn tenkým wolframovým drátem, aby jej nemohl upustit ani v případě, že ho přemůže strach. I to se někdy stává. Hrozně by se chtěl napít vody, ale teď a tady na to rozhodně není čas. Soustřeďuje pozornost nahoru, na vstup do jeskyně.

Je tam uvnitř. Vím, že tam je.

Takže: Jdu na to. Ať to mám za sebou.

Je čas vyrazit.

Je pod úrovní římsy, protože jediný způsob, jak se k ní přiblížit, je rozhoupat se na laně. Teď je v nejnižším místě oblouku. Nejvyšším bodem oblouku se musí dostat na dva a půl metru od římsy, protože nad tuto vzdálenost je max k ničemu. O to tu jde; dostat se dost blízko.

S pohledem upřeným na jeskyni uchopí max do obou rukou. Prstem zkontroluje odpor spouště, aby se ujistil, že je natažená a připravená spustit.

Zhluboka se nadechne, většinu zase vydechne, a pak se začne houpat. Na laně dlouhém přes dvacet metrů to jde překvapivě snadno. Tělo má ale ztuhlé napětím, proto pohybu vzdoruje. Musí uvolnit krk a ramena. A už se z něj stává živé kyvadlo. Dává pozor, aby nekroužil. Houpe se přímo ke skále a zpět. Zpočátku pomalu, ale pak se pohyb zrychluje a rozkmit zvětšuje. Letí směrem ke skalní římse u jeskyně, pak zpátky dolů a ven, nad zdánlivě bezednou rokli. Když si uvědomí, kolik metrů má pod sebou, pocítí v žaludku záchvěv nevolnosti. Hluboko pod sebou slyší řeku, na kterou nedohlédne.

Zpátky k římse. Svírá max oběma rukama a kontroluje pohyb svého těla. Zvedá max k očím, aby zkontroloval zamíření. Míří jím k jeskyni a dále prodlužuje zhoupnutí ke skále a potom ven, nad prázdnotu rokle. Rozumem si uvědomuje, že má opravdu silné lano, které by s rezervou uneslo ještě dva chlapy, snad i těžší než on. Ale uvnitř až moc dobře cítí, že mezi ním a hromadami kamenů tam dole je jen vzduch. Tam dole to zná. Chodil mezi kameny a očichával kosti a zbytky, když se snažil uhodnout, jestli kočka v té jeskyni stále ještě přebývá.

Živé kyvadlo se houpe, každým kmitem o něco výše a blíže k jeskyni. Teď se mírně stočil od jeskyně, musí se soustředit a opravit kurz. Pak znovu zkontrolovat zamíření a čekat, až se místo červené kontrolky rozsvítí zelená. To nastane, až se dostane na vzdálenost dvou a půl metru.

Cítí, že tohle je ono. Už nemusí opatrně tlumit všechny zvuky ve stále přibývajícím ranním světle. Ven a zpátky, ven a zpátky, zatímco na hřebenech hor postupuje čára úsvitu. Najednou něco zpozoruje v ústí jeskyně. Napřed jen letmý pohled, není si jist, jestli se mu to jen nezdálo. Pak dolů a ven, a najednou má jasno. Tohle zhoupnutí, tenhle oblouk. Všechny instinkty v něm křičí, a on najednou slyší, že křičí i kočka. Je přímo před ním a sbírá se ke skoku, zatímco se houpačka blíží k římse. Přední tlapy se ztrácejí pod břichem, svaly na mocných ramenou i hýždích se jí chvějí napětím, tesáky má vyceněné, oči planou a ona na něho řve. Zařve na ni také, zvedne fotoaparát a s úlevou vidí zelenou kontrolku. Spustí spoušť, přetočí film, a ještě jednou spoušť a přetočit.

Když ho houpavý pohyb odnáší od rozzuřeného nebezpečí, dobře ví, že teď musí nahoru a že přitom musí pořádně pohnout kostrou. Zvedne kolena až k bradě a pak se vztyčí, postupuje nahoru jako velká píďalka. Ruce drží na stoupacích karabinách a rychlými pohyby se snaží dostat co nejvýš. Náhlý vertikální pohyb těla narušuje rytmus kyvadla, takže s každým dalším tempem nahoru se rozkmit lana zmenšuje, zatímco kočka vztekle vříská a pobíhá na římse před jeskyní sem a tam. Pohybuje se s neuvěřitelnou mrštností a její rozhořčený řev se v kaňonu rozléhá, jako kdyby ze všech stran dotírala smečka rozzuřených koček. Muž je teď poměrně vysoko nad římsou a nezmenšenou rychlostí pokračuje nahoru. Malý fotoaparát mu nadskakuje na boku. Když konečně dosáhne okraje útesu a vyškrábe se nahoru, jeskyně a kočka mu zmizí z očí. Může teď zvolnit a popadnout dech, vychutnat si vítězný okamžik a uložit drahocenný aparát do batohu.

Mám její hlavu.

Mám její hlavu.

Teď musím rychle na vrchol a zmizet, než jí to dojde a přižene se sem za mnou. Ví, že teď už mu žádné velké nebezpečí nehrozí, protože kočka má v doupěti koťata. Ta by přece neopustila. Alespoň doufá, že to tak opravdu je.

Představuje si Bělookého, jak sedí v táboře u malého plamínku lihového vařiče, všude kolem ostrá skaliska, omlácenou konvici na kávu má opatrně vybalancovanou na dvou kamenech a ohřívá v ní tři hrnky vody z horského potůčku, kávovou sedlinu, skořápky vajíček a tu svou proklatou sůl. Bude se šklebit od ucha k uchu, protože slyšel od jeskyně ten naštvaný kočičí výkřik, zvířecí „Co si to dovoluješ?“ s ozvěnou v roklině a nad vysoké borovice, do míst, kde už od půlnoci čeká.

Čeká a říká si, jestli to po těch letech tréninku opravdu zvládnu.

No, zvládl jsem to.

Mám její hlavu.

A teď vzhůru za něčím lepším.

2

K-Dog blekotá. Hele, vole. Jsme to kurva zmákli. Prachy mám v kapse, prodavač je rozpláclej na podlaze, na sobě má rozsypanej celej regál bonbónů, ten náš starej pekáč je zaparkovanej pár metrů vedle, čumákem ven, rozbitá bezpečnostní kamera se válí na podlaze, i ten její záznamník jsme rozmlátili a pro jistotu polili motorovým olejem, co byl po ruce. Všecko tu maj pěkně při ruce, a tak to taky má v krámě u benzínky bejt, no ne?

Ale najednou je tu to zasraný auto, máma medvědice s medvídětem, jedou sem na to nejhorší možný místo v nejhorší možnou dobu, co si mohli vybrat. Copak v tomhle městě není snad stovka benzínek, tak co se serou zrovna sem? Kráva se ještě rozhlíží, když zavírá dveře. Musela nás přece vidět, jak zapadáme do toho krámu. Jako bych ji slyšel u výslechu. „Byli dva. Jeden malej, hubenej, rozcuchanej, takovej mladej běloch, v tílku bez rukávů a v džínách. V ruce měl velkej samopal. A ten druhej? Jo, velkej černoch v červenejch vytahanejch teplákách, na hlavě měl šátek a vypadal totálně zhulenej.“

A tam jsme udělali tu velkou chybu, člověče. Zarazili jsme se. V ten okamžik jsme to posrali. Já na ty průsery mám čuch. Zarazili jsme se ve dveřích, když jsme viděli, jak na nás ta kráva čumí, a ten pákistánskej blbec začal cejtit, že se něco děje. Protože to na nás zničehonic vybalil. Zved se z těch bonbónů a bordelu na zemi, vytáh odněkud obrovskou bouchačku a začal do nás pálit. Všude kolem nás lítalo zkurvený sklo, jak rozstřílel vchodový dveře. A Flash, no, Flash, co ti mám povídat? Jako vždycky, plácl sebou na zem a ječel ty svoje obvyklý kydy o zasranejch zkurvysynech. A já? No, sakra, když jde do tuhýho, tak já jsem vždycky nad věcí. Jsem už takovej, víme? Tak jsem udělal, co jsem musel – chápeš, kámo? Plácl jsem sebou za regál s novinama, namířil ten sapík, tenhle TEC-9, a začal jsem to do něj pumpovat. Tenhleten pákistánskej blb pořád střílel, to se mu musí nechat, držel kvér oběma rukama, jak v akčním filmu v televizi. Ale tohle si přeber: Měl přitom zavřený oči. Tomu by člověk nevěřil. Pak mu jedna moje dávka urvala půlku hlavy a byl od něj pokoj.

Ale to není to hlavní. Tak ten blbec to měl za sebou. Vstal jsem a zakopl o Flashe, ten tam byl pořád rozpláclej, oči zavřený jak ten pakoš, a drmolil ty svoje kraviny. Tak jsem zakop o tu jeho prděl a propad ven těma vysklenejma dveřma. Málem jsem se celej pořezal, jak jsem tam plachtil. Chtěl jsem nabrat balanc, ale zapomněl jsem prst na spoušti. Napřed jsem sejmul pár těch velkejch, jasnejch světel a pak jsem to našil rovnou do benzínovýho stojanu, co u něho stálo to auto. Ta ženská tam stála vedle auta a čuměla na mě jak tele na nový vrata, když to bouchlo.

Jak ohňostroj na čtvrtýho července. Všecko to mohlo bejt ode mě dobrejch patnáct metrů, to auto, stojan a tak, ale vedro jsem cítil, jako bych byl přímo u toho. Flash vstal a hnal se kolem mě do auta. Všude kolem teď hoří, vybuchuje další stojan a pak asi někde nějakej přívod, protože se na nás přes beton ženou takový ty namodralý vlny plamenů. Jak v pekle. Narvu v pekáči páku na „drive“ a makáme pryč skrz ty namodralý plameny. Přísahám, že ještě teď cejtím tu rozpálenou podlahu auta. Ta ženská se i s děckem v autě smaží někde vzadu, o svědky je teda postaráno, no, aspoň k něčemu je to dobrý. Akorát těch prachů, co mám v kapse, mohlo bejt víc, o dost víc. Oba víme, že z tohohle bude pěknej průser.

Smykem to berem přes plnou čáru do protisměru, nemůžu s tím nic dělat. Skoro to do nás někdo čelně napral a vztekle troubí. Sešlápnu plyn k podlaze, abych ten pekáč srovnal, a pak už jedem na svý půlce silnice plnou parou pryč. Až k první zatáčce mám zpětný zrcátko plný jasně oranžový záře. A Flash tu sedí, oči má furt zavřený, tečou mu z nich slzy, těma svejma srandovně malejma pěstičkama buší do palubní desky a furt dokola opakuje „Do prdele!“ Říkáme mu Flash, ale doopravdy se jmenuje Deleon. Dý-lí-on Butts. Jenom mezi náma, tomuhle klukovi fakt hrabe, rozumíme si? No, ale teď mažem po silnici pryč. Přemejšlím, jak se na mě ten kluk vlastně nalepil. No, seděli jsme spolu tři roky v cele v Detroitu a nějakou dobu se to s ním zdálo bejt v pohodě. Ale teďka si už nějak nejsem tak jistej, jestli to fakt bylo to pravý.

No, a je příští den ráno. Spíš dopoledne. Jsme tu zašitý v indickým zapadáku na východ od města, asi půl míle od 1-40, dost blízko na to, abysme furt slyšeli mlátit přívěsy. Flash buď spí, nebo je tuhej. U něj člověk nikdy neví. Skoro prázdnou litrovou flašku od bourbonu má mezi nohama, jako kdyby mu stál a měl ho ze skla. Já sám jsem tuhej tak napůl. Cejtím obrovskou hlavu a v hubě mám jak v polepšovně, taky v sobě mám flašku whisky, dvě česnekový pizzy a půl basy piv. Cigára musím přepočítat, akorát dvě poslední, a v pokoji je nahuleno, že by to normálně určitě spustilo požární hlásič, akorát že ten visí jen na jednom drátu, protože ti zasraní pakoši nikdy nic nespravěj, víme?

Mám puštěný zprávy v televizi a nějaká blondýna se tam vykecává o přepadení benzínový pumpy. Vypadá to, že nikdo neví, kdo to udělal. Policie „sleduje několik slibných stop“. No jo. Čerpací stanice i prodejna vyhořely do základů. Tři potvrzené oběti na životech: prodavač a dvě osoby v autě. Malý pickup, pravděpodobně bílý, „ujížděl z místa činu“. To sedí. Když říkaj pravděpodobně bílej pickup, tak to máme asi dost dobrý. V tomhle okrese jich musí bejt tak tisíc. No… ta ženská s děckem měly smůlu, ale tak to prostě chodí. Jejich smůla, naše klika

– nejsou žádní svědci. To je teda dobrá zpráva. Špatná zpráva je, že máme hovno prachy, skoro nic z toho nekáplo, tak budeme muset na další kšeft, a to dost brzo. Dobře, že jsem se nezbavil toho kvéru. Akorát jsem ho schoval venku.

Tak jsem tam seděl a zkoušel přemejšlet. Kam jít a co teď dělat. Najednou se ale všecko posralo. Zrovna jsem zvedal ranní pivo, když na zem spadly vyražený dveře a do pokoje se nahrnulo asi tisíc ozbrojenejch poldů. Jeden, takovej obrovskej, přišel ke mně a strhnul mě z postele na zem. Pak ty ostatní, samej nařvanej chlap v helmě jak v těch zasranejch Hvězdnejch válkách, všichni se po mně válej, kroutěj mi ruce, nandavaj náramky a celou dobu řvou „na zem, na zem, lehnout, nehejbej se“, jako kdybych kurva moh pohnout malíčkem, jak se tam na mně válej.

Pak si ten největší klek vedle mě na podlahu a zařval: „Zapálili jste vy zkurvysyni tu pumpu včera večer?“

Tou dobou už mi před očima vyskakujou červený fleky, ruce mám jak vykloubený z ramen, a i přes ten jejich řev slyším, jak Flash ječí. Nevidím ani hovno, Flash naříká jak ovce na porážce a na mně sedí deset zasranejch poldů. Ten velkej mě chytne za bradu a znovu se ptá: „Byls to ty, ty hovado?“ Je u mě tak blízko, že cejtím, jak mi prská do ksichtu. Klouby mi praskaj, asi už dlouho nevydržej, tak si říkám, seru na to, stejně nás maj, tak co. Tak se ozvu: „No jo, dobře, byli jsme to my. Nechte mě, ať se kurva nadechnu!“

Určitě jde o ty v tom autě. Kvůli ty matce s děckem ti poldové tak vyváděj. Prodavač v nočním krámu? Ten přece musí vědět, do čeho jde, je to o hubu. A ty dva jsem ani nechtěl sejmout. Ale tohle si přeber: Když člověk přijede k benzínce a vidí dva chlapy s kvérem, jak v jedenáct večer lezou do krámu, tak co by normálně udělal? Nebude tam kurva sedět a čučet, vrazí tam co nejrychlejc zpátečku a maže pryč, co to dá, no ne? To přece ví kurva každej. Zasraná ženská. Hele, kámo, nemáš navíc cigáro?

3

Na konci května vypnuli topení a klimatizaci, aby – přesně podle vyhlášky – ušetřili na nákladech, takže v soudní síni bylo nezvykle dusno. Steven Klein, okresní prokurátor, rutinně procházel předběžným řízením. Vzadu v soudní síni se zatím snažili neusnout poručík Cam Richter a seržant Kenny Cox z kanceláře šerifa okresu Manceford. Byl to jasný případ, policie měla přiznání a zbraň, ale když předsedá soudkyně Bellamyová, člověk nikdy neví. Jako kdyby to slyšela, soudkyně zvedá ruku, aby Kleina zarazila. Cam dobře ví, jak to Steven nesnáší. Taky se podle toho zatvářil. Všichni najednou zbystří, dávají pozor, co přijde.

„Pane Kleine, dívala jsem se na protokol zatčení obou obžalovaných. Vidím v něm problém. Veliký problém.“

„Vaše Ctihodnosti?“ zareagoval tázavým tónem Klein a posunul si na velkém nose brýle na čtení. Něco přes čtyřicet, zjevně dobře živený a teď podrážděný, jak ho soudkyně zarazila.

„Podle vašeho prohlášení se pan Kýle Simmonds, alias K-Dog, k přepadení čerpací stanice přiznal v době svého zatčení v motelovém pokoji. Ale já tady vidím, že zatčení byli o svých právech poučeni až potom, co je jednotka rychlého nasazení převezla na stanici. To znamená, takových pětačtyřicet minut po zatčení?“

„Vaše Ctihodnosti, zatčené o jejich právech poučili zatýkající policisté přímo na místě zatčení. Na stanici pak zatčení podepsali protokol o poučení.“

„Který zatýkající důstojník je poučil o jejich právech?“

„Ehm,“ odkašlal si Klein a ohlédl se na detektiva Willa Guthridge. Will byl vyslán k zatčení jako dohled, když byla přivolána jednotka rychlého nasazení.

„Policisté, kteří je spoutali, Vaše Ctihodnosti,“ prohlásil Guthridge. „Byla to akce jednotky rychlého nasazení. Byl tam hluk.“

„Který důstojník je poučil o jejich právech, detektive? Jak se jmenoval?“

„To budu muset zjistit, Vaše Ctihodnosti,“ odpověděl Guthridge, vytáhl z kapsy mobilní telefon, rozevřel jej a začal ťukat do kláves. Cam se podíval na Kennyho Coxe, svého zástupce v týmu pro stíhání závažných trestných činů. Kenny měl zavřené oči a pomalu vrtěl hlavou. Tak to je průser, pomyslel si Cam. Guthridge seděl v křesle zkroucený na jednu stranu a pilně telefonoval, nejspíš s někým ze speciálních operací. Cam se naklonil ke Kennymu. „Kdo ten den řídil zásahovou jednotku?“ zeptal se.

„McMichael,“ odpověděl Kenny tiše. Cam v duchu zasténal. K-Dog vycítil příležitost vnést do hry trochu vzruchu. Ozval se z lavice obžalovaných. „Nikdo nám neřek ani prd,“ prohlásil snaživě. „Nakopali nám prděl a asi stokrát na nás řvali, ať si lehnem na zem. Ječeli a tak.“

„Paní Walkerová,“ oslovila soudkyně obhájkyni, kterou K-Dog dostal přidělenou ex offo. „Poučte prosím obžalovaného, že nemá mluvit, dokud ho k tomu nevyzvu. Detektive, co jste se dozvěděl? Abychom si rozuměli, chci tady mít zatýkajícího důstojníka, který pod přísahou potvrdí, že vyslovil příslušné poučení o právech zatýkaných osob.“

Guthridge kýval hlavou, ale nepřestával mluvit do telefonu. Cam se Kennyho zeptal, jestli by nemohl někomu zavolat a zařídit to. Neměli na obžalované nic jiného, než K-Dogovo přiznání z motelového pokoje, protože požár čerpací stanice zlikvidoval všechny stopy i svědky. Zločinci měli dost chytrosti na to, aby z automatické pušky TEC-9 setřeli otisky a zbraň ukryli za klimatizační jednotkou na parkovišti, takže i když bylo možné zbraň dát do souvislosti s místem činu, s oběma obžalovanými ji pojily jen nepřímé důkazy. I vyslání jednotky rychlého nasazení tehdy bylo jen sázkou do loterie.

„V narkotikách tě teď nemaj moc v lásce,“ konstatoval Kenny, než stiskl tlačítko na mobilním telefonu.

Jako bych to nevěděl, pomyslel si Cam. Sledoval Guthridge, jak končí hovor a ohlíží se na něho a Kennyho. Prosil pohledem o pomoc. Začínalo to vypadat dost bledě.

„Detektive?“ Soudkyně Bellamyová byla velmi pohledná čtyřicátnice s jasným pohledem, známá svou skepsí vůči policistům a kvalitě jejich práce.

„Ještě na tom pracuju, Vaše Ctihodnosti,“ odpověděl Guthridge a vyťukal na telefonu další číslo. Cam si uvědomil, že to začíná být opravdu vážné. Jestli to nikdo nepotvrdí, okresní policie si tím pěkně zavaří.

„Můžeme si to shrnout, pane Kleine?“ zeptala se soudkyně. „Nemáte žádné svědky zločinu, kamerový systém a veškeré důkazy na místě činu shořely a oběti jsou všechny mrtvé. Takže co tu máme? Přiznání a zbraň nalezenou poblíž motelu. Jednoho svědka, který vypověděl, že malý pickup podobný vozidlu obžalovaných ho vytlačil ze silnice v době, kdy vypukl požár té čerpací stanice. Je to tak?“

„No, ano, Vaše Ctihodnosti, ale oni se přiznali, že…“

„Chápete, v čem je problém, pane Kleine?“

Klein se zatvářil nechápavě. „Ehm, ne, Vaše Ctihodnosti, já…“

Guthridge zaklapl telefon. „Detektive?“ zeptala se soudkyně a přitom na něho pohlédla. Cam tázavě svedl obočí směrem ke Kennymu, ten ale zavrtěl hlavou a také ukončil hovor. „To byl kapitán Wall z narkotik,“ řekl tiše. „McMichael není k dispozici. Wall mi připomněl, že jsme na místě činu měli svého člověka.“ Vrhl rychlý pohled na potícího se Guthridge. „Podle něj ty zatčené v tom pokoji nikdo nepoučil.“

Cam něco nesrozumitelně zabručel. Soudkyně znovu vyzvala Willa Guthridge, ten ale jen vrtěl hlavou. Klein si rovnal papíry na stole a snažil se nedívat se kolem sebe.

„Detektive, vy sám jste byl na místě zatčení. Poučil jste zatýkané o jejich právech?“

„Já jsem je poučil, Vaše Ctihodnosti, až když mi je jednotka rychlého nasazení předala.“

„Ale tu důležitou otázku jim položil policista z jednotky rychlého nasazení, je to tak?“

Will nešťastně přikývl.

„Jinými slovy mi nejste schopni přivést policistu, který v okamžiku zatčení poučil zatýkané o jejich právech? Ještě před údajným přiznáním.“

Camovi se vůbec nelíbil tón, jakým soudkyně mluví o „údajném“ přiznání.

„V tomto okamžiku neznám jeho jméno, Vaše Ctihodnosti,“ odpověděl Will a odkašlal si. „Ale pokud mi dáte trochu času, mohl bych promluvit s policisty v tom týmu a…“

„Vylučuji toto přiznání z procesu,“ oznámila soudkyně. Pracovníci soudu, asi půl tuctu reportérů, advokáti i diváci, všichni překvapeně zalapali po dechu. Tři mrtví při přepadení benzínové pumpy, to není každodenní zločin. Ve zprávách v okresu Triboro i Manceford to byl sólokapr.

Klein podrážděně vybuchl: „Cože?“

Soudkyně se zatvářila, jako by ji odezva na její rozhodnutí překvapovala. „Podle protokolu o zatčení je jasné, že zatýkaní byli poučeni o svém právu nevypovídat a z potom, co je policisté předvedli na stanici. Ve stejném protokolu je uvedeno, že přiznání bylo vynuceno na místě zatčení.“

Klein se přihlásil o slovo jako školáček, zvednutím ruky. „Vaše Ctihodnosti? To je přece směšné. Obžalovaní se spontánně přiznali k vyloupení té prodejny.“

Spontánně? pomyslel si Cam. Hezký pokus, Stevene. Přesně podle Camova očekávání, soudkyně skočila Kleinovi do řeči.

„Podle policejního protokolu se policista zeptal a obžalovaný Simmonds mu odpověděl. Něco takového nelze považovat za spontánní přiznání, pane Kleine, zvlášť když obžalovaný v době otázky neměl volnost pohybu.“

„Tihle dva to tam zapálili,“ odpověděl Steven a skoro křičel. „Oba dva. Vyloupili prodejnu, zastřelili prodavače a pak upálili dvě oběti ve vozidle, když zapálili čerpací stojany. Určitě je někdo poučil o jejich právech. Každý policista v tomhle okrese to má naučené, automaticky to recituje, jen co klapnou pouta. Je to standardní postup. Dají jim náramky a poučí je o právech. I kdybyste je vzbudili o půlnoci.“

„Neřekli nám ani prd,“ znovu se ozval K-Dog, který vycítil šanci. „Řvali na nás, ať si lehnem na zem a nehejbáme se a tak, ale nikdo nás nevaroval. Já dobře vím, jak má takový poučení vypadat.“

Soudkyně se na něho zamračila. „O tom vůbec nepochybuji, pane Simmondsi. V tomto okamžiku jsou ale vaše zkušenosti s dřívějším zatýkáním bezpředmětné. Tak znovu, pane Kleine: můžete mi přivést policistu, který při zatýkání poučil obžalované o jejich právech ještě před jejich přiznáním?“

„Jsem si jistý, že by se mi toho policistu podařilo najít po krátkém odročení, Vaše Ctihodnosti.“

Ani náhodou, pomyslel si Cam. Annie Bellamyová dobře ví, co by se stalo. Policisté by se na stanici poradili a našli by jednoho člena jednotky rychlého nasazení, který by se obětoval pro dobro věci.

„Pane Kleine, nedá se říci, že by toto řízení bylo zorganizováno nějak narychlo, že ne? Tento protokol je dokument, který jste mi předal vy, je to tak? Nepřejete si nolle prosequi?“

Klein zrudl v obličeji. „Ještě ne, Vaše Ctihodnosti,“ odpověděl. „Zdráhám se uvěřit tomu, že je nepoučili.“

K-Dogově obhájkyni ex offo konečně došlo, jaké má možnosti. „Vaše Ctihodnosti?“ ozvala se tázavě. A je to tady, řekl si Cam. Sbohem a šáteček.

„Prosím, paní Walkerová?“ zareagovala soudkyně unaveným tónem.

„Žádám o zproštění obvinění, Vaše Ctihodnosti. Žádné přiznání, žádné přímé důkazy spojující obžalované se zbraní – je zde nedostatek důkazů.“

V soudní síni se rozhostilo náhlé ticho. Pak vyletěl Klein jako čertík ze škatulky. „Vaše Ctihodnosti, zproštění obvinění nepřipadá v úvahu. Víme, že tito obžalovaní čin spáchali. Víme…“

„Já to vidím takto, pane Kleine,“ prohlásila soudkyně trpělivě. „Podle policejního protokolu zatýkané nikdo nepoučil o jejich právech, než se přiznali. Vaše prohlášení vychází ze skutečností, které již neexistují.“ Zopakovala svou výzvu. „Nolle prosequi, pane Kleine?“

Cam potlačoval nutkání něčím po Kleinovi hodit. Proboha, Stevene, řekni ano, znělo mu v hlavě. Pak je obžaluj z něčeho jiného. Nedělej z toho poučení hlavní argument. Ale Klein se někdy dokázal zaseknout jako mezek, a zdálo se, že má svůj den. Naštvaně zavrtěl hlavou.

Soudkyně na něho chvíli hleděla a v tom pohledu probleskl i její vlastní hněv. „Dobře, pane Kleine,“ řekla nakonec. „Poslechněte si tohle: zamítám veškerá obvinění pro nedostatek důkazů. Mé rozhodnutí je podpořeno tím, pane Kleine, že jste podle mého názoru v prvé řadě neměli dostatečné podklady pro zatčení.“

„Proboha, Vaše Ctihodnosti…“ spustil Klein.

„Tady nejsme v kostele, pane Kleine, a bůh s touto věcí nemá co do činění. Měl jste to stáhnout, když jsem vám tu šanci nabízela – dvakrát?“ Udeřila do stolu soudcovským kladívkem. „Soudní vykonavateli, řízení je ukončeno.“

Cam ohromeně zíral. Zproštění obvinění? Jako ve snách vnímal, jak všichni kolem v soudní síni bouřlivě diskutují. Tak dobře, nepřipustila přiznání, ale mohla je poslat zpátky do vyšetřovací vazby, dát nám šanci najít další důkazy. Tihle dva týpci mají trestní rejstříky dlouhé jako knihy a v nich spoustu podobných činů. Máme zbraň i vozidlo, ale vyšetřovatelé se tím zatím moc nezatěžovali, když měli to přiznání.

Ale zprostit je obvinění? Kenny se tvářil, jako by nejraději šel a něco soudkyni od plic řekl. Will Guthridge stál a něco na ni křičel.

Soudkyně, která již mezitím vstala k odchodu, začala bušit kladívkem do stolu, aby utišila protesty. Sedni si, Wille, říkal si Cam v duchu, jenom to zhoršuješ. Oba obžalovaní nevěřícně hleděli na obhájce, jako kdyby nevěřili vlastním uším.

„Klid!“ snažila se soudkyně překřičet hluk v soudní síni. „Detektive, ovládejte se!“

„Zatraceně, Vaše Ctihodnosti, já…“

„Zmlkněte, detektive. Byl jste to vy, kdo udělal tu hlavní chybu, tak si teď sedněte a buďte chvíli zticha.“ Guthridge se zprudka posadil a obličej měl jasně rudý, stejně jako Klein. Soudkyně, stále vestoje, namířila kladívkem na Kleina jako pistolí. „Pane Kleine, máte k tomu něco?“

Guthridge začal znovu vstávat. Cam překvapeně zamžikal, když kladívko prudce dopadlo na stůl. Mladý detektiv vztekle praštil notesem o stůl a zase si sedl. Klein rovněž začal vstávat a zase toho nechal.

„Pane Kleine, váš hlavní důkaz je shledán nepřípustným. Váš případ je chatrný jako domeček z karet. Možná dost dobrý pro soudce Barstowa, ale mně to nestačí. Jestli se chcete proti mému rozhodnutí odvolat, nemůžu vám v tom bránit. Ale teď požaduji propuštění obžalovaných.“

„Vaše Ctihodnosti, tohle jsou recidivisté,“ zaprotestoval Klein. „Představují pro společnost hrozbu. Oni…“

„Jsou propuštění. Zproštěni obžaloby. Důkazy, pane Kleine. To je to, kvůli čemu tady jsme, pro případ, že byste pozapomněl.“ Soudkyně vyzývavým pohledem prošla soudní síň, jako by hledala někoho, kdo by se odvážil oponovat. Zamračila se, když došla na Kennyho Coxe. „Měli jste na to poslat tady seržanta Coxe. Ten aspoň ví, jak psát protokoly.“ Na chvíli se odmlčela, když se jí Kenny podíval do očí. Pak kladívko znovu dopadlo. „Nemáte žádné důkazy, pane Kleine. Jak jsem řekla. Tady jsme skončili.“

Soudkyně opustila soudní síň. Cam jen seděl a mnul si tvář. Přemýšlel, co dál. Schválně se nedíval na Kennyho, kterého soudkyně před odchodem stačila popíchnout. Před necelými třemi roky byl Kenny obviněn z padělání protokolu, aby zahladil podobnou chybu. Obvinila ho tehdy právě Bellamyová. Fakta nebyla jednoznačná, ale Bellamyová přinutila šerifa, aby Kennyho na tři měsíce suspendoval a pozastavil mu plat; ona zato nevznesla obvinění z manipulace s důkazy a snad i křivé přísahy. Bylo to tehdy hodně nepříjemné a kdyby se dnes neprojednával tak velký případ, Kenny by sem určitě nepřišel, zvlášť když soudila Bellamyová. Jeho nenávist vůči ní se přímo hmatatelně vznášela ve vzduchu. Cam cítil, jak ze seržanta vyzařuje vztek.

Camovi se v kapse ozval mobilní telefon. To bude sám nejvyšší, pomyslel si. Teď to teprv začne být sranda. Sledoval Willa Guthridge ve vzrušeném rozhovoru se Stevenem Kleinem, zatímco na ně novináři pokřikovali otázky.

„Dobře, půjdem,“ oslovil Kennyho. „Zkusíme to dát zas nějak dohromady.“

4

Šerif vytvořil tým pro stíhání závažných trestných činů jako zvláštní jednotku. Byli v ní čtyři detektivové, seržant a poručík, který týmu velel. Jejich úkol byl jednoduchý: Když se některý místní zločinec vypracoval na vyšší stupínek podsvětí, třeba jako drogový dealer, nájemný vrah nebo náčelník bandy, šéf kriminálky na něho upozornil tým. Ten pak vybranému zločinci věnoval všechnu svou pozornost a znepříjemňoval mu život, dokud se díky nějaké chybě nedostal do vězení nebo dokud jeho kumpáni nedošli k závěru, že už pro ně není užitečný, a neskončili to s ním sami. Tým měl v podstatě neomezený přístup ke všem zdrojům okresní policie, a ty byly nemalé. Šerif se dost zajímal o federální prostředky pro stíhání trestných činů, takže se mu dařilo získávat pro okresní policii spoustu moderních hraček, vymyšlených na pomoc kriminalistům.

Úlohou speciálního týmu bylo soustředit veškerý potenciál vždy jen proti jednomu zločinci. Tým neměl pevnou pracovní dobu, ale v případě potřeby fungoval nepřetržitě. Sledovali vybraného zločince, odposlouchávali mu hovory, opakovaně zatýkali a vyslýchali všechny jeho kontakty, prohledávali jeho domov a kancelář, pěkně nahlas mu děkovali za spolupráci v restauracích a barech, nechávali v novinách zveřejňovat náznaky, že policii pomohl při usvědčení některých odsouzených, a všeobecně se snažili udělat mu ze života peklo. Všechno samozřejmě prováděli přísně v mezích zákona, vždy si obstarávali potřebné soudní příkazy a povolení. Většina soudců jim šla na ruku a víceméně s nimi sympatizovala. Koneckonců tak soudcům zajišťovali přísun obžalovaných.

Cam měl za úkol na to všechno dohlížet. Oprávnění pohybovat se mimo standardní meze policejní práce znamenalo, že se policisté v týmu musejí soustavně kontrolovat, aby se z nich nestali „nedotknutelní“, nad zákonem stojící policisté zvláštního druhu, jako ve dvacátých letech. Cam pečlivě zjišťoval, zda jsou všechny kroky opravdu podloženy soudními příkazy a povoleními, a sám šerif často s členy týmu hovořil, jednak aby si udržoval přehled o tom, čím se právě zabývají, a jednak aby neustále posuzoval úroveň jejich profesionality. Kdysi Camovi řekl, že tým považuje za něco jako úderný jezdecký oddíl, který běžnou rutinu policejní práce nahrazuje rychlostí a momentem překvapení.

Když Cam zaklepal a vstoupil do kanceláře, šerif Bobby Lee Baggett telefonoval zády ke dveřím. Místnost byla prostorná a na stěnách visely upomínky na slavné lidi, se kterými se šerif setkal, a také na slavná zatčení za těch devět let, kdy Bobby Lee vládl okresu Manceford. O zadní stěnu se opíraly tři terče ze střelnice. Šerif si zakládal na tom, že stejně jako jeho podřízení musel jednou měsíčně nastřílet požadovaný počet bodů. Cam se usadil do jednoho z obrovských kožených křesel před psacím stolem a čekal.

Devětačtyřicetiletý šerif byl o pět let starší než Cam. Přišel sem z Raleighu, hlavního města Severní Karolíny, a byl zde již třetí volební období. Kdysi býval pilotem u maríny a zdálo se, že tohle období svého života nikdy úplně neuzavřel. Měřil metr pětaosmdesát, měl hubený obličej, bystrý pohled, byl vždy ve skvělé fyzické kondici a neměl rád zbytečné řeči. Všechny podřízené oslovoval hodností, a ti si někdy říkali, jestli vůbec zná jejich křestní jména. Na oplátku od nich chtěl, aby ho oslovovali „šerife“. Cam nemohl říct, že by mu šerif nějak přirostl k srdci, ale respektoval ho. Podařilo se mu v Mancefordu vybudovat nejlepší okresní policii ve státě, ať by to chtěl člověk posuzovat podle jakéhokoli kritéria.

Teď zavěsil a otočil se i s židlí. „Takže jak to dopadlo, poručíku?“ zeptal se vážným hlasem. „Prostě si jen tak odešli?“

„Stalo se to, že ti dva chtěli vyloupit prodejnu u benzínky,“ odpověděl Cam. „Nějak se to vyvedlo celé nakřivo, nechali za sebou tři mrtvé, a ano, byli zproštěni obvinění.“

Šerif na Cama velitelsky pohlédl. „Váš detektiv nepoučil podezřelé o jejich právech?“

Cam chtěl odpovědět, že Will je stěží jeho detektiv, ale dobře věděl, že pak by Bobby Lee prostě ukázal na organizační schéma, kde je Willzapsán v týmu pro stíhání závažných trestných činů. „Detektiv Guthridge na místo zatčení vstoupil až po jednotce rychlého nasazení,“ prohlásil Cam. „Ti to tam rozjeli jako obvykle. Seržant McMichael z třetího oddělení se zeptal toho bílého kluka, Simmondse, jestli to udělal. Ten vyměkl a přiznal se.“

„A nejspíš ho přitom pěkně zmáčkli.“

„Co jiného byste čekal od zásahové jednotky?“ odpověděl Cam. „Nechceme přece, aby byli milí. Mají to být profesionálové.“

„Kde byl při tom výslechu detektiv Guthridge?“

„On to ani výslech nebyl,“ vysvětloval Cam. „Podezřelí leželi na podlaze, McMichael doslova popadl Simmondse za ksicht a zeptal se. Když se Guthridge dostal do místnosti, bylo už po všem.“

„Takže pouta jim nasadili chlapi od zásahové jednotky, ne Guthridge?“

„Ano, pane.“

„A nepoučili je o jejich právech? Moc se mi nechce tomu věřit.“

Cam si poposedl na židli a potlačil povzdech. „Já tam nebyl, šerife,“ řekl. „Ale taky se mi nechce tomu věřit. Každý policajt to už přece má v krvi. Ale zdá se, že nikdo od zásahové jednotky není ochotný odpřisáhnout, že je poučil.“

„A taky se mi nechce uvěřit tomu, že je zprostila obvinění,“ pokračoval šerif.

„Dala Stevenovi šanci, ať to stáhne,“ odpověděl Cam. „Ale on o tom nechtěl nic slyšet.“

„Odvolá se?“

„To nevím, pane,“ odpověděl Cam. „Že nepřipustila to přiznání, to bych ještě bral, ale zprostit je obvinění?“

Šerif zavrtěl hlavou. „Tohle nebyla žádná maličkost. Zapálili benzínku. Dvě nevinné oběti uhořely zaživa v autě. Střelili prodavače, a ten taky uhořel. Sakra, patří vám pochvala, jak rychle jste je vyhmátli, ale za tenhle průšvih máte černý puntík. Víte, jak to chodí.“

To byla jedna z šerifových oblíbených průpovídek z doby, kdy byl u mariňáků. A jeden černý puntík mazal asi tak tisíc pochval. Cam vy-. cítil, že je vhodný čas, aby vystoupil na obranu svých lidí. „Celý ten zmatek jsme dostávali po kouskách,“ začal. „Napřed to bylo ohlášeno jenom jako velký požár. Až ve dne pak našli díry po střelách. Měli těla těch mrtvých, ale až koronerovi lidi zjistili, že toho prodavače někdopostřelil. Na obvodu dostali zprávu od hasičů o těch průstřelech asi tak v době, kdy k nim přišel ten svědek, co potkal auto odjíždějící od hořící benzínky, a pak na obvodu požádali o jednotku rychlého nasazení. Náš tým se k tomu oficiálně vůbec nedostal. Já to vidím tak, že se Will Guthridge do tohohle propletence jen tak hloupě připletl. A byl to seržant McMichael a ne Will, kdo se zeptal na přiznání bez poučení o právech.“

„Propánaboha, pořád dokola to nacvičujem a teď tohle,“ mumlal si šerif pod nos. „Ale proč je sakra musela zprostit obžaloby? Já vím, že to byla Bellamyová, ale stejně!“

„Ti sráči do něčeho spadnou znovu, nic jiného neumějí,“ podotkl Cam. „Nebo Klein něco vymyslí a zažaluje je z něčeho jiného – víme přece, kdo to udělal.“

Šerif mlčky studoval desku stolu. Nejspíš v duchu odhadoval, jak moc utrpí jeho reputace, až se případ rozmázne v médiích. Cam měl něco přes dva roky do řádného důchodu, ale mohl by odejít rovnou, kdyby se spokojil s trochu nižší penzí. Neměl strach, že by se mu nepodařilo tuhle bouřku přestát, i když u šerifa Bobbyho Lee nikdo neměl nic jistého. Šerif se bral za svoje lidi, ale při vážných chybách dokázal být nemilosrdný.

Teď zřejmě dospěl k rozhodnutí. „Máte pravdu,“ prohlásil. „Soudkyně nemusí nic vysvětlovat. To my bohužel musíme. U sousedů už si brousí zuby.“

„U sousedů“ znamenalo starostu a radu zastupitelstva ve městě Triboro – kanceláře měli hned ve vedlejší budově. Bobby Lee rád zdůrazňoval, že je odpovědný přímo voličům. Na druhou stranu, skoro dvě třetiny z nich žily v Tríboru. „U soudu jsem viděl pár supů,“ prohlásil Cam.

„A proto se teď v konferenční místnosti scházejí pozůstalí po obětech,“ odpověděl šerif. „Rád bych, kdybyste je trochu oťuknul, než padnou do spárů novinářům.“ Přitom na Cama významně pohlédl.

To je teda skvělý, pomyslel si Cam. Nemá to chybu. „A co jim mám říkat?“ zeptal se. „Ze na tom ještě budeme dělat? Že se odvoláme? Nebo jim mám zavelet čelem vzad, plácnout je po zadku a dívat se, jak odcházejí?“

„Obvinění je zamítnuto,“ odpověděl šerif klidným tónem. „Tím je to v podstatě dané. Steven Klein asi případ probere s kanceláří generálního prokurátora v Raleighu, ale řekl bych, že ti dva z toho pro tentokrát vyvázli.“

„Měl stáhnout žalobu,“ vyhrkl Cam. Až teď mu naplno došla celá situace a hloubka její nespravedlnosti. Mohl by šerifovi prozradit, co navrhl Kenny Cox: vystopovat ty dva a pak říct rodinám obětí, kde je najdou. Manžel té mrtvé byl po vynesení rozsudku až nepřirozeně klidný. Nedalo se poznat, jestli je tak ohromený, nebo se v něm začíná sbírat tichý, o to nebezpečnější vztek.

„Tak co jim teda mám říct?“ zopakoval Cam otázku. „Když to necháte na mně, vybalím to na rovinu. Řeknu jim prostě pravdu.“

Šerif pokrčil rameny. „To je vaše věc, poručíku. Dělejte, jak myslíte.“ Pohlédl významně na hodinky. „Nejste jediný, koho čeká nepříjemná povinnost. Já musím k sousedům.“

5

No, co se dá dělat, řekl si Cam. Prostě tam půjdu a řeknu jim pravdu. Odpovím jim na otázky, jak nejlíp umím. Nemám žádný oficiální pokyn, takže jim řeknu, co víme, odkdy to víme, co nevíme a co jsme udělali špatně. Jestli něco z toho řeknou novinám, co naděláme. Sloužil u policie dost dlouho na to, aby dobře věděl, že vybalit rovnou pravdu a nic než pravdu je nejlepší způsob, jak umlčet novinářské supy

– když člověk nic nezatají, není co odhalovat. A jestli to tak není, aspoň to hezky zní.

Cestou z šerifovy kanceláře do konferenční místnosti uviděl Kennyho Coxe, jak se valí chodbou jako tank. Na univerzitě hrál Kenny v americkém fotbale předového hráče. Teď denně vyrážel do terénu. Příliš dlouhýma rukama tak trochu připomínal gorilu, i když nikdo se zdravým rozumem by to Kennymu neřekl do očí. Když byl spokojený, vypadal jako velký, dobromyslný medvěd. Ale když šlo do tuhého, nasadil obličej, při němž si Cam vždycky vzpomněl na fotografii pohraničníka z Východního Berlína: stejná hrubá pleť, nakrátko ostříhané světlé vlasy, pronikavý pohled modrých očí pod skoro bílým obočím, velký zoban nosu a ústa s dolů staženými koutky.

„Sally říkala, že jdeš čelit pozůstalým,“ pronesl. „Chceš podpořit?“

Cam se v duchu usmál. Na Kennyho bylo spolehnutí, že vždycky ví, co se kde šustne. Až Cam pověsí policejní řemeslo na hřebíček, bude chtít, aby po něm štafetu a hodnost převzal právě Kenny. Jedinou vadou na kráse jeho služebního záznamu byl incident se soudkyní Bellamyovou, který dnes plní titulní stránky novin. „Trocha podpory nikdy není na škodu,“ odpověděl s očima upřenýma na list papíru, který Kenny držel v ohromné tlapě. „To máš seznam hostů?“

„Jo,“ odpověděl Kenny. „James Marlor, věk padesát šest let, manžel oběti Vicki Marlorové, v domácnosti, a otčím další oběti, Trudy Anne Marlorové, věk devět let. Pracuje pro společnost Duke Energy, něco s lesnictvím. Má tady sestru, Bečky Thomasonovou, aby ho podpořil někdo z rodiny.“ Nad dalším jménem se zamračil. „Jaspreet Kaur Bawová, věk třicet pět let, neteř oběti, pumpaře Jasbira Chopry. Hodně dobře placená počítačová odbornice, pracuje v Charlotte. Manželka Jasbira Chopry, Surinder Choprová, a její tři příbuzné, ale jejich jména neumím vyslovit.“

„Dobře,“ řekl Cam. „Žádný právník?“

„Správně. Šerif tentokrát dovolil přístup jen skutečným lidem.“ Cam s potěšením přikývl.

„Jsou nějaké pokyny?“ zeptal se Kenny a podal Camovi seznam. „Ne,“ odpověděl Cam a zapnul si knoflíky saka. Pistole ráže 0.45 v ramenním pouzdru mu nadouvala látku u levého podpaží. Asi by si měl na čas odpustit ranní koblihy v kanceláři. Ale je fakt, že každý oblek se časem trochu srazí. „Jdem na to,“ prohlásil a snažil se přitom vyjádřit mnohem více jistoty, než cítil.

Vstoupili do místnosti a představili se. Viděli kolem sebe nervózně napjaté výrazy bílých a hnědých obličejů. Půl hodiny Cam procházel události, které se odehrály od zapálení čerpací stanice. Potom prošel možnosti okresního prokurátora. Žádná z nich nevypadala příliš nadějně. Když skončil, jako první promluvil James Marlor. I on na sobě měl oblek, ale vypadal jako člověk, který tráví hodně času venku pod širým nebem – měl velké, hrubé ruce, obličej opálený od slunce a ošlehaný větrem a výbojnou bradu. Camovi něčím připomínal Kennyho. Byl i přibližně stejně velký. Od vlastního incidentu už uplynulo sedm dní, a na obličejích kolem sebe viděl stopy stresu. On sám se také necítil nejlépe, ale aspoň nemusel pohřbívat žádné příbuzné. Kolem a kolem to byla hodně nepříjemná záležitost.

„Udělala ta soudkyně něco mimo rámec své pravomoci?“ zeptal se Marlor.

Taková otázka Cama překvapila. „Ne, pane,“ odpověděl. „Já samozřejmě nejsem právník, ale soudce může zamítnout obvinění, pokud dojde k závěru, že pro ně neexistuje dostatek důkazů.V takovém případě soudce zpravidla telegrafuje prokurátorovi a ten případ stáhne a později předloží v jiné formě.“

„Ale po zproštění obvinění už asi ne?“ Marlor hleděl Camovi přímo do očí a tvářil se jako člověk, který si chce ujasnit základní pravidla, než se rozhodne k nějakému kroku. To nebude jen tak nějaký lesník, pomyslel si Cam.

„Ne, pane. Zproštění obvinění znamená, že je to definitivní.“

„Soudkyně se prokurátora ptala na nole-něco? To mu říkala, ať ten případ stáhne?“

„Myslím že ano, pane,“ odpověděl Cam. „Ten termín zní nolle prosequi. Je to vlastně zápis do soudního protokolu, ale v podstatě to znamená, že prokurátor stahuje žalobu. Když to udělá, neznamená to, že by později nemohl předložit žalobu novou.“

„Ale po zproštění obvinění to už neplatí, chápu to správně?“

„Jako zakousnutý buldok, pomyslel si Cam. Jedině pokud by odvolací soud rozhodl jinak.“

„A vy říkáte, že nevíte, jestli se odvolá?“

„Přesně tak, pane.“ Cam neřekl svůj názor, že naděje na úspěšné odvolání je mizivá. Kenny seděl vedle beze slova, ale i jeho tichá přítomnost Camovi pomáhala. Kennyho tvář vyjadřovala neskrývaný vztek, alei on zřejmě pozoroval Marlora.

Exoticky vyhlížející mladá žena na druhém konci stolu zvedla ruku. Cam se musel držet, aby na ni nezíral. Byla krásná. Měla štíhlý oválný obličej, výrazný asijský nos, černočerné vlasy a výrazné tmavé oči. Na sobě měla poměrně strohý kalhotový kostým a na dlouhých, elegantních rukou neměla žádné šperky.

„Prosím, paní?“ ozval se.

„Jestliže tedy správně chápu situaci, poručíku, můj strýc je mrtvý, přesněji řečeno zavražděný, a ti dva, co to provedli, jsou prostě volní?“

Cam překvapeně zaznamenal mírný britský přízvuk smíšený s výraznou intonací charakteristickou pro obyvatele indického subkontinentu. Držela se zpříma a vyzařovala z ní sebejistota. Postarší Indka vedle ní, přestože nebyla o nic méně rozhořčená, působila ve srovnání s ní mdlým a nevýrazným dojmem.

„Ano, paní,“ odpověděl. „Aspoň prozatím to tak vypadá.“ Zapátral v seznamu, který dostal od Kennyho. „Vy jste slečna Bawová?“

„Prozatím to tak vypadá?“ opakovala po něm a otázku na své jméno zcela ignorovala. „V zemi mého strýce,“ pokračovala, „by jeho rodina dohlédla na to, aby se zločincům dostalo řádné odplaty. My jsme sikhové, chápete?“ Další Indky vedle ní pokyvovaly hlavami. Cam sice nechápal, co tím myslí, ale také přikývl. Před Marlorem na stole ležel malý kroužkový zápisník a on do něj kreslil klikatou čáru, znovu a znovu, a silně přitom tlačil na tužku. Zmínka o odplatě vzbudila Kennyho zájem. Bez obalu na mladou Indku upřeně hleděl.

„V naší zemi,“ odpověděl Cam co nejtrpělivěji, „nemá rodina oběti možnost pomsty, slečno Bawová. Pokud vás to trochu uklidní, ti muži jsou těžcí recidivisté. Podle mého názoru nakonec zemřou ve vězení.“

Nezdálo se, že by to na ni udělalo nějaký dojem. „Nakonec?“ vyhrkla ironicky. „Měli by být mrtví hned teď. Stejně jako můj strýc a manželka a dcera tohohle pána. Jsou to zvířata, ne lidi. Vzteklí, prašiví psi. Měli je za genitálie přitáhnout na náměstí a exemplárně jim useknout hlavu.“

Cam si všiml jemného záchvěvu v Kennyho obličeji a uvědomil si, že seržant s tou krvežíznivou ženskou zřejmě do puntíku souhlasí. Kdyby měl Cam říct zcela upřímně, co si myslí, musel by připustit, že kdyby se useklo pár hlav na náměstí, mohlo by to hodně místních kriminálníků přivést na pravou cestu. „Okresní policie znovu projde skutkovou podstatu,“ prohlásil. „Zkusíme získat nové důkazy a dát je dohromady s tím, co už máme, abychom nemuseli případ stavět jen na přiznání v okamžiku zatčení.“

„A potom co?“ zeptal se James Marlor. Tužku držel připravenou nad zápisníkem. Tlustá a černá čára se klikatila na papíru.

„Potom to probereme s okresním prokurátorem a uvidíme, co se dá dělat, abychom ten případ mohli znovu otevřít.“ Cam zaváhal, ale pak si připomněl své předsevzetí říct jim pravdu a nic než pravdu. „Zcela upřímně vám ale říkám, že nemůžu nic slíbit, protože teď s těmi dvěma musíme zacházet se zvýšenou opatrností. Přesto já osobně cítím povinnost se tomu věnovat. Ti dva to udělali a musí za to zaplatit.“

„Zejména po chybě, které se dopustila policie,“ dodal Marlor.

„Máte pravdu, zejména po naší chybě,“ připustil Cam a nespouštěl z něho oči. „Je mi to velmi líto, ale i policie občas udělá chybu.“

„Musela je ta soudkyně osvobodit?“ zeptal se Marlor.

„To nevím, pane,“ odpověděl Cam. „Nemyslím si, že to musela udělat, ale nejsem právník. Soudce musí většinou rozhodovat podle zákonů a ne podle spravedlnosti.“

„Kde jsou teď?“ zeptala se slečna Bawová.

„Ti dva podezřelí? Jsou ještě stále ve vyšetřovací vazbě, ale budou propuštěni, pravděpodobně už dnes odpoledne.“

„A co budou dělat po propuštění?“ zeptal se Marlor.

„To opravdu nevím, pane. Nejdou ven na podmínku ani nic takového, takže můžou dělat, co se jim zlíbí.“

„Budete je sledovat?“ zeptal se.

Cam zavrtěl hlavou, i když přesně to měl v úmyslu. „Po propuštění nesmíme vyvíjet žádnou činnost, kterou by bylo možné vykládat jako nemístné obtěžování.“

Ticho v místnosti by se teď dalo krájet. Na většinu otázek, které by chtěli položit, neexistovala žádná rozumná odpověď, a Cam si byl jist, že to vědí. Nakonec se ozval Marlor. „Děkuju,“ prohlásil a pohlédl napřed na Kennyho a potom na Cama. „Za to, že jste k nám byli upřímní. Čekal jsem… vlastně ani nevím, co jsem čekal.“

Cam mu odpověděl jen kývnutím hlavy a zeptal se, zda má někdo nějaké další otázky. Nikdo žádné neměl, a tak schůzku ukončil. Kenny zavolal dozorčího, aby návštěvníky doprovodil ke vchodu. James Marlor při odchodu vypadal, že je hluboce zamyšlen. Sestra se ho držela za paži nad loktem. Postarší Indky sjely Cama a Kennyho sžíravým pohledem, než vyšly z místnosti. Cam jim to nemohl mít za zlé.

Když se vraceli do svých kanceláří, Kenny se zeptal, jestli se případ bude opravdu znovu otvírat.

„Dokud mi někdo nepřikáže, že mám dát ruce pryč, tak já na tom pracovat budu,“ odpověděl Cam. „Ta situace je přece hrozná.“

„Ty komoušský soudkyně, to je to, co je hrozný,“ mírně odporoval Kenny.

Došli ke skleněným dveřím před recepcí kriminálního oddělení a Kenny vyťukal přístupový kód. Cam se ho zeptal, jestli si myslí, že by ten manžel, Marlor, mohl provést něco nečekaného.

Kenny čekal, než jim bzučák sdělí, že mohou jít dál. „Když se nad tím zamyslím… Není to vyloučeno. Možná bych se na něj měl trošku mrknout. Nevypadá zrovna jako dobromyslný venkovský chasník.“

„Doufám, že ta mladá Indka jen vedla řeči,“ prohodil Cam.

„Já zase doufám, že ne,“ odpověděl Kenny s naštvaným výrazem v očích.

6

O jeden deprimující a vysilující týden později procházel Cam výkazy přesčasů, když do dveří jeho kanceláře strčil hlavu jeden z detektivů týmu a vyzval ho, aby se přišel podívat, co je v televizi. Tohle pondělní ráno náhodou nikdo nebyl v terénu. Měli malou televizi vedle kávovaru a když k ní Cam dorazil, našel všechny ostatní, jak sledují nyní tak slavného K-Doga Simmondse. Měl na sobě černé tričko, kalhoty v matrixovém stylu a zmačkané černé sako a vyprávěl moderátorce bulvárního talk-show v místní televizní stanici, jaké to je, když člověka „šikanujou policajti“. Moderátorka potřásala obrovskou hřívou blond vlasů, překvapeně kulila modré oči a blýskala zářivě bílými umělými korunkami v ústech. Obdivné zírala na svého hosta a doslova hltala každé jeho slovo; byla „šokována – velmi šokována“ – tím, jak špatně si dovolili policisté zacházet s tímhle potetovaným předplatitelem státní věznice. Asi díky tomu šoku nedokázala držet kolena u sebe, takže jí Simmonds bez okolků pošilhával pod sukni. Chlapec se zjevně cítil na koni, mnohomluvně popíral jakoukoli účast na přepadení benzínové pumpy, ale pohrdavým výrazem na tváři vyjadřoval, že to udělal a že se pyšní tím, jak s těmi policajty vyběhl.

„Hiawatha to řekla dobře,“ prohlásil Horace Stackpole, nejstarší z detektivů v týmu. „Měli by ho pověsit za koule a odseknout mu tu jeho zasranou hlavu.“

„Ona je indická princezna, Stacku,“ opravil ho Kenny. „Ne indiánská.“

„Na to seru,“ odpověděl Stackpole. „Mohli by mu tu hlavu odstřihnout nůžkama na živej plot. Ale pěkně tupejma. Těma ručníma.“ Naznačil pohyb. „To by bylo maso. Taky by se mohly prodávat poukázky, kus masa za dolar.“

„Ještě bys musel prodávat gumové zástěry,“ podotkl Tony. Tony občas míval morbidní nápady.

„Doufám proboha, že se na to nedívají příbuzní těch obětí,“ prohlásil Cam a vydal se zpět ke svému stolu. „Ještě nás nezažalovali, ale tohle by přimělo i mě, abych začal hledat číslo na právníka.“

„Koukněte na toho hajzla,“ odpověděl Kenny. „Jako by právě vylezl ze žumpy u parkoviště náklaďáků, a ještě je na to pyšnej. Ví, že na něho nemůžem.“

„Za to můžem poděkovat soudkyni Bellamyové, co pustí každýho,“ zabručel Pardee Bell, jeden ze dvou černochů v týmu. Druhým byl Billy Mays. Pardee byl skoro tak mohutný jako Kenny, ale ne tak vysoký. Hrozně rád mluvil zločincům, zvlášť černochům, zblízka do obličeje, aby je „seřval“, jak tomu říkal. Každý by si myslel, že je Pardee v týmu, aby zvýšil jeho hrubou sílu. Ve skutečnosti měl vysokoškolský diplom z informatiky na státní univerzitě Severní Karolíny a s počítačem toho dokázal opravdu hodně. Billymu každý říkal „dlouhán“. Jednak měřil něco přes dva metry, jednak měl diplom v ekonomických vědách. Kdysi se objevil v gangsterském nočním klubu, vystrojený jako válečník kmene Masaiů, včetně všech správně nabroušených zbraní. Předstíral, že je zkouřený trávou a vyklidil celý klub za pouhou minutu.

Před několika dny řekl generální prokurátor státu Severní Karolína Kleinovi, ať už přestane honit bycha. Argumentoval tím, že pokud je zatýkaná osoba přesvědčena, že už je zatčena, pak tomu tak prostě je a před jakýmkoli přiznáním přípustným jako důkaz musí být poučena o svých právech. Protože se seržant jednotky rychlého nasazení rovnou Simmondse zeptal, jestli to udělal, a na zatýkaném přitom klečely nejmíň dvě ozbrojené gorily, šlo podle generálního prokurátora o víceméně uzavřený případ, a to spíš více než méně. Mezi policisty se šířily klepy, že šerif hledá způsob, jak za to McMichaelovi šlápnout za krk a zároveň se vyhnout soudnímu procesu.

Camův plán, že vyšle své lidi po stopě obou zločinců, nedopadl o moc lépe než Kleinovy protesty. Jakmile se o tom šerif doslechl, okamžitě to zatrhl. Bobby Lee se snažil vyhnout závažnějším problémům. Zavedl disciplinární řízení s Willem Guthridgem, suspendoval ho na dva týdny bez platu a vyloučil ho z týmu pro stíhání závažných trestných činů. Will seděl doma a užíral se pocitem viny i ukřivděnosti, jeho kolegové se naštvali na šerifa a povídali si, co špatného se asi přihodí jistému seržantovi. Cam si dobře uvědomoval, že se šerif snaží obrátit na svou stranu veřejné mínění, ještě než dojde na lámání chleba. Všichni cítili ve vzduchu napětí.

Kenny se zastavil u Camova stolu. „Poslal jsem ti e-mailem zprávu o tom Marlorovi,“ začal. „Je to víc než jen dřevorubec.“

„Mohl bys to prostě vytisknout a dát mi to přečíst?“ zeptal se Cam. Neměl moc v lásce počítače a všecko, co s nimi souviselo.

„Ale čas od času by sis měl svý maily stejně přečíst, šéfe,“ zašklebil se Kenny zlomyslně. On sám vzal Internet a svět počítačů za svůj už před lety. Cam Kennymu slíbil, že se na maily podívá. Kenny ho zdvořile upozornil, že by si v tom případě měl zapnout počítač. Pak s ostatními detektivy odešel na oběd. Cam si v ledničce našel svůj obložený chléb a s přemáháním zapnul počítač.

Zjistil, že James Marlor u Duke Energy nepracuje jako lesník, ale jako vysoce postavený inženýr pro ochranu životního prostředí. V podstatě patřil k vedení společnosti sídlícímu nedaleko Charlotte, ale pracoval z domova, který měl v Lexingtonu, asi na půl cestě mezi Charlotte a Triborem. Vyrůstal v jižní Virginii a měl titul bakaláře v lesnictví a inženýra v ekologii. Pracoval v oddělení ochrany životního prostředí energetického gigantu. Specializoval se na dopady spalování uhlí v tepelných elektrárnách na lesní ekosystémy. Prováděl rozsáhlé výzkumy v terénu, napsal o svém oboru jednu knihu a dvě monografie a byl kandidátem na vědeckou hodnost Ph.D. v ekologických vědách na univerzitě UNC-Chapel Hill. U společnosti pracoval sedmadvacet let.

Vicki Marlorová byla jeho druhá žena a dceru měla z prvního manželství. Jeho první žena zahynula při dopravní nehodě, kterou zavinil opilý řidič. Aha, pomyslel si Cam. Přišel už o dvě manželky. Proto se v soudní síni choval tak klidně: už si prožil svoje peklo. Před studiem a prací pro Duke Energy se přihlásil do armády a měl černý baret u Rangerů. Toulání po lesích mu svědčí, řekl si Cam. Je mu šestapadesát, ale rozhodně na svůj věk nevypadá.

Má čistý trestní rejstřík, žádné problémy s daněmi a ani žádné dopravní přestupky. A další překvapení: má zbrojní pas a může nosit skrytou zbraň. Jako důvod uvedl, že musí chodit do poměrně nebezpečných končin v horách Severní Karolíny. A má pravdu, pomyslel si Cam, když si vzpomněl na některé vlastní zážitky z hor.

Bez zajímavosti nebyla skutečnost, že Marlor před dvěma dny požádal o předčasný odchod do důchodu. Cam si řekl, jak asi Kenny vyšťáral tuhle informaci. Osobní oddělení velkých firem obvykle odmítají vydat jakékoli údaje, dokud na stole neleží soudní příkaz. Cam se pustil do svého skrovného oběda a snažil se, aby moc nedrobil na klávesnici. Tak co teď? snažil se dojít k nějakému závěru. Chytrý chlap se solidní kariérou to všecko zahodí, když manželka a vyženěná dcera zahynou, protože se dostaly ve špatný čas na špatné místo. No, to se dá pochopit. Ale co bude dělat teď? Bývalý Ranger, zvyklý žít venku a držitel utajené zbraně… Jak asi takový chlap zareaguje, když v televizi uvidí, jak se ten hajzl naparuje?

Cam si zapsal poznámku, aby si promluvil s Kennym o prověření, co teď Marlor dělá. Nemohl se zbavit tušení, že by Marlor mohl jít po těch dvou. Něco v jeho obličeji a chování na schůzce s pozůstalými obětí se Camovi nezdálo. Navíc si přiznával, že si prachsprostě kryje záda. Jestli Marlor po těch dvou opravdu půjde, neuškodí mít v papírech záznam, že se tím policie aspoň jednou zabývala.

Pak si všiml, že Kenny poslal dvě zprávy. Podařilo se mu otevřít i tu druhou, aniž by mu zamrzl počítač. Zjistil, že se týká Kennyho „indické princezny“, – Jaspreet Kaur Bawové, neteře zabitého prodavače. Přijela do Spojených států ke strýci a tetě do Charlotte jako teenager. Strýc pro ni znamenal víc než biologický otec, který zůstal v Pandžábu. Nyní držitelka amerického občanství, měla za sebou univerzitu UNC-Chapel Hill, kterou zvládla za pouhé tři roky s dvěma diplomy, z matematiky a informatiky, a pokračovala tříletým doktorandským studiem informatiky v Steinmetzově institutu. V pětatřiceti nikdy nebyla vdaná. Bydlela v Charlotte v domě s bytem a kanceláří a pracovala jako nezávislý expert v oblasti systémového inženýrství, hlavně pro velké společnosti v USAi v zahraničí. Účtovala si dva tisíce dolarů za den plus výlohy, a i tak se zájemci o její služby museli zapisovat do pořadníku. Zřejmě občas pracovala i pro FBI.

Na pětatřicet to je hezká kariéra, pomyslel si Cam. Kenny přidal i pár poznámek o jejích osobních zálibách. K těm patřila jóga, kanoistika na divoké vodě a drahé automobily. Podle záznamů dopravního oddělení měla BMW 760Li za 115 tisíc dolarů a hezkou řádku pokut za rychlou jízdu. Říká se o ní, že patří k partě ilegálních nočních závodníků na Blue Ridge Parkway v okresu Swain. Silnice se oficiálně zavírá při západu slunce, ale závodníci se po vydání tajného signálu sjedou na té části silnice, která prochází indiánskou rezervací kmene Čerokí. Pak závodí prostě jen o to, kdo je nejlepší.

Nad poslední informací se trochu zarazil. „Říká se o ní“? Kam Kenny na tyhle informace chodí? Poznamenal si, že se ho na to musí zeptat.

7

Ten večer si Cam vzal malou lahvičku jednosladové whisky na zadní terasu, aby sledoval padání tmy na kopce Carolina Piedmont. Žil na severním okraji okresu sám, jen s párem německých ovčáků. Usídlil se v lesnatém kraji nazývaném Lakeview, přiléhajícím k jezeru Brandeman. Jeho jednopodlažní obytný dům měl velkou zadní terasu s výhledem do rozlehlého dvora, který poměrně příkře klesal k potoku. Za potokem se zvedala horská stráň, patřící k opuštěné farmě. V létě potok slyšel, ale neviděl na něj skrz stromy. Tohle místo si vybral před lety po rozvodu. Buldozery nahrubo rovnaly půdu, když tu koupil tři pozemky. Na prostředním si postavil dům a na obou stranách vysadil cypřiše, od kterých si sliboval zajištění soukromí.

Nemohl by říci, že žije opravdu sám, protože oba psi mu poskytovali přátelskou společnost. Fena Frick, která vyrostla v Americe, by s potěšením amputovala končetiny každému vetřelci. Pes Frack, celý černý, pocházel z východního Německa. Byl větší než jeho družka, ale trochu pomalejší v myšlení. Cizince znervózňoval podivným zvykem: prostě jen seděl a sledoval je upřeným pohledem, místo aby zběsile pobíhal kolem a štěkal. Měl jantarově zbarvené vlčí oči a hodně lidí více než ochotně uvěřilo, když jim Cam říkal, že to je ve skutečnosti vlk. Jako každý majitel velkého psa věděl, že zdaleka nejvíc záleží na tom, jak velký respekt pes budí.

S výjimkou Kennyho Coxe a Tonyho Matinelliho byli všichni ostatní detektivové v týmu ženatí, a zdálo se, že šťastně. Kenny měl pověst sukničkáře, co nedá pokoj žádné ženské, která se na něho jen podívá, neřkuli usměje. Cam už ženské neproháněl, pokud by se to o něm vlastně vůbec kdy dalo říct. Už dávno zjistil, že není vyloučeno, že mu některá zůstane na krku, a život se tím dost komplikuje. Například jako když on měl za ženu osobu, která dnes všem sloužila jako školácký příklad všeho, co je špatné v soudním systému, a také jako vděčný terč nenávisti pro všechny šerifovy lidi, SWAT i tým pro stíhání závažných trestných činů, zkrátka soudkyni Annie Bellamyovou.

Vzpomínky na dobu manželství mu připadaly spíše jako scény z filmu, který kdysi viděl, než jako kus skutečného života. Oba byli mladí a nezralí. Annie Bellamyová začínala u soudu jako advokátka a Cam byl novopečený policejní seržant s vysokoškolským diplomem, který dělal pochůzkáře. Naštěstí se dohodli, že děti zatím odloží, aby si mohli kupovat drahé hračky ze zásilkových katalogů, neměli problémy s přečerpanými bankovními účty a mohli se plně věnovat sexu. Každý manželský pár s trochou zkušeností by jim mohl říct, že takový svazek nemůže vydržet dlouho.

Camovi se podařilo vypracovat se z pochůzkáře na detektiva v rekordně krátkém čase. To byla ta dobrá zpráva. Ta špatná spočívala v tom, že díky tomu nadlouho zamrzl na hodnosti seržanta, protože zkušení borci u okresní policie, ať už to dělali pro jeho vlastní dobro nebo z vlastních zištných zájmů, pečlivě dohlédli na to, aby jim nějaký zelenáč rovnou z fakulty moc nepřerůstal přes hlavu. A z toho se začal rodit problém, nebo aspoň záminka, protože jeho mladá manželka s krásnýma dlouhýma nohama, zářivým úsměvem a bystrým mozkem začala jít nahoru náramně rychle. Když se stala partnerkou v advokátní kanceláři, začala se stýkat s lidmi z úplně jiných ekonomických a společenských kruhů, zatímco on si stále vydělával na chleba detektivní prací pouhého seržanta. Jeho šéfem v té době byl Connie Harding, ostřílený veterán ze staré školy, který vedl obvodní oddělení. Trvalo mu deset let, než si vysloužil hodnost seržanta, a na poručíka to dotáhl za dalších pět let. Jednoho dne si vzal Cama stranou a seznámil ho s tím, co bylo tajemstvím zřejmě už jen pro něho samotného – že mu žena zahýbá.

„Jseš detektiv,“ řekl Connie poněkud posmutněle. „Tak si to prověř.“

Tak si to prověřil. Ona mu opravdu zahýbala, a tím jejich manželství skončilo. Rozešli se víceméně v dobrém, ale ani jeden z nich při tom nepřekypoval srdečností. Díky svému šesticifernému příjmu převzala jejich společné finanční závazky a dokonce mu nabídla alimenty. Jako správný chlapec z Jihu se nad její nabídkou zamyslel a hrdě odmítl.

Vzala si svého tehdejšího milence, také právníka, který byl v době jejich poměru rovněž ženatý. Při loučení Cam suše poznamenal, že když ten chlap podváděl svou první ženu, u druhé to nebude jiné. Za čtyři roky ten chlap prokázal správnost Camovy předpovědi. O pár let později se znovu vdala, tentokrát za finančníka, o dost staršího a dokonce bohatšího než ona sama. Jednoho rána nalezla jeho mrtvé tělo v bazénu jeho pětadvacetiletá „exekutivní asistentka“, která podle svého prohlášení právě dorazila z kanceláře, aby zjistila, proč nepřišel do práce. Pak se ukázalo, že v domě strávila celou noc a že to tak bylo pokaždé, když jeho manželka odjela na služební cestu. Od té doby se už Annie nikdy nevdala.

Cam ji zpovzdálí sledoval. Sice zranila jeho city, ale to časem přebolelo a on pochopil, že manželství založené jen na chtíči nikdy nemůže vydržet dlouho. A když ze svých plánů škrtla další sňatky, začali se přátelit. Triboro už dávno vyrostlo z původního malého města na jihu, v kterém se kdysi seznámili, ale pro lidi jako Cam, kteří zde žili celý pracovní život, nebylo ničím zvláštním udržovat kontakty s bývalou manželkou. V případech některých rozvodů to samozřejmě bylo dáno heslem „poznej svého nepřítele“, ale oni dva nakonec dopadli o poznání lépe. Párkrát se setkali a v posledních dvou letech se scházeli častěji. Cam to přičítal skutečnosti, že už mezi nimi není napětí vzájemné soutěživosti a žádný z nich nevyhledává ani nenabízí žádné závazky. A věděli toho o sobě navzájem dost, takže si nemuseli nic předstírat.

Jednou večer skončili v posteli. Cam ani nevěděl, jak k tomu došlo, prostě si vzájemně vyhověli. Oba si to užili lépe než s jinými partnery, nebo aspoň si to tak navzájem řekli, a pak se tomu dost nasmáli. Potom si ve vší vážnosti dohodli podmínky: Žádné řeči o práci, žádné zaběhnuté postupy jako jednou u ní a jednou u něho a tak podobně. Pokud jeden pocítí potřebu, zavolá. Buď to vyjde, nebo ne. Nechodili spolu do restaurací ani na večírky, ale na druhou stranu nijak úzkostlivě netajili, že se občas vídají. Jen to nevytrubovali do světa. Slavnostně si slíbili, že až to jednoho z nich přestane bavit, prostě si jen přestanou volat. Cam si začínal myslet, že se mezi nimi možná začíná rozvíjet vztah, který si mohli a měli vypěstovat už před lety. Oba instinktivně chápali, že nejlepší je zbytečně vztah nepitvat v dlouhých řečech a místo toho si užívat, co mají. Annie žertem prohlašovala, že bude na Cama pamatovat v závěti, nebo možná jen na Frick a Fracka.

V kuchyni zazvonil telefon a on hovor přijal na bezšňůrovém sluchátku. On o vlku… Volala Annie. „Ahoj,“ řekla.

„Ahoj,“ odpověděl. „Zrovna jsem na tebe myslel.“

„V dobrém nebo ve zlém?“

„Popravdě jsem myslel na tvoje nohy,“ odpověděl a usmál se do tmy. Někde u potoka zahoukala sova. V dálce jí odpověděla jiná. Frick z kouta nesouhlasně zaňafala. „Jak to šustí, když máš těsnou sukni.“

„Těsné sukně teď nejsou v módě,“ odpověděla, „zvlášť v mém věku.“ Ale bylo poznat, jak se cítí polichocena.

„Když soudíš, máš někdy pod talárem jen spodní prádlo?“ zeptal se. Annie se přestala věnovat praxi a začala soudit, i když po dvou rozvodech a jedné velké závěti měla dost peněz na to, aby už nikdy nemusela pracovat.

„Je na to mezi vašimi kolegy vypsán sázkový kurz, poručíku?“

„To není vyloučeno, Vaše Ctihodnosti.“

„Až bude v balíku dost peněz, dej mi vědět, na co sis vsadil, a já uvidím, co se dá dělat,“ zasmála se. Cam měl rád její smích. Hluboký, hrdelní, odrážející sebevědomí atraktivní ženy, která to o sobě ví.

„Ale doufám, že nevoláš proto, abys mi pomohla vyhrát moje sázky?“ prohodil.

„Ne,“ odpověděla Annie. „Donesly se mi nějaké zvěsti.“

„Zvěsti?“

„Něco o detektivech vyhozených z týmu a spoustě tak naštvaných lidí, že to z Raleighu dolehlo až k nám.“

Tím ho překvapila. Podle dohody ho měla pozvat, aby k ní zašel na kus řeči. Nic o práci. „No, tak nějak,“ připustil neochotně. „Ale náš tým v tom nejede.“

„Guthridge byl tvůj člověk, ne?“

Cam se odmlčel a napil se whisky. Sakra, řekl si v duchu. Máme přece dohodu. Navíc se mu nechtělo probírat s ní ten propletenec, v kterém ona hraje hlavní roli.

„Technicky vzato ano,“ prohlásil nakonec a stručně vysvětlil situaci.

„Taky se mi doneslo, že tvůj tým chystá trestnou výpravu jako oplátku za ten případ v benzínce.“

Ach jo, pomyslel si. Proč nedodržuje pravidla? Pak zauvažoval, kdo jí slouží jako zdroj informací. „Odvolávám se na pátý dodatek, Vaše Ctihodnosti,“ snažil se celou věc odlehčit žertovným tónem. „Nemám v tomto směru k dispozici žádné důkazy. Víte, co jsou to důkazy, ne?“

„Dobře, dobře, jen se neplaš.“

„Když budeš v pohodě ty, tak já taky,“ odpověděl. „Jo, takže zpět ke starým dobrým pravidlům?“

„Jo, to zní dobře. Fajn, pravidla platí.“

„Tak proč jsi vlastně volala?“

Slyšel, jak se zhluboka nadechla a pomalu vydechuje. To dělala vždycky, když se chystala říct něco významného. Ženské už jiné nebudou, pomyslel si.

„Každá dívka má svoje potřeby,“ prohlásila.

Nemohl si pomoct, musel se rozesmát.

„Na tom není nic směšného,“ zaprotestovala, ale na hlasují bylo znát, že se také usmívá. Snažili se jeden druhého pobavit, což je skoro tak dobré jako sex. Skoro.

„Musíš říct ty dohodnutý slova. Jsem přece policajt. Policajti to maj rádi podle pravidel. Navíc přece víš, jakbohatej vedu společenskej život.“

Zasténala, ale pak poslušně pronesla ta magická slova: „Můžeš dnes večer ke mně přijít?“

„Konečně vedeme rozumnou řeč,“ odpověděl.

„Nejde mi o řeči.“

8

Otři měsíce později se Cam jednou vrátil do kanceláře po jedné z nekonečných schůzí o rozpočtu a naštvaně hodil blok na psací stůl. Blok přejel celou desku a spadl na podlahu. Horace tak snadno vycítil, že má šéf záchvat přepracovanosti, a proto se soustředil na obrazovku monitoru, přestože měl vypnutý počítač. Cam hlasitě zaklel a zapadl do židle. Kenny přišel z vedlejší místnosti a sedl si obkročmo na židli. Složil ruce na opěradlo, které měl před sebou, a chystal se vyslechnout si novinky.

„Prohráli jsme?“ zeptal se.

„Prohráli,“ přisvědčil Cam. „Ty peníze dostalo oddělení narkotik.“

Vtom zazvonil telefon. Zvedl sluchátko a chvíli poslouchal, zapsal si do bloku řadu čísel a písmen a zavěsil.

„To byl Eddie Marsden z počítačové kriminality,“ vysvětlil Kennymu. „Říká, že je na Internetu něco, co bychom měli vidět. Tady je adresa.“ Otočil papír s poznámkou ke Kennymu. Pak ho pustil k počítači, aby adresu vyhledal. Když se na Internetu pokoušel něco najít Cam, vždycky skončil na nějaké pornostránce. Podle Kennyho to byl důkaz, že se někdo do počítače naboural. Kenny klapal klávesami a nakonec obrazovka zčernala.

„Skvělý,“ prohlásil Cam. „Tohle znám. Na tomhle obvykle končím. Takže jenom blbej vtip?“

„Myslím že ne,“ odpověděl Kenny. „Prý se bafruje video.“

Obrazovka zůstávala úplně prázdná. „Mluv na mě anglicky,“ požádal Cam. Neměl potuchy, co je bafrování.

„Video se teď stahuje do paměti počítače. Jako když stahuješ film nebo videoklip.“

Obrazovka se neměnila, ale Camovi se zdálo, že slyší nějaký zvuk z reproduktorů. Syčení a pod ním hlubokou basovou notu.

„Ještě to sem leze,“ prohlásil Kenny a sledoval obrazovku. „Je to nějaký velký soubor. Neříkal Eddie, odkud to má?“

„Prý příloha k e-mailu z kanceláře FBI v Charlotte, ale tam říkají, že o tom nic nevědí. Sakra, co je tohle?“

Na obrazovce se začínal vykreslovat obraz. Byl to záznam z videokamery, kterou někdo položil na stůl v nějaké temné a úzké místnosti. Asi tři metry od kamery seděl někdo v kápi na jakémsi holičském nebo zubařském křesle. Křeslo vypadalo jako vyrobené z blýskavého kovu, s opěrkami pro ruce a nohy a malou podnožkou. Předloktí a bosé nohy sedící osoby vypadaly jako připoutané ke křeslu a přes pás měla široký kožený opasek. Hluboký zvuk zesílil. Camovi připomínal tón velkých kostelních varhan. Za křeslem se objevila další postava v kápi. Horace vstal a šel se postavit Camovi za záda, aby měl lepší výhled. Stojící byl zřejmě muž v tmavé větrovce a v kápi se svislými výřezy pro oči. Podle oděvu se nedalo vůbec poznat, kdo to je, ani jak je velký. Cam zaváhal, jestli je to vůbec muž. Pak z reproduktorů počítače zahřměl elektronicky zkreslený hlas. Cam vůbec nevěděl, že jeho reproduktory jsou schopny vydávat takový hlasitý rámus.

„Všichni povstaňte,“ pronesl hlas zvučně, rozkazovačným tónem. Do dveří strčil hlavu detektiv z kriminálky a zeptal se: „Na co si to tu hrajete?“

Stojící postava sňala kápi z hlavy té sedící – Cam viděl, že je to zřejmě povlak na polštář. Obraz se trochu chvěl, ale sedící postavu nebylo těžké rozeznat a Cam zhluboka vydechl překvapením. Nebyl to nikdo jiný než Kýle Simmonds, známý též jako K-Dog, lupič a vrah z benzínky.

„No to se podívejme,“ zamumlal Kenny. „K-Dog. Copak tam asi dělá?“

K-Dog vyplázl jazyk a olízl si rty a pak se snažil podívat se kolem sebe. Díky tomu Cam uviděl, že má kolem krku kovovou sponu a nemůže hýbat hlavou.

„Sledujte nás pozorně,“ pokračoval hlas. „Tento muž zavraždil tři nevinné lidi. Policie ho nechala vyklouznout. Já teď tu chybu napravím. Pošlu ho do pekla, kde se bude smažit do skonání věků.“

K-Dog doširoka otevřel oči a snažil se promluvit, ale ukázalo se, že má v ústech něco velkého, měkkého a vlhkého, co tam drží pomocí blýskavých drátů po obou stranách úst. Měl na sobě džíny a bílé tričko, ale žádné boty ani ponožky. Na čele se mu perlil pot. Když se pokoušel otevřít ústa, nebylo vidět zuby. Vydával podivně mečivé zvuky a ruce mu zrudly, jak se pokoušel překonat sílu spon na zápěstích. Stojící postava zmizela ze záběru a chvíli se nic nedělo.

„Ach můj bože,“ ozval se Horace. „Víte, co to je? To je přece…“

Hluboký tón přešel do nezaměnitelného zvuku vydávaného vysokým napětím. Zároveň se tělo K-Doga napnulo, všechny svaly křečovitě vystouply a z úst se ozval podivně syčivý zvuk. Cam se přistihl, že mimovolně ustupuje od obrazovky, jak poprava na elektrickém křesle nabývá na síle a naléhavosti, oči K-Doga vystupují z důlků a vypadají jak golfové míčky a postupně začínají vypadat jako vajíčka uvařená natvrdo. Syčení z jeho úst přešlo do praskání tuku smaženého na otevřeném ohni a u rtů se mu objevily obláčky hnědavé páry. Z vlasů se kouřilo a ruce a nohy sebou škubaly, jak nervová spojení v těle reagovala na proudové nárazy z elektrárny. Nakonec se na krku a uších objevily plamínky, a páteř se zkroutila dopředu, takže se mrtvé tělo naklonilo směrem ke kameře a okolo končetin se vytvořila namodralá aura. Pak zapraskal velký elektrický oblouk a všechno ztichlo. Tělo se zhroutilo v křesle, jako kdyby se kostra změnila v gumovou síť. Oči měl stále otevřené, ale duhovky bylo sotva vidět v nahnědlém bělmu.

Cam naprázdno polkl a hlučně si oddechl, stejně jako všichni ostatní v místnosti, kteří mimoděk zatajili dech. Pak se proud znovu zapojil. Tělo sebou škubalo v křesle jako loutka na pružinách a elektrický proud mrtvolou procházel dalších předlouhých deset sekund.

Obrazovka se pomalu rozplývala do černé barvy a do reproduktorů se vrátil basový tón. Když si Cam odkašlával, znovu zahřměl ten hlas.

„To byl první,“ oznámil.

Pak obrazovka zšedla a zvuk ztichl.

Kenny si překvapeně hvízdl a pak začal znovu bušit do klávesnice.

„Kurva!“ pronesl detektiv stojící za Camem, který si vůbec nevšiml, že hlasitý zvuk přilákal diváky z dalších kanceláří. „Asi hodím šavli.“

„Co to děláš?“ zeptal se Cam Kennyho.

„Pokouším se zjistit, odkud ta příloha doopravdy přišla,“ odpověděl Kenny s jazykem sevřeným mezi zuby, jak se snažil soustředit na počítač. Obrazovka monitoru zmodrala a posunovala se na ní bílá písmena, doprovázená počítačovými hieroglyfy.

„Bylo to doopravdy, nebo z Memorexu?“ vypravil ze sebe Horace.

„Mně to připadalo až dost opravdové,“ odpověděl Kenny, ale nepřestával přitom psát na klávesnici. „Aspoň doufám.“

Telefon na Camově stole zazvonil. Zvedl sluchátko, hlavu ještě plnou živých obrazů popravy. „Tým pro stíhání závažných trestných činů, poručík Richter.“

Na druhém konci se ozval šerif – zřejmě měl puštěný hlasitý telefon. „Poručíku, je tu se mnou Carol Hawesová. Do její kanceláře přicházejí telefonáty o webové stránce, na které se ukazuje údajná poprava na elektrickém křesle jednoho z těch pachatelů vyloupení čerpací stanice. Víte o tom něco?“

Carol Hawesová vedla oddělení pro styk s veřejností. „Právě jsme to tu viděli,“ odpověděl Cam. „Fialověj hnus. Dali nám vědět z počítačové kriminality. Nejspíš si to může pustit každý.“

„Kvůli tomu se věci dávají na Internet, poručíku,“ zareagoval šerif suše. O Camově nepříliš přátelském vztahu k počítačům věděl snad každý. „Co s tím budeme dělat?“

„Koukat se?“ zeptal se Cam ironicky a obrátil oči v sloup. Co by s tím tak mohli dělat? A proč vlastně kvůli tomu volá šerif jeho? Tohle přece patří někam úplně jinam. „Seržant Cox se pokouší vystopovat na Internetu původ té přílohy, uvidíme, co zjistí. Ale asi by se na to měli podívat v oddělení počítačové kriminality.“

Pak Cam uslyšel, jak se na šerifově stole ozývá bzučák. Šerif chvíli s někým nesrozumitelně mluvil. Pak se vrátil k hovoru s Camem. „Schůze. Za půl hodiny u mě,“ oznámil a zavěsil.

Kenny zaklel, když se opět vynořila černá obrazovka. Klepl do klávesnice a vstal z Camovy židle. „Nada,“ sdělil jim. „Někdo to poslal z jednoho z těch četovacích míst. Něco jako z blogu. Kecy, co se děje a tak. Našel jsem si v Googlu ten název z přílohy, ale vyskočilo na mě jen další četovací místo.“

„Dobře,“ odpověděl Cam nejistě. „Budu ti věřit. Co teda z toho?“

„Smůla. Podle mě by se na to měli vrhnout v FBI. Eddie bude souhlasit. Sakra, šéfe. Myslíte si o tom to, co já?“

Camovi hned nedošlo, jak to Kenny myslí. „Marlor?“ zeptal se nakonec.

Když Kenny přikývl, Cam si náhle uvědomil, že potřebuje kávu. Ve skutečnosti by potřeboval něco silnějšího, ale žádný alkohol si v kanceláři nedržel.

Oba se za Marlorem vyprávili asi týden po tom, co opadl zájem médií o loupež v benzínce. Bydlel v Lexingtonu. Při práci neustále cestoval, takže zaměstnavateli mohlo být jedno, kde se i s rodinou usadí, a on dal přednost Lexingtonu před mnohem větším a lidnatějším městem Charlotte.

Marlor se při jejich návštěvě choval rezervovaně, naslouchal pozorně a nevypadal ani moc překvapeně, když Cam přešel ke skutečnému cíli jejich návštěvy. Bez velkých okolků prohlásil, že si nechce ještě víc komplikovat život tím, že by se vydal na lov těch dvou. Stejně nejspíš umřou ve vězení, přesně jak to předpověděl Cam, což bude asi lepší, než kdyby skončili s kulkou v hlavě. Cam si to všecko připomínal, když míchal cukr v kávě. Jestli má Marlor na svědomí tu popravu na Internetu, tak musí být opravdu chladnokrevný a odhodlaný. A je tu ještě jeden problém. Možná je to celé jen digitální animace.

„Asi se na něho budem muset zajet znovu podívat,“ prohlásil. „Jak je to dlouho, co jsme tam byli – takové tři měsíce? Motiv určitě má.“

„Co teda podle tebe máme udělat?“ zeptal se Kenny.

„Asi by se na to měli podívat chlapi z počítačové kriminality. Třeba se jim podaří zjistit, jak se to dostalo na web.“ Pohlédl na Kennyho. „Dá se to vůbec zjistit?“

Kenny přemýšlel a přitom si také nalil kávu. „No, řek bych, že to je případ pro FBI. Kdyby to někdo chtěl celé zfalšovat, musel by na to mít celé digitální studio. Hlavně se musíme pokusit najít K-Doga. Třeba ho někde najdem naživu…“

„No, jestliK-Doga najdem, bude to dobrý,“ odpověděl Cam. „Ale když ne, zas nebudem vědět nic. Co bys řekl, jak to je?“

Kenny mírně pokyvoval hlavou. „Podle mě je to video pravé,“ řekl nakonec.

„Na konci říkal, že to byl první. To teda znamená, že se chystá to udělat znovu. Co ten černoch, jak se jmenoval… Butts? Asi by byl na řadě.“

Kenny znovu přikývl. „Média po tomhle skočej,“ konstatoval.

„Fakt myslíš?“

„A může to vyjít ještě hůř,“ pokračoval Kenny. „Takováhle věc se může vyvinout až do internetového kultu, zvlášť když sliboval, že bude další.“

„Možná bychom měli Buttse sebrat pro jeho vlastní ochranu.“

„Na základě čeho?“ zeptal se Kenny.

„To sakra nevím – pustíme mu to video?“

„A co na to řekne rudá komisařka Bellamyová?“

Na takovou otázku Cam neuměl odpovědět.

„Jestli budeme dělat na Marlorovi,“ prohlásil Kenny, „možná bys to mohl nechat na mně.“

„Proč?“ zeptal se Cam.

„Protože pro něho mám větší pochopení než ty.“

9

O půldruhé hodiny později Cam svolal do své kanceláře celý tým. Billy Mays a Pardee Bell ten den měli volno a moc je nepotěšilo, že musejí taky přijít. Když ale zhlédli video, aspoň se probudil jejich zájem.

„Takže, pánové,“ začal Cam, sedící na hraně svého stolu. „Mám právě za sebou podnětnou schůzi se šerifem, Hizzonerem a pár lidmi z úřadu starosty na téma horor s elektrickým křeslem na Internetu. Dostali jsme příkazy.“

„Achtung!“ zachraptěl Horace.

„Jo. Takže za prvé: Šerif chce, aby po tom šel náš tým. Nemáme to v běžném popisu práce, ale tenhle průser se bude týkat spousty všelijakých právnických a jiných otázek, kterými se běžně zabýváme.“

„Internet není v jednom státu,“ vložil se do řeči Pardee. „Tak to patří FBI.“

„Souhlasím,“ zareagoval Cam. „Šerif už taky volal FBI v Charlotte. Ale mezitím se my soustředíme na dvojici Simmonds a Butts. Kenny, máš pro nás něco?“

„Jo, šéfe.“ Stručně informoval o obvyklém místě pobytu obou individuí.

„Jak tohle víme?“ zvědavě se ozval Tony Martinelli. „Myslel jsem, že soudkyně Rudá vlajka nám zakázala se o ně zajímat.“

„No…“ podíval se Kenny váhavě na Cama.

„Navrhl jsem šerifovi, abychom ten případ přehodnotili,“ začal Cam. „Začali znovu od začátku a zkusili najít nové důkazy. Šerif se zeptal Kleina, a pak mi to zatrhl. Tak místo toho tady Kenny trochu stopoval, kde se zdržují, s kým se stýkají, jaký mají běžný denní program a tak. Čistě jen pro případ, že by Bobby Lee změnil názor, nebo se vynořilo něco nového. Jako třeba teď.“

Tony přikývl. Všichni věděli, že stopovat Kenny umí, a sám ještě lépe než ve dvojici.

„Horace, ty a Tony zkuste najít K-Doga Simmondse. Billy, ty a Pardee zase Flashe. Nezatýkat. Jen lokalizovat a nahlásit. Jestli je Simmonds naživu, celý ten internetový klip je padělek a můžeme ten humbuk utnout.“

„Ale co když ho nebudem moct najít?“

„Tak to nahlásím šerifovi a on se bude muset rozhodnout, co dál. Například jestli nevzít pana Deleona Buttse do ochranné vazby.“

Horace si odkašlal a odplivl si do koše na odpadky. „Proč tomu nenecháme volnej průběh?“ vyslovil myšlenku, kterou do jisté míry pociťovali všichni.

„Ber to takhle, Horace,“ odpověděl Cam. „Když se zločinci vymlátěj sami mezi sebou, čím si budem vydělávat na chleba? Tak teda, kovbojové, do sedel.“

Skupinka se rozešla a Cam se vydal ke Kennyho stolu. „Ještě něco?“ zeptal se Kenny.

„Měli bychom zjistit, kdo byl ten kat. Pro začátek se my dva zajedem podívat na Jamese Marlora.“

„Už jsem mu volal, ale vypadá to, že má odpojený telefon.“

„Aha, to je teda hezký začátek. A řekli ti u Duke Energy, kam mu posílají šeky s penzí?“

„Peníze jdou převodem do banky BB and T, na účet v pobočce v centru Lexingtonu, kam mu chodila i výplata. Budem muset sehnat příkaz a zjistit, jestli si peníze vyzvedává, nebo se jen přičítají.“

„Dobře,“ řekl Cam. „Zajdem za Stevenem Kleinem a zjistíme, co všecko potřebujem.“

„Když už v tom budem, tak si můžem rovnou vyřídit i příkaz k domovní prohlídce a prohlídce vozidel,“ dodal Kenny cestou.

„Proč?“

„Třeba tam už vůbec nebude.“

Cam se zastavil. „Jo, to je možný, ale víš co? Než tohle celý spustíme, zkusíme zavolat jeho sestře, jestli neví, kde je.“

„To je pak moc snadný,“ odpověděl Kenny.

10

Dům Jamese Marlora našli v lepší čtvrti na předměstí Lexingtonu. Byl jak vystřižený z magazínu o rodinném bydlení, celý jako ze škatulky, na jednom konci široký vjezd pro auta. Když tam zajížděli v neoznačeném automobilu Crown Vic, Cam si všiml, že je trávník čerstvě posekaný a květinové záhony u stěny domu vypadají udržovaně. Zřejmě se ten den odvážel odpad – v celé ulici se zelenaly popelnice Herby Kerby. Zaparkovali na příjezdové cestě k domu a vystoupili. Policejní auto z místní stanice, které je sem přivedlo, zaparkovalo na ulici. Cam zvedl víko Marlorovy popelnice a našel spoustu reklamní pošty. Vytáhl namátkou pár obálek – razítka byla z nedávné doby.

Marlorova sestra nebyla moc ochotná bavit se s nimi o bratrovi. Cam se překonával v přesvědčivosti a zdvořilosti, aniž by odhalil důvod, proč volá. Ona prohlásila, že policie už způsobila její rodině dost škody a že se s žádným z nich nechce bavit. Sbohem. Kenny zařídil všechna povolení k prohlídce. Steven s tím šel za soudcem Barstowem, což nikoho nemohlo překvapit po tom, co měl za sebou s Bellamyovou. Barstow schválil domovní prohlídku, prohlídku vozidel a kontrolu financí, ale prozatím nepovolil elektronické sledování, dokud hledání neproběhne konvenčním způsobem. Cam mu nabídl, že mu přehrají to internetové video, ale Barstow, kterému táhlo na sedmdesátku, odmítl. Prohlásil, že proti trestu smrti jako takovému nic nemá, ale že stejně nevěří vůbec ničemu, co vidí na obrazovce počítače.

Hlavní vchod do Marlorova domu byl zamčený a když zvonili, nikdo neotvíral. Kenny o pár ulic dál viděl pár mladíků, jak sekají trávník. Od nich se dozvěděl, že Marlorova sousedka má klíč od jeho domu. Zašliza sousedkou, učitelkou v penzi. Vybírala poštu, třídila ji a vyhazovala reklamy. Jakmile jí ukázali povolení k prohlídce, ihned jim vydala klíč.

„Je pryč už nějakou dobu,“ vysvětlovala. „Tak asi dva měsíce. Požádal mě, abych se mu postarala o dům, víte, topení, klimatizaci, vyzvedávala poštu, vyhazovala reklamy a platila dětem za péči o zahradu.“

„A z čeho jim platíte, paní?“ zeptal se Cam. Vypadala na něco přes šedesát a nezdála se nijak rozčilená pomyšlením, že se musí bavit s okresními policisty, kteří mávají povolením k domovní prohlídce. Ze zadního pokoje slyšeli televizi.

„Věřte tomu nebo ne,“ odpověděla, „nechal mi svou šekovou knížku. Chystal se pryč na delší dobu. Říkal, že potřebuje vypadnout z tohohle prostředí. A taky, že na ten účet budou chodit peníze, a žádný šek se zatím nevrátil jako nekrytý.“

„Takže to berete z jeho účtu?“ zeptal se Cam.

Přikývla. „Podepsal mi pár šeků bianco, pro každý případ, ale taky mám dispoziční právo k jeho kartě a banka zatím nedělala žádné potíže.“

Kenny se zeptal, jestli by mohli vidět tu šekovou knížku, a ona ji přinesla. Sedl si k jejímu jídelnímu stolu a začal knížkou listovat.

„On teda prostě… jen tak odjel?“ zeptal se Cam.

Přikývla. „Ano. Je to div, že si po takové tragédii nic neudělal. Ale já jsem znala lépe ji než jeho, on byl pořád někde pryč. Zašli jsme do té banky, aby mě připsali na podpisový vzor, a druhý den ráno si sbalil věci do pickupu a byl pryč.“

„Nenechal žádné číslo, kam se mu dá volat?“

„Ne. Taky mi řekl, abych si každý měsíc vypsala šek na dvě stě padesát dolarů za námahu. Jako vdova s penzí od školského úřadu jsem to neodmída.“

„Co děláte s osobní poštou, teda kromě účtů?“ zeptal se Kenny z jídelny.

Ukázala bradou k vedlejšímu domu. „Moc toho není. Myslím, že to všecko utnul.“

„Má kromě sestry nějaké příbuzné?“

„Kdysi mluvil o bratrovi, ale toho jsem nikdy neviděla. Příbuzní jeho ženy žijí všichni v Kalifornii.“

„Nemáte zdání, kdy se plánuje vrátit?“

Zavrtěla hlavou. „Myslím, že brzo přijdou z realitní kanceláře, aby tu vyvěsili ceduli NA PRODEJ.“ Povzdechla si. „Je to hezky dům. A ta rodina byla milá. A těm, co ji a dceru zabili, se nestalo vůbec nic.“

Kenny pohledem vyhledal Cama, ale pak se rozhodl, že ještě nic neřekne o tom, co se těm dvěma možná stalo. Poděkovali staré dámě za klíč a vyrazili se podívat do vedlejšího domu. Asi hodinu se rozhlíželi po domě. Nebyla to prohlídka v pravém slova smyslu. Našli nějaké šaty po jeho ženě a nevlastní dceři, ale nebylo jich mnoho. Dům vypadal uklizeně a spořádaně, i když všude ležela vrstva prachu. Lednička byla úplně prázdná, ale čistá a v chodu. Myčka na nádobí byla prázdná. Kenny si natáhl gumové rukavice, ale Cam to považoval za zbytečné. Neprohlíželi přece místo činu.

„Neutíkal narychlo,“ prohlásil Cam nakonec. „Uklidil, zbavil se všeho, co by mohlo zasmrádnout, zařídil, aby někdo nastavoval termostat, platil účty a třídil poštu. Prostě naplánovaný odjezd.“

Kenny přikývl, zatímco se rozhlížel v obývacím pokoji „Představuju si, jak to tu na něho muselo všecko padat a chtěl vypadnout,“ zauvažoval nahlas. „Třeba má nějaký srub v horách nebo tak něco.“

„Budeme to muset zkusit v jeho bance. Jestli na tomhle domě není žádný dluh, a taky jestli nemá nějakou hypotéku na něco jiného.“

„Pošleme sem výjezdovku?“ zeptal se Kenny.

Cam pokrčil rameny. „Nevypadá to, že se tu něco stalo,“ odpověděl.

„Kromě toho, že přišel o ženu a dceru,“ podotkl Kenny.

„Jo, kromě toho. Prostě to tu zabalil a vyrazil někam pryč. Asi budeme přece jen potřebovat ten elektronický průzkum, pokud je někde v luftu.“

Kenny se posadil k jídelnímu stolu a procházel malý štůsek vytříděné pošty. „Většina toho vypadá jako opravdické dopisy,“ konstatoval. „Ale spíš to bude jen zamaskovaná reklama. Žádné bankovní výpisy.“

„Jo, půjdem do banky. Zjistíme od té sousedky, která je to pobočka, a zkusíme se podívat, jak se tam hýbou peníze.“

Kenny k němu vzhlédl. „Kdo kromě Marlora by posadil K-Doga na elektrické křeslo?“

Cam se zamyšleně poškrábal ve vlasech. „Co by na to musel umět?“ vyhnul se na chvíli odpovědi. „Tím myslím, šoupnout to na web tak, aby se nedalo vystopovat odkud. Já tomu vůbec nerozumím, ale myslel jsem, že když člověk není počítačový odborník, tak si musí někoho najmout, aby to za něho udělal. Jinak se to snadno vystopuje. Nebo je to jinak?“

„Musel by toho hodně umět,“ odpověděl Kenny, „a navíc mít k dispozici fakt dobrý počítač. Když už nemluvím o tom, že by musel chytit K-Doga, někde ho držet, vyrobit elektrické křeslo, mít k dispozici dost velký elektrický výkon, který by do toho křesla pustil, musel by to natočit na digitální kameru a naformátovat pro pouštění na Internetu.“

Cam se procházel po jídelně a přemýšlel přitom nahlas. „Marlor je ekolog. Navíc má kandidátský diplom v přírodních vědách a k PhDr. mu chybí jen disertace. Takže určitě musí mít zkušenosti s počítači a vyhledáváním na Internetu.“

„Já se na to dívám z hlediska motivu,“ odpověděl Kenny. „Nikdo jiný skutečný motiv nemá.“

„To beru,“ souhlasil Cam. „Možná ještě ta krvežíznivá Indka. Tak dobře. Budeme předpokládat, že to je on, a podíváme se na další dvě hlediska: příležitost a prostředky. Ale jestli nám Tony a Horace přivedou živého a zdravého K-Doga, všechno bude jinak.“

„No, na to jsem celej žhavěj,“ odpověděl Kenny.

„A jestli máš pravdu, tak K-Dog už ani to.“

11

Ukázalo se, že ředitelkou Marlorovy banky je krásná rudovláska kolem třiceti. Vůbec nevypadala jako žádný jiný ředitel banky, na kterého si Cam pamatoval. I známý sukničkář Kenny na chvíli oněměl.

„Co pro vás mohu udělat, pánové?“ zeptala se, sedla si ke stolu a předvedla jim oběma, ale Kennymu zvlášť, své krásné nohy.

Měli s ní telefonicky sjednanou schůzku a Cam jí teď předložil povolení, které si doopravdy přečetla. Kenny si ji prohlížel s nepříliš skrývaným úšklebkem a Cam cítil ve vzduchu, jak silně si rudovláska uvědomuje Kennyho přítomnost.

„V pořádku,“ prohlásila, „mám tady ty záznamy.“ Vyťukala něco na klávesnici. „Spořiči účet, šekový účet, pár depozitních certifikátů a něco málo přes čtvrt milionu na penzijním účtu. Dvacet tisíc a nějaké drobné na úsporách, a pátého každého měsíce se mu na šekový účet převádí penze z Duke Energy.“

„Snažíme se pana Marlora najít,“ vysvětlil Cam. „Zatím jsme mluvili s jeho sestrou a s tou paní, co se mu teď stará o dům. Nevíme nic jiného, než že odjel neznámo kam. Dá se něco zjistit z toho šekového účtu?“

„Za které období?“ zeptala se.

„Je pryč asi tak osm týdnů. Takže asi za dva měsíce nazpátek.“

Začala klikat myší a zadívala se na obrazovku monitoru. „Nic tu nevidím. Má trvalý příkaz na účet za elektřinu. Není tu žádná hypotéka. Je tu pár šeků podepsaných panem Marlorem a potvrzených paní Watkinsovou – to je sousedka, která má dispoziční právo k účtu, a pár šeků vystavených pro další lidi. Na konci každého měsíce se automaticky převádí na spořiči účet všecko nad sedm set.“

„Podepsal za ty dva měsíce nějaký papír?“

Prohlížela chvíli záznamy. „Ne,“ oznámila nakonec. „Ty nové podpisové vzory zařizoval… máte pravdu, před osmi týdny.“

„Kam si nechává posílat výpisy?“ zeptal se Kenny.

Nakonec se na něho zpříma podívala a Cam viděl, jak jí věnuje jeden ze svých odzbrojujících úsměvů. Než odpověděla, zamrkala dlouhými řasami. Kenny na některé – no, skoro všechny – ženy působil zvláštním kouzlem. A to tahle měla na ruce zásnubní i snubní prsten. „Výpisy se tisknou, ale neposílají,“ řekla a odkašlala si. „Když klient chce, může si to takhle zařídit.“

„Může si je prohlížet na netu?“ zeptal se Kenny.

„To se taky musí zařídit předem, ale možné to je – vlastně všecko kromě podpisových vzorů můžou zařídit přes internetové bankovnictví.“

„Dobře. Dá se teda zjistit, jestli se na něco díval elektronicky?“

Odtrhla pohled od Kennyho a vrátila se duchem k počítači. Kenny na Cama mrkl jedním okem, takže se Cam cítil ještě více jako nadbytečný třetí. „Ne,“ řekla nakonec. „Poslední elektronická transakce proběhla před pěti lety, kdy dal příkaz k telegrafickému převodu padesáti tisíc.“

Kenny zvážněl. „Komu?“

„Bance v okrese Surry.“

„Půjde tam zjistit, kdo si ty peníze vyzvedl?“ zeptal se Cam.

„Zkusit to můžete. Je to rodinná banka na úpatí hor. Lidi si tam opravdu váží svého soukromí, jestli chápete, jak to myslím.“

Dala jim název a adresu banky a Cam jí poděkoval za pomoc. Šel s Kennym do auta, kde vyťukal číslo mobilního telefonu Tonyho Martinelliho. Tony hlásil, že K-Doga na obvyklých místech nikdo neviděl asi tak týden až deset dnů. Právě jsou na cestě do obytného přívěsu jeho staré přítelkyně. „Dejte na sebe pozor,“ ukončil Cam hovor.

„Marlor je pryč a K-Doga nemůžem najít,“ začal Kenny. „Mně z toho vychází…“

„No, na nějaké závěry ještě máme čas,“ oponoval Cam, i když mu v duchu dával za pravdu. „Taky se moh K-Dog někam zašít, když se doslechl, že se na něho vyptáváme. Myslel by si, že po něm znovu jdem. Rád bych věděl, za co dal těch padesát litrů. Tuším srub, chatu nebo pozemek v horách.“

Vtom zazvonil Camův mobilní telefon. Volala ta ředitelka banky.

„Právě jsem našla něco, co vás asi bude zajímat,“ řekla.

„Ano?“

„Pár dnů před novými podpisovými vzory pan Marlor vybral pětatřicet tisíc v hotovosti. Mohla jsem si toho všimnout dříve, ale vy jste se ptali jen na elektronické pohyby. Tohle vybral osobně na přepážce.“

„Pětatřicet tisíc v hotovosti – to je dost neobvyklé.“

„Na účtu měl dost, takže jsme nemohli odmítnout.“

„Děkuju mockrát,“ odpověděl Cam. Ukončil hovor a sdělil novinku Kennymu.

„Malé kapesné na cestu?“ nadhodil Kenny.

„Spíše jízdenka někam mimo dosah,“ odpověděl Cam.

12

Ten večer o půl deváté si Cam sedl k počítači v kanceláři a ještě jednou si přehrál tu popravu. Ostatní detektivové už odešli domů. Měl za sebou odpolední šňůru schůzí se šerifem a pracovníky pro styk s veřejností, prokurátorovými lidmi, a také s detektivy svého týmu. Svého vyhlédnutého zlosyna odložili díky vývoji událostí k ledu, takže tým najednou trávil v terénu mnohem méně času než obvykle.

Jako největší problém se ukazovalo, že po K-Dogovi není ani vidu, ani slechu. Tony a Horace prošťourali obvyklá doupata, ale všude slyšeli, že ho nikdo už deset dnů neviděl. Žil se dvěma ženami v přívěsu na předměstí, a ty obě vypadaly spíš potěšeně, že se ho zbavily. Nahradil ho Texasan s jediným, zato jasně planoucím okem, který vyhrožoval, že „si ho fakt podá“, kdyby si troufl se tam ještě někdy ukázat. Nikdo se moc nezdržoval vysvětlováním, jakých činů se K-Dog vůči těm dvěma ženským dopustil, a podle Tonyho si je jen těžko mohly nezasloužit.

Billy a Pardee měli větší štěstí. Vyčenichali Flashe asi tak za dvě hodiny. Našli ho u prostitutky propadlé cracku, žijící ve squatu za Lee Street na jihu města Triboro, jak se oddává svým různým závislostem. Řečená prostitutka nikdy o K-Dogovi neslyšela, takže to vypadalo, že se dvojice asi rozpadla. Kenny si od oddělení pro styk s veřejností vyžádal záznam toho televizního pořadu, jehož hlavní hvězdou byl K-Dog; pak si záznam pustili spolu s popravou, aby se ujistili, že jde o stejnou osobu. Všichni potvrdili, že to tak přinejmenším vypadá. Horace se pustil do filozofování: „Když se někdo v Severní Karolíně chlubí, že mu prošla vražda, někdo jiný se už postará, aby to nebylo nadlouho.“ Cam se do něho za takový výrok pustil pěkně zostra. „Tohle si snad můžeš myslet,“ vysvětloval důrazně, „ale nesmíš to říkat nahlas.“

Hlavní otázkou zůstávalo, co dělat. Zprávy o popravě na Internetu se už dostaly do místní televize a dalo se čekat, že zanedlouho doputují do federálních zpravodajských sítí. Předpokládaného popravčího, Jamese Marlora, se nedařilo najít. Hlas na Internetu prohlásil, „To byl první,“ takže Flashovi mohlo hrozit nebezpečí. Všichni přítomní v duchu řešili stejný morální problém: No a co? Šerif nakonec našel důvod, proč by jim na Flashově osudu mělo záležet. „Nakonec někdo začne mít kecy o naší okresní policii,“ varoval. „Že jsme nezvládli zatčení, podezřelí vyklouzli a nékdo z nás se pokouší napravit ten justiční omyl vlastní rukou. Tak si schovejte svoje soukromé názory pro sebe a koukejte zjistit, kdo to provedl.“ Moc nadšení mezi svými podřízenými nevzbudil, ale podle Cama měl tento přístup hlavu a patu. Od velkého průšvihu v médiích je teď chránila jediná okolnost: nikdo si nebyl jistý, jestli je to skutečný záznam popravy nebo jen trik.

Začali řešit další otázku. Měli by vzít Flashe do ochranné vazby? Klein slíbil, že si o tom neoficiálně promluví s Bellamyovou. Zavolal, když tým probíral plány na vystopování Marlora a dělili se přitom o pizzu. Málokoho překvapilo, že Bellamyová řekla ne. Měli ho najít, nechat vystřízlivět, ukázat mu to video, ujistit se, že doopravdy vnímá, a pak ho nechat, ať se sám rozhodne. Jestliže je pak požádá o ochranu, tehdy a jen tehdy ho budou moci vzít do ochranné vazby. Ale bude je muset požádat sám a ona pak přijde a bude to chtít slyšet přímo od něho. Poslali pro Flashe hlídku, ale byla už tma a ani jeho, ani paní domu už ve squatu nenašli. Nahlásili to Kleinovi a ten řekl, že to soudkyni sdělí hned ráno.

Cam kliknul myší na malý křížek vpravo nahoře na obrazovce a scéna popravy zmizela z monitoru. Spokojeně se usmál. Zavírání souborů patřilo k nejnáročnějším počítačovým operacím, které zvládal. Opřel se do židle a promnul si oči. Cítil, jak mu prsty voní pizzou. No, přinejmenším postupujeme podle přepisů.

Nikomu v téhle kanceláři ani za mák nezáleží na tom, jestli K-Dog žije nebo ne. První manželku Jamese Marlora zabil opilý řidič, druhou a její dceru dva bezcenní odporní zločinci. Marlor je v zenitu své kariéry, možná už za ním, nemá už žádné blízké příbuzné, a pro nikoho by nebylo moc velkým překvapením, kdyby se ve svém věku rozhodl ty dva zlikvidovat bez ohledu na následky pro sebe samotného. Cam si dokonce představil, že kdyby tam byl, asi by mu nedělalo příliš velké problémy zapnout proud. Jediným příznivým bodem celé věci bylo, že až se to rozkřikne, nezbude FBI nic jiného, než případ převzít. Pak bude stačit, aby si okresní policisté počkali na superhrdiny z ministerstva spravedlnosti, a ti všecko vyřídí.

Vtom zazvonil telefon. Pohlédl na hodinky. Skoro devět. Není už ve službě. Nechce se mu zvedat sluchátko. Po více než dvaceti letech u policie člověk zjistí, že zvedat telefon po pracovní době málokdy věstí něco dobrého. Nakonec to zvedl a převzal hlášení od dozorčího seržanta, že našli Flashe ožralého pod obraz.

„Skvělý. Jak špatný to s ním je?“

„Horší než normál,“ odpověděl seržant. „Nejspíš zaháněl kocovinu po cracku chlastem.“

„Mluví souvisle?“

„Děláte si srandu?“

„Dobře… podívejte. Potřebuju ho zítra kolem desáté ráno střízlivého, aby vypadal aspoň jakžtakž. Než přijde sem, potřebuju dechovou zkoušku do protokolu, abychom později mohli prokázat, že nebyl úplně ožralý.“

„To by mohlo o fous projít,“ odpověděl seržant. „Stačí tepláková souprava? Jeho hadry jsou poblitý. Museli bysme ho ostříkat hadicí.“

„Jo, tepláky stáčej. Nejde k soudu. Bude jen mezi námi, prostými hochy z venkova.“

Zavěsil a nechal vzkaz v hlasové poště Kennymu, jak to s Flashem vypadá. Ke štěstí už jim chybí jen najít K-Doga a Marlora. A může domů.

V půli cesty zazvonil mobil. Začal si nadávat, že telefon nevypnul, ale pak si uvědomil, že to je jeho soukromý telefon. Volala Annie.

„Kde jsi?“ zeptala se.

„Na cestě domů,“ odpověděl. „Co se děje?“

„Můžeš ke mně přijít?“

V jejím hlase slyšel zvláštní tón. „Jistě, ale o co jde? Jsi v pořádku?“

„Nic se neděje,“ odpověděla. Zdálo se mu, že slyší cinkat led ve skleničce. Asi je jen nadržená, řekl si.

„Podívej, mám za sebou fakt dlouhej den,“ prohlásil. „Ne tak úplně úspěšnej. Potřebuju se napít, osprchovat a najíst.“

„Tohle všechno u mě najdeš,“ odpověděla a zavěsila.

Otevřela hned, jen co zaklepal na hlavní vchod. Na sobě měla průsvitné prádlo. „Ještě že nejsem pošťák,“ prohlásil.

„Co kdybychom trochu změnili pořadí?“ zeptala se. Než se vzmohl na nějakou chytrou odpověď, zavřela kopnutím dveře. Pak už zapracovala celým tělem.

Když pak odpočívali ve vaně s horkou vodou, on se sklenkou skotské a ona vodky, prohlásila, že viděla na Internetu tu popravu. Zamračil se. Zase začíná o práci.

„Já vím, máme pravidla…,“ zaprotestovala, než mohl něco říct, „ale všichni o tom mluví. Bylo to i ve zprávách. Asi jsem byla poslední u soudu, kdo to viděl.“

„Máte tam dost papírových ručníků?“ zeptal se.

„To není moc srandovní,“ odpověděla. „Nechceš snad říct, že to schvaluješ?“

Pokrčil rameny. „U večeře bych si to nepouštěl, nebo bych aspoň vypnul ten zvuk, jako když se smaží špek.“

„Came!“

„Ten sráč zabil ženu, její dceru a prodavače pro mizerných pár set dolarů, pokud jich tam vůbec tolik bylo. Z důvodů, které by pochopil jenom právník, se mu podařilo vyklouznout. A ještě se předváděl, jak je na sebe pyšnej. Z pohledu té ženské s páskou na očích, holejma prsama, váhama a mečem… Když jsem toho hajzla viděl, jak se vydává na svou poslední pouť, tak mě to moc nerozhodilo.“

„Proboha, vždyť ho někdo hrozným způsobem zavraždil a ještě to natočil na video. A pak to strčil na Internet, aby to každý viděl. To je nestvůrně.“

„To byl jeho zločin taky.“

„Came!“

„No, asi je dobře, že jsme změnili pořadí, Vaše Ctihodnosti,“ řekl a sáhl po ručníku. „Štve mě, že to policajt z mého týmu nezvládl a tys je musela pustit. Není to žádná radost, všecky ty zprávy a politický kecy, a určitě bude ještě hůř. Ale neruší mě, že Simmonds dostal, co si zasloužil. Jestli je to vůbec pravda – což vlastně ani nevíme. Asi bych měl jít.“

Začal se zvedat, ale ona mu položila nohu na rameno a přitáhla si ho k sobě. Což byl docela účinný signál. Annie každý den cvičila jógu, takže ho občas dokázala zajímavě překvapit. I když chce mít často navrch, pomyslel si. Když měli za sebou druhé kolo, šla udělat stejky. On si nalil další skotskou a dával se dohromady. U večeře jí všeobecně naznačil, co se chystají dělat při hledání Marlora a Simmondse. Taky dodal, že jsou to jeho vlastní plány a šerif je může změnit.

„Tohohle zajíce honí hodně psů,“ a vysvětlil. „Mimochodem, stejky dělat umíš.“

„To říkáš, protože sám neumíš vařit vůbec, dokonce ani na grilu.“

„Jo, to máš pravdu. Proto jsem si tě taky tenkrát vzal, ne?“

Zasmála se a on si v duchu představoval hebkou pleť, blonďaté vlasy, modré oči a dlouhatánské nohy ženy, kterou si před dlouhými lety namluvil a vzal. Viděla mu na očích, na co myslí.

„Občas si říkám, jaká je škoda toho, co jsme tenkrát zahodili,“ zareagovala. Přitáhla si víc k tělu froté koupací plášť, jako by chtěla zahnat zimu.

„Ani nevím, Annie,“ odpověděl. „Tys tenkrát šla nahoru a já jsem tě tížil. Stejně bys mě musela odhodit. A když se podíváš, co máme dnes… tak to docela ujde.“

Stále si uchovala velký kus své krásy, měla obličej toho druhu, kterému věk a stresy tolik neublíží. Vrhla na něho přísný pohled. „Jenom docela ujde, říkáš?“

„Potřebujeme víc praxe,“ odpověděl s komickým úšklebkem.

Znovu se zasmála. „Jako by se stalo,“ prohlásila a začala uklízet nádobí.

„Nějaké pochybnosti?“ zeptal se.

„Zmlkni. Ráno zavolám Stevenovi, sejdu se s ním a vysvětlím mu, co si o tom myslím. Asi schválím ochrannou vazbu pro Buttse, za podmínky, že nebude vynucováno jeho přiznání ani nic jiného v souvislosti s původním činem.“

Cam přikývl, i když spíš sám sobě než jejím slovům. „Já osobně doufám, že najdeme K-Doga,“ prohlásil. „Jinak nás čeká pár pěkně perných týdnů. Nemůžeme tam držet Flashe napořád… možná pak dojde na něj?“

„Možná si budu muset dávat lepší pozor na Stevena Kleina,“ řekla z kuchyně.

„Copak?“

„Mluvils o politických kecech. Nemysli si, že jste u vás jediní, kdo je musí poslouchat.“ Zavřela myčku a vrátila se do jídelny. Viděla, že jí nerozumí, tak se pustila do vysvětlování. „Musela jsem si za poslední měsíce vyslechnout hodně nepřátelských řečí,“ začala. „Že jsem ty hajzlíky nechala vyklouznout a tak dále. Napadlo tě někdy, že je vlastně dost divné, že to muselo dojít až k soudu a že si nikdo u prokurátora nevšiml té chyby s poučením?“

Cam musel chvilku zapřemýšlet.

„Vy policajti pracujete pro prokurátora, ne pro soud,“ pokračovala. „Není vůbec vyloučeno, že si pan Klein problému sice všiml, ale pak si řekl, že to stejně pustí ke slyšení. Takhle jsem to byla já, kdo musel přiznání prohlásit za neplatné. Sice to jsou jeho lidi, kdo udělal chybu, ale on je vlastně z obliga.“

„Proč by něco takového dělal?“ zeptal se Cam.

„Muselo mu být jasné, že to nepustím dál. Dobře ví, že čtu všecko, a něco i dvakrát. A v podstatě bylo jasné, že tohle pustit nemůžu, protože to nepatří ani k první instanci, a u odvolání by to už vůbec nemělošanci.“

„Ale k čemu mu to je dobré?“

„Mám pětileté období. Na konci tohohle roku mi končí a mělo by se prodlužovat. Když kolem mě bude dost politických problémů, nic se prodlužovat nebude. Jak si myslíš, že se vyrábějí nová místa pro soudce?“

„Podívejme na Stevena, našeho chytrého klučinu,“ zarecitoval Cam. „Kdo by si to býval jen pomyslil? Já jsem si myslel, že soudce musí umřít, nebo být úplně senilní nebo tak něco, než ho odepíšou.“

„Senilita nemusí být dostatečný důvod,“ prohlásila s upjatým výrazem. „Ale smrt ano. Nebo taky stačí naštvat si guvernéra státu. Počítám, že se k tobě nedonesly žádné řeči o liberálních komoušských právnících, rudých až za ušima, co?“

„Hm, za ušima,“ pronesl zamyšleným tónem. Nechtěně se usmála a mírně zrudla v obličeji. Hleďme, hleďme, pomyslel si Cam. Aspoň něco se mi dnes povedlo. Vztáhl k ní ruku a ona mu podala svou.

13

Druhý den ráno v 9:15 vstoupili Kenny Cox, Steven Klein a Cam do jedné z vyšetřoven na oddělení vražd. Vyšetřovna byla zařízena jako malá schůzovní místnost s obyčejným obdélníkovým stolem, na každé ze dvou jeho podélných stran po čtyřech židlích a s velkoplošnou televizní obrazovkou na jedné stěně. Žádné zrcadlo průhledné z druhé strany. Místo toho mikrokamera hned pod televizní obrazovkou a čtyři mikrofony ve stropě. U jednoho místa ze stolu trčela ocelová oka na upevnění pout. Na tomto místě teď seděl Flash, ale neměl na rukou žádná pouta.

„Včera večer byl hodně nalitý,“ řekl jim důstojník, který Flashe přivedl. Cam zaváhal, jestli je Butts ve svém stavu připraven na zhlédnutí toho, co ho čeká. Jeho obličej, normálně tmavohnědý, nabyl šedého odstínu. Pohled krví podlitých očí nepokojně těkal sem a tam. Lícní kosti napínaly kůži na vyhublém obličeji a vězeňská tepláková souprava mu volně visela na těle jako na strašákovi do zelí. Každých třicet sekund nervózně začenichal a na židli sebou pořád vrtěl, jako kdyby ho bolel zadek. Cam věděl, že je mu kolem třiceti, ale vypadal o hodně starší. Ztuhl, když je viděl přicházet, a nervózně mezi nimi těkal pohledem, jako kdyby si říkal, který z nich ho uhodí první. Nakonec se soustředil na Kennyho, který se zuřivě mračil.

„Pane Buttsi,“ začal Klein. „Uklidněte se. Nemáte teď žádný problém se zákonem a zase vás dnes pustíme. Nechcete cigaretu?“

Flash zamžikal a snažil se přebrat si v hlavě tu záplavu informací. Nakonec se soustředil na nabídku cigarety. Zapálil si ji třesoucími se prsty a prvním vdechnutím vtáhl do plic snad celou polovinu. Měl opravdu a doslova nervy pryč.

„Pane Buttsi, já jsem okresní prokurátor Steven Klein. Hned na začátku vám chci říct, že jste tady, protože nám jde o vaši bezpečnost.“

Flash poprvé za celou dobu promluvil. „O co jde?“ zeptal se po druhém zatáhnutí z cigarety. Důkladně vdechl kouř a snad na půl minuty zadržel dech. Cam se přistihl, že také zatajil dech. Dohoda zněla, že mluvit bude jen Klein. Kenny se nepřestával na Flashe dívat pohledem, kterým by mohl sledovat potkana, který se ukáže na trávníku při rodinném pikniku. Cam hleděl neutrálně do dáli a tvářil se, že se moc nezajímá o dění kolem sebe.

„Pane Buttsi,“ pokračoval Klein tím nejpřátelštějším tónem, jakého jen byl schopen, „nevíte náhodou, kde je pan Simmonds? Co se mu říká K-Dog?“

Ten chlap, cos mu pomoh zavraždit tři lidi, dodal Cam v duchu, ale jen v duchu. Na Kennym viděl, že si myslí něco podobného. Butts zavrtěl hlavou.

„Čéče, K-Dog, jsme se trhli, čéče,“ prohlásil nezřetelně „Je to cvok.“

„Kdy jste ho viděl naposled?“

Butts znovu zavrtěl hlavou a jediným šlukem dokouřil cigaretu až k filtru.

„Pane Buttsi?“

Butts začal o otázce přemýšlet a nebyl na něj moc pěkný pohled. „U soudu,“ vypravil ze sebe. „Jak nás ta čubka pustila.“ Poprvé se s náznakem odporu zpříma podíval policistům do očí. Když ale uviděl, jak se tváří Kenny, vzpurnost ho přešla. Rychle pohledem ucukl, jako kdyby se spálil. Cam se snažil tvářit neutrálně. Ten chlap je normální cvok, úplně pošahanej, řekl si. K-Dog byl ten hlavní, ne tenhle idiot nacucanejkokainem a chlastem.

„No,“ řekl Klein a kývl na Kennyho. „Pane Buttsi, rádi bychom vám něco ukázali.“ Vysvětlil, co je to internetové video, a pak dodal, že to, co teď Butts uvidí, nemusí být skutečné. To mu to klidně mohl říkat turecky, pomyslel si Cam, ale Kenny už mezitím zapnul televizor. Butts se trochu otočil, aby mohl sledovat obrazovku. Jeho tělo sebou občas zaškubalo divným tikem. Cam viděl, jak muži pod látkou tepláků vystupují pánevní kosti. To má z toho cracku, pomyslel si. Pro příliš mnoho chudých černých Američanů je to nová forma otroctví, něco jako metamfetamin pro chudé bílé Američany.

Všichni napjatě pozorovali Buttsův obličej, jak sleduje rozvíjející se drama. Viděli, jak sebou překvapeně trhl, když poznal K-Doga, a pak rostoucí napětí, když muž s kápí vstal a začal hovořit tím podivným hlasem. Po začátku popravy mu brada překvapením spadla na prsa a podvědomě se začal i se židlí odstrkávat dozadu, jako by se chtěl dostat co nejdále od obrazovky s odstrašující scénou. Při druhém nárazu proudu překvapeně vyjekl. Když bylo po všem, odsunul židli na doraz dozadu ke stěně a sevřel křečovitě opěrky na ruce a těkal pohledem mezi nimi a ztemnělou obrazovkou.

„Kurva, člověče, kurva!“ vykřikl a hlas mu přeskočil do fistule. „To jste udělali vy?“

„Ne, pane Buttsi, my ne,“ odpověděl Klein tiše, aby se pokusil muže uklidnit. Butts se znovu s nadějí v očích podíval ke dveřím a zřejmě by nejraději utekl. „Jak jsem už řekl, ani nevíme, jestli je to doopravdy. Proto jsme chtěli vědět, kdy jste naposled viděl Simmondse.“

Buttsovi to očividně nedocházelo.

„Chceme vědět, jestli se ta poprava opravdu stala, neboje to jen trik,“ pokračoval Klein trpělivě. „Kdybychom našli Simmondse, tak to musel být trik, chápete?“

„Mně to připadlo kurva opravdový,“ odpověděl Butts a olízl si rty. Vypadal už trochu klidněji.

„Řekl byste, že to v tom křesle byl Simmonds?“ zeptal se Klein.

Butts přikývl. „Co po mně chcete?“

„Slyšel jste, co řekl ten v kapuci nakonec?“ zeptal se Klein.

„Ne-e. Slyšel jsem jenom to smažení a víc nic. Jak hoří a tak.“

Kenny se k němu naklonil. „Řekl, že to byl první, Flashi. Chápeš to?“

Butts zavrtěl hlavou a vyhýbal se přímému pohledu na Kennyho. „Já o tomhle průseru nic nevím,“ zaprotestoval. „Co po mně chcete? Já nic neudělal.“

„Nevíme, kdo ten s tou kapucí je, ale určitě popravil Simmondse za tu loupež v benzínce,“ objasnil Kenny. „Na konci řekl, že to byl první. Ale v té benzínce jste byli dva, ne?“

„Ne-e,“ protáhl Flash. „To všecko K-Dog. Střílel a všecko. Já jsem tam jenom lezl po čtyřech, chtěl jsem odtamtud akorát utýct.“ Pak mu to konečně došlo. Zase přešel do fistule. „Chcete říct mé? Že ten v tý kapuci půjde po mně?“

„Přesně to si myslíme, pane Buttsi,“ přisvědčil Klein. „Posadil K-Doga do elektrického křesla za to, co se tehdy stalo. Když říká, že to byl první, tak z toho plyne, že bude i druhý.“

„A ten druhý budeš ty,“ dodal Kenny. Cam by ho nejraději kopl pod stolem.

Flash trhavě otáčel hlavou jako loutka a postupně si prohlížel všechny tři muže. „Toho hajzla musíte zastavit,“ zakřičel a do očí mu vhrkly slzy. „Já to nebyl, kdo to provedl. K-Dog, ten za to všecko může. Já byl jenom s ním. Na všech čtyřech na zemi. Nic jiného jsem ten večer nedělal. Sakra, chlape. Kurva!“

„Uklidněte se, pane Buttsi,“ odpověděl Klein. „Na chvíli se prostě uklidněte. Nechceme s vámi teď mluvit o té loupeži.“

Ale Flash už byl úplně mimo, jen blábolil, že je nevinný, že to všecko jen K-Dog, který to celé naplánoval – zbraň, auto, kam půjdou, všecko. Jeho hysterie narůstala, dokud Kenny neuhodil těžkou dlaní do stolu. Papírový kelímek od kávy nadskočil a spadl na zem. Butts ohromeně zmlkl.

„Pane Buttsi,“ začal znovu Klein. „Podívejte se na mě. Podívejte se na mě“

Butts složil hlavu do dlaní a vykukoval na Kleina mezi prsty.

„Pane Buttsi, jak už jsem vám říkal, nevíme, jestli jste viděl skutečný záznam nebo trikový snímek. Naposled se ptám, nemáte zdání, kde je K-Dog?“

Butts zasténal a zavrtěl hlavou. „Má ten přívěs, co v něm bydlí. Má tam dvě ženský. Chlubil se, že má dvě. Viděl jsem jednu z nich po tom soudu. Nic ke chlubení. Jasný?“ Tentokát udeřil rukou do stolu on. „Sakra!“ řekl.

„Pane Buttsi,“ začal znovu Klein. „Kdybyste si to přál, můžeme vás vzít do ochranné vazby, dokud nezjistíme, jestli je to záznam nebo trik.“

Butts věnoval Kleinovi podezřívavý pohled. „To jako do lochu?“

„Ano, ale…“

„Ne-e. Do lochu sám od sebe nepůjdu ani omylem, na žádnej pád.“

Klein se pokoušel vysvětlit rozdíl mezi ochrannou a normální vazbou. Že by tam Flashe nikdo neobtěžoval. Dostal by třikrát denně pořádné jídlo, čistou postel, televizi, žádné styky s normálními vězni. „Podle nás byste tam byl v mnohem větším bezpečí než venku na ulici. Mějte na paměti, že jste kandidátem na číslo dvě v tom elektrickém křesle.“

Ale Flash už neposlouchal Slovo vazba mu zablokovalo myšlenkové pochody. Znovu zavrtěl hlavou. „Ne-e. Vy jste v lochu nebyli. Já jo. Mám se kam schovat. Slyšíte, co říkám? Nikdo mě nenajde, dokud nebudu chtít sám vylézt.“

Klein se podíval na oba policisty se zvednutým obočím.

Cam pokrčil rameny a vstal. Kenny také. „Pustíme ho,“ řekl. „Ať nám zjistí, jestli je ten kat skutečný nebo ne.“

„Vy víte kdo to dělá?“ zeptal se Butts Kleina, ale ten zrovna odklopil kryt mobilního telefonu a vyťukával číslo.

Cam odpověděl za něho. „Ne,“ prohlásil. „Jak vám to říkal tady pan Klein, to video může být podvrh.“ Posunul přes stůl k Buttsovi jednu ze svých navštívenek. „Nechte si tohle. Zavolejte nám, kdyby se vám něco nezdálo, ano?“

Butts se zamračil, a pak strčil kartičku do kapsy, aniž by se na ni podíval. Cam si byl jistý, že až bude Butts před propuštěním odevzdávat tepláky, kartička v nich zůstane. Nervózní tik se Buttsovi vrátil a rty si teď olizoval skoro pořád. „Můžu teď jít?“ zeptal se.

Kenny vykročil ze dveří a zamával na doprovod, který odvedl Buttse dolů, aby mohl být propuštěn. Klein k oběma policistům přikročil v chodbě. „No, aspoň jsme to zkusili,“ začal rozhovor.

„Fakt škoda, že nám neuvěřil,“ odpověděl Kenny. „Fakt škoda.“

„Myslíte si, že ví, kde je K-Dog?“ zeptal se Klein.

Cam zavrtěl hlavou. „Řek bych, že ví, jak se jmenuje, a možná nejasně tuší, kde sehnat další dávku. Máme celý výslech nahraný, pokud vás to zajímá.“

Klein se zatvářil, že je mu to jedno. „To nám opravdu prospěje. Pokud jde o mě… Sázím na toho chlapíka na netu. Jak jste na tom s hledáním Marlora?“

Cam zavrtěl hlavou. „Začali jsme s elektronickým sledováním, ale zatím nic nemáme.“

„A co Simmonds?“ zeptal se Kenny Kleina. „Máme taky pokračovatv hledání?“

„Popravdě?“ zeptal se Klein a rozhlédl se chodbou na obě strany. „Je mi to jedno. Jestli se oba usmaží, budu jen rád. Zaslouží si to.“

Kenny se snažil potlačit úšklebek, zatímco Klein odcházel chodbou. „Asi si to vzal osobně, co?“ zeptal se.

„Určitě,“ odpověděl Cam a myslel na to, co mu Annie řekla o volných místech soudců. „Ale stejně je budem hledat dál oba.“

„Je škoda plést se do cesty tomu chlapíkovi z Internetu, jak to říkal Steven.“

„On to tak nemyslel,“ odpověděl Cam. „Mám teď jiný problém. Co budem dělat, jestli dostane Flashe a na konci řekne, že to byl druhý?“

„Nerozumím,“ odpověděl Kenny.

„Co když to plánuje do třetice? I se soudkyní. Zvládnem to?“

„Na to si odpověz sám, šéfe,“ prohlásil Kenny se smutným úsměvem.

14

Camovi se zdálo něco erotického, když ho probudil telefon ve 2:15 ráno. „Richter,“ zachraptěl a po hmatu rozsvítil lampu u postele. „Radši ať to je něco opravdu naléhavého.“ Na tohle noční buzení už si připadal trochu moc starý.

Volal seržant ve službě z kriminálky. Bylo hlášeno přepadení. „Volala mi hysterická matka jistého Deleona Buttse.“

„Co je mi do toho?“ zeptal se Cam, ale pak si vzpomněl, co to je za jméno a proč by mu na tom mělo záležet. Nepřišlo ale to, co čekal.

„Nahlásila, že její chlapeček Deleon se přišel schovat domů po dlouhém a vyčerpávajícím dnu, kdy ho vyslýchala policie. Pak se vydal ven, aby si pohovořil s místní smetánkou a možná sehnal dávku. Řečená smetánka říká, že asi o hodinu později, tak kolem jedné, přijelo auto. Zastavilo před domem, chlap stáhl okénko, vystrčil z něho samopal a začal pálit.“

Cam se už mezitím probral úplně. Samopal? Někdo se pokusil Flashe zastřelit? „Dostal to?“ zeptal se.

„Nikdo tam nezůstal, aby se podíval. Kdovíproč se všichni pokoušeli prokopat holejma rukama do Číny nebo kam. No, a když bylo po všem, Flash byl najednou pohřešovanej.“

„Pohřešovanej. Ne teda mrtvej na chodníku?“

„Byl prostě jen pryč.“

„Žádná krev na schodech?“

„Ne, i když jiných tělesných tekutin spousta, jestli to stačí takhle naznačit,“ odpověděl seržant s úsměškem. „Ale žádná krev. A žádnej Flash. Jeden velice opilý občan říká, že viděl chlapa v kapuci, jak vyskočil z auta, omráčil Flashe na chodníku, hodil ho do auta a odjel.“

„Popis auta a poznávací značku samozřejmě máme?“

„Mezi místní smetánkou panuje všeobecná shoda, že pro černocha vypadaj všecky pickupy stejně, zvlášť když z nich střílí samopal.“

Cam si povzdechl. Neznámý chlap v kapuci unesl Flashe. A máme to tady, pomyslel si.

„Poručíku? Mám obvolat detektivy ve službě? Teďka to má pod palcem městská policie.“

„Ne, ještě ne,“ odpověděl Cam. „Unos není vražda.“ Zatím, dodal v duchu. „Ať hlídka zapíše, co se doví od městských policistů. Já tam za chvilku dorazím. Pak vám zavolám, jestli si to vezmem nebo to necháme městu.“

„Mám zavolat šerifovi?“

„Zatím ne,“ odpověděl Cam. „Zavolám mu sám, až budu vědět víc.“

O čtyřicet minut později Cam dorazil do šerifovy kanceláře. Ve službě našel Buda Winterse, poručíka pro kontakty s komunitou. Ten Camovi doplnil pár detailů získaných od městské policie. Nejzajímavějším novým poznatkem bylo to, že v žádných budovách ani autech kolem nenašli žádné kulky.

„On to tam kropil slepejma?“

„Ti, kdo nám byli vůbec ochotní něco říct, říkají to samé – samopal, vypadal jako vojenský, jako kdyby plival oheň z hlavně. Hodně hluku, u hlavně oheň trochu do stran. To by odpovídalo cvičné munici. Máme nábojnice. Kluci z balistiky ti to podle toho určitě řeknou.“

„Pěkně to vymyslel. Flash z toho byl zkoprnělý strachy.“

„Zkoprnělý a inkontinentní. A nebyl sám.“

„Dá se věřit tomu chlapovi, co říká, že viděl Flashe nakládat do toho auta?“

Poručík nahlédl do protokolu. „Cituji: Ten hajzl šoupnul negra do zkurvenýho auta, namířil zkurvenej kvér na zkurvenou ulici, vytřelil dávku a pak kurva mazal pryč. Konec citátu. Vyber si z toho, co chceš.“

Cam se zasmál. „Takže žádný popis střelce ani vozidla?“

„Nic kromě hodnocení jeho předpokládaných sexuálních a rodinných poměrů,“ odpověděl unaveně poručík a zavřel složkus protokoly. „Jestli se nepletu, tak to souvisí s vaším internetovým filmařem?“

„Vypadá to tak,“ připustil Cam neochotně a převzal složku. „Zatím to tam zajišťuje městská?“

„Jo,“ odpověděl Winters. „Kdybys to nevěděl, tak už se uzavíraj sázky, jestli to bude druhá hlavní hvězda internetové filmové produkce.“

Cam znechuceně zašilhal k nebi. „Ta loupež byla hnusná, Bude, ale jestli byl Simmonds tlama toho vzteklýho psa, tak Flash měl nejvejš tak na to, aby byl jeho ocas.“

Na Buda to neudělalo žádný dojem. „Byl u toho,“ prohlásil. „A určitě neřek ne, když utráceli prachy, co tam vzali. Tenhle nápad s elektrickým křeslem pro oba se mi dost zamlouvá.“

Zasalutoval Camovi nedbale dvěma prsty a vrátil se do kanceláře důstojníka ve službě. Cam nasedl do auta a vyrazil na místo únosu, pohovořil si s policisty na místě a pak se vrátil do komplexu budov na Washington Street. Zamířil do kanceláře a připravil kávovar. Pak si sedl a zamyslel se, co dál. Zazvonil telefon. Volal Bobby Lee.

„Co podnikáš s místem činu toho únosu?“ zeptal se šerif bez zdvořilostního úvodu. „Slyšel jsem, žes tam byl osobně?“

„Když jsem tam dorazil, tak už bylo těžko mluvit o místě činu,“ odpověděl Cam. „Jen kilometry žluté pásky a dvě hlídky měšťáků, ale tou dobou už se vědělo, že ten samopal střílel slepejma, a všichni už zase zalezli do svejch děr. Ohledání místa činu jsem neprovedl.“

„Bylo to moudré?“ zeptal se Bobby Lee. „Máme tady únos. Mohly tam být nějaké důkazy, stopa vozidla nebo únosce.“

„Nemělo to cenu. Měšťáci mají kšiltovku a botu, o kterejch si myslí, že byly Flashovy, a nějaké prázdné nábojnice, které nám dali na balistiku.“

„Proč myslí, že to byly jeho věci?“

„Bota byla plná moče a smrděla podobně jako ta čepice. Svědci na místě činu všichni boty měli.“

„Šerif se na chvíli odmlčel. Jestli je to tak, jak si myslím,“ prohlásil nakonec, „tak žádné boty nebude potřebovat.“

Cam si sám pro sebe přikývl. Připomněl si Simmondsovy bosé nohy připoutané k podnožce elektrického křesla. Zauvažoval letmo, jestli neznámý v kápi to křeslo před novým použitím vyčistí.

„Proč další okolky?“ zeptal se Cam. „Zavolejme FBI nebo ATF. Možná obě? Jde o únos na veřejnosti se střelnou zbraní, i když se střílelo cvičnou municí. Mají teda nabídku dva v jednom, které nemůžou odolat.“

„Vy chcete, aby vás někdo v tomhle případu obešel?“

„Upřímně řečeno, šerife,“ odpověděl Cam. „Nesdílím obecné přesvědčení, že tenhle zmatek způsobil můj tým, a necítím se nijak odpovědný za tu internetovou produkci.“

„Poručíku, byl to váš…“

„Byla to soudkyně Bellamyová, která zamítla žalobu a nařídila je propustit,“ prohlásil důrazně Cam a sám sebe překvapil tím, že skočil šerifovi do řeči. To si dovolil jen málokterý z jeho podřízených.

Šerif se zarazil, a pak Cama překvapil. „Důvody, proč případ předat FBI?“ zeptal se.

Camovi se ulevilo, že se nemusí po ránu hádat s nadřízeným, a začal s výčtem důvodů. „Nemáme vhodné prostředky ani lidi na vypátrání zdroje toho videa na Internetu. Kenny Cox je nejlepší internetový odborník, kterého mám v týmu, a ten říká, že na to potřebujem počítačového experta. Federálové na to jsou zařízení. Taky mají ten program, co každého na síti sleduje, tak to snad budou schopní vystopovat. Navíc teď máme na krku únos podle receptu teroristů a jeho obětí se stala osoba související s mužem údajně popraveným podle toho záznamu. Únosy patří FBI. Internet je federální záležitost. Zločiny na síti patří taky FBI.“

„Až přijdou, budou se k vám a vašim mužům chovat, jako kdybyste byli jen obtížný hmyz.“

„Už se na to těšíme,“ odpověděl Cam. „Naše pátrání stejně nikam nevede.“

Další ticho. „Dobře,“ prohlásil Bobby Lee. „Zavolám je. Jenom doufám, že se mezitím na netu neobjeví druhé dějství.“

„Asi vás nepotěším, ale mezi svými podřízenými nemáte moc lidí, kteří by se toho báli?“

15

Těsně před polednem zavolala šerifova sekretářka, aby oznámila, že dorazili od FBI a že si Bobby Lee vyžádal Camovu přítomnost. Nepřiměřeně mladě vyhlížející muž se představil jako vedoucí speciální agent Thomas McLain. Potřásl Camovi rukou pevným stiskem. Vypadal na něco pod třicet, vysoký a šlachovitý, s krátkými černými vlasy a pronikavýma šedozelenýma očima. Cam si uvědomoval, že pokud je vedoucí agent, nemůže být tak mladý, jak vypadá. Nebo je naopak on sám už trochu moc starý? S překvapením si všiml, že McLaina doprovází Jaspreet Kaur Bawová. Kývla mu na pozdrav.

„Slečno Bawová,“ přijal Cam ruku, kterou mu nabízela. „Rád vás zase vidím. Jste teď u FBI?“

„Ne, poručíku. Jsem tu jako konzultant, kterého FBI najala k vyšetřování videosnímku s popravou na Internetu.“

„Aha,“ odpověděl Cam nejistě. Do tohoto okamžiku netušil, že FBI ten záznam vůbec vyšetřuje. Obličej Bobbyho Lee beze slov vyjadřoval myšlenku „To jsem si myslel“.

„Dá si někdo kávu?“ zeptal se šerif. „Nikdo? Takže… Zrovna jsme se radili, že vás k tomu případu přizveme, tak bychom mohli jít do konferenční místnosti a poručík Richter by vám mohl shrnout, co víme a co ne. Toho, co nevíme, je o dost víc.“

Úvodní slovo si vzal McLain. Vysvětlil, že u FBI zahájili vyšetřování záznamu popravy na Internetu a že chtějí spolupracovat s mancefordskou okresní policií, protože odtud ten případ – zdá se – pochází. Prohlásil, že si rádi vyslechnou veškeré informace, které jim může šerif se svými lidmi dát. Ke Camově nesmírné úlevě nepředváděl McLain tradiční postoj „My jsme nadlidi a vy se běžte zahrabat“.

Choval se zdvořile a profesionálně a vyjadřoval ochotu naslouchat, když Cam vysvětloval průběh událostí, počínaje zpackanou loupeží u čerpací stanice. McLain si otevřel laptop a dělal si na něm poznámky,i když měl Cam dojem, že cokoli si Thomas McLain pustí do mozku, systematicky se tam uloží a zůstane tam, dokud se nerozhodne na to zapomenout.

Cam popsal únos, který proběhl v noci, a vyjádřil svůj názor, že vrahem i mozkem při loupeži byl K-Dog Simmonds a že se s ním Flash Butts jen fyzicky i mentálně svezl. Když se zmínil o vrazích, všiml si, jak slečna Bawová zkřivila ret. Očividně se s věcí ještě nevyrovnala.

„Viděl to video, a přesto odmítl ochranu?“ zeptal se McLain.

„Viděl to, celý se rozklepal, ale do ochranné vazby v žádném případě nechtěl. Je to cvok. Mozek má vypálenej.“

„O místě pobytu Jamese Marlora nemáme žádné informace?“

Cam si všiml množného čísla „nemáme“, i když se Bobby Lee netvářil, že by s něčím takovým souhlasil. Šerif při jakémkoli společném vyšetřování vždy zuřivě obhajoval práva své kanceláře. Cam šerifa podezříval, že – stejně jako Kenny Cox – je v jádru lovec.

„Všechno nasvědčuje tomu, že odjel podle promyšleného plánu,“ řekl Cam nahlas. „Zjistili jsme, že týden po osvobozujícím rozsudku si vyzvedl pětatřicet tisíc v hotovosti.“

„Hezká sumička. S tím už se dá ztratit ze scény,“ konstatoval McLain.

Cam přikývl. „Taky to tak vidíme,“ souhlasil. „Rozhodně má nejsilnější motiv.“ Pak pohlédl na konzultantku, jako kdyby se chystal říct, že ona je v tomto směru hned druhá na řadě. Vyzývavě a pevně opětovala jeho pohled, jako kdyby čekala, jestli si to troufne říct nahlas.

„Slečno Bawová,“ prohlásil Cam, „vaše účast na vyšetřování tohoto případu se mi nezdá v pořádku.“

McLain odpověděl, než stačila promluvit. „Jay-Kay je odbornou konzultantkou v oboru vnitřních funkcí a mechanismů Internetu,“ sdělil. „Protože žije v Charlotte, Washington schválil kanceláři FBI v Charlotte, aby využívala jejích služeb.“

„Čekal bych, že FBI má na takovou práci své vlastní zdroje?“ řekl šerif tázavě.

McLain přikývl. „To taky má, ale ty jsou v současnosti zaneprázdněny jinde. Zejména v zabezpečování vnitřní bezpečnosti státu.“

„Drobný detail je taky ten,“ vložila se do hovoru, „že FBI nic neúčtuju. Vláda to má zadarmo.“

Cam se na McLaina beze slova podíval. Ať se na to Cam díval z hlediska místního nebo federálního, nechat oběť zločinu účastnit se na jeho vyšetřování cítil jako nesporné porušení pravidel. McLain to pochopil bez dlouhých řečí. „Dostává úkoly od nás,“ řekl. „A ty se týkají jen Internetu. Nemá účast na žádných výjezdech a nebude mít přístup k žádným záznamům, které o případu vedeme.“

V tom případě tady teď nemá co dělat, pomyslel si Cam, ale nechtěl McLaina zbytečně dráždit. Na chlapíka od FBI se choval nečekaně zdvořile a tím si otevíral dveře. „Dobře,“ uzavřel věc šerif, „vaše konzultantka, vaše odpovědnost. Jak teda navrhujete postupovat?“

„Dostal jsem pokyn, abych vám nabídl pomoc veškerých technických prostředků, které má FBI k dispozici, a abych vám nabídl odbornou pomoc při vyšetřování, kdykoli to budu považovat za vhodné. Případ je a zůstane váš, pokud se nevyskytnou určité okolnosti, jež by byly kritické z hlediska obecné národní bezpečnosti.“

Vyjádření Camovi připadlo jak nacvičená formulka; šerif přesto McLainovi poděkoval za oficiální nabídku pomoci od FBI a pak navrhl, aby se Cam a oba hosté přesunuli do prostor týmu pro stíhání závažných trestných činů. Když tam dorazili, Cam uviděl, že už se vrátil Kenny. Zavolal ho a požádal, aby se slečnou Bawovou dali pro ni dohromady počítačový terminál. Pak odvedl McLaina do své kanceláře, kde si odložil opasek se zbraní a vyzval McLaina, ať se chová jako doma.

„Málem jste se přetrhl snahou být na nás milý,“ začal pak bez velkých okolků. „Je to od vás fakt hezké, ale rád bych věděl, co se to děje.“

McLain se usmál. „Za prvé, máme teď opravdu plný kecky toho boje proti terorismu. Za druhé, po únosu toho Buttse jsme si skoro jistí, že tu zanedlouho bude po síti kolovat záznam další popravy.“

„Jo, to první je jistě hrůzu nahánějící zvěst,“ odpověděl Cam.

„A to druhé určitě vybičuje vlnu vzteku. Ti zvídaví se budou ptát, jestli v tom náhodou nemáme prsty.“

Cam se zasmál. „A co jsou ty vaše určité okolnosti? Že až to bude politicky neúnosné, tak se do toho vložíte?“

„Tak nějak,“ přisvědčil s úsměvem. „Pokud to je skutečné.“

„Jo, to je taky problém,“ souhlasil Cam. „Mohl by to být trikový snímek.“

„Co to je ten tým pro stíhání závažných trestných činů?“ zeptal se McLain.

Cam mu to stručně vysvětlil. „Zajímavý přístup,“ konstatoval McLain. „Nevadí vám, že nás tu máte na krku?“ zeptal se.

„Sakra, vůbec ne,“ reagoval Cam. „Zrovna jsem šerifovi říkal, že by měl ten případ předat FBI.“

„Souhlasil?“

„Ne tak úplně,“ řekl Cam. „On to vidí tak, že když jsme to celé způsobili my – a tím myslí muže z mého týmu – tak to máme taky napravit.“

„To chápu,“ prohlásil McLain.

Cam mu řekl, jak si šerif představuje dělbu práce, a McLain ihned souhlasil. „Tak co nejdřív?“ zeptal se.

„Podle nás tím popravčím nejspíš může být James Marlor a pokoušíme se ho hledat. Ale od dnešní noci je první prioritou najít Deleona Buttse. Moc toho ale nemáme. Unesl ho muž v kapuci, který přijel pickupem a střílel kolem sebe slepými náboji ze samopalu.“

„Jo, slepejma. To jsem už slyšel. Kudy do toho?“

Cam pokrčil rameny. „Měšťáci nasadili široký záběr – pročesávaj určitý místa a tak, ale víte sám, jak to chodí.“

„Po tom prvním maníkovi, Simmondsovi, jste nenašli žádnou stopu?“

„Jen tu na netu. A to je samozřejmě problém, protože nemáme mrtvolu.“

McLain se zamračil, ale neřekl nic. Cam změnil téma a začal se bavit o Bawové. Vylíčil, co řekla o popravě na soudním dvoře.

„Jo, mně to říkala taky,“ odpověděl McLain. „Zábavná představa, ne?“

Cam se usmál.

„Ona je opravdu výjimečná,“ pokračoval McLain, „jako odborník i jako člověk. Dříve už pro nás dělala, na tom boji proti terorismu. Je fakt lepší než jen dobrá. Má doma pár velkých počítačů a na Internet se připojuje svou vlastní téčkovou linkou.“

„Prosím?“ ozval se Cam nechápavě. „Téčkovou?“

„To znamená, že je to hodně rychlá pevná linka. Kdybych řekl jen širokopásmová, ani by to nevyjádřilo, o co jde. Podle toho, co říká, se nikdy nepřipojuje na net přímo. Jde to přes ty počítače – říká jim tygři – teprve ty se připojují.“

„To zní trochu strašidelně. Má to v Charlotte?“

„Jo. Pracuje jako odborný poradce na volné noze. Drží se předpisů FBI a našich pokynů. Mému šéfovi to nevadí, i když je v tomhle případě osobně zaujatá.“

„No, dokud si můžem promluvit bez ní…,“ odpověděl Cam. „Nemám rád ten pocit, že někdo zvenku slyší všechno, co si říkáme.“

„To je jasné,“ řekl McLain. „Bude tu ale potřebovat kontaktní osobu.“

„Přidělím jí seržanta Coxe – to je ten velký chlap, co jsme s ním před chvílí mluvili. On se o slečnu Bawovou postará.“

„O Jay-Kay. Všichni jí tak říkáme,“ vysvětlil McLain.

Za pár minut projednali všechnu logistiku a pak se připojili k pracovnímu ruchu v hlavní kanceláři týmu pro stíhání závažných trestných činů. Jay-Kay, která vypadala v růžovém kalhotovém kostýmu velmi elegantně, seděla u Kennyho počítače a něco mu ukazovala. Kenny se na Cama podíval při jeho vstupu do místnosti. Poměrně zoufale stáčel oči k nebi, jako by chtěl naznačit, že už ho dávno opustila do vyšších sfér informatiky, kam on za ní nemůže. Cam McLainovi představil ostatní členy týmu a navrhl, že by spolu mohli všichni zajít na oběd do nedaleké policajtské hospody, a pak se vrátit a naplánovat další postup.

Po návratu z oběda Camova nálada klesla na bod mrazu, když našel vzkaz z počítačové kriminality. Vzkaz byl prostý – mají se podívat na určitou internetovou adresu. Když lístek ukázal McLainovi, ten jen zasténal. Příjemné zažití oběda se ocitlo v ohrožení.

Tentokrát to bylo snad ještě horší než poprvé. Všichni věděli, co se stane. Tentokrát to věděl i Butts, a byl z toho naprosto vyděšený. Policisté týmu tentokrát také reagovali jinak než u první popravy. Když sledovali, jak umírá K-Dog, cítili odpor a hrůzu, ale také určité uspokojení. Dostal, co mu patřilo. O tento pocit byli tentokrát ochuzeni. Všichni napjatě čekali na ten důležitý kousek na konci, a taky se jej dočkali. „To byl druhý,“ pronesl elektronický hlas.

Přátelské klábosení, které začali u oběda, rázem utichlo. Jay-Kay vytáhla z kabelky kapesní počítač, připojila jej k mobilnímu telefonu, sedla si ke Kennyho psacímu stolu a pustila se do práce na té internetové adrese. Cam zavolal šerifovi, aby mu tu špatnou zprávu oznámil. McLain se stejným cílem zavolal do kanceláře v Charlotte. Tam už o tom ale věděli a řekli mu, aby tam, kde zrovna je, počkal na další příkazy. O pár minut později kolegové z počítačové kriminality přinesli videokazetu s nahrávkou nové popravy. Tak si ji znovu pustili a sledovali ji s hlasitými úvahami, jestli je poprava skutečná nebo je to trik.

„Víte, já jsem viděl skutečnou popravu na elektrickém křesle,“ ozval se McLain. „Až na pár detailů to tak opravdu vypadalo.“

„Jakých detailů?“ zeptal se Cam.

„No, něco je jinak. Viděl jsem to ve velké věznici v Marionu ve státě Illinois. To křeslo měli ze dřeva, které je nevodivé. Proud jde do těla skrz hlavu a odchází elektrodama na nohách. Pouštějí do nich proud pětkrát, ne dvakrát. Jde přes takovou kovovou čepičku, a pod tu dávají octem nasáklou houbu, aby se zajistil vodivý kontakt. Železnou podložkou proud odchází do země.“ Bradou ukázal na obrazovku. „Tenhle chlap jim strká elektrodu do pusy a proud se odvádí celým kovovým povrchem křesla.“

Cam se otřásl, když na to pomyslel. „Když se spustí vypínač, tak jim je asi jedno, kudy přesně ten proud jde dovnitř a ven,“ konstatoval, ale pořád měl trochu stísněný pocit z toho, o čem se baví.

„Symbolicky to může mít svou důležitost,“ oponoval McLain. „Tenhle chlap svoje oběti musí opravdu nenávidět, když jim elektrody takhle strčí do pusy. Jak to vidím já, tak to potvrzuje teorii, že to je Marlor. Tohle vypadá jako velmi osobní věc.“

„Odkud asi bere vysoké napětí? Ve věznici používají pár tisíc voltů, ne?“

McLain zamyšleně kývl hlavou. „Jo, řekl bych dva tisíce. To se normálně do domácností nepřipojuje. Potřebuje generátor a výkonový transformátor. Tohle by se mohlo dát vystopovat.“

Kenny se k nim připojil a zaslechl poslední McLainovu poznámku. „Jenže po tom hurikánu Hugo si generátor pořídila snad půlka lidí v tomhle státě,“ podotkl. „Ale transformátor, to je jiná – to by mohlo stát za pokus.“

„Člověka v pohodě zabije padesát miliampér,“ prohlásil Pardee Bell. „Na to nikdo nepotřebuje celou elektrárnu.“

Hlas konečně oznámil, že byl Flash druhý.

Takže: kdo má být číslo tři?

McLaina to taky napadlo. „Co ta soudkyně?“ zeptal se stísněným hlasem.

Kenny se natáhl k videorekordéru a vypnul jej. „Buď soudkyně, nebo Will Guthridge,“ řekl. „Jestli to vůbec plánuje potřetí. Ty dva vrahy dostal. Kdyby chtěl pokračovat, má na výběr policistu, který udělal chybu, a soudkyni, která je propustila.“

„To je snadný výběr,“ řekl Horace.

McLain něco zabručel a šel se podívat, jak pokračuje Jay-Kay. Cam si vzal stranou Kennyho. „Tady teď vypukne pěknej blázinec,“ varoval. „Podle mě si šerif představuje dělbu práce tak, že zůstaneme ve hře. FBI bude honit kata na netu, a my zatím najdeme Marlora pomocí svých skvělých znalostí místních poměrů.“

Kenny stočil pohled k nebi, když se Cam zmínil o „skvělých znalostech“.

„No jo, já vím,“ přisvědčil Cam. „Ale pro začátek se chci mrknout na těch padesát tisíc, co zaplatil před pěti lety. Té bance v okrese Surry. Možná se mi povede vyšťourat, o co tehdy šlo.“ Pohlédl na hodinky. „Teď tu budou akorát zvonit telefony a bude tady ke slyšení spousta keců a tak. Můžeme tam vyrazit dnes večer. Požádám FBI, aby se soustředili na Internet.“

„Řekni mi, až budeš chtít vyrazit,“ řekl Kenny.

Pak si Cam promluvil s McLainem, aby se s ním poradil, jak co nejlépe rozvinout systém obrany. Jay-Kay potřebovala probrat se síťovým administrátorem přístup do místní sítě, aniž by jí bránil firewall. Kenny přivolal jednoho z odborníků v oddělení počítačové kriminality a ten ji odvedl k administrátorovi. Cam sdělil McLainovi, že se chystá s Kennym vypravit do okresu Surry, aby ověřili, jestli si tam Marlor nekoupil nějakou nemovitost.

„Nestačilo by se podívat do státního katastru nemovitostí?“ zeptal se McLain.

„Možná, ale já se raději spoléhám na osobní přístup,“ vysvětlil Cam. „Když se vezme v úvahu, kde to je, tak to může být jedna z těch ryze soukromých horalských bank. Možná ten převod bude v katastru, ale možná taky ne.“

McLain se zeptal, jestli se na to má podívat FBI. Cam řekl, že zatím ne, ledaže by se ti bankéři zabejčili. McLain přikývl. „Na zabejčený bankéře máme svoje metody,“ připomněl Camovi.

Cam řekl, že si to bude pamatovat. V podstatě mu nejvíc šlo o to, aby z kanceláře vypadl na vzduch, než se novinky o druhé popravě zmocní média.

16

McLain požádal Kennyho, aby zůstal a pomáhal Jay-Kay, takže Cam nakonec vyrazil úplně sám. Zastavil se v úřadovně okresní policie v Dobsonu a pokračoval do městečka Hanging Dog nedaleko Blue Ridge Parkway.

Ředitel banky se zpočátku tvářil neochotně, ale když mu Cam přehrál záznam Flashovy popravy, začal projevovat větší ochotu spolupracovat. Nakonec se vyjasnilo, že James Marlor skutečně koupil malý kousek půdy vysoko v horách na západ od městečka. Za další hodinu se mu podařilo sehnat katastrální mapy a vytyčit přibližnou trasu k pozemku. Od místního šerifa dostal jako doprovod policistu, a ten navrhl, aby jeli jeho služebním autem. Cam šerifovi poděkoval za pomoc a přijal nabídku policisty. Vyrazili do hor a jeli pořád nahoru, až překročili Blue Ridge Parkway. V tu chvíli už byl Cam rád, že neřídí, protože se silnička hodně zúžila a začala se kroutit. Projížděli přes spoustu mostů průjezdných jen pro jedno vozidlo a občas museli objíždět jámy, v kterých by uvázl snad i tank. Na obě strany se táhly hluboké lesy, díky kterým se zdálo, že se na silnici šeří. Jediné známky civilizace viděli těsně u silnice – malé domky a obytné přívěsy, obklopené rezavějícími vraky aut nejrůznějších značek. Jednou museli zastavit před úzkým mostem, aby nechali projet trajler s obrovskými kládami. Ten se sice pokusil zabrzdit, a projevil i dost snahy, ale i když se od kol kouřilo, jen sotva znatelně zpomalil. Když kolem nich trajler projížděl, řidič vrhl na policejní auto vyděšený pohled, ale řidič vedle Cama nevzrušeně pokračoval.

Pak projížděli snad deset kilometrů dlouhým údolím, pak asi dvacet minut na dvojku do kopce divoce se kroutícími serpentinami. Nahoře však Cam zjistil, že nevyjeli na kopec, nýbrž jen do vysokého průsmyku,kterým protékala horská bystřina. V dálce zahlédl odraz vodní plochy a zeptal se na jméno. Dozvěděl se, že je to přehrada Sinclair s hrází vysokou sto dvacet metrů. Za průsmykem odbočili doprava. Povrch přešel do štěrku a později do hnědého prachu. Naštěstí už pár týdnů nepršelo, takže mohli jet dál, i když auto nemělo pohon všech čtyř kol. Nikde už dlouho neviděli žádné domy ani jiné známky lidské přítomnosti, ale cesta vypadala jako dost používaná. Policista vysvětlil, že to je příjezdová cesta k vodní elektrárně u přehrady Sinclair.

Cesta vedla do kopce a pak mezi stále příkřeji se tyčícími horskými stráněmi. Cam si nemohl udělat představu o tom, jak vysoké a rozlehlé hory jsou, protože silnice vedla nejnižšími body, takže neměl pořádný rozhled. Nakonec projeli další serpentinou na místo, odkud byl pěkný rozhled. Cam docela vítal, že na posledním úseku nepotkali žádné auto v protisměru. Policista za volantem se podíval do mapy a ukázal bradou na vlnící se kopce se stráněmi pokrytými zelenými lesy a tři vysoké hory, jejichž vrcholy se ztrácely v modravém oparu.

„Támhle tudy,“ oznámil. „Takovejch dvanáct třináct kilometrů, a pak jeden nahoru.“

Jeho „támhle tudy“ znamenalo hasičský průsek, který vedl na severozápad do divočiny. Podél průseku vedla trasa vedení vysokého napětí. Ani v průseku, ani pod vedením to nevypadalo, že by tudy mohlo projet kolové vozidlo. Pásové možná, ale kolové ne. Cam se zeptal, jestli tam nevede jiná cesta. Policista odpověděl, že srub je na předním svahu hory Blackberry Mountain, a ta má na zadní straně opuštěnou dobytčí farmu. Vysvětlil Camovi, jak se tam jede.

Ten večer Cam zavolal Kennymu, aby zjistil, jak se vyvíjí ten cirkus. Kenny hlásil, že zbytek dne uběhl v činorodém ruchu spousty schůzí, konferenčních hovorů, dalších schůzí a bez viditelného pokroku při hledání Jamese Marlora. „FBI pročesalo všecky svoje systémy, ale po datu, které sousedka označila za den jeho odjezdu, se nikde nic neobjevilo. Nabral benzin na kartu asi kilometr od domu a od toho okamžiku ani tuk.“

„Případ nám nechali?“

„McLain schůzoval se šerifem a taky s politikama od sousedů. Chvíli jsem pomáhal Jay-Kay, ale pak mi začalo být jasné, že jsem jí k ničemu, tak jsem vycouval a nechal ji, ať si s tou klávesnicí hraje sama.“

„A co zjistila?“

„Říká, že každé to video někdo poslal jen jednou a ta stránka, na kterou to poslal, to pak automaticky poslala dál do světa. Bylo to přes zajištěný server, rychle tam a zase zpátky. Ona se snaží najít nějakou jednoznačnou identifikaci původní zprávy. Pak prý existuje nějaký super vyhledávač, kterým se dá zkusit ten tag na netu vyšťourat.“

„Jak se to dá sakra udělat, když to jen poslal a hned utekl?“

„Ona říká, že to je něco s paketama tý zprávy,“ odpověděl Kenny. „Já tomuhle fakt nerozumím, šéfe.“

„A co ostatní v týmu?“ zeptal se Cam.

„Hledají K-Doga a Flashe. Už se ale šíří zprávy, že jsou z nich teď opravdický internetový hvězdy, takže nám už asi nikdo nepomůže. Nikdo si nechce znepřátelit řidiče pickupu se slušivou kapucí.“

„Varoval někdo Willa Guthridge, že by mohl být na řadě?“

„Mluvil jsem s ním já sám,“ odpověděl Kenny. „Nijak ho to nebere.“ Asi jim dnes něco takového vtloukají do hlavy už na policejní akademii, řekl si Cam. Až příliš mnoho policajtů si myslí, že si zločinci dají dobrý pozor, aby neodkrouhli policajta, protože v každém hollywoodském filmu to vyvolá šílenou odezvu všech policajtů a zločineckému světu to nestojí zato. Cam dobře věděl, že něco takového už dávno není pravda, pokud to tak vůbec někdy bylo. Dnešním zločincům nedělá zabití policajta o nic větší problém než přejet autem psa přebíhajícího silnici. Ne že by nemysleli na možné následky. Ale nejsou schopni dát si v hlavě dohromady následky s ničím, co dělají, ať v dobrém, nebo ve zlém.

„Zajdi za jeho šéfem,“ řekl Cam. „Ať ho na čas přidělí do kanceláře, než se to nějak vyřeší.“

„Jasně,“ potvrdil Kenny.

„Pak je tu ta soudkyně,“ prohlásil Cam.

„To si vzali na starost federálové. Chtějí, ať tam nasadíme ochranu. Což je teda škoda.“

„To si můžeš myslet, Kenny, ale musíš si to nechat pro sebe.“

„No jo, já vím. Ale jak já to vidím, ona za ten průser vlastně může. Divím se, že ji nevzal jako první.“

„Ale my ho nenecháme ji vzít ani jako poslední,“ odpověděl Cam. „Bellamyová má svou hlavu. Někdo by si s ní měl promluvit, jako ty s Willem.“

„Ty po mně chceš…“ začal Kenny.

„Nic takového jsem neřekl. Je mi jasné, co si o Bellamyové všichni myslí. Až se zítra vrátím, dám o tom řeč s McLainem.“

„Co ten srub?“

„Sehnal jsem si helikoptéru.“

„Vezmeš tam McLaina?“

„Ne,“ odpověděl Cam. „Vyhodnotím situaci a pak se vrátím do kanceláře a všecko jim povím. Po Ericu Rudolphovi by měli být přístupní, když se od nich chce zásah proti zločincům v karolínských horách.“

Kenny se zasmál.

17

Cam vyrazil z Hanging Dogu v osm ráno a do kanceláře dorazil v jedenáct dopoledne. Podal šerifovi stručné hlášení o tom, co zjistil v okrese Surry. Bobby Lee si ho vyslechl a pak řekl, že on má taky novinky.

„FBI dává ruce pryč,“ prohlásil s náznakem triumfu v hlase.

„Opravdu?“ Zeptal se Cam s nepředstíraným překvapením. „Na Internetu je záznam poprav dvou lidí, a je to nezajímá?“

„Údajných poprav,“ opravil ho Bobby Lee. „Všecko, co doopravdy máme v ruce, jsou dva videoklipy, které vypadají jako poprava dvou lidí, přičemž pocházejí z neznámého zdroje na Internetu, který nelze zjistit. Velení FBI ve Washingtonu se tváří nevěřícně. Nejsou žádné hmatatelné důkazy, žádné mrtvoly. Na druhou stranu mají plné ruce práce s hordami šílených muslimů. V podstatě říkají, že nebudou tomuto případu věnovat žádné prostředky, dokud jim neukážem něco skutečného, říká pan McLain.“

Něco skutečného? Cam si řekl, co přesně si pod tím McLain asi představuje. „Vždyť ta těla mohl schovat kdekoli,“ řekl nahlas. „Takhle chlapce od FBI teda neznám, normálně když se do něčeho zakousnou, tak to hned tak nepustí, zvlášť když je v tom publicita…“

„Časy se mění, poručíku,“ vysvětlil Bobby Lee. „Od útoku 11. září FBI neplýtvá silami na běžné zločiny a soustřeďuje se na boj proti terorismu. Velcí šéfové v Hooverově budově si prostě myslí, že naše videa jsou jen trik nějakého hackera.“

„A kde teda jsou Simmonds a Butts?“ zeptal se Cam. „A James Marlor?“

„To byste mi měl říct vy,“ odpověděl šerif. „Ale pánové od FBI se tváří, že je jim to jedno.“

„Prosím?“ ozval se Cam nechápavě.

Šerif ho vyzval, aby se posadil. „Podívejte se na to jejich očima z Washingtonu. Dva místní grázlíci vyklouzli trestu, protože je propustila komunistická soudkyně. Skoro nevěří svému štěstí a vezmou nohy na ramena, než si to někdo rozmyslí. A Marlor? Pohřbil už dvě manželky a nevlastní dceru. Takže není nic divného na tom, že to tady pověsil na hřebíček a vyrazil někam jinam, kamkoli jinam, jenom aby se zbavil starých vzpomínek.“

„A ten únos? Máme tu bělocha, který vrazí v autě do černošské čtvrti v jednu ráno a začne střílet ze samopalu…“

„Odkud víte tak jistě, že to byl běloch?“ podotkl šerif. „A nikde se nenašly žádné průstřely. Náš jediný svědek toho, co se s Buttsem stalo, měl při výslechu dvakrát víc alkoholu v krvi, než je zákonný limit. A teď po něm není ani vidu, ani slechu.“

„Proč by si ti feťáci měli něco takového vymýšlet?“ zeptal se Cam.

„Protože je to banda feťáků, kurevníků a ožralů, kteří nemají nic lepšího na práci? Přesně jako Flash?“ Na to Cam neuměl najít odpověď. „Takže co, prostě to uzavřem a jdem od toho?“ Šerif se vítězně usmál. „Ale vůbec ne. Namísto od virtuální reality začneme od té skutečné. Za prvé, najdeme Marlora a zjistíme, co se s ním stalo. To teď berte jako svůj hlavní úkol.

Za druhé, někdo se bude koukat po těch dvou sráčích. Kdyby se jeden z nich někde vynořil živý a zdravý, tak máme klid.“

„Možná má FBI nakonec pravdu,“ ozval se Cam. „Proč se na to nevykašlat?“ Šerif vstal a začal se procházet po místnosti. „Protože já si nemůžu dovolit udělat v tomhle případě chybu,“ odpověděl. „A taky ten kat řekl: To byl druhý. Jestli to je skutečný záznam, tak to chystá znovu.“

„Tentokrát Bellamyovou?“

Přikývl. „Myslím že jo. Ať je to jak chce, u sousedů mají pocit, že tahle aféra znamená pro Triboro špatnou reputaci. Chtěli by ji mít pod kobercem, ale na druhou stranu mají strach, co si voliči pomýšlej, až se ta soudkyně objeví v záři reflektorů.“

„Dostáném prachy na nonstop ochranu? A jestli jo, tak na jak dlouho?“

„Na jak dlouho?“ zopakoval Bobby Lee. „Třeba do doby, než váš tým najde Marlora nebo jednu ze dvou údajných obětí. Plánuju využití jednotky rychlého nasazení a služby se budou střídat po okrscích. Začne seržant McMichael, protože ten to spískal.“

Aspoň nějaká spravedlnost, pomyslel si Cam. Uvědomil si ale, že se šerif vyhýbá přímé odpovědi. „To může trvat dlouho, šerife,“ prohlásil Cam a představil si v duchu ty velké a tajemné hory v dálce. „FBI to trvalo čtyři roky, než našli Erica Rudolpha, vlastně se jim to povedlo, až když ho práskl jeden z místních.“

„Z mého pohledu,“ řekl šerif a posadil se ke stolu, „pokud tohle všechno je skutečné, tak tu soudkyni na pokoji nenechá. Jestli se kolem ní nebude nic dít, bude stačit najít ty tři chlapy a dokázat, že je to jen trik. Najít Marlora může být problém, to beru, ale K-Doga a Flashe?“

Cam neřekl nahlas, co si myslí. Totiž že žádný z těch tří se nemusí najít už vůbec nikdy.

18

Ten večer Cam z domova zavolal Annie. Musela se podívat na číslo volajícího, protože hned po zvednutí sluchátka oznámila: „Už jsou tady.“

„Ti tvoji hlídači.“

„Jo jo, to jsou moji nejmilejší. Jednotka rychlého nasazení.“

„Jsou v domě?“ zeptal se Cam.

„Záleží na tom?“ zeptala se s podtónem smíchu v hlase. Cam se na chvilku zamyslil. Už se ukládala k spánku, a on se za daných okolností určitě nechystal k ní zaskočit najedno rychlé číslo. „Ber to jako příjemnou změnu,“ řekl.

Tentokrát se zasmála naplno. „To bych ráda,“ odpověděla, „ale ještě jde o důvod, proč tady jsou.“

„Tohle opatření jsme museli přijmout, Annie,“ zvážněl Cam. „Ten chlap na netu nenechal nikoho na pochybách, že to plánuje potřetí.“

„To teda nenechal,“ přisvědčila.

„Prosím?“ zeptal se Cam.

„Dostala jsem poštu,“ řekla. „Věřil bys, že jsem dostala jako přílohu obrázek, na kterém ten chlap v kápi sedí na tom hnusném křesle a ukazuje na mě?“

Cam nadskočil na židli. Co se to sakra děje? A proč mu o tom nikdo nic neřekl? „Kdy?“ zeptal se.

„Dnes k večeru na mém počítači. V práci.“

„Panebože. Myslel jsem si, že kdyby nikdo jiný, tak aspoň soud má síť zabezpečenou.“

„Tak asi ne,“ řekla. „Přišlo to jako příloha e-mailu, který přišel jako od Stevena Kleina. V předmětu bylo: Odvolání ve věci Simmondsova rozsudku. Tak jsem to samozřejmě otevřela. Protože všichni víme, že mu Raleigh nařídil, ať dá ruce pryč. Pro úplnost, Steven to neposlal. Ani to neodešlo z jeho počítače.“

„Sakra! Ale jak se někomu podařilo nabourat do sítě soudního systému?“

„Vlastně nejen do místní sítě soudu, ale i do zabezpečené sítě státního soudního systému,“ upřesnila.

„Řeklas to svému administrátorovi?“

„Ale jo,“ odpověděla. „Jemu a pár dalším z té vaší počítačové kriminality. Všichni jsou z toho paf, nebo to aspoň říkají. Dost mě to postrašilo.“

„To bych řek,“ odpověděl Cam a představil si to křeslo. Pak uslyšel ve sluchátku cvaknutí.

„Tenhle hovor musím vzít,“ řekla.

Popřál jí dobrou noc a zavěsil. Možná jí to poslal někdo zevnitř soudní sítě. Ať se James Marlor skrývá, kde chce, nejspíš to nebude ve sklepě budovy okresního soudu. Ale může mu tu někdo pomáhat…

Druhý den ráno Cam šel k šerifovi a řekl mu o podivném e-mailu do chráněné sítě soudu. Bobby Lee si rychle domyslel souvislosti. Ihned začal o vnitřní inspekci, ale Cam ho na chvíli zarazil. „Já bych napřed dal dohromady fakta, zjistil technické parametry, a pak uvidíme.“ Šerif se tím nechal trochu uchlácholit. Hrozně rád používal termín technické parametry. Nikdo z jeho podřízených nevěděl přesně, co se tím myslí, ale všichni si mohli být jisti, že je Bobby Lee vždycky ochoten ještě chvíli počkat, aby se parametry objasnily.

Cam se sešel v kanceláři s Kennym a zeptal se, proč nebyl informován o narušení bezpečnosti soudní sítě. Kenny vysvětlil, že se to dozvěděl až ráno.

„Aby někdo soudkyni Bellamyové mohl poslat ten e-mail zvenku,“ začal pak Kenny, „musel by se propasírovat přes server na satelitu a jeho firewall, a pak server místní sítě a jeho firewall,a zároveň znát její tajnou adresu v soudní síti.“

„Prý byl formát přílohy nesprávný a neměl se vůbec dostat přes bezpečnostní filtr.“

„Jo, to je pravda,“ potvrdil Kenny. „Systém je nastavený jen na úřední věci; všecky fotky dětiček, porno i audio soubory do přehrávače MP3by měl odfiltrovat firewall. Jediné výjimky povoluje živý administrátor ručně, a ten musí sedět u klávesnice, když zpráva dorazí.“

„Jenže tenhle mail prostě dorazil na její terminál.“

„Jo,“ řekl Kenny. „To znamená, že někdo musel mít informace o systému a firewallech, aby se mu to povedlo.“

Cam si šel nalít kávu. Už jen mluvit o počítačích mu působilo bolení hlavy. „A co na to hoši z počítačové kriminality?“ zeptal se.

„Že za to nemůžou?“ řekl Kenny tázavě. „Nejsou snad první na ráně mezi těmi, kdo to umí?“

Cam se na něho překvapeně podíval. „Myslíš blbej vtip?“

Kenny pokrčil rameny. „Bellamyová není teď mezi policisty moc oblíbená,“ řekl. „Taky jí to mohl poslat nějaký soudce. Někdo, kdo má do té chráněné sítě přístup.“

Cam si sedl na židli u svého stolu a pomalu se otáčel kolem své osy. „Sakra, Kenny, co se to děje?“ zeptal se. „Tohle přece nemůže být Marlor.“

„Asi ne,“ potvrdil. „Já bych řekl, že ten blbej vtip je dobrá teorie – někdo s přístupem do sítě, koho naštvala.“

„A kdo ví, že ji máme pod ochranou?“

Kenny si sedl na druhou židli, kterou měl Cam v kanceláři. „To asi ne. Vždyť to teprve začalo.“ Zaváhal. „Naštvala dost lidí, šéfe. Nemusela ty dva osvobodit. Klein se možná moc vytahoval, ona mohla mít migrénu nebo co já vím, ale ty dva sráče pouštět nemusela, to fakt nebylo správné.“

„Co bude potřeba, abychom zjistili, kdo to udělal?“ zeptal se Cam. „Šerif sem chce nahnat vnitřní inspekci.“

„Zabere to spoustu času a musej to dělat odborníci,“ prohlásil Kenny. „Možná bysme mohli najmout tu indickou krásku.“

„Za dva litry na den? To snad ani ne.“

Vysvětlil Kennymu, o čem mluvil se šerifem.

„Technické parametry?“ zašklebil se Kenny.

„Přesně tak,“ přisvědčil Cam. Horace strčil hlavu do dveří a oznámil: „Helikoptéra je připravena. Jedenáct-nula-nula, helipad na střeše nápravného zařízení.“ Horace za sebou měl vojenskou službu a rád napodoboval vševojskovou mluvu.

„Policejní helikoptéra by ho mohla vyplašit, nemyslíš?“ zeptal se Kenny. „Obzvlášť, jestli je fakt usmažil.“

„Možná,“ připustil Cam. „Ale jestli začne utíkat, je dobrá šance, že někde nechá nějakou stopu, a pak budem aspoň vědět, že žije. V tuhle chvíli je to skoro stejně důležité, jako ho opravdu najít.“

Kenny pomalu přikývl, na tváři zamyšlený výraz. „Myslíš, že je mrtvý?“

„Netuším,“ odpověděl Cam. „Mohl se zcvoknout. Třeba žije tam někde v horách, nechal si narůst dlouhé fousy a dal se na buddhismus.“

„No, ale jestli je to tak…“

„Správně,“ odpověděl Cam. „Jestli je to tak, musí to všecko mít na svědomí někdo jiný. Někdo mnohem blíž než Marlor. Ani se mi nechce myslet na to, kdo by to mohl být.“

19

Cam neměl helikoptéry v lásce. Úplně nejméně měl rád dvousedadlový typ, kde pasažér sedí pod rotory, obklopen něčím, co vypadá jako průhledná potravinářská fólie. Rozhled, ten z takové helikoptéry člověk má. To se nedá popřít. Jeho pilot zřejmě měl něco nalétáno na bojových vrtulnících a rád si to připomínal. Camovi se z létání nedělalošpatně. Měl jen strach, zejména když pilot vlétl do kaňonu pár metrů nad zemí, aniž by mohl jen tušit, co je čeká na druhém konci. Přebytkem intuice pilot netrpěl, takže si Cam připadal jako na horské dráze, když létali sem a tam nahoru a dolů. Při každém vzletu Camovi spadla přilba na oči. Pilot nadšeně vysvětloval, že nízký průlet kaňonem je skvělá věc, protože se mohou vyhoupnout nad cílovou oblast, aniž by někdo do poslední chvíle tušil, že se blíží. Cam si uvědomil, že pilot tyhle hnusné manévry dělá schválně a že ho to navíc i baví.

Nad posledním kaňonem se vynořili asi padesát minut poté, co se úspěšně vyhnuli nepřátelským raketovým základnám a vysoko vzlétli nad hustou hradbu lesa pokrývajícího úbočí hory Blackberry Mountain. Na podhůří Blue Ridge bylo relativně jasno. To znamená, že na krátkou vzdálenost měli dobrý výhled, ale v dálce se kupil opar. Pod sebou viděli velké stromy, jejichž listí se už začínalo barvit přicházejícím podzimem.

„Jsme na místě,“ oznámil pilot veselým tónem do interkomu. Ukázal na kroužek, který měl namalovaný na mapě. Cam se podíval dolů a pak se naklonil, kam až ho pustily popruhy, jestli uvidí srub. Jediné, co viděl, byly jen další stromy. Pilot poslušně naklonil stroj, takže Cam teď visel v popruzích na jednu stranu, ale taky viděl pod sebe. Stráň přetínal malý potok a na jeho břehu se mezi stromy nejasně rýsovala jakási stavba. Na srub ale příliš malá. Kůlna? Cam požádal pilota, jestli by se nemohli spustit o kousek níž, aby si to mohl lépe prohlédnout. Za chvíli zjistil, že měl asi lépe volit slova.

„Žádný problém,“ zareagoval pilot a nechal helikoptéru spadnout jako kámen skoro až na střechu tajemné stavby. Vzdušný vír z vrtule rozhazoval do všech stran listí a větvičky, zatímco se stroj mírně kolébal z boku na bok a jeho vrtule zuřivě protínaly řídký horský vzduch. Od stavby, z níž se vyklubal přístřešek na nářadí, vedla nezřetelná pěšina. Na jejím druhém konci Cam spatřil srub.

„Dá se tu někde přistát?“ zeptal se Cam. Jediná mýtina byla ta, co měla uprostřed přístřešek.

Pilot zakýval hlavou a bokem sklouzl k přístřešku. Když si Cam užuž myslel, že vrtule rozsekají přístřešek jako mixér, pilot stroj zastavil a natáhl se, aby rozpojil Camovy popruhy.

„Podržím to takhle,“ vysvětlil do interkomu. „Otevři dveře a vylez na ostruhu. Pak si na ni sedni, přidrž se rukama a sklouzni nohama dolů. Budeš viset za ruce a půjdu níž. Pak se pustíš a skočíš dolů. Dej pozor, aby ses nedotýkal stroje a země najednou. Dokud nebudeš na zemi, nech si na hlavě helmu. Až budeš chtít zpátky, tak si ji zas nasaď. Pak na mě zamávej a já pro tebe přiletím. Jasné?“

Cam chtěl začít protestovat, že větší blbost v životě neslyšel, ale pilot už odpojil jeho konektor od interkomu a zastrčil jej Camovi do kapsy blůzy. Pak ukázal na rukojeť na ostruze.

Ukázalo se, že je to ještě těžší, než čekal. Tím spíš, že měl řitní svěrač stažený jak v křeči. Vrtule vztekle ječely, zdálo se mu, že se ho tah vzduchu snaží sfouknout dolů, a zavěsit se jen za ruce mu připadalo jako zoufalá sebevražda. Když už ale visel a cítil se jako prase na zabijačce, helikoptéra se jemně snesla níž a on viděl, že má nohy jen půl metru nad zemí. Úžasné, pomyslel si, když dopadl, odkutálel se, a pak se začal kutálet dál, jak ho hnal vzdušný vír odlétající helikoptéry. Když stroj vystoupal do výšky několika desítek metrů, začal líně kroužit kolem.

Cam se posadil a pátravě se rozhlédl. Musel zachovávat opatrnost, protože pokud Marlor opravdu tady v horách má soukromé popraviště, určitě měl spoustu času dojít si pro klobouk a dvouhlavňovou ručnici. Kenny to říkal, uvědomil si Cam. Když se předtím ptal pilota, jestli by ho mohl v případě potřeby krýt, pilot beze slova vytáhl automatickou pušku MP-5, kterou měl uloženou za sedačkou, a výrazně kýval hlavou. Teď se zdálo, že kolem není nikde nikdo, až na pár tisíc nakažených klíšťat a jednu vyděšenou veverku, která mu vztekle nadávala z trosek svého hnízda od nedaleké borovice.

Cam vstal, vyklepal si z vlasů jehličí, zkontroloval, že má u boku svou starou dobrou pětačtyřicítku, oprášil si uniformu a vydal se ke srubu. Buď byl opravdu starý, nebo to byl naopak jeden z těch moderních typů, který sem jako celek musela přepravit obří helikoptéra. Měl obdélníkový půdorys a zdál se být sestaven z ručně otesaných klád, vyspárovaných šedivou zkamenělou hlínou. Přední verandu měl dost propadlou a kamenný komín se zdál vzhledem ke zbytku budovy neúměrně velký. Dřevěné vstupní dveře byly opatřeny dvěma malými okénky, ale ve stěnách žádná okna neviděl. Všude kolem sebe měl stromy, některé i hodně blízko, a mezi nimi trsy kalmie a jiných horských keřů.

Cam se zastavil před verandou a zavolal. Po všem tom hluku způsobeném helikoptérou si při tom připadal dost hloupě. Vstoupil na verandu a zaklepal na dveře. Pak zkoušel nahlédnout okénkem dovnitř, ale čím dál více cítil v kostech, že ve srubu nikdo není. Svým způsobem pociťoval úlevu, na druhou stranu zklamání. Nebylo by špatné najít tady Marlora, jak sedí na verandě v houpacím křesle. Mohl by se ho zeptat, jestli si nezřídil soukromou věznici včetně popraviště. Podle toho, jak Marlora zatím poznal, si byl skoro jistý, že by podle pravdy odpověděl ano nebo ne.

Cama nepřekvapilo, že jsou dveře odemčené. Otevřel je a vstoupil dovnitř. Do nosu ho udeřil zvláštní, mírně nakyslý zápach zatuchliny. Nebylo to nepodobné pachu mrtvoly, jak si jej pamatoval z různých šetření na místě činu. Malými okénky sem mezi stromy moc světla nedopadalo. Cam si v šeru prohlížel prostou místnost s nábytkem z masivního dřeva. Před obrovským krbem stál dlouhý kuchyňský stůl, hned vedle prostá postel, spíš kavalec. Pod postelí dva staromódní nočníky. Spousta polic naplněných konzervami a neprůhlednými plastovými nádobami, ve kterých se nejspíš skrývaly potraviny nakupované v krabicích. Dvě skříně bez dveří obsahovaly vysoké boty, špinavé kombinézy, čepice, přikrývky, dvě prošívané deky a dvě blůzy od vojenských maskáčů. V krbu viděl nachystané vyschlé palivové dříví, vedle topeniště pak mosaznou plechovku s chemickým podpalovačem, který v těchto horách používali na zátop snad všichni. Dveře v zadní stěně vedly na pěšinu k prostému venkovnímu záchodu asi pět šest metrů od srubu, o kousek níž ve svahu. Studnu Cam nikde neviděl, ale kousek od srubu zurčel úzký a hluboký potok.

Podle ničeho se nedalo zjistit, komu srub patří, a jedinými známkami života byly staré, vysušené mrtvolky myší na podlaze srubu. Na všem ležela vrstva jemného hnědého prachu, papírové nálepky z plechovek zřejmě strhaly myši, aby si je natahaly do hnízda. Cam odhadoval, že mrtvolný zápach je od všech těch mrtvých myší, když vtom uviděl provaz zavěšený na střešním trámu. Podívejme, řekl si.

Provaz z manilského konopí měl v průměru asi půldruhého centimetru. Jedním koncem byl pevně přivázaný ke spodnímu hřebenovému trámu střechy. Druhý konec byl přehozený přes horní hřebenový trám a volně visel dolů. Někdo jej zřejmě odřízl nebo upižlal něčím tupým, protože tři vnitřní prameny byly roztřepené. Provaz vypadal jako starý, ale uříznutý konec se zdál v řezu světlejší. Cam nedosáhl na visící konec, a nikde kolem sebe neviděl žebřík. Prošel se po místnosti, ale nikde nenašel nic, co by mu pomohlo dostat se blíž k provazu. Nad sebou slyšel helikoptéru a zauvažoval, kolik času ještě má.

Znovu prohlédl vnitřek srubu, jestli někde nenajde jakékoli známky něčí přítomnosti v posledních několika měsících. Pak si uvědomil, že vrstva prachu není stejnoměrná. Místy byla opravdu hodně tlustá, jinde zase ne. Klekl si na podlahu přímo pod visícím provazem, a prozkoumal prkna podlahy. Mohly na nich být skvrny, ale taky ne. Ve sporém světle si nemohl být jist. Na co by takový provaz mohl sloužit? Mohli se tu v zimě kuchat jeleni. V zimě je tady v horách poměrně velký mráz. Pokud tu někdo přezimoval a skolil velký kus zvěřiny, mohl by ji kuchat venku jen s řetězovou pilou. Proč by pak ale někdo ten provaz takhle uřízl? Neměl žádný konkrétní důvod spojovat provaz se sebevraždou. Snad jen ten, že už vícekrát na konci takového provazu našel nafouknutý zčernalý obličej. Možná jako hmatatelnější důvod mu připadal neveselý Marlorův osud a poznámka bankovní ředitelky, že vypadal jako smutný muž s nějakým posláním.

Vrátil se k hlavnímu vchodu, naposled se obrátil a pomalu přejížděl pohledem místnost, jako kdyby z ní mohl vyčíst něco důležitého. Bohužel ho vůbec nic nenapadalo. Hleděl prostě na velmi opuštěný horský srub a už jen samotný pohled mu připadal velice skličující. Začínal litovat, že se tu čehokoli dotýkal. Na rozdíl od Marlorova domu, tenhle srub mohl být místem kriminálního činu. Nebo možná ne kriminálního činu, ale kluci z laborky by se tu asi měli rozhlédnout. V duchu se usmál, když si je představil, jak s tím svým vybavením seskakují z helikoptéry jako před chvílí on sám. Poprvé ale začal vážně uvažovat o možnosti, že by už James Marlor nemusel být mezi živými. Pak si vzpomněl, na co se ráno ptal Kenny: „Myslíš, že je mrtvý?“

Dalších patnáct minut věnoval prohlídce okolí. Nahlédl do latríny, která byla opravdu velmi primitivní. Podle čichu odhadl, že nebyla dlouho používána. Nikde taky neviděl žádný toaletní papír. Nikde v dohledu se nevyskytovaly žádné další stavby, tím méně generátor nebo elektrické křeslo. Potom se vydal do kopce na kraj lesa, obkroužil srub a pozorně přitom studoval půdu. Nikde žádné viditelné stopy. Nikde nic, jen strmé stráně, husté stromy a keře, dlouhé stíny padající do všech stran, a z těch stínů ho mohla sledovat všelijaká divoká zvířata, kterým nemusel připadat nezajímavý. Ty kopce si žijou svým vlastním životem jako ve starých písních. Je ale naživu i James Marlor?

20

V kanceláři se převlékl do čisté uniformy, a pak si sedl a sepsal hlášení o návštěvě Marlorova srubu. Výsledek: pořád vlastně nic nevědí. Nikde ani stopy po Marlorovi ani žádném z těch dvou, ale z pouhé nepřítomnosti stop se nedá nic vyvodit.

Vtom zazvonil telefon.

„Tady je Jaspreet Kaur Bawová,“ ozvalo se ve sluchátku. „Pamatujete se na mě, poručíku?“

„Mám vás v živé paměti,“ odpověděl Cam.

„Ach. Jak to myslíte? Něčím jsem vás urazila?“

„To ne,“ přispěchal Cam s odpovědí. „Nijak jste mě neurazila. Jen si pamatuju ten pohled, který jste na mě vrhla, když jsme se poprvé setkali. Plus vaše doporučení, co provést s těmi dvěma…“

„Podle pana McLaina vám vadí, že se účastním tohoto vyšetřování.“

„Jakého vyšetřování, slečno Bawová? Podle mých informací z toho úřad FBI vycouval. Čekal jsem, že vy tím pádem taky.“

„Mohl byste mi říkat Jay-Kay, prosím?“ požádala o něco přátelštějším tónem. „Tady v Americe si připadám divně, když mi někdo říká slečno Bawová. A člověk by nikdy neměl dělat předčasné závěry o tom, co dělá nebo nedělá FBI. Ale to už určitě víte sám.“

„No, Jay-Kay, tohle nám sami řekli.“

„Dnes večer budu v Triboru. Zítra ráno školím v hotelu Marriott. Můžu vás pozvat na večeři?“

Tím ho vyvedla z míry. „No…, ano, rád,“ odpověděl Cam a uvědomoval si přitom, že se vyjadřuje poněkud nepřesvědčivě. „Kdy a kde?“

„Hotelová restaurace tam docela ujde. Řekněme v osm?“

„Dobře, budu tam. Mám si vzít uniformu?“

Teď byla z konceptu vyvedena zas ona. „Jak budete chtít, poručíku. Nikdy neříkám mužům, co by si měli vzít na sebe, víte?“

Cam se zasmál, slíbil, že přijde, a zavěsil. Kenny, který zrovna přicházel, se zeptal: „S kým se máš večer sejít?“

„S jednou tajnou ctitelkou,“ odpověděl Cam. „Jak jde hledání?“

Stručná odpověď zněla, že nijak. Elektronické sledování Marlora probíhalo bezvýsledně. Nic nového o K-Dogovi a Flashovi. Kenny vypadal unaveně. „Dlouhá noc?“ zeptal se Cam.

Kenny se otráveně zašklebil. „Hlídal jsem, hádej kde,“ řekl. „Od půlnoci do šesti. Naštěstí jsem ještě mlád a pln sil, takže na mně není nic vidět, co?“

Kenny Cox se pyšnil tím, kolik času tráví venku. Každý podzim chodil na lov jelenů, každé jaro na lov krocanů a v létě rybařil na nesčetných velkých jezerech státu Severní Karolína. Cam párkrát vyrazil s ním, ale považoval ho za příliš netrpělivého lovce. To koneckonců odpovídalo i jeho přístupu k policejní práci. Kenny byl kdykoli hotov k rázné akci. Cam mu teď vyprávěl o svém výletu do hor.

„Takže podle toho provazu soudíš na sebevraždu?“ zeptal se. Oči měl zarudlé a Cam zauvažoval, jestli by on sám byl schopen být od půlnoci do šesti vzhůru a druhý den ještě použitelný. Představoval si Kennyho, jak stojí u jejího domu a dívá se na soudkyni, kterou tak hrozně nemá rád. Taky byl zvědavý, jak Annie snáší tohle domácí vězení.

„No, možná,“ odpověděl Cam. „Taky to mohlo v zimě sloužit ke kuchání zvěřiny. Kdyby to měla být sebevražda, je tu jedna jasná otázka.“

„Jo,“ přikývl Kenny. „Kdo ho sundal?“

Ten večer Cam zaparkoval své vlastní auto, pětadvacet let starý Mercedes 240D s ručním řazením, jehož majitelem byl posledních deset let, v podzemní garáži hotelu Marriott.

Jay-Kay seděla v atraktivní póze na barové stoličce a nezávazně konverzovala s mužem vyhlížejícím jako obchodní cestující. Měla na sobě kalhotový kostým z šedého hedvábí, který příjemně zdůrazňoval všechny klady její postavy. Cam se z uniformy převlékl do tmavého obleku. Právě pro příležitosti jako tato měl v kanceláři k okamžitému použití oblek, košili a kravatu. Usmála se na něho přes rameno svého dočasného společníka, s nímž se kývnutím rozloučila, a vešli spolu do jídelny. Číšník je uvedl ke stolu, usadil ji, předložil jim jídelní lístky, převzal objednávku nápojů a odešel. Byl to večer neobvykle teplého podzimního dne, a tak si Cam objednal džin s tonikem. Ona ve výběru nápoje následovala jeho příklad.

„Neměl jsem dříve příležitost,“ začal, „abych vyjádřil svou lítost nad tím, co se stalo vašemu strýci. Chápu, že pro vás hodně znamenal.“

„To je pravda, poručíku,“ odpověděla. „Pamatujete si ještě jeho jméno?“

Se zahanbením přiznal, že ne. Měl dost problémů s běžnými americkými jmény a například její plné jméno si nebyl schopen zapamatovat od té doby, co mu McLain prozradil, že jí všichni říkají Jay-Kay.

„Jmenoval se Jasbir Chopra,“ řekla. „A moje teta je Surinder Choprová. Ta, co je teď vdova.“

Cam přikývl. „Je mi upřímně líto, že ti dva z toho vyvázli,“ prohlásil. „Věřte mi, prosím, že to nikdo neudělal schválně.“

„Málokterá velká chyba se udála úmyslně,“ odpověděla. „Přesto vám děkuji za zdvořilost. Můj strýc pro mě opravdu hodně znamenal a udělal. Bez něho bych v Americe nikdy nemohla prorazit. Pokud jde o ty dva, nebyla bych si tak jistá, že opravdu vyvázli.“

„Podle vás jde o skutečné záznamy?“

Přikývla, zrovna když jim přinášeli pití. Připili si a ona pak začala vysvětlovat. „Myslím si, že jsou skutečné, protože to video je hrozně nekvalitní. Kdyby to vyráběl nějaký profík, jako Indusťrial Light and Magie, bylo by to mnohem kvalitnější. Tohle někdo natočil na lacinou digitální videokameru, převedl do počítače přes firewire, a pak to přes širokopásmové připojení uložil na webovou stránku.“

Cam zvedl obočí. „Tohle všecko se dozvíte, když se na to podíváte?“

„Já to vím, protože jsem provedla analýzu, poručíku,“ odpověděla. „Ale myslela jsem si to, hned jak jsem ta videa viděla. Pamatujete si moje jméno, poručíku?“

„Speciální agent McLain mi prozradil, že vám každý říká Jay-Kay. Pamatuju si příjmení Bawová, ale ostatní jména už ne.“

„Jaspreet Kaur Bawová,“ řekla důrazně. Cam to zopakoval. Usmála se, aby ukázala, že nepovažuje za přespříliš důležité, jak kdo její jméno vyslovuje.

„Já se jmenuju Cameron Richter,“ přispěl Cam do diskuse. „Ale přátelé mi říkají Cam.“

Číšník si přišel pro objednávku jídel. „Je to pravda, že se projíždíte po rezervaci kmene Čerokí v nadupaném BMW?“ zeptal se Cam.

Teď zase ona zvedla obočí. „Vy jste si mě prověřoval, poručíku Came?“

„Tak trochu,“ odpověděl Cam. „Vás i Jamese Marlora. Ten ale nebyl tak zajímavý. Slyšel jsem, že si za den práce účtujete dva tisíce dolarů.“

„No, někdy tolik, někdy i více,“ konstatovala prostě. Nemohl odtrhnout oči od jejího obličeje. Světlehnědou pleť měla bez nejmenšího kazu a nezdálo se, že by to bylo výsledkem nalíčení. Neměla na sobě žádné šperky, ale ve vzduchu kolem ní se vznášel jemný náznak parfému. Rtěnkou nešetřila, ale na jejím obličeji to nepůsobilo nijak přemrštěně. Zuby jí zářily výraznou bělostí a tmavě hnědé, téměř černé oči, jí ve tváři živě těkaly. Cam neuměl odhadnout její věk, i když měl pocit, že ten údaj už od Kennyho slyšel.

„Jsem vysoce kvalifikovaný systémový inženýr s vysoce rozvinutou intuicí,“ pokračovala. „Váš vzdělávací systém takové lidi produkoval, dokud jste své školy nezměnili v mateřské školky pro dospělé.“

Při večeři vyprávěla o svém vzdělávání v Indii i ve Spojených státech. Pak se hovor přenesl na vzdělávací systémy a informatiku. Cam se jí zeptal, proč je tak dobře placena. Vysvětlila, že se jí někdy za den podaří vyřešit problém, který společnost nebo laboratoř trápí několik týdnů, někdy i déle. Tím jim ušetří spoustu peněz a smlouvy má napsané tak, aby z takových úspor dostala určitý podíl. Jako příklad uvedla, že své auto Beamer dostala od velké továrny BMW v Jižní Karolíně, protože za tři hodiny vyřešila problém na výrobní lince, který je denně stál 200 tisíc dolarů. „Mám ráda rychlé a výkonné stroje,“ prohlásila. „Rychlé a výkonné počítače, a taky rychlá a silná auta. Představují pro mě stejný princip: chytré inženýrské systémy s rychlou odezvou. Asi jsem posedlá adrenalinem. Pokud možno do krajnosti.“

„Říkala jste, že vaše analýza těch záznamů z poprav odhalila některé věci. Tu analýzu jste dělala pro FBI?“

Znovu se usmála, tentokrát ale potměšile. „Říkala jsem si, kdy mi asi tuhle otázku položíte, poručíku Came,“ řekla.

„Pokud od vás chtěli analýzu, pak…“

„Ano,“ přisvědčila. „Oni si taky myslí, že to byly skutečné popravy.“

„Ale když odcházeli, zdůvodnili to nedostatkem důkazů a tím, že jde pravděpodobně o podvrhy.“

„Ano, to říkali,“ přisvědčila znovu a čekala, až mu to dojde. Ale on nechápal, co se mu snaží naznačit. Věděl, že má FBI problémy se zdroji, že boj proti terorismu musí dostat přednost před místními zločiny, a ani jejich postoj k popravám na Internetu nebyl nepochopitelný. Hodně negativních náznaků, ale žádné hmatatelné důkazy, že se někomu něco opravdu stalo.

Nebo… v tom bylo ještě něco jiného. Napil se vína a přemýšlel. Číšník odnesl nádobí a odešel pro účet.

Cam postavil na stůl sklenku od vína, když náhle pochopil, kam JayKay míří. Zadívala se na něho s očekáváním. „Oni si myslí, že v tom má prsty někdo od okresní policie,“ konstatoval.

„Přesně tak,“ odpověděla. „Pamatujete si, jak jste dostal informaci o prvním snímku popravy?“

„Jo, zavolali mi z počítačové kriminality. Že bych se měl podívat na jednu webovou stránku.“

„A co ještě?“

Zapřemýšlel nahlas: „Přišlo to e-mailem, který měl odejít z…“

„Kanceláře FBI v Charlotte,“ dokončila za něho. „Ale odtamtud to neodešlo.“

„Jo. Takže…“

„Takže jsem u vás zkontrolovala firewally vnitřní sítě,“ pokračovala. „Ty jsou nastavené tak, aby nepustily dovnitř nic, co by jen vzdáleně připomínalo videosekvenci.“

„Ale jak jsem se pak mohl dostat na tu stránku? Kenny říkal něco o nějakém bafrování…“

„Ano, to je ukládání do vyrovnávací paměti, ale s tímhle to nesouvisí. Hlavní je, že vaše oddělení počítačové kriminality takovou zprávu prostě nemohlo dostat z Internetu. Ne ve vnitřní síti okresní policie.“

„Jinými slovy to muselo přijít zevniťft“

„Je to jediné logické vysvětlení,“ odpověděla. „Vyskytly se v poslední době ve vaší vnitřní síti nějaké divné jevy?“

„Ani ne,“ řekl Cam a náhle se zarazil, když si vzpomněl na výhrůžný e-mail, který dostala Annie. Jay-Kay si všimla jeho zaváhání. „Něco přece?“ zeptala se.

„Bellamyová, ta soudkyně… Dostala e-mail ve vnitřní chráněné síti soudu s varováním, že je další na řadě.“

„Aha, podívejme se,“ zareagovala Jaspreet. „Řekněte mi něco – nevíte, jestli se občas nepřipojuje k počítači v práci z domova?“

„Nemám zdání – asi ano.“

„Takové připojení představuje slabinu v zajištění. Měla bych se na to podívat. Oznámili jste ten výhrůžný e-mail FBI?“

„Ne,“ odpověděl Cam a rychle se rozhlédl, jestli je někdo neposlouchá. Hotelová restaurace byla skoro prázdná, u stolů porůznu seděly další tři páry. Číšník se vrátil s účtem a ona mu podala kreditní kartu. „Ne, protože FBI případ odložila.“

„To jste možná měli,“ odpověděla. „Pan McLain si je plně vědom rizika, které hrozí té soudkyni. Zároveň je ochrana soudců v popisu práce FBI, jak sám s oblibou říká. Na druhou stranu…“

„Jo, na druhou stranu je to další známka účasti někoho od okresní policie.“ Panebože, pomyslel si, copak by ty popravy mohli dělat policajti?

„Jste tu ještě se mnou?“ zeptala se a on vzhlédl. Zavrtávala se do něho očima. Úplně cítil fyzickou váhu jejího pohledu. Měl pocit, jako kdyby mu mozek projížděl skener.

„Tohle smrdí jako politický průšvih a zároveň to má kriminální aspekty,“ oznámil. Doprdele! Je to civilistka. Proč jí to teda říká? Protože je tak vstřícná?

Opřela se do židle a bezmyšlenkovitě si pohrávala se zbylými příbory na ubruse. „FBI je zajímavý úřad,“ řekla po chvíli. „Připadá mi, že tam každý pořád myslí na politické důsledky všeho, co dělá. Spolu s nesmírnou velikostí úřadu je to jedním z největších omezení FBI.“

„Což znamená…?“

„Což znamená, že se tam setkávám se stejnými problémy jako v počítačovém průmyslu. Softwarové systémy vlastně představují velmi přiléhavou analogii lidské společnosti. Každý problém nakonec vede k nějaké lidské chybě. Software se opravuje po přezkoumání logiky, to jde hloub než jen ty pověstné nuly a jedničky. V mém světě neplatí žádné politické důsledky.“

„V tom samozřejmě nemáte pravdu,“ oponoval Cam. „Když někdo udělá softwarovou chybu, někdo jiný má problém. Jako u nás. Šerif není policejní ředitel. Odpovídá se přímo voličům. Jestli někteří jeho lidi nezákonně zabíjejí zločince, tak skončil.“

„Ne tak definitivně jako ti nezákonně zabití,“ ohradila se.

Mluví jako Annie, pomyslel si Cam. Zavřel oči a pomalu vydechoval.

„Jsem ochotná vám pomoct,“ dodala. „Zvlášť teď, když ti dva vrazi jsou mrtví.“

Cam otevřel oči a tázavě se na ni zadíval. Pokrčila rameny. „Už jsem vám řekla, jak měli být potrestáni podle mého názoru,“ řekla. „Nedopadlo to přesně tak, ale skoro jako by se stalo, ne?“

„Ale jak byste mi mohla pomoct?“ zeptal se Cam.

„Můžu zjistit, kdo té soudkyni poslal výhrůžný e-mail a jak to provedl.“

„Řekla, že už tu zprávu smazala.“

„Málokterý smazaný soubor je úplně pryč,“ vysvětlila. „Můžu to zkusit.“

Nemohl se nezeptat: „Proč najednou chcete pomáhat, zrovna teď?“

Chvíli přemýšlela nad odpovědí. „Protože v Indii máme se samozvanou spravedlností svoje zkušenosti. Vždycky jim nakonec zachutná zabíjení. A taky si začnou uvědomovat, že za sebou musejí uklízet, nenechávat volné konce, lidi, co moc vědí.“

Cam měl pocit, že už zase přemýšlí rychleji než on.

„Třeba lidi, jako jsem já,“ pokračovala. „Když to pouštějí na net, musejí si uvědomovat, že někdo jako já by je nakonec mohl vyhmátnout.“ Odmlčela se. „A samozřejmě taky lidi, jako jste vy, pokud se rozhodnete je najít.“

Cam o tom takhle nikdy nepřemýšlel, protože ho nic podobného vůbec nenapadlo. „Jak víte, že k nim nepatřím?“ zeptal se.

„To samozřejmě nevím,“ odpověděla. „Ale na té první schůzi jste se spíše styděl, netvářil jste se naštvaně, že je osvobodila. Zato někteří jiní policisté vypadali hodně naštvaní. Skoro jako já.“

„Možná najdeme K-Doga nebo Flashe,“ řekl. „Nebo i Marlora.“

„Doufejme, že se vám to podaří,“ řekla a pohlédla na hodinky. „Už budu muset jít. Ráno vedu technický seminář.“ Vytáhla navštívenku. „Zavolejte mi, poručíku Came. Myslím, že mě teď potřebujete.“

21

Annie Bellamyová se s domácím vězením nesmiřovala snadno. Technicky vzato nepodléhala žádnému výslovnému omezení, ale protože nejsnáze se každý hlídá doma, přišla o velkou část soukromí. Její velký šedý mercedes zůstával v garáži. Než Cam vyrazil k Annie, zavolal jíi vedoucímu hlídací směny. Musí s ní probrat neodkladné záležitosti, řekl. Vedoucí směny neměl námitek. Cam se úzkostlivě snažil udržovat své kontakty s ní na striktně profesionální bázi. Rozhodně neměl zapotřebí, aby se šuškalo, že s ní má nějaké hlubší vztahy.

Podala mu sklenku skotské, načež vstoupili do její pracovny a zavřeli dveře. Hlídka se skládala z jednoho policisty v domě a jednoho venku před domem; v náhodných intervalech pak přijížděl hlídkový vůz, který pročesával okolí. Elektronická čidla hlídala rozlehlou pěstěnou zahradu. Posloupností sňatků se Annie možná vyčerpala emocionálně, ale nemovitostí jí přibylo.

Na sobě měla sukni po kolena a blůzu bez rukávů a moc jí to slušelo. Vypadala unaveně, ale opravdu dobře. „Užíváš si nucený odpočinek?“ zeptal se Cam.

„Nijak zvlášť,“ odpověděla. „Tak nějak jsem si zvykla, že po rozvodu se po domě nepoflakuje žádný mužský.“

„Můžeme ti přidělit policistky,“ nabídl Cam a zapadl do jednoho z hlubokých kožených křesel.

„Jen to ne. Ty si chtějí pořád povídat.“ Šla pustit vážnou hudbu. Možná o trochu hlasitěji, než bylo nutné. Pak popošla ke křeslu, sedla si Camovi do klína, rozepnula a svlékla si blůzu a pak zvedla jednu dlouhou nohu.

„Neříkej mi, že si chceš jen promluvit,“ prohlásila, sáhla dozadu a rozepnula si podprsenku.

Jako obvykle měla pravdu, pomyslel si Cam o něco později. Se soudkyněmi už to asi jiné nebude, řekl si.

Když se pak dali jakž takž do pořádku, přiznal, že si přece jen přišel promluvit. Vrhla na něho částečně nespokojený pohled. Naštěstí měla v pracovně láhev skotské, takže jí nad sklenicemi s pitím reprodukoval svůj rozhovor s internetovou čarodějkou Jaspreet, zejména pasáže o samozvaných policejních katech.

„Ta ženská si o sobě dost myslí, co?“ konstatovala Annie. Seděla bokem na židli u psacího stolu a bosé nohy měla položené na vytažené zásuvce.

„Jestli jí platí dva tisíce za den, tak tu cenu musí mít,“ odpověděl Cam.

„Jak vypadá?“

„Je Indka. Nejvíc k ní sedí exotická. Něco přes třicet, hezká postava, výrazné oči.“

Usmála se, ale nijak mile. „Chceš s ní do postele?“ zeptala se.

Cam byl na tuhle otázku připraven. Annie vždycky šla přímo k věci. „Tak…,“ řekl. „Je to žena, tep hmatný, jo, vyhovuje požadavkům. Jasně že chci.“

„Mám kámoše na imigračním,“ řekla varovně a zasyčela jako vzteklá kočka.

„Budu to muset všecko říct šerifovi,“ zvážněl. „Nejlépe v dopise, třeba z Řecka nebo nějaké podobné dálky.“

„Řecko nezní špatně,“ řekla souhlasně. „Normálně bys s tím měl jít za FBI, ale podle tebe se teď federálové drží zpátky a chtějí to tak nechat.“

Cam pokrčil rameny. „Pokud je k tomu oficiálně vyzve, nemůžou to odmítnout. Je v tom zamotaný Internet, počítačová kriminalita a narušení bezpečnosti počítačových sítí.“

„U nich se to neudrží v tajnosti.“

„Pak se ti zabijáci budou muset přikrčit,“ odpověděl Cam. „Pokud tedy nějací existují. Pořád kolem toho kroužíme. Nikde nejsou žádné skutečné důkazy, jen náznaky. A policajti umějí vycítit nebezpečí ze vzduchu. Jestli u policie existuje nějaká skupina nelegálních katů, její členové ucítí záchvěvy policejní sítě a zalezou si někam do koutku.“

„Co z toho vyplyne pro tebe?“

„Dva zločinci se přiznali a asi jsou teď mrtví. Nezdá se, že by to někomu vadilo.“

„Jestli je zabili policajti, tak se to změní.“

Cam se nad tím krátce zamyslel. Veřejnost na elektrické křeslo na Internetu reagovala s obvyklou směsicí příjemně lechtivého vzrušení a mediálního rozruchu, ale nikde se neozývalo pobouřené „Musíme chytit a pohnat k odpovědnosti toho, kdo to udělal“, a to dokonce ani od liberálních měkkýšů, kteří v posledních deseti letech zamořili Severní Karolínu. Cam přednesl, co mu pověděla Jaspreet o samozvaných soudcích a zároveň katech, i jak tomu přicházejí na chuť.

Na dveře pracovny zaklepal policista. „Další návštěva, Vaše Ctihodnosti,“ oznámil.

„V pořádku,“ odpověděla a pak mnohem tišeji dodala: „Opravdu dokonale načasovaná.“

Cam vstal, dopil a po hmatu si zkontroloval oděv, zda je všechno na svém místě. Ona ho sledovala mírně pobaveným pohledem. „Nemám otevřít okno?“ zeptala se. Trochu se přitom začervenala.

„Pojďme mu naproti ke vchodu,“ navrhl Cam a ona souhlasila. Policista se vrátil do kuchyně. Oba stáli v otevřených dveřích a sledovali přijíždějící auto. Cam v něm poznal vozidlo okresní policie. Začal pociťovat nervozitu z toho, že vystavuje svou nechráněnou siluetu na osvětleném pozadí vchodových dveří, dokud nerozpoznal, že za volantem sedí Kenny Cox.

Annie zkontrolovala, že je nikdo neslyší, a začala: „Kdybych hledala někoho, o kom si myslím, že se hodí do skupiny samozvaných katů…“

Sykl na ni, aby ji umlčel, zatímco Kenny vystoupil z auta a kývnutím hlavy se pozdravil s policistou kontrolujícím okolí. Ten se vynořil na rohu, když přijíždělo auto s Kennym.

„Vaše Ctihodnosti,“ obrátil se k Annie, když vystoupal po schodech. „Šéfe.“ Měl na sobě předpisovou uniformu včetně čepice. „Řekl jsem si, že se stavím a zkontroluju, jestli je všecko v pořádku.“

„Měli jsme stejný nápad,“ odpověděl Cam.

„Našli jste nějaké důkazy, že je tohle všechno nezbytné?“ zeptala se Annie.

„Ne, paní,“ odpověděl Kenny a díval se střídavě na Cama a soudkyni.

Cam zauvažoval, jak moc toho o nich dvou seržant ví nebo tuší. Věděl o Kennym, že je to bystrý detektiv a že umí číst řeč těla mnohem lépe než Cam. „Po Marlorovi ani těch dvou stále ani stopy,“ řekl seržant. „Všichni jsou ve smutku.“

„A my hledáme opravdu důkladně, že ano?“ zeptala se Annie.

„To opravdu ano,“ vložil se do řeči Cam, než stačil Kenny odpovědět. „Najít jednoho z těch dvou by byl ten nejjednodušší způsob, jak odvolat tohle vaše domácí vězení.“

Kenny se na něho podíval. „Nebo bychom mohli odvolat své lidi hned teď, poručíku,“ prohlásil. „Pokud má Její Ctihodnost pocit, že jí nic nehrozí…“

Annie, obrátila oči k nebi. „Poručíku Richtere, děkuji vám za zprávu. Musím si teď přečíst nějaké protokoly.“ Pak chladně pokývla Kennymu. „Seržante…“

Vrátila se do domu a Cam za ní zavřel dveře. „Pojď, projdeme se,“ řekl Kennymu.

Vyrazili kolem domu z červených cihel, kterému moc nechybělo k velkému panskému sídlu. Dům obklopovaly asi tři hektary trávníků, zahrad a vzrostlých stromů, s velkým bazénem hned za hlavní budovou. Pozemek ze tří stran ohraničovala cihlová zeď a zezadu tři metry vysoký plot z ocelového pletiva, obrostlý hustým cedrovým houštím. Za domem vedla obslužná cesta pro popelářský vůz. Přední příjezdová cesta měla povrch z válcovaného štěrku a kolem boční strany domu vedla do velké garáže pro tři auta, postavené kolmo k bazénu. Hlavní bránu tvořily tepané železné mříže, elektricky ovládané z domu. Ovladač systému teď měl u sebe policista ve službě.

Policista hlídkující u domu měl na sobě upravenou výstroj jednotky rychlého nasazení a jeho úkolem bylo procházet kolem domu a v náhodně zvolených časových intervalech se zastavit v koutech a stínech. Do jeho vybavení patřil přístroj na noční vidění a automatická puška MP-5. Když Kenny s Camem šli po příjezdové cestě, policista se na chvíli vynořil z temnot, ale pak hned zase zmizel. Měsíc nesvítil, ale oči obou se pomalu přizpůsobovaly nedostatku světla.

„Co teda budem sakra dělat?“ zeptal se Kenny. „Tuhle šaškárnu nemůžeme táhnout donekonečna. Možná chtěl opravdu poslat do pekla jen ty dva sráče. A ti to už mají za sebou, takže pak by ta e-mailová hrozba nedávala smysl…“

„Komplikuje jí to život,“ odpověděl Cam. „Jestli je to opravdu Marlor, tak to pro něj může mít svůj význam – třeba prostě nedokáže posadit na elektrické křeslo soudkyni.“

„Možná taky záleží na tom, kterou soudkyni,“ odpověděl Kenny a ohlédl se na dům. Cam se zrovna chystal Kennymu povědět, o čem se bavil s Jaspreet, ale tahle poznámka ho zarazila. V tom okamžiku se někde za garáží ozval podivný zvuk nárazu, následovaný zvukem rozjíždějícího se auta. Podivné zvuky pokračovaly, jako kdyby auto táhlo za sebou nějaké plechovky. Pak náhle ztichly. Cam spatřil tmavý stín, jak se plíží podél cihlové stěny a pak rychle zpět ke shluku cedrů u zadního plotu.

Kenny už držel v ruce zbraň a Cam rychle tasil svou. Oba se přikrčili za zimostrázový živý plot. Za nimi zhasla světla v kuchyni a jediným zdrojem světla zůstalo francouzské okno směřující z hlavní haly směrem k bazénu. Cam věděl, že oba policisté ve službě by měli být propojeni vysílačkami. Annie je podle všeho v pracovně v přední části domu. Cam a Kenny neměli spojení s policisty, takže museli zůstat na místě a hlídat.

„Musíme zůstat mezi alejí a domem,“ potvrdil Kenny šeptem Camovy úvahy. „Ti chlapi vpředu musej…“

Něco hlasitě udeřilo do stromu asi pět metrů od nich. Následoval zvuk výstřelu z velké pušky někde před domem.

„Kurva!“ zaklel Kenny, když se před domem ozvalo další rozjíždějící se auto. „Ojebali nás.“

Oba vstali a rozběhli se kolem bazénu k francouzskému oknu. Jak se blížili, oslepila je baterie automaticky se rozsvěcujících světel.

„Zadní dveře,“ zaječel Kenny, zatímco brali po dvou schody nahoru k zadnímu vchodu. „Seržant Cox a poručík Richter, jdem dovnitř!“

„Rozumím,“ ozval se zevnitř policista. Svěda v hale nesvítila, ale orientaci jim umožňovala modrá automatická svěda nad vchodem. Když vstoupili, připojil se k nim policista. Zbraň držel předpisově oběma rukama.

„Kde je soudkyně?“ zeptal se Cam.

„Když to začalo, byla v knihovně,“ odpověděl policista. „To znělo jako puška na slony.“

Rychle se hnali halou k zavřeným dveřím knihovny. Cam zaklepal a zavolal její jméno.

„Už můžu vstát?“ zeptala se.

Cam rozrazil dveře. Annie se krčila na podlaze za psacím stolem. Přední závěsy byly zatažené, ale pod nimi na koberci ležela hromádka rozbitého skla. Starobylé zrcadlo visící na zadní stěně ve výšce kolem dvou metrů mělo uprostřed velký otvor s nepravidelnými okraji. Cam pomohl Annie vstát. Snažila se tvářit statečně, ale poznal, jak na tom doopravdy je, když mu rozechvělou rukou sevřela paži. Pomohl jí dojít k velkému polstrovanému křeslu a Kenny zatím telefonoval na centrální dispečink. Najednou Annie překvapeně vyjekla. Když se Cam otočil, uviděl ve dveřích policistu z venkovní hlídky. Přístroj pro noční vidění měl posunutý na čelo, ale černočerná výstroj a automatická puška v ruce nemohly Annie nevyděsit. Ztěžka popadal dech po rychlém běhu.

„Jedno auto s přivázanejma plechovkama projelo kolem a pak odjelo pryč,“ hlásil. „U přední brány bylo další auto, a v tom byl střelec.“

Cam v pozadí slyšel, jak Kenny organizuje rychlý zátah v okolí, ale nedělal si velké naděje, že by ještě stihli někoho zadržet. Obě vozidla měla spoustu času, takže mohla využít spleti bočních ulic a zmizet dříve, než dorazí první policejní auto.

„Zdá se, že dobře věděl, kam střílet,“ konstatoval Cam s pohledem na zrcadlo. „Co je za touhle zdí?“

„Spížírna a sklad pro kuchyni,“ odpověděl policista z vnitřní hlídky.

„Mrkněte, co tam najdete,“ odpověděl Cam. Pak se otočil k druhému policistovi. „Vyjděte ven a zkontrolujte, jestli není za domem další střelec a nechystá se nás nachytat.“

Policista odešel k hlavnímu vchodu. Kenny zavěsil.

„Zatahujou kolem kolečko,“ hlásil, ale podle výrazu jeho obličeje se zdálo, že ani on této akci nedává moc velkou šanci. Annie řekla, že se potřebuje napít. Cam jí u baru namíchal drink do vysoké sklenice. „Co dělá tahle hlídka v domě?“ zeptal se Kenny.

„Jo, nemá sem co chodit,“ přisvědčil Cam. Uslyšel venku před domem kvílení brzdících aut. „Běž to, prosím tě, řídit,“ vyzval Cam Kennyho. „Jeden z těch dvou policistů by jim měl otevřít bránu.“ Kenny přikývl, vytáhl z kapsy diktafon a opustil místnost. Cam si klekl vedle jejího křesla, jakmile Kenny odešel.

„Omlouvám se, Vaše Ctihodnosti,“ prohlásil. „Nakonec to vypadá, že to tu nebyl jen planý poplach.“

Annie do sebe hodila celý obsah sklenice najednou a zrudly jí tváře. „Podívej, kudy to šlo, Came,“ ozvala se rozechvěle. „Oni věděli, kde mám psací stůl.“

„Přinejmenším museli vědět, kde je pracovna,“ přisvědčil. „Ale závěsy byly zatažené celou dobu od…“

„Kromě pátku a soboty tu pracuju po večeři každý den,“ řekla. „A hádej, kdo to určitě musí vědět…“

Cam se na ni zadíval. „Všichni policajti, co tu už byli ve službě?“

Přikývla. „Všichni se chovají tak přátelsky a zdvořile. Jako by se mnou měli soucit. Nedovedu si představit…“

„Každý večer musí psát deník. Tam se píše, kde v jakou dobu přesně jsi. Večeře v kuchyni. Šla si zaplavat. Šla pracovat do knihovny. Šla spát v deset. Každý, kdo se dostane k deníku, to bude vědět.“

„Ale plán domu? Někdo musí vědět, kde co v domě je, aby mi mohl vystřelit přímo nad hlavou. Came, já jsem cítila, jak mi to letí těsně kolem hlavy.“

Cam slyšel blížící se kroky a vstal.

„Poručíku?“ objevil se ve dveřích jeden z policistů a naznačil, že mu chce něco ukázat. Annie nechtěla zůstat sama, a tak šla s nimi. Prošli kuchyní do špižírny. Cam si připravil svůj diktafon, aby si mohl nahrát poznámky. Střela prolétla stěnou špižírny, prostřelila krabici s cereáliemi, nyní pokrývajícími celou podlahu, a pak pokračovala obvodovou stěnou ven do zahrady. Cam si vzpomněl na zvuk nárazu do stromu. Zavedl policistu k zadnímu vchodu a ukázal mu na strom. „Ať prohlédnou ten strom, ta kulka je v něm,“ řekl. Policista mu odpověděl nechápavým pohledem. „Slyšel jsem, jak tam dopadla.“ vysvětlil Cam. „Takové tři čtyři metry nad zemí.“

Ještě se chvíli rozhlíželi, jestli nezpozorují něco neobvyklého. Pak se ozvaly hlasy, jak sem Kenny vedl tým k ohledání místa činu. Cam vysvětlil Annie, že s ní někdo zůstane a sepíše protokol. Podívala se na něho trochu nesouhlasně, ale pak se dala dohromady a když odcházela do pracovny se skupinou policistů, měla už na tváři pevný výraz. Přál by si, aby ji mohl na chvilku obejmout a uklidnit, ale v takovou chvíli nemohli dělat nic jiného než dodržet role. Cam si řekl, že je vhodný čas k odchodu, aby mohli technici nerušeně pracovat. On zase potřeboval klid na přemýšlení.

22

Cam a Bobby Lee Baggett se sešli druhý den ráno v 7:30. „Balistická laboratoř identifikovala střelu,“ řekl šerif. „Věřil byste, že to byla ráže čtyři-šest-pět? Velká lovecká puška. Možná H & H“ dodal.

„Takováhle puška, to je pěkně drahá hračka,“ zareagoval Cam. Pamatoval si, že v televizním pořadu Antiques Roadshow jednu takovou ocenili na šedesát tisíc dolarů, a to ani nebyla v dobrém stavu.

„To je pravda,“ přisvědčil šerif. „Asi to nebyl nějaký místní přizdisráč, kterého právě pustili z lochu a on si přišel postěžovat na průběh procesu, když má tuhletu pušku.“

„Leda by ji ukradl,“ podotkl Cam.

„No, to nám dává něco pro začátek,“ konstatoval šerif a Cam pochopil, že to zase dostane na triko jeho tým. „Obchodníci se zbraněmi, prodejny munice velké ráže a nahlášené krádeže takové zbraně za posledních pět let.“

„Taky bychom si o tom měli promluvit s ATF,“ podotkl Cam, který si psal poznámky.

V podobném duchu hovořili asi deset minut. Pak šerif zvedl sluchátko zvonícího telefonu a Cam si v jeho stolním kalendáři našel, že má volno na oběd. Když šerif viděl Cama, jak mu kramaří na stole, významně pohlédl na hodinky a zvedl obočí. Cam něco napsal na žlutý lístek Post-it, oddělil jej z bločku a podal šerifovi. Stálo tam „Sejdeme se ve 12:30 na krytém parkovišti hotelu Marriott“. Šerif se chystal něco říct, ale Cam ukázal na strop a zavrtěl hlavou. Šerif se zarazil a zamračil, ale nakonec jen přikývl.

Sešli se v nejvyšším patře parkoviště. Šerif přijel svým soukromým vozem a zaparkoval vedle Camova stařičkého mercedesu. Cam vystoupil a přesedl si k šerifovi.

„O co jde, poručíku?“ vynechal Bobby Lee všechny zdvořilostní úvody.

Cam se přizpůsobil věcnému tónu: „Mám důvody ke třem domněnkám. Za prvé, to elektrické křeslo na netu je skutečné. Za druhé, není za tím James Marlor. A za třetí je možné, že tady u okresní policie máme mezi policisty skupinu samozvaných soudců.“

„Kristepane!“ vyhrkl šerif překvapeně.

Cam se pustil do podrobnějšího vysvětlování. Vyprávěl o setkání s Jaspreet a jak mu objasnila, že získat přístup zvenčí do chráněné sítě soudu je prakticky nemožné. Zmínil se o tom, jak je zvláštní, když si někdo do nejnebezpečnější čtvrti v Triboru vyrazí se samopalem plným slepých nábojů, které by mimochodem každý dost nesnadno sháněl, kromě vojáků a policistů – ti je používají prakticky pořád na různé nácviky. Pokračoval o tom, že soudkyni Bellamyové vrtá hlavou, jak mohl střelec znát přesnou polohu psacího stolu, když seděla za staženými závěsy. Připomněl, že je na ni hodně policistů naštvaných, protože pustila na svobodu ty dva. Dále mluvil o tom, jak mu Jaspreet řekla o podezření panujícím mezi lidmi od FBI v Charlotte, že jsou to policisté z okresu Manceford, kdo dal dohromady to elektrické křeslo. Všechno uzavřel zmínkou, jak nepravděpodobné je, aby si Marlor zjednal komplice na ten trik se střelbou u domu soudkyně Bellamyové, když se snaží o tak dokonalé utajení.

Když Cam skončil, šerif chvíli seděl beze slova se zavřenýma očima a hlavou svěšenou na prsa. Přijelo velké auto SUV. Odcházející řidič na ně vrhl zvědavý pohled – oba byli v uniformě. „Důkazy?“ zeptal se šerif nakonec. „Těch je sakra pomálu,“ připustil Cam. „Možná by šlo něco vyšťourat, když se na narušení sítě podíváme tak, že začneme hledat uvnitř.“

„Ale to by museli hledat policisti,“ odpověděl šerif. „Naši muži.“

„Tak si vyžádejme pomoc od federálů. Můžem říct, že na to nemáme lidi a potřebujem pomoc.“

„Jestli v tom nějací policisti jedou, tak jim to rychle dojde.“

„Aspoň by toho mohli ze strachu před odhalením nechat. S těma prvníma dvěma věcma toho možná moc nezmůžem, ale té třetí bych rád zabránil.“

Bobby Lee pohlédl Camovi zpříma do očí. „Koho podezříváte?“

Cam zavrtěl hlavou. Nějaké myšlenky v tomto směru měl, ale nechtěl je ještě vyslovit nahlas.

Bobby Lee zaklel. „Skoro deset let tu dávám dohromady profesionální sestavu. Jako první ve státě jsme dostali akreditaci. Máme všemožné ceny a odměny. Nejlepší techniku a laboratoř, nejlepší systémy řízení a velení. A teď po mně chcete, abych uvěřil, že mezi našimi policisty jsou vrazi?“

Vůbec nezvyšoval hlas, což znamenalo, že je opravdu rozzuřený. Bobby Lee patřil k tomu druhu lidí, co se s rostoucím vztekem naoko zklidňují. „Vy tomu nevěříte…,“ konstatoval Cam.

„Nevěřím,“ přisvědčil šerif. „Nechci tomu věřit, a ani nemůžu. Musí pro to všecko být i jiné vysvětlení. Musím vám říct, poručíku, že mi všechny instinkty říkají, abych na to nasadil někoho jiného, než jste vy. Ale vy jste ten nejlepší, koho na to mám.“ Odmlčel se, aby se zhluboka nadechl a vydechl. „Nikomu se o tom nešiřte, ale poprvé za svou kariéru šerifa v tomhle okrese nevím, co bych měl sakra dělat.“

Je načase trochu ustoupit, pomyslel si Cam. „Dobře, budeme teda normálně pokračovat,“ řekl nahlas. „Hledáme Marlora a ty dva sráče. Do odvolání hlídáme soudkyni.“

Šerif beze slova hleděl ven z okna a bubnoval prsty do karoserie.

„Podle mě byste měl přivolat McLaina,“ prohlásil Cam. „Rád bych si s ním probral, co říkala Jaspreet. Ať nám řekne na rovinu, jestli si myslí, že v tom má prsty někdo od nás.“

„Ale jestli si to federálové doopravdy myslí, tak to nikomu z nás neřeknou.“

„Tak se zeptejme. Uvidíme, jak bude reagovat.“

Šerif dál zamyšleně bubnoval prsty do karoserie. „Nejlepší by bylo zajet za ním do Charlotte. Mezi čtyřma očima,“ pokračoval Cam.

„Jinými slovy, bez telefonu,“ upřesnil Bobby Lee.

Cam zhluboka vydechl. „I pro mě to je dost nová situace, šerife,“ řekl. „Ale ano, máte pravdu. I proto se scházíme zrovna tady, na parkovišti.“ Vtom mu v kapse zapípal telefon a on se podíval na displej. Uviděl textovou zprávu: „Zachycena stopa Marlora.“ Cam to sdělil šerifovi, kterému se očividně ulevilo.

„Půjdu zjistit, o co jde,“ řekl Cam. „Ale i tak si myslím, že za tím McLainem byste měl zajít. Dohodněte si s ním schůzku.“

Bobby Lee ukázal bradou na Camův telefon. „Zjistěte, o co jde,“ prohlásil. „Pak mi přijďte říct a já se rozhodnu.“

Když se Cam vrátil do kanceláře, Kenny mluvil s Horacem a Purdym. „Jaká stopa?“ zeptal se Cam.

Kenny mu podal e-mail od ředitelky Marlorovy banky. James Marlor si nechal proplatit šek na pět set dolarů u okénka pro auta v centru Winstonu. Pokladní zavolala do pobočky, aby ověřila, jestli je šek krytý, a pak jej proplatila.

„Jel jsem tam a nechal si pustit videozáznam z bezpečnostní kamery. Bílý ford pickup, správný typ, řidič podle postavy mohl být Marlor.“

„Žádný záběr obličeje?“

Kenny pokrčil rameny. „Víš, jak to je. Rozmazaný černobílý obrázek, na něm běloch, čepice s kšiltem, sluneční brýle… Typ auta je správný. Ukázal jim dva průkazy – řidičák a průkazku Duke Energy.“

Cam si sedl ke svému stolu. „Kdy se to stalo?“

„Dnes ráno ve čtvrt na devět,“ odpověděl Kenny. „Ověřili šek v Marlorově pobočce. Ta pokladní, která ověření potvrdila, to vložila do počítače a tím se automaticky poslala hláška ředitelce. Taji dostala v osm třicet a o deset minut později nám poslala e-mail. Jak zpráva přišla, tak jsem to rozjel.“

„Takže je naživu,“ konstatoval Purdy.

„Vypadá to tak,“ přisvědčil Cam, i když o tom nebyl vůbec přesvědčen.

Kenny vycítil jeho váhání. „Co je?“ zeptal se.

„Ten chlap si těsně před svým zmizením vyzvedl pětatřicet tisíc v hotovosti,“ zauvažoval Cam nahlas. „Na co by mu sakra bylo dalších pět stovek?“

Odpovědí mu bylo rozpačité ticho.

„Možná si na to elektrické křeslo a na tu střelbu na soudkyni najal profíka, a tak mu prachy došly,“ nakonec nabídl vysvětlení Purdy.

„Kolik znáš profesionálních zabijáků, kteří používají elektrické křeslo?“ zeptal se Horace. „A kdyby na soudkyni střílel profík, tak by tu díru měla v hlavě a ne v zrcadle.“

„Dobře,“ řekl Cam. „Stejně to musíme prověřit. Aktualizujte záznam v systému BOLO. Ať operativa dodá popis vozidla, obnovíme i prioritu u státní policie. Soustředíme se na ten pickup. Purdy, něco nového o těch dvou sráčích?“

„Ani ťuk, šéfe,“ odpověděl Purdy.

„A podle tebe…“ nedokončil Cam otázku.

„Tak, prošel jsem si záznamy z vězení, kde seděl Simmonds. Mluvil jsem s pár kreténama, co tam s nima seděl. Nic z toho. Dozorci, co ho znali, říkali, že na něm nebylo nic zvláštního.“

„Co Flash? Něco nového?“

„Jeho matka připouští, že to byl vysmahlej feťák,“ odpověděl Purdy. „Takovejch jsou tam spousty. Párkrát jsem zkontroloval márnice. Žádný dobře propečený neznámý, tady ani jinde ve státě.“

„Dobře. Kenny? Co včerejší večer?“

Kenny si vzal k ruce protokol. Dvě vozidla, ani jedno se nepodařilo identifikovat. Jeden řidič si za auto přivázal šňůrou na prádlo popelnici, odjel pár desítek metrů a pak šňůru přeřízl. Obyčejná šňůra na prádlo, co se dá koupit v každém Wal-Martu. Ten vpředu tam stál dost dlouho na to, aby se mu pod klimatizací udělala louže vody. Nábojnice se ale nikde nenašla – to by odpovídalo ručnici s velkou ráží. Nikde žádní svědci. Když tam dorazily hlídky, nenašly v okolí žádné podezřelé vozidlo.

„Moc uzavřené to tam není,“ zauvažoval Cam nahlas. Pamatoval si hodně stromů a parčíků, potoky, zelené dělicí pásy a nepříliš mnoho lamp pouličního osvětlení. Velice soukromé velké domy ve velice dostupném okolí. Také ho napadlo, že pokud jsou za akcí policisté, mohli použít policejní auta, a těch by si hlídky samozřejmě nevšímaly vůbec.

„Hledáme taky tu pušku,“ pokračoval Kenny. „Znám tady v čínské čtvrti jednoho prodavače sportovních zbraní, tak po tom půjdu sám.“ Cam přikývl. Jako mnoho jiných policistů, i Kenny měl velkou sbírku zbraní. Většinou krátkých, ale měl i pár loveckých pušek.

„Marlor měl povolení nosit skrytou zbraň,“ poznamenal Horace. „Třeba měl taky sbírku?“

„Nikde v jeho domě jsme neviděli žádný trezor na zbraně ani nic podobného, ale možná to stojí za ověření,“ připustil Cam. „Projdem střelecké kluby a střelnice v okolí jeho domu.“

„Jeho podřízení si dělali poznámky, ale žádné velké nadšení neprojevovali. Uvědomoval si dobře, že jeho tým je zvyklý na jiný styl práce, soustředit všechny síly na vybraného jednotlivce. Hledání tří lidí najednou jim zamotalo hlavu. Normálně by aktivovali mašinérii vyhledávání osob a čekali, co se z toho vyvine. Takové čekání obvykle bývalo dost dlouhé. Hleděli na Cama a čekali, co jim poví.

Já, no tak… rád bych přišel s nějakým geniálním nápadem, kdybych ho měl,“ řekl rozpačitě. „Budou asi zakopaní na nějaké farmě, nebo v igelitovém pytli někde na skládce. Pokud jde o Marlora, mohl upéct ty dva, zastřílet si a pak si odjet třeba do Mexika.“

„Bude potřebovat prachy,“ řekl Horace, ale pak si vzpomněl na těch pětatřicet tisíc a zamračil se.

„Teď má asi dost,“ odpověděl Cam, „a až mu dojdou, tak si pro další může sáhnout elektronicky.“

„Tak mu je zmrazíme,“ nevzdával se Purdy. „A jak po nich šáhne, urazíme mu ruku.“

Kenny se ozval, než stačil Cam zareagovat „Z našeho pohledu nevíme, že by spáchal trestný čin. Dokud mu nedokážem, ze něco provedl, tak na něj nemůžem. Žádný soudce takový příkaz nepodepíše. Doteď neudělal nic jiného, než že se vytratil z dosahu elektronické sítě.“

„No…,“ ozval se Horace pohoršené a všichni vyprskli smíchy. Dobře věděli, jakou má Horace slabost pro ideu policejního státu. I proto někteří považovali za dobrou věc, že odchází do penze. Až příliš dobře si uvědomovali, jak se policejní stát pomalu stává až příliš reálnou možností.

„Je fakt,“ pokračoval Cam, „že na tom elektrickým křesle jsme se zasekli. Vždyť ani nevíme, jestli je to skutečnost nebo trik. Tak se raději soustřeďme na to střílení včera večer. Zapomeňme na elektrické křeslo a berme to jako samostatnou věc. Znovu pročešem okolí. Ta puška není nic tuctového – jděte tvrdě po téhle stopě. Někdo zkontrolujte Marlorovy platby za pár posledních let, jestli si něco takového nekoupil.“

„Na to budem potřebovat povolení,“ připomněl Kenny.

„Tak si řeknem Bellamyové,“ navrhl Purdy. „Jednou by nám pro změnu mohla vyjít vstříc.“

23

„Takže?“ ozval se šerif tázavě.

„Někdo, kdo vypadal jako Marlor, přijel dnes ráno k bankovnímu okýnku. Seděl v autě, co vypadalo jako Marlorovo, ukázal dva jeho průkazy a nechal si proplatit Marlorův šek na pět set dolarů.“

„Jinými slovy,“ shrnul to šerif, „si James Marlor dnes ráno nechal proplatit svůj šek.“

Cam mu připomněl, že si Marlor před zmizením vyzvedl pětatřicet tisíc. Šerif se zeptal, jestli pak nesplatil nějaký větší dluh, třeba hypotéku. Cam řekl, že ne. Šerif si uvědomil, co z toho plyne, a nespokojeně zaklel.

„Ta sousedka má jeho šekovou knížku a podpisové právo k jeho účtu,“ řekl Cam. „Zajdu za ní a zeptám se, jestli nějaký šek nechybí.“

„A i kdyby, tak co?“ zeptal se Bobby Lee. „Marlor si jich klidně mohl pár vzít s sebou.“

Proti tomu se nedalo nic namítnout. Teď byl na řadě Cam, aby zaklel. Další slepá ulička. Ale řekl si, že se sousedky stejně zeptá.

„Dobře,“ řekl šerif nakonec. „Zavolám McLaina na zajištěné videokonferenční lince. Snad se tím trochu pročistí vzduch.“

„V Charlotte mi řekli, že je ve Washingtonu.“

„Ve Washingtonu určitě taky umějí zajištěné komunikace,“ odpověděl Bobby Lee. „Já ale pořád ještě nevěřím, že bysme se měli bát svých vlastních lidí. Máte všecky zdroje, co potřebujete na hledání těch tří?“

Cam přikývl a stručně šerifa seznámil s tím, co se děje.

„Chci požádat státní policii o spolupráci na těch záznamech elektrického křesla na netu,“ oznámil mu šerif. „Mezitím se s tou Indkou o ničem nebavte. Nevíme, pro koho vlastně pracuje, a taková věc mě vždycky znervózní.“

„Řek bych, že může jít i na vlastní pěst,“ odpověděl Cam. „Chce něčí hlavu za to, co se stalo jejímu strýci.“

„Nebere za to peníze?“

„Nebere. Pro FBI pracovala bez nároku na odměnu a po mně taky nic nechtěla. Nejspíš to bere osobně.“

„Kdo to bere osobně, nemůže se chovat jako profesionál, tak to prostě je,“ odpověděl šerif. „Teď to budeme držet přísně v oficiálních mezích. Dám vám vědět, co se dozvím od SBI.“

Cam poděkoval a odešel do své kanceláře. Začít spolupracovat se Státním úřadem pro vyšetřování státu Severní Karolína mu připadalo jako dobrý nápad. Úkolem SBI je poskytovat státní zdroje pro místní boj proti zločinu. Šerif má právo kdykoli o takové zdroje požádat. Agenti SBI v Severní Karolíně byli dobří. Cam odhadoval, že Bobby Lee asi osloví i jejich interní inspekci.

Pokud jde o Camovy lidi, ti hledají své tři určené cíle. Ale jestli jsou mezi nimi samozvaní soudci, někteří možná hledají jen naoko. Nebo to třeba platí jen pro jednoho z nich?

I když neochotně, musel si připustit, že v této souvislosti stále častěji myslí na Kennyho Coxe. Kenny, jako jeho o osm let mladší zástupce, přirozeně připadal v úvahu i jako jeho nástupce a velitel týmu pro stíhání závažných trestných činů, až se Cam rozhodne pověsit policejní řemeslo na hřebíček. Pocházel z jižní Virginie, vyrůstal ve farmářské rodině a vystudoval kriminologii na dvouleté vyšší odborné škole. V armádě sloužil nejprve u výsadkářů, později u vojenské policie námořní pěchoty. Odsloužil půldruhého období, a pak z armády odešel. Cam se vlastně nikdy pořádně nedozvěděl proč. Odhadoval však, že se Kennymu začalo pořádně zajídat, že musí poslouchat rozkazy lampasáků s nulovými zkušenostmi, jejichž jedinou autoritou byla vyšší hodnost.

Skončil v Triboru. Jak sám říkal, přivedl ho sem zájem o jistou mladou dámu, čímž jen potvrzoval svou pověst nenapravitelného sukničkáře. Nikdy se tímto rysem své povahy netajil, a řadu žen v jeho okolí to neodolatelně přitahovalo. Cam se ho kdysi zeptal, kdy se konečně ožení a usadí. On odpověděl otázkou, jestli mu Cam může říct jediný rozumný důvod, proč by něco takového měl udělat. Cam řekl, že by si tím zajistil klidnější stáří, ale Kenny odpověděl, že si žádné stáří neplánuje. Žádný z jeho rodičů se nedožil šedesátky, oba zemřeli na rakovinu plic. Kenny sám kouřil a vždycky se snažil odvést řeč jinam, když došlo na téma kouření a zdraví. Prohlašoval, že jako policista bude mít jednu nespornou výhodu, kdyby došlo na vleklou nevyléčitelnou chorobu.

Dával si záležet na okázale nedbalém kovbojském vystupování, za nímž se ale skrýval velice zdatný detektiv, schopný zapojit do honby na zločince i tu nejmodernější techniku. Měl povahu rozeného vůdce, což trochu plynulo i z jeho fyzické velikosti. Do čela všeho dění se však přirozeně řadil hlavně silou své osobnosti. Za celou kariéru se zúčastnil tří přestřelek a u žádné z nich inspekce neshledala žádné závady v jeho chování. Tímto počtem mírně převyšoval průměr mancefordské okresní policie, ale zejména na policistu kvalifikovaného pro práci v jednotkách rychlého nasazení z řady příliš nevybočoval. Navíc ve stejném počtu případů Kenny osobně přemluvil násilníka, aby se vzdal. V jednom případě se násilník dokonce vzdal bez přemlouvání, stačilo, když Kenny vstoupil do domu v plné výzbroji jednotky rychlého nasazení a upřel na něho pohled.

Mezi mladšími policisty měl Kenny pověst živoucí legendy. Ne však proto, že by sám šířil historky o svých úspěších. Naopak, nechával ostatní povídat a sám se jen křenil v koutku. Cam dobře věděl, že Kenny skoro nepije a o svých záletech zachovává nejpřísnější mlčení. Čas od času se tým po práci vypravil do některého z policajtských barů. Kenny z takových tahů pravidelně mizel jako první, obvykle s tajemným náznakem příjemných povinností. Což mohla být pravda, ale taky nemusela. Možná tak jen přiživoval svou pověst. Cam viděl Kennyho pořádně opilého jen jedinkrát. Stalo se to, když jeden z jejich kolegů, s kterým Kenny chodil lovit jeleny, zahynul v akci jako člen zasahující jednotky rychlého nasazení. Kenny ten den nebyl ve službě. Jeho přítele zastřelil známý recidivista, propuštěný na kauci nikým jiným než soudkyní Bellamyovou na základě procesního pochybení.

Policisté se tehdy sešli v baru Frank’s Plače na západním předměstí. Když do baru dorazil Cam, viděl Kennyho osaměle popíjet v rohovém boxu a navzdory varovným pohledům ostatních si k němu přisedl. Kenny pil whisky Jack Danieli a dostal se už do fáze, kdy mu kamarádi zabavili klíčky od auta. Tehdy si Cam poprvé vyslechl Kennyho názory na právníky, soudce a systém soudní spravedlnosti, a také recept, jak snadno a rychle řešit problém rostoucí zločinnosti: pravidelné dávky dvouhlavňové spravedlnosti ráže dvanáct, aplikované za temných večerů z policejního auta se zhasnutými světly.

Cam si uvědomoval, že je Kenny opilý, smutný a rozzuřený. Přesto ho temná stránka povahy jeho zástupce překvapila. Z Kennyho obličeje a hlasu čišela vražedná zášť, docela pochopitelná u člověka jeho postavy a agresivní povahy, ale těžko přijatelná u dospělého, odborně vyzrálého policisty. Vypitý alkohol Kennyho nakonec zahnal do křoví u parkoviště, kde ulevil vnitřnostem, a pak ho Cam odvezl domů. Celou cestu seděl na sedadle spolujezdce s hlavou visící z bočního okna. Kenny bydlel sám, jihovýchodně od města na bývalé farmě na břehu řeky Deep River. Cam pak u něho zůstal, vypili spoustu kávy a vyřešili spoustu problémů světového významu. Když Cam za svítání odjížděl, nechával za sebou Kennyho, kterého znal. Vražedný maniak s krví podlitýma očima, který by nejraději naházel do nádrže s kyselinou všechny ty zasrané komoušské soudce a soudkyně, co se určitě narodili nějakým kurvám trpícím ošklivou venerickou chorobou, se neochotně stáhl do pozadí.

Cam sám občas trpěl náznakem podobných nálad. Kdysi si pohrával s myšlenkou, že by se právnické vzdělání nemuselo špatně vyjímat v životopise, tak šel na státní univerzitu a zkusil přijímací zkoušky na práva. Propadl u nich úplně a definitivně. Domluvil si schůzku s jedním z profesorů právnické fakulty a požádal ho o vysvětlení. „To je jednoduché,“ řekl profesor, když si prohlédl Camovy výsledky. „Vy prostě nepřemýšlíte jako právník. Vy jste normální člověk.“ Test byl sestaven tak, aby uchazeč ukázal, jestli najde řešení, nebo právnické řešení. Cam si pokaždé vybral řešení spravedlivé, ale neprávnické, takže by určitě nebyl schopen právnickou fakultu dokončit. „Tenhle test vám vlastně prokázal velkou laskavost, mladý muži,“ uzavřel to tehdy ten profesor.

A podobné problémy měl vlastně Cam s právníky pořád. Oni se na trestné činy dívají z hlediska práva, jak se od nich koneckonců čeká. Všechnu svou pěstěnou inteligenci, znalosti římského práva, propracované postupy a vytříbený cit pro profesionální etiku dávají do služeb lidem stojícím na hranicích civilizované společnosti, a leckdyi za těmito hranicemi, lidem neschopným řídit se ve svém chování pojetím dobra a zla, lidem, jejichž veškerá chytrost se projevuje pouhým chytračením. Takový právník nikdy není u toho, když policisti chytnou zločince, ještě zalitého krví oběti, v jedné ruce nůž a v očích krvežíznivý pohled, jak těká očima do všech stran a snaží se najít únik ze slepé uličky, do které si naběhl. V takovém okamžiku snad každý policajt zatouží vyřídit to s ním na místě.

Starší a zkušenější dobře radí mladším, ať tyhle city ovládnou, že nemá cenu stavět se na roveň zvířecím poměrům panujícím mezi zločinci. Ale stárnoucí a zkušený policista si nemůže nepřiznat, že páchnoucího zabijáka v poutech, kterého veze na zadním sedadle, nečeká nic horšího než ostříkání hadicí a celková očista, po které ho navlečou do čistého oblečení – v některých případech je to snad poprvé v životě, kdy takový člověk má na sobě čistý oděv. Pak ho odvedou do katedrály spravedlnosti, kde ho soudí velekněží práva a on má dost dobrou šanci, že vyvázne bez trestu za sebehnusnější zločiny, jež spáchal, a to bez ohledu na to, co provedl nebo neprovedl, ale na základě umu a štěstí právníků v té jejich povýšené intelektuální hře.

Cam si kladl otázku, co má vlastně udělat. Kdyby to mohl rozehrát po svém, prostě by se přímo Kennyho zeptal, jestli není vůdcem skupiny samozvaných katů. Ale případ se již rozrostl do takových rozměrů, že si Cam na něco takového netroufal. Poskytovatelé internetových služeb po celém světě již zablokovali původní odkazy na záznamy poprav, ale mezitím si je už stáhlo dost lidí na to, aby se na některé četovací adrese vždycky našla nějaká kopie. Tvrzení policie a úřadů, že nemusí jít o záznamy skutečných poprav, se setkávala s rostoucí nedůvěrou díky tomu, že se oba zločince stále nedařilo najít, a dalo se čekat, že si celého příběhu dříve nebo později všimne některá z velkých zpravodajských sítí, která ukáže záznamy poprav a zprávu o střelbě na dům soudkyně Bellamyové. Cam nemohl vyhnat z hlavy ten elektronický hlas, jak světu sděluje, že „To byl druhý“.

Zavolala šerifova sekretářka a požádala ho, aby přišel na videokonferenci do místnosti se zajištěným spojením. Když tam Cam dorazil, našel zde čekajícího Stevena Kleina. Šerif dorazil jen o chvilku později. Zaujali místa před kamerami a Bobby Lee stručně informoval Stevena, o čem se chystá promluvit s lidmi od FBI. Steven to slyšel poprvé a novinky ho řádně vyděsily.

„No, spíše je to jen možnost, kterou ověřujeme,“ uklidňoval ho Bobby Lee. „Tady poručík Richter tomu v tuhle chvíli věří o něco víc než já sám, ale protože se doslechl, že si totéž myslí u FBI v Charlotte, promluvím si o tom s agentem McLainem za…“ – pohlédl na hodinky – „tři minuty. Zřejmě bude mluvit z Washingtonu. Poručíku, informujte prosím pana Kleina.“

Cam shrnul Stevenovi, co věděl. Ten jen seděl a poslouchal. Už jen to dokazovalo, jak vážně bere situaci, protože normálně si dělal poznámky vždycky a o všem.

„Všechno jsou to jen nepřímé náznaky,“ konstatoval nakonec.

„To máte pravdu,“ přisvědčil Cam. „Oficiální stanovisko FBI zní, že dokud nebudou existovat hmatatelné důkazy, nebudou ty internetové klipy považovat za skutečné záznamy. Ale střelba na dům soudkyně Bellamyové byla hmatatelná až dost.“

Steven zavrtěl hlavou. „Máme tu ve městě dost cvoků, kteří by mohli něco takového provést. Jaká je souvislost té střelby s těmi popravami?“

Cam se chtěl pustit do vysvětlování, ale vtom ožila stodvaceticentimetrová obrazovka a ukázal se na ní obličej agenta McLaina. Na všech třech kamerách namířených do místnosti se rozsvítily červené kontrolky a pak technik oznámil, že je spojení navázáno a on že izoluje místnost.

„Pánové,“ oslovil je McLain, který v saku a s kravatou vypadal trochu koženě. Pohled kamery zabíral horní část jeho těla a nebylo zřejmé, jestli je v místnosti sám neboje tam někdo s ním. Technici FBI asi stejně všechno zaznamenávali.

Šerif představil Cama a Stevena pro případ, že McLain zapomněl jejich jména, a pak přešel rovnou k věci. „Pane McLaine, doslechli jsme se, že si u FBI v Charlotte myslíte, že tady v mé kanceláři máme nějaké policisty, kteří berou do svých rukou výkon práva,“ pronesl plynně zahajovací větu. „To mě samozřejmě nenechává klidným, takže bych si to rád vyjasnil, ať tak či onak.“

„Můžu se zeptat, odkud to máte, šerife?“ zeptal se McLain. Bobby Lee vyčkávavě pohlédl na Cama.

„Večeřel jsem s vaší konzultantkou, Jaspreet Kaur Bawovou,“ prohlásil Cam. „Řekla mi, že i když zní oficiální prohlášení FBI jinak, vy všichni tam považujete ty záznamy poprav za skutečné, a protože soudkyně Bellamyová dostala výhružný e-mail ze zajištěné soudní sítě, buďto to poslal někdo od nás, nebo to sem záměrně pustil zvenčí. To bylo ještě před střelbou na dům soudkyně Bellamyové.“

„Moment,“ ozval se McLain. „Před jakou střelbou?“

Bobby Lee se zatvářil podrážděně. „Určitě jste v Charlotte dostali zprávu?“ nadhodil.

„Jsem teď přechodně přidělen do Washingtonu, šerife,“ vysvětlil McLain, „V Charlotte asi zprávu mají. Co se stalo?“

Šerif ho seznámil s hlavními body. Když šerif skončil, McLain přikývl, „Slečna Bawová možná náhodou vyslechla nějaký rozhovor,“ prohlásil, „který ovšem nevyjadřoval oficiální prohlášení o postupu FBI. U FBI panují dva hlavní názory na ty popravy na Internetu, a u vás to určitě nebude jinak, šerife. Ovšem oficiální stanovisko FBI je takové, že dokud se neobjeví hmatatelné důkazy, FBI nebude podnikat žádné kroky.“

„Dobře,“ prohlásil Bobby Lee klidně. „Co teda je za tím rozhovorem?“

„Naši hoši z počítačové laboratoře si promluvili s vašimi lidmi z oddělení počítačové kriminality,“ řekl McLain. „Probrali bezpečnostní hierarchii systému. Slečna Bawová byla při tom. Všichni se shodli, že váš systém je bezpečný, a je tedy logické předpokládat možnost jeho narušení pouze zevnitř. Možná se mohlo prozradit heslo některého soudce… To je náš názor.“

„Váš názor…,“ nechal Bobby Lee viset ve vzduchu.

McLain pokrčil rameny. „Koneckonců to není moc velká hrozba, daloby se říct,“ řekl. „Jestli si soudci chtějí navzájem dělat naschvály, je to jejich věc. Není to nic trestného a komunikace mezi soudci je chráněná. Proto jsme vám nic nesdělili o svých závěrech. Mimochodem, objevily se nějaké stopy těch dvou údajných obětí?“

„Ne,“ odpověděl Bobby Lee. „Ani našeho hlavního podezřelého, Jamese Marlora.“

A co ten šek? řekl si Cam v duchu, ale považoval za rozumnější nechat si to pro sebe.

„To je škoda,“ odpověděl McLain. „Náhodou patřím k těm, co si myslí, že by ty popravy mohly být skutečné, ale opakuju, že dokud nebudou existovat hmatatelné důkazy trestného činu, FBI od toho dává ruce pryč. Tím myslím mrtvoly. Ale ani v případě, že se najdou, nemusíme do toho nutně vstoupit. Tady ve Washingtonu šéfové říkají: když tohle začnem vyšetřovat a dostane to publicitu, někteří chytráci na netu budou vyrábět spousty trikových klipů, jen aby se to vyšetřovalo. Tu soudkyni máte pod policejní ochranou?“

„Máme.“

„Tak bych na vašem místě začal tam, šerife. Můžete předpokládat, že v tom měli prsty policajti, nebo taky nemusíte. Vaše věc. Měli jste tam hlídky, zkontrolujte okolí. Možná tam viděli policejní auta ještě před střelbou. A tak podobně.“

„Nemusíte tomu věřit, ale tohle jsme už udělali,“ ozval se Bobby Lee podrážděným tónem.

„Nic ve zlém, šerife,“ odpověděl McLain, ale bez úsměvu. „Policie ve vašem okrese má tu nejlepší reputaci. Ale nejtěžší je se rozhodnout, jaký předpoklad přijmout na začátku. Když jsem u vás byl, měl jsem dojem, že to vašim lidem dalo zabrat, když soudkyně ty dva pustila. Pokud vám to dělá opravdu starosti, možná byste do toho mohl zatáhnout SBI.“

„To jsem už taky udělal,“ odpověděl šerif. To teda šlo rychle, pomyslel si Cam.

„Podívejte, mám domluvenou schůzku,“ ozval se McLain. „Máte ještě něco?“

„Ne,“ řekl šerif. „Díky za váš čas. Sbohem.“ Než mohl McLain cokoli říci, šerif stiskl tlačítko na stole a přerušil spojení. Obrazovky ztemněly.

„Arogantní hajzl,“ drtil Bobby Lee mezi zuby.

Steven nesouhlasil. „Jenom se chtějí držet mimo,“ prohlásil. „To je teď z byrokratického hlediska úplně nejlepší postup. Navíc v takových situacích oficiální stanovisko k postupu určuje Washington, ne šéfové jednotlivých kanceláří.“

„Což ale neznamená, že na tom v Charlotte nedělají,“ vložil se do řeči Cam.

„Vysvětlete to,“ zareagoval šerif s podezřívavým výrazem v obličeji. Bradu měl výbojně vystrčenou, což znamenalo, že je na McLaina ještě pořád naštvaný.

Cam se mírně předklonil. „Nic neříkal, když jsme mu sdělili, že si jejich konzultantka pouštěla hubu na špacír. Podle mě ji poslal on.

Spočítal si, že já s tím půjdu za váma. Říká nám tím, že oficiálně je elektrické křeslo na netu naše věc, ale ať si dáme pozor, že o nás vědí.“

„A co s tím jeho povídáním, ať si soudci sami mezi sebou posílají, co chtějí?“ zeptal se Steven. „To mně osobně vadí víc než ty kecy o elektrickém křesle.“

„Podle toho, co mi řekli na počítačové kriminalitě, by to mohl být taky jen někdo, kdo má přístup k počítači některého soudce,“ odpověděl Cam. „Nemusí to být nutně přímo jeden z nich. Můžou nakonec vystopovat, z jaké to šlo internetové adresy, ale čí prsty na klávesnici to spustily, to je ještě jiná věc.“

„No ale o to jim přece jde, ne?“ zeptal se Klein. „Ta zpráva neprošla velkým Internetem. Bylo to v intranetu. Soudním intranetu.“

„Ať je to jak chce,“ odpověděl Cam, „v něčem měl pravdu. U té střelby jde o hmatatelnou věc, měli bychom se soustředit na tenhle směr. To vypadá nadějněji, než nekonečné hledání Marlora, Simmondse a Buttse.“

„Jen ne tak rychle,“ zarazil ho šerif. „Může to být nadějnější, ale taky destruktivní. Nezačnu tady žádnou divočinu jen kvůli jedné konverzaci u večeře, poručíku, navíc s externí konzultantkou federálního úřadu.“

„Ona zavolala mě, šerife,“ odpověděl Cam.

„Dobře,“ prohlásil šerif. „Konec keců. Poručíku, váš tým bude pokračovat v hledání Flashe Gordona a toho druhého. A Jamese Marlora. Na to ostatní se podívám sám. Rozhodně si nepřeju, abyste rovnou začal nějaké interní vyšetřování a rozhasil mi celou okresní policii. Napřed si to promyslím a proberu to s SBI. Stevene, my dva si musíme promluvit.“

Cam to vzal jako pokyn, že má vypadnout, a poslechl. Vrátil se do kanceláře. Ta byla prázdná. Zavolal Marlorové sousedce, ale odpověděl mu jen záznamník. Nechal jí vzkaz se žádostí, aby zkontrolovala Marlorovy šeky, hlavně číslo 2499, které by mohlo být poslední v řadě. Pak využil příležitosti, kdy je v kanceláři sám, a zavolal na dispečink vozidel. Požádal o seznam, kdo měl přiděleno jaké auto v době střelby. Dispečerka se jako správná policistka zeptala, na co to potřebuje. Vzpomněl si na šerifovo varování a vyhýbavě vysvětlil, že tým pro stíhání závažných trestných činů má za úkol znovu prověřit okolí místa činu. Odpověděla, že mu to pošle e-mailem.

Dalším hovorem už se mohl dostat na tenký led, ale nakonec se rozhodl, že to stejně udělá. Zavolal do všech tří garáží služebních aut a promluvil si s vedoucími údržby. Požádal každého z nich, aby mu poslal seznam vozidel, která za posledních čtyřiadvacet hodin dostali k provedení údržby. Vedoucí jako správní civilní zaměstnanci žádné otázky nekladli a všichni tři slíbili, že do hodiny seznam pošlou, také e-mailem. Cam si na svém počítači vytiskl seznam všech vozidel okresní policie. Vyškrtal vozidla speciálního určení, například bojová vozidla jednotek rychlého nasazení a mobilní laboratoře. Pak spočítal zbývající auta.

Pomocí tohoto seznamu a informací, které si vyžádal, bude moci zjistit, kolik policejních aut bylo k dispozici v době incidentu. Pak odečte přidělená auta a opravovaná auta z garáží. Mělo by mu pak zbýt kolem půltuctu aut. U těch bude moci ověřit, co v tu noc dělala a kdo je řídil. Nevylučoval, že se toho mohou účastnit i řadoví policisté, ale za pravděpodobnější považoval účast vyšších hodností, nejméně seržantů.

Uslyšel na chodbě před kanceláří hlasy, a tak rychle zamkl do stolu všecky papíry, na kterých právě pracoval. Cítil se opravdu zvláštně, že vyšetřuje možnou kriminální činnost okresních policistů, ale čím více nad celou věcí přemýšlel, tím méně zbytečné se mu to zdálo. Zejména proto, že se to mohlo týkat i jeho podřízeného. Uvědomoval si, že musí postupovat opravdu opatrně, protože Bobby Lee má svou okresní policii pevně v rukou a je citlivý i na jemné náznaky. Určitě svou pozornost teď soustřeďuje i na Cama a jeho práci.

24

Cama v noci probudil telefon. Volal Kenny Cox. V pozadí se ozýval hluk typický pro místo činu: taktické vysílačky, bouchání dveří aut, hovory o žluté pásce a naléhavé hučení přenosných generátorů.

„Tak to elektrické křeslo je skutečné,“ oznámil Kenny.

„Co tam máte?“ zeptal se Cam. Zároveň zatápal rukou na nočním stolku, rozsvítil lampičku a zašilhal na hodiny. Půl páté, jak taky jinak…

„Jsem na ropném tankovišti u nákladového nádraží v Triboru. Máme tady improvizovaný pytel na mrtvoly. Chtěli vyčerpat naftu z velké nádrže a když byli skoro hotoví, tak se jim vypnuly pumpy, protože se zablokoval výstup.“

„No a?“

„Nechali si potvrdit, že tam není plyn, a pak nádrž otevřeli a zkontrolovali. Našli pytel. Vypadal jak pytel na špinavé prádlo, asi tři metry dlouhý. Z nějaké plastické hmoty, zavázaný nylonovým provazem.

V pytli našli K-Doga Simmondse.“

„Ach jo. Je tělo dost zachované, aby se dal identifikovat?“

„Jo, je to jasný. Nafta čistí motory, ale lidskou tkáň zachovává – jak je vidět tady, i hodně popálenou tkáň. Je to určitě on. Nechceš sem přijet? Zatím tu není nikdo z médií, ale noc je ještě mladá…“

Cam prošel svými obvyklými ranními procedurami a o pětačtyřicet minut později byl na místě. Protože jel do průmyslové zóny, vzal si na to pickup. Městský náklaďák se zvedací plošinou stál zaparkovaný hned vedle nádrže a několik dělníků v ochranných přilbách dělalo, co jim jde nejlépe – postávali kolem. Technici z laboratoře ohradili žlutou páskou malý kousek země kolem základny nádrže a patolog Herman Yarnell pronesl svůj obvyklý výrok: „Jo, tenhle maník je fakt mrtvej.“ Dlouhý pobyt v naftě do značné míry, i když ne úplně, zakrýval hrozný puch mrtvoly.

Cam viděl na vlastní oči, že je to nade všechny pochybnosti Simmonds a že je nade všechny pochybnosti usmažený jak na rožni. Jeho obličej přesně odpovídal dojmu, který si Cam uchoval v paměti z konce internetového videa. Cam pocítil jistý záchvěv soucitu, ale nedělalo mu velké problémy tento pocit zahnat. Řekl si, že se teď K-Dogův vzhled možná trochu blíží tomu, jak vypadaly dvě oběti upálené u té benzínové pumpy, kterou zapálil. Zauvažoval, že by mohl zavolat Jaspreet a dopřát jí trochu morbidního zadostiučinění. Pak si ale řekl, že umírat ho viděla a že vlastně od počátku věřila, že je to skutečný záznam.

„Odhadovaná doba smrti?“ pokusil se Cam o vtip, ale patolog na něho nechápavě zíral, zatímco pár policistů se zasmálo. „Víte přece, kdo to je, nebo snad ne?“ zeptal se Cam.

Ukázalo se, že ne, tak mu to Cam stručně vysvětlil. Pořád mu to nedocházelo. Cam to nakonec vzdal, když si uvědomil, že patologové moc nechodí mezi lidi. Zvlášť o Hermanovi se říkalo, že se nejlíp cítí v márnici mezi svými mrtvolami.

„Zkontroloval někdo, jestli v té nádrži není ještě jeden?“ zeptal se Cam Kennyho.

Kenny začal odpovídat, ale pak se zarazil, šel k viditelně otřesenému šéfovi tankoviště a zopakoval mu Camovu otázku. O pár minut později se dělníci dali do pohybu, aby se znovu podívali do obrovské nádrže. Kenny se vrátil ke Camovi, a ten naznačil, že si chce promluvit mezi čtyřma očima. Poodešli od skupiny techniků.

„Tak co teď?“ zeptal se Kenny.

„No, je to skutečně tak, jak jsi říkal. Ty popravy. Je to určitě Simmonds.“

„Pro jistotu musíme počkat na úřední zprávu, ale podle mě to je stoprocentně on. A je vidět, že mu muselo být fakt horko.“

„Jo, a za to horko někdo asi mohl,“ odpověděl Cam a pohlédl Kennymu zpříma do očí. „Otázkou je, kdo to byl?“ Jestli si Kenny uvědomoval, co Cam míní svým významným pohledem, nedal to na sobě znát. Držel se linie, že oni dva stojí bok po boku proti světu zločinu.

„Dám se poddat,“ řekl Kenny. „Ty víš kdo?“

„Někdo, kdo měl motiv, příležitost i prostředky,“ odpověděl Cam nacvičenou formulkou. „Já osobně pořád sázím na Marlora.“

„Motiv, dobře. Prostředky, dejme tomu. Ale příležitost? Jak vůbec chlap jako Marlor dokáže najít takového K-Doga?“

„Peníze hovoří,“ prohlásil Cam. „Mohl něco jako chystat. Rozhlásit, že je… nevím… Vydavatel? Producent? Novinář? Nabídne K-Dogovi prachy za jeho příběh. Já bych na jeho místě zavolal producentovi toho jeho televizního interview. Aby řekl Simmondsovi, že se s ním chci sejít. Pak bych K-Dogovi ukázal něco z těch pětatřiceti tisíc, že to půjdem někam realizovat, a už bych ho měl.“

Kenny zavrtěl hlavou. „Prachy má, to beru,“ připustil. „Ale vědec Marlor těžko mohl tohle celé naplánovat sám. Usmažit chlapa a pak ho šoupnout do naftové nádrže? Někdo mu musel pomáhat.“

Motor auta s plošinou zavyl ve vysokých otáčkách a koš se vznesl nad nádrž. V koši seděl potápěč v bílém plastovém oděvu s dýchacím přístrojem.

„Jo, možná,“ řekl Cam a sledoval přitom trhavý pohyb koše směrem ke vstupnímu otvoru. „Ale kolik nájemných vrahů pracuje s elektrickým křeslem? Magnum s tlumičem je mnohem obvyklejší.“

„Kde by ale Marlor sehnal pytel z čistírny?“ zeptal se Kenny. „A jak by dostal tělo do té nádrže? Myslíš, že si na to najal autojeřáb? Přijel sem někdy v noci, otevřel kryt a ten pytel prostě hodil dovnitř?“

„Vidíš tu snad někde nějakou ostrahu?“ zeptal se Cam a významně se rozhlédl. „Kamery? Hlídky v autech? Nebo třeba jen plot?“

Kenny musel připustit, že v tom má Cam pravdu. Osvětlení sice kolem viděli, ale nádrž měla v průměru třicet a na výšku nejméně patnáct metrů. Horní část trčela nad úroveň osvětlenou sodíkovými výbojkami, takže by někoho, kdo leze nahoru, nebylo vidět. Mezi řadami nádrží vedly štěrkové cesty a kolem každé se tyčil okraj záchytné jímky pro případ úniku. Nikde žádné bezpečnostní kamery ani plot. Z jedné strany vedla železniční vlečka, z druhé dálnice. Na kolejích stála řada cisternových vagonů. Za kolejemi konečně kousek plotu. Cam se snažil si představit, jak těžké by bylo dojet sem autem. Pokud je u vjezdu vůbec nějaká hlídka, je otázka, jestli je tam nepřetržitě.

„Dobře,“ řekl Cam. „To musíme prošetřit.“ Přišel k nim patolog. „Kdy můžem dostat pitevní zprávu?“ zeptal se ho Cam.

„Hned jak bude hotová,“ odpověděl Herman přátelsky.

„Myslíme, že byl záměrně zabit elektrickým proudem,“ vysvětlil Cam. „Na elektrickém křesle. Rád bych slyšel, jestli to byl stejnosměrný nebo střídavý proud, jaký měl výkon a tak, když to půjde.“

Patolog se rukou bez rukavice poškrábal ve vlasech. „Zkusím se na to mrknout,“ prohlásil. „Nevím, jestli se to pozná na mrtvole. Spálený maso jako spálený maso. Říkáte, že je z toho video?“ Cam přisvědčil.

„Tak bych to rád viděl,“ řekl patolog, „střídávej a stejnosměrnej proud má každej jinou barvu oblouku. Je to video barevný?“

„Jo, to je,“ odpověděl Cam. „Až moc barevný.“

„Tak fajn. Tohle stejně není místo činu, tak bych ho nechal odvézt.“

Protože na místě velel Kenny, Cam si pohledem vyžádal jeho souhlas a Kenny přikývl. Výjezdová skupina vyznačila hranici kolem nádrže, a mrtvola ležící na zemi teď už stejně mohla zajímat jen patology. Cam si všiml bílé dodávky místní televizní stanice, která zastavila za hranicí hlídanou policisty.

„Mám nejvyšší čas zmizet,“ řekl Kennymu. „Dám vědět šerifovi.“ Naposled pohlédl na mrtvolu a povzdechl si. „Fakt jsem doufal, že ti dva sráči jsou někde v L. A., kam patřej.“

„Tenhle je teď přesně tam, kam patří,“ odpověděl Kenny. „V pekle. Už předvařenej.“ Camovi se zdálo, že v jeho hlase slyší náznak triumfu. Radši bych to měl říct i Annie, řekl si v duchu.

25

Annie seděla u stolu v kanceláři a probírala něco se svým úředníkem, když Cam zaklepal a vstoupil. Skončila a úředník za sebou zavřel dveře. Annie ukázala na bar skrytý v knihovně a Cam jim oběma namíchal skotskou se sodovkou. Oba seděli na pohovce. Světlo venku začínalo k večeru ubývat a v šeru Cam spatřil na její tváři vrásky a stíny, které tam jindy nevídal.

„Jaké je domácí vězení?“ nadhodil.

„Dlouhé,“ zareagovala stručně. „Zvláště teď, když se ukázalo, že to elektrické křeslo je opravdové.“

Přikývl. „Vypadá to tak,“ dodal. „Patolog možná ještě řekne něco jiného, ale podle toho, co jsem viděl…“

„Prostě skvělé,“ konstatovala a zahleděla se ven z okna. „Takže co dál?“

Přiblížil se k ní a přejel jí hřbetem ruky po tváři. Na její pleti cítil pudr, ale pod rukou mu vystupovala lícní kost. Uvědomil si, že musela zhubnout. „Kéž bych mohl přijet k tobě, abys mi mohla usnout v náručí,“ řekl.

Složila hlavu do jeho dlaní a přikývla. „Musím se chovat jako velká a statečná holka,“ řekla, „ale mám strach.“ Obrátila se k němu. „Byl to policajt, kdo po mně tehdy vystřelil?“

„Netuším,“ odpověděl Cam. „A Bobby Lee těmhle mým teoriím moc nevěří.“

„Ty jsi s ním o tom mluvil?“

„S kým jiným? S nikým se moc nekamarádí, ale věřím, že je rovný. Neumím si představit, že by šel nějaké takové skupině na ruku. Na druhou stranu stačí slůvko do nepravých uší a může se rozpadnout celá okresní policie. Proto jsem o tom mluvil jen s ním a s nikým jiným.“

Přitom si Cam uvědomil, že to není celá pravda. Mluvil také s Jaspreet Kaur Bawovou. Annie jako obvykle vycítila, že něco není v pořádku. „Co se děje?“ zeptala se.

Podrobně jí vylíčil svou večeři s Jaspreet a vlny kolem FBI v Charlotte. Popsal jí také telekonferenci s McLainem a jak si šerif o věci promluvil sSBI.

„To už je moc lidí,“ konstatovala. „To vaše tajemství se takhle pod pokličkou neudrží moc dlouho. Podívej – musím teď domů. FBI posílá tu krásnou odbornici, aby zkontrolovala můj počítač. Podle nich jsem zřejmě narušila bezpečnost soudního intranetu a zavinila, že mi přišel ten výhružný e-mail.“

„Připojuješ se z domova?“

„Jasně – to děláme všichni. Mělo by to být zabezpečené spojení. Co takhle ozbrojený doprovod na cestu domů?“

Cam si šel pro auto, zatímco ona zamkla kancelář a vyzvedla si na parkovišti svoje auto. Jel za ní až k domu a pak v její pracovně pokračovali v rozhovoru. „Co mi dělá opravdu starosti, je to,“ řekl, „že nemůžeme najít toho Marlora.“

„Co dělá starosti mně, je to, že se mě někdo pokouší zabít,“ odpověděla věcně. „Buď nějaký chlap, co ho nikdo na světě nemůže najít, nebo pár policajtů, kteří si teď možná dali na chvíli pokoj, než se přežene nejhorší bouřka, a pak se do toho dají znovu.“

„Co takhle dovolenou? Třeba do Evropy…“

„K čemu – abych oddálila, co musí přijít? Ať už ty dva zabil kdokoli, věnoval tomu hodně úsilí – elektrické křeslo, proboha! A pak dal to tělo někam, kde se určitě najde, místo aby ho pohřbil někde daleko v horách.“

„Já prostě nevím, Annie,“ řekl Cam. „Kdyby za tím opravdu byli policajti. Zabili dva zločince a tebe vystrašili k smrti. Poslali ti výhružný e-mail v údajně bezpečné síti. Střelili ti do domu z velké pušky. Určitě vědí, jak tě vystrašili – ti policajti, co byli u toho, o tom určitě vypravovali v práci i v baru.“

„Prostě nádhera,“ odpověděla.

„Ale chci říct tohle: od vystrašení soudce k zabití je to sakra velký krok. Jestli to jsou policajti, musejí vědět, že by po nich šli všichni místní i federální vyšetřovatelé, našli by je a v tomhle státě by je i popravili.

Oni se už nemusejí snažit. Ten svůj pokřivený smysl pro spravedlnost snad už naplnili. Prostě si neumím představit, že by zašli ještě dál.“

Obrátila se k němu. „A jak dlouho mi teda ještě budou střílet do oken puškama na slony? Dokud nerezignuju na soudcovský talár? Je tohle to, co chtějí?“

Cam rozhodil ruce. „Já ani nevím, jestli nějací oni existují. Tím myslím, že nevím, jestli jsou za tím opravdu policajti. Třeba to je celou dobu Marlor.“ Řekl jí, co si myslí McLain o tom, že jí e-mail mohl poslat jiný soudce. Uvědomil si ale, že na její poslední otázce něco může být – pokud jsou za tím opravdu policisté a ona by se vzdala postavení soudce, někteří v šerifově kanceláři by to mohli brát jako důvod k oslavě. Kenny Cox by z toho smutný určitě nebyl.

„No, ať je za tím, kdo chce, může si o tom nechat jen zdát,“ prohlásila a naráz dopila sklenici. „Já se nevzdám. Nechala jsem si včera od šerifa vystavit zbrojní pas a nosím u sebe pistoli. Příště budu střelbu opětovat. Můžeš to rozhlásit v policajtských barech, jestli se ti chce.“

„Já do nich nechodím,“ odpověděl Cam. „Co mimochodem víš o střelbě z pistole?“

„Vždyť jsi mi to ukazoval, nepamatuješ?“

„Jo, to už je ale let,“ odpověděl Cam. „Nejsem si jistý, jestli bych ještě zmáknul magnum. Nějak mi už stárnou ruce. Tahle pětačtyřicítka je na mě až dost.“

Vstala, šla k psacímu stolu, ze zásuvky vytáhla nablýskanou pistoli Smith & Wesson a zaujala docela předpisové postavení s držením zbraně obouruč. V tom okamžiku zaklepal a otevřel dveře policista ve službě. Zatvářil se celkem zajímavě. Kdyby se Cam nezačal smát, policista by snad omdlel. Annie sklonila zbraň, omluvila se a zavrtěla hlavou.

„Stalo se něco?“ zeptala se trochu zahanbeně.

„Ehm,“ odpověděl a pravděpodobně přitom přemýšlel o stavu svého spodního prádla, „máte tu balíček, Vaše Ctihodnosti.“

„Jaký balíček?“ zeptal se Cam. Bylo mu divné, že neslyšel žádné auto.

„FedEx. Říkal, že podpis nepotřebuje.“

Cam vytáhl z kapsy a zapnul starý dobrý diktafon. „Bylo to určitě auto FedExu?“

„Ano, pane. Bílá dodávka. Se znakem FedExu na dveřích. Chlapík přinesl balíček ke dveřím, naskenoval štítek a podal mi balíček.“

„Čekáte FedEx?“ zeptal se Cam. Annie zavrtěla hlavou.

„Popište ten balíček,“ vyzval Cam policistu a zkontroloval, jestli se jeho hlasem aktivoval diktafon.

„Taková nějaká krabička zabalená v hnědém papíře, velikostí jako od bot, možná o kousek větší. Docela těžká. Polepená hnědou izolepou. Na adresu jsem se nedíval.“ Ukázal za sebe. „Je tamhle, na…“

„Pojďte sem dovnitř,“ přerušil ho Cam, gestem mu ukázal, kam má jít, a pak za ním zavřel dveře. „Tak. Teď projdeme na zahradu francouzským oknem. Kde je policista, co má službu uvnitř?“

Dozvěděl se, že vystřídal toho, kdo přišel oznámit balíček, a je teď venku u brány.

Jakmile byli všichni venku, Cam policistu vyzval, ať zavolá operačnímu důstojníkovi a udá kód pro možnost výbušnin a potom kód pro dům soudkyně Bellamyové. Pak se přesunuli na druhý konec bazénu. Cam pak nechal policistu přihlásit se na zabezpečenou frekvenci a podrobně popsat operačnímu důstojníkovi všechny okolnosti. Pak mu podal diktafon, aby mohl popsat vozidlo a řidiče FedExu a balíček, pro případ, že by došlo k výbuchu. Policista popsal řidiče jako průměrného bělocha průměrné výšky s tmavými brýlemi, čepicí se štítkem a košilí s logem FedExu, v tmavých kalhotách, bez zvláštních znamení a jizev. Spěchal a moc toho neřekl.

Annie se potichu zeptala Cama, jestli to trochu nepřehání. „Klidně by to přece mohl být normální balíček FedExu.“

„Je už dost pozdě po šesté,“ odpověděl Cam. „Všichni od FedExu a UPS už sedí na stanici a vyplňují papíry. Dát si na auto magnetické logo FedExu je hračka. Tak to radši zahrajem na jistotu.“

Pyrotechnici dorazili za dvacet minut. Oni čtyři celou dobu stáli venku a zabíjeli na sobě komáry. Nakonec Cam nařídil policistům, ať hlídají přístup k domu. Řekl si, že pokud to je bomba, tak se asi spustí otevřením balíčku a nebude časovaná, leda by ten řidič stiskl před odevzdáním nějakou tajnou spoušť pod obalem. Cam neměl v úmyslu jít dovnitř, aby se přesvědčil. Čekali venku, dokud pyrotechnici nedokončí svou práci. Ti dovnitř pustili robota, který balíček převezl do speciálního vozidla, a to s ním odjelo.

Vtom se na zahradě objevila Jay-Kay Bawová, doprovázená mužem, který vypadal jako agent FBI. Cam ji představil Annie Bellamyové a obě ženy kousek poodešly a daly se do řeči. Cam se zeptal agenta, jestli mu někdo vysvětlil, co se děje. Ten mu odpověděl, že už nějakou dobu stáli venku a on zatím nahlásil vývoj událostí do Charlotte.

„Nechtěli nás sem pustit. Jay-Kay je ukecala a pak domluvila průchod i pro mě.“ Rozhlédl se. „Vypadá to na skutečnou bombu?“

Zaslechl to velitel pyrotechniků, celý propocený pod ochranným oděvem, a přistoupil k nim.

„Rozhodně to tak vypadá,“ prohlásil. „I když senzor nenašel žádné dusičnany ani nic podezřelého. Ale je to těžký balíček a není na něm čárový kód FedExu. Jestli to nebouchne, na té lepicí pásce by se měly najít nějaké stopy.“

„Ten, kdo to přijímal, říkal, že řidič skenoval štítek,“ odpověděl Cam.

„Tak to jen hrál,“ odpověděl velitel. „Žádný čárový kód tam nebyl.“

„Zkontrolovali jste dům?“ zeptal se Cam.

„Jo,“ odpověděl velitel. „Nic podezřelého.“

„Nikdo tam v posledních dvaceti minutách nebyl a oba policisti, co to hlídají, byli venku.“

„Jeden z vás nám musel otevřít bránu,“ odpověděl velitel.

„Vaše Ctihodnosti,“ obrátil se Cam na Annie, „v domě je to teď bezpečné. Můžu vás požádat, abyste to tam prošla tady s policistou Arnoldem a zkontrolovala, jestli neuvidíte něco podezřelého?“

„Udělám to sama, poručíku,“ odpověděla. „Jestli to byla bomba, tak mi to připadá podezřelé až dost. Slečno Bawová, nechcete jít se mnou? Než projdu dům, mohla byste se podívat na ten můj počítač.“

Cam potichu pozval Annie, aby přijela k němu, až se situace uklidní. Pak nevěděl, co by měl dělat, tak jel do kanceláře a sepsal zprávu. Později z domova zavolal, aby zjistil, jak to dopadlo s balíčkem. Bomba to nebyla. Ale normální balíček FedExu taky ne. FedEx neměl žádný záznam o zásilce na danou adresu a Cam měl pravdu, že v době doručení už FedEx neměl nikoho v terénu. Pyrotechnici nechali robota, aby na zabezpečeném místě balíček rozebral. Uvnitř našli lepenkovou krabici a v ní cihlu zabalenou do bublinkového obalu. Nikde žádná spoušť, dráty, ani časovač. Na cihle nebylo nic zvláštního a zřejmě ji někdo důkladně umyl naftou, aby ji zbavil stop. Na pásce, krabici ani obalech nebyly žádné otisky prstů. Na bublinkový obal zvenčí ale někdo napsal lihovým fixem velký nápis „KVB“.

„Tohle je snad jasné, poručíku?“ zeptal se pyrotechnik.

Cam přisvědčil. Kurevsky velká bomba. „Pošlete mi prosím zprávu,“ požádal. „A nemuseli byste se o tom šířit ani interně.“

Když to zavolal šerifovi, ten hned řekl, že má Cam ráno poslat zprávu pro FBI v Charlotte.

„Tam už ji mají,“ odpověděl Cam. Vysvětlil, že v té době k domu přijela Jay-Kay a agent, co ji doprovázel, už podal zprávu svým nadřízeným.

„A jak naše vzpurná soudkyně přijala někoho, kdo se jí šťoural v počítači?“ zeptal se Bobby Lee.

„Naše vzpurná soudkyně je mnohem vystrašenější, než je ochotná přiznat,“ odpověděl Cam. „Tahle bomba, i když jen jako, jí taky nepřidala. Ráda nechala FBI, ať se podívají do jejího počítače.“

Pak řekl šerifovi, že pošle svou vlastní zprávu do Charlotte, než odjede domů, a pak ještě jednu, až dostane oficiální papír od pyrotechniků. Když zavolal Kennymu Coxovi, nikdo to nebral. Buď má rande, nebo možná někde ve městě řídí bílou dodávku? Cam zauvažoval, že mu pošle textovou zprávu, ale pak si to rozmyslel. Když bomba nebyla opravdová, tak to počká do rána. Sice vyhlásili pátrání po bílé dodávce s logem FedExu, ale naděje na úspěch byla mizivá. Řidič měl nejméně půlhodinu na to, aby někde zastavil a v klidu sundal logo. Pak už by musel mít opravdu smůlu, aby ho zastavila silniční kontrola.

Cam napsal zprávu pro FBI a poslal ji na jejich zabezpečené komunikační zařízení. Pak zkontroloval svou hlasovou poštu. Měl v ní vzkaz od Marlorovy sousedky v Lexingtonu. Zkontrolovala šekovou knížku a zjistila, že na konci chybí tři šeky. Dříve si toho nevšimla, protože jí stačilo jen pár šeků za měsíc a brala je od začátku. Čísla chybějících šeků byla 2497, 2498 a 2499.

Zavolala do banky, kde jí oznámili, že na šek číslo 2499 někdo vybral pět set dolarů ve Winstonu a že další dva může zablokovat, jestli chce

– samozřejmě za běžný poplatek. Cam se rozhodl, že si zajde někam na jídlo. Tohle počká do rána. Pak si řekl, že napřed zajede k Annie a zjistí, co našla Jay-Kay v počítači. Když na parkovišti lovil z kapsy klíče od auta, zapípal mu pager. Přečetl si vzkaz na displeji „Volat domů – 911“. Poslední tři číslice znamenaly, že jde o něco opravdu vážného.

26

Cam odemkl auto, sedl si za volant a zavolal mobilním telefonem do šerifovy kanceláře. Operátorka ho spojila se seržantem ve službě, který ho informoval, že v domě soudkyně Bellamyové byly nakonec dvě bomby. Ta druhá opravdová.

Cam chvíli nebyl schopen slova a cítil náhlou vlnu fyzické nevolnosti v břiše.

„Poručíku, jste tam?“ zeptal se seržant.

Cam se přinutil odpovědět. „Jo, jsem tady. Soudkyně – ona je…“

„Ano pane. Ona, auto a garáž. Byla to kurevsky velká bomba. Právě se chystám volat šerifovi. Jedete tam?“

Cam přikývl, ale pak si uvědomil, že ho seržant nevidí. „Potvrzuju,“ zachraptěl a ukončil hovor. KVB – vzkaz na cihle nelhal.

Ruce se mu třásly a najednou zjistil, že v šeru garáže nějak hůř vidí. Pochopil, že není ve stavu, aby mohl řídit. Zavolal na dispečink a objednal si auto s řidičem, aby ho odvezlo na místo činu. Nastoupil do auta na Washington Street a vyrazili se sirénou a výstražným světlem. Řidič se podíval Camovi do obličeje a pak už jen řídil a mlčel.

Annie je mrtvá. Zrovna když to mezi nimi znovu začínalo klapat. Nějak se mu nedařilo srovnat si v hlavě myšlenky a city. Cítil jen zvláštní vnitřní chlad a chtěl být na místě, něco dělat. Nemohl z mysli dostat obraz elektrického křesla.

Když dorazili na místo, všude blikaly modré majáčky. Cam prošel dvěma kontrolami. Ještě než to uviděl, ucítil zápach výbuchu. Ve vzduchu se vznášel těžký dým, přes který nebylo vidět menší stromy kolem. Svítila snad všechna světla v domě, ale žádné z oken na stranu garáže nemělo sklo. Nejvíce lidí se motalo kolem místa, kde původně stála garáž a teď tam nestálo skoro nic. Jen malý zbyteček jedné ze stěn. Viděl výjezdovou skupinu, hasiče, dvě sanitky, jednu s rozsvícenými a druhou se zhasnutými světly, a několik policistů s baterkami. Patolog se svými lidmi u ztemnělé sanitky, zdravotníci u té s rozsvícenými světly. Jeden zraněný, jeden mrtvý. Nebo to tak vypadá.

Velitelem směny byl seržant Frank Myers. Frank pracoval na kriminálce. Bývalý mariňák obrovité postavy s jemnou duší, kterého měl každý rád. Cam k němu zamířil a cítil, jak pod nohama drtí trosky po výbuchu, rozházené na ztemnělém trávníku. Nemyslel vůbec na nic a cítil, jak se mu do těla vrací nával nevolnosti. Něco v hlavě mu říkalo, že by tady teď vůbec neměl být, ale nevšímal si toho hlasu a šel pořád dál, dokud nestál u Franka, který právě s někým mluvil mobilním telefonem. U základů garáže se válely zbytky jejího stříbrného mercedesu. Frank poznal Cama a rychle ukončil hovor.

„Kristepane, Came, je mi to fakt líto,“ prohlásil Frank, což Cama opravdu překvapilo. Rozhodně to nebylo obvyklé sdělení velitele zásahu na místě činu veliteli týmu pro stíhání závažných trestných činů. Pak si Cam všiml soucitných pohledů ostatních policistů. Uvědomil si, že pravá povaha jeho vztahů s Annie nebyla možná tak utajená, jak si vždycky myslel. Na chvíli se zarazil, ale pak převládla okamžitá situace. No a co, pomyslel si a zhluboka se nadechl. Ať to mám za sebou.

„Kde je?“ zeptal se potichu a Frank ho odvedl kousek stranou. Ostatní se vrátili ke své práci, ale Cam si všiml, že se kolem nich dvou jako náhodou na rušném dvoře utvořil malý kruh klidu.

„Ostatky soudkyně jsou tamhle, v té zhasnuté sanitce,“ řek Frank. Cam se ihned otočil tím směrem, ale ucítil, že ho Frank drží za paži a nechce pustit. Musel se zastavit. Pohlédl na Franka, a ten zavrtěl hlavou. „Nechoď tam,“ řekl naléhavě. „Uchovej si lepší vzpomínku, Came.“

Cam se pokusil znovu překonat jeho odpor, ale marně. Frank nakonec pustil jeho paži a objal ho kolem ramen. Cam ucítil, jak mu po tvářích tečou slzy. Nevěděl, co dělat. Pak ho Frank otočil od ostatních a vedl do tmy, kde stále šlapal na kusy dřeva, skla, kovu, a nejspíš i Annie, jak si uvědomil.

Kurevsky velká bomba.

Po chvilce se mu podařilo se ovládnout, párkrát se zhluboka nadechl a vydechl, a pak se zeptal, jak se to stalo.

„Když odešli ti lidi od FBI, tak si chtěla vyjet autem,“ řekl Frank. „Jen tak, zničehonic. Říkala, že se v domě cítí stísněně. Policista v domě informoval toho venku a operačního důstojníka a řekl, že jí vyveze auto z garáže. Odmítla, řekla, že si s ním vyjede sama a on k ní přistoupí venku.“

„Tak tam s ní nešel?“

Frank pokrčil rameny. „Byl to Arnold. Je u nás teprve druhý rok, zrovna dokončil kurz LEO. Ona byla soudkyně. Prostě udělal, co mu řekla.“

„A pak?“

„Venku sloužil Merriweather. Slyšel, co se děje, uviděl, jak se rozsvítily automatické reflektory za domem a jak soudkyně jde směrem ke garáži. Měl problém s tolika světlem v přístroji pro noční vidění, tak ustoupil za stromy. Slyšel otevírat vrata garáže, pak asi startovat auto a od té chvíle si nic nepamatuje. Spadl na něho kus střechy. Teď ho ošetřují před převozem.“

„Je to s ním zlý?“

„Spadlo mu to na hlavu,“ odpověděl Frank. „Zatím těžko říct.“

„A Arnold?“

„Fyzicky je v pořádku,“ řekl Frank významně a vyzývavě přitom pohlédl na Cama, jako by ho varoval, ať teď rozhodně nechodí za Arnoldem, aby ho seřval, že nešel do garáže s ní. Kdyby tam šel…

„Dobře, dobře,“ odpověděl Cam. „Nic špatnýho neproved.“

„Jo, takhle nějak to vidíme. Ten venkovní měl správně nahlídnout do garáže, jestli tam na ni někdo nečíhá. Ale tohle nemohli tušit.“

„Já jsem to měl tušit,“ odpověděl Cam. „Už to tak udělali jednou.“

„Kdo udělal a co? O čem to mluvíš?“

„Zastírací manévr. Tu noc, jak tu stříleli. Jeden v aleji dělal hluk, aby odvedl pozornost, a ten skutečný střelec přišel zepředu. Tohle je podobný. Doručili falešnou bombu, my jsme jim na to skočili, zjistili, že je falešná, a uklidnili se. Pak udeřili doopravdy. Pyrotechnici prohlídli dům, zbytek vynechali.“

„No, nevím, Came,“ řekl Frank po chvíli. Cam si pomyslel, že ze sebe Frank schválně dělá blbce, ale pak mu došlo, že on sám jen vlastně hledá, na koho by svalil vinu, aby se necítil tak strašně odpovědný. „Aťto nastrojil kdo chtěl, nemohl přece vědět, že si najednou bude chtít vyjet autem.“

„To záleží na tom, kdo to vlastně je a jak dobře Annie znal,“ odpověděl Cam. Původně chtěl říct „soudkyni“. Zaváhal, ale věděl, že Frankovi se dá věřit. „Já – my – mysleli jsme, že to mezi ní a mnou je… že o tom nikdo neví.“

Frank zamyšleně studoval trávu pod nohama. „No, pár lidí asi jo, Came,“ řekl nakonec. „Tady nejsme v L. A., víš? Chci říct, sakra, vždyť na tom nebylo nic špatnýho. Jednu dobu jste přece byli manželé. Většina tvejch kámošů si myslela, že to je asi dobrý – pro tebe i pro ni.“

„Myslíš, že tohle tady“ – Cam ukázal bradou na trosky garáže – „souvisí s tím, jak osvobodila ty dva?“

Frank se zase zatvářil jako policista ve službě. „Nemám zdání, Came, s čím tohle tady souvisí,“ prohlásil zvučně. „Je ti doufám jasný, že tohle vyšetřovat prostě nemůžeš? Stejně je to případ pro federály.“

Cam přikývl. Pak řekl, že přece jen chce zajít k té temné sanitce. Frank se na něho zkoumavě zadíval a pak přikývl. Šel ale s ním.

Světla sanitky sice nesvítila, ale patolog se svými lidmi tam pracoval. Když si jeden z nich všiml Cama, upozornil ostatní. Jak se Cam blížil, tak zavřeli zadní dveře a odstoupili od auta. Do prdele práce, pomyslel si, najde se vůbec někdo, kdo to o nás nevěděl?

Došli k sanitce. Frank Cama nechal samotného a gestem vyzvali ostatní, aby kousek poodešli. Cam najednou věděl, že dveře neotevře. Uvnitř svítilo světlo, ale neodvažoval se tam podívat. Uchovej si lepší vzpomínku zopakoval si v duchu, co mu řekl Frank. Opřel si čelo o chladivý plech karoserie a jen tak stál. Vnímal, jak kolem plyne čas, a v pozadí slyšel práci výjezdovky. Částí mysli si uvědomoval, že vlastně utrpěl šok. Potom najednou stál vedle něho Bobby Lee, který ho objal kolem ramen a odvedl pryč od sanitky a toho, co bývalo Annie Bellamyovou.

27

O dvě hodiny později Cama odvezli domů. Mezitím mu jeden z lékařů okresní nemocnice, který pečoval o pracovníky okresní policie, dal nějaké pilulky a Bobby Lee nad ním stál, dokud si jednu nevzal. Pak ho nechal odvézt domů. Když přijeli, byl dům temný. Řidič se nabídl, že zajde dovnitř a rozsvítí světla. Cam odmítl s tím, že teď dá přednost temnotě. Odemkl, poděkoval řidiči za svezení a zrovna si sundaval kravatu, když si všiml, že ve ztemnělém obýváku sedí Kenny Cox a u nohou má Camovy dva německé ovčáky. Zpětně si uvědomil, že vlastně před domem viděl Kennyho auto, ale že si to v hlavě nespojil. Připadal si, že toho má v hlavě rozpojeného nějak víc – pilulka začínala zabírat.

„Takže asi víš, co se stalo,“ konstatoval Cam. Sundal si pás s pistolí a rozsvítil světlo. Musel mít v hlase nějaký zvláštní přízvuk, odrážející všechno vyčerpání, pocit ztráty a chemické působení léku, protože Kenny jen seděl a nic neříkal. V ruce držel sklenici a Cam uslyšel cinkání kostek ledu o sklo. Cam taky dostal chuť se napít, ale doktor mu řekl zcela jasně, že na tyhle pilulky nesmí pít žádný alkohol. Posadil se do křesla a zíral do prázdna.

„Přišel jsem se podívat, jestli jsi v pořádku,“ začal Kenny.

„To teda nejsem,“ odpověděl Cam. „Ani zdaleka ne, i když mi začíná zabírat pilulka. Popravdě mě to dostalo.“ Psi, kteří Kennyho dobře znali, uslyšeli bolest v hlase svého pána. Přišli k němu a začali mu šťouchat čenichy do rukou a vydávat tiché zvuky.

„Nevěděl jsem, žes ji miloval.“

Cam se usmál do tmy a dal psům povel, aby lehli. „Milovalmoc silné slovo,“ řekl pak. „Ale…“

„Jo,“ odpověděl Kenny. „Ale. Slyším, jak to říkáš.“

„Jo, já to taky slyším,“ přisvědčil Cam. „Vlastně jsem z toho sám překvapený.“

„Taky jsem slyšel,“ pokračoval Kenny, „že si myslíš, že za tím jsou policajti.“

„Za čím?“ zeptal se Cam s nepředstíranou nechápavostí. Cítil, jak se mu mozek zastírá horkou mlhou. Vlastně to uvítal.

„Elektrický křeslo. Hrozby Annie Bellamyové. Teď ta bomba. Její smrt.“

O co ti jde, Kenny? řekl si Cam v duchu. Jsi na výzvědách, nebo co? A co jí máš co říkat Annie, nebyla to žádná tvoje kamarádka. Zavřel oči a mlčel. Uvědomil si, jak nekonečně je unavený, a milosrdná mlha stále postupovala.

„Fakt si to myslíš?“

„Je to možný, Kenny,“ odpověděl Cam. „Ty hrozby a bomba – chtělo to přístup, a ten policajti mají.“

„Možná si myslíš, že já jsem jeden z nich?“

„Jasně že ne,“ vyhrkl Cam. Možná až moc rychle, uvědomil si. „Hele, Kenny, mám za sebou dost těžkej den,“ prohlásil. „Nemám žádný důkazy. A ty mi připadáš až moc chytrej na to, aby sis pustil k tělu zrovna něco takovýho.“

Led opět zazvonil o skleničku. „Já jsem ji nenáviděl,“ řekl Kenny. „Vlastně ne, takhle to není. Ji osobně jsem vlastně ani neznal. Ale nenáviděl jsem to, co představovala. To, co mně a ostatním policajtům předváděla u soudu. To jsem teda nenáviděl.“

„Ale stálo by ti to za to, aby sis zničil život?“

„Zabít soudce? Ani náhodou. Nejsem tak blbej.“

„Tak nějak jsem to myslel.“ Cam si povzdechl.

„To rád slyším, šéfe,“ prohlásil Kenny vyrovnaným tónem. „Ale fakt si myslíš, že za tím jsou policajti?“

Cam se opřel do křesla a zavřel oči. Najednou mu na ničem nezáleželo. Na chvilku je zase otevřel, když slyšel venku startovat Kennyho auto, ale pak je zase zavřel a nechal svět plynout kolem.

Druhý den se probudil s bolestí za krkem. Psi do něho ustaraně naráželi čenichy. Pohlédl na hodinky. Čtvrt na dvě. Podíval se ven z okna. Denní světlo. Takže není ráno, ale odpoledne. Jo, fakt dobrá pilulka. Za krkem ho bolelo ze zkroucené polohy v křesle. Na stole zvoniltelefon. I kdyby ho zvedl, Annie se tím neprobudí a bolest za krkem to taky nevyléčí, tak se na něj vykašlal. Nakrmil psy a pustil je ven. Odšoural se do ložnice, kde se svlékl. Pak si dopřál dlouhou horkou sprchu, s proudem vody zaměřeným na tu stranu krku, která ho bolela nejvíc. Pod sprchou se i oholil. Když už to vypadalo, že dochází horká voda v bojleru, začal pociťovat úlevu.

Utíral se osuškou a telefon začal znovu zvonit. Tentokrát ho vzal na vědomí. Už je čas vrátit se mezi lidi. Volal Bobby Lee. Zeptal se, jak se Cam má. Odpověděl, že žije, právě se probudil a potřebuje kafe. Šerif řekl, že mu posílá auto, protože s ním chce mluvit McLain, jestli se na to Cam cítí. Cam poslušně souhlasil. Bobby Lee si nebyl jistý, jestli by opravdu měl přijet. Cam taky ne, ale nakonec se dohodli, že to pro něho bude lepší, než trčet doma. Pak si Cam udělal kávu a našel čistou uniformu.

Když dorazil do kanceláře, našel tam McLaina, šerifa, poručíka Franka Myerse a šéfa pyrotechniků. Taky nějakého kapitána od SBI.

McLain začal tím, že odrecitoval tradiční formulku o tom, jak jim přišel pomoci. Všichni pokývali hlavami. Agenti FBI vždycky začínali stejně. Pokračoval vyjádřením, že pro případ bombového útoku ještě nebylo rozhodnuto o federální jurisdikci, ale že to tak pravděpodobně dopadne. Šerif odpověděl prohlášením, že očekává převzetí případu federálními úřady a že je připraven poskytnout jim plnou součinnost. McLain pak konstatoval, že v daném případě není pravděpodobná účast teroristů. Podobný pingpong poletoval nad stolem asi deset minut. Cam jen seděl a poslouchal. Myslel na Annie. Opakovaně sám sebe přesvědčoval, že ani nemohla vědět, co se děje. Prostě nastartovala auto a v příštím okamžiku už nevnímala vůbec nic.

„Poručíku?“ ozval se šerif zvýšeným hlasem a Cam si uvědomil, že propásl otázku.

„Promiňte,“ řekl nejistě, protože nevěděl ani to, kdo se ptal. „Mám za sebou dlouhou noc. Můžete mi to zopakovat?“

„Ptal jsem se,“ ozval se McLain, „jestli si myslíte, že ten bombový útok nějak souvisel s tou vyloupenou čerpací stanicí a popravami na Internetu.“

„Ano, myslím,“ prohlásil Cam.

„Proč?“

„Neměla ty dva osvobodit.“

U stolu se rozhostilo rozpačité mlčení a Cam si uvědomil, že by měl něco dodat.

„Před tou bombou se stalo několik věcí,“ řekl. „Zmizel Simmonds. Teď víme, že byl popraven. Butts taky zmizel. Víme, že byl přinejmenším unesen. Podle toho videa byl pravděpodobně taky popraven.“

„Proč pravděpodobně?“ zeptal se McLain.

„Máme tělo K-Doga,“ odpověděl. „Buttsovo ne.“

McLain přikývl a něco si zapsal.

„Dále jsme měli ten výhružný e-mail soudkyni v síti, která by měla být velmi neveřejná a velmi zabezpečená, a střelbu na její dům. Takže ano, podle mého názoru ta bomba představuje výsledek snahy o pomstu.“

„Kterou provádí ten James Marlor,“ poznamenal McLain.

Cam zaváhal, ale pak uviděl varovný pohled Bobbyho Lee. „Ano, to je náš výchozí předpoklad. Marlor se úplně vytratil ze světa s jedinou výjimkou – před pár dny někdo inkasoval hotovost na jeho šek.“

„Možná mu někdo pomáhal?“ zeptal se McLain.

Šerif mu skočil do řeči. „Například kdo?“

„Například místní policie?“ zareagoval McLain. Cam na šerifovi viděl, že ho tato poznámka moc nepřekvapuje, takže to s ním McLain už asi probíral.

„To je možné, ale nepravděpodobné,“ prohlásil Bobby Lee. „Mluvíme o únosu, vraždě a nakonec i zabití soudce. To by byl pro každého policistu dost těžko představitelný skok, ať je naštvaný, jak chce.“

„Vaši lidé byli naštvaní?“ zeptal se McLain.

„No to si pište, že byli,“ vyhrkl Bobby Lee. Já taky. Tohle neměla podle mého dělat. Ale my k tomu nemáme co dodat. „Jak to jednou posvětí generální prokurátor, jde to už mimo nás. Dobře, hoši si zanadávají, ale tím to hasne.“

McLain přikývl a nahlédl do svých poznámek. „Poručíku Richtere, pokud je mi známo, udržoval jste se soudkyní Bellamyovou osobní vztahy.“

„Ano,“ odpověděl Cam.

„Jaké povahy, pokud se mohu zeptat?“

„Osobní povahy,“ řekl Cam úsečně.

Bobby Lee se odmítavě zašklebil. „Před mnoha lety to byla jeho manželka, agente,“ řekl. „Poručík byl začínající policista a Bellamyová začínající právník. Rozvedli se, a později se zase sešli. Ona mezitím byla dvakrát vdaná.“

„Co to s tím má co dělat?“ zeptal se Cam. „Myslíte si snad, že jsem tam tu bombu nastražil já?“

„Ne, poručíku,“ řekl McLain. „Ale prověřovali jsme okolnosti. Znáte to, základní věci. Například, kdo by mohl mít prospěch z její smrti.“

„To jako běžící případy?“ zeptal se Cam nechápavě.

„Ne, poručíku. Mám na mysli osobní prospěch.“ Zadíval se na Cama, aby si ověřil, jestli ho chápe. Ten na McLaina chvíli jen zmateně hleděl a pak přenesl pohled na ostatní u stolu.

„No a co?“ zeptal se nakonec.

McLain se naklonil dopředu. „Tak jsem zavolal jejímu právníkovi. Zeptat se na její majetek. Víte, co stálo v závěti, poručíku?“

Cam si pomyslel, že McLain mluví jak někdo od vnitřní inspekce. Zavrtěl hlavou. „I se mnou měla za sebou tři manželství,“ řekl. „Dvakrát se rozvedla a jednou ovdověla. Neměla žádné děti a sama byla jedináček. Nemám ponětí, co napsala do závěti. Proč taky?“

„Ustanovila vás univerzálním dědicem,“ prohlásil McLain se špatně skrývaným triumfem v hlase. Vzhlédl od poznámek. „Jste milionář, poručíku.“ Odmlčel se.

Cam zaraženě mlčel. Nevěděl, co říct.

„Myslím to doslova, milionář,“ pokračoval McLain. „Takže to je pro vás novinka?“

„Na to vemte jed,“ odpověděl Cam. Ohromeně vrtěl hlavou. „To by mě v životě nenapadlo. Asi jsem čekal…“

„Co jste čekal, poručíku?“

Cam pokrčil rameny. „Vlastně jsem nikdy nepřemýšlel, co bude dělat s majetkem a penězi. Když jsme se rozváděli, vydělávala o hodně víc než já, tak jsme se prostě rozešli. Ona mi nabídla, že mi bude platit alimenty, ale to jsem odmítl. Peníze, závěť, majetek… O tom jsme nikdy nemluvili.“

„Dělá to něco přes deset milionů,“ oznámil McLain, když nahlédl do poznámek. „Chápete náš problém, poručíku?“

„Ne,“ odpověděl Cam. „To teda nechápu. Jaký problém?“

„Motiv, poručíku,“ vysvětlil McLain. „James Marlor měl určitě motiv pomstít se těm dvěma, co mu zabili ženu a dítě. Je otázka, jestli i pro zabití soudkyně, i když vyloučit to samozřejmě nemůžeme. Máme určité náznaky, že by v tom mohl mít prsty někdo od policie. Kdo by to mohl být? Možná ten, kdo z její smrti bude mít i další prospěch…“

„Chcete říct jář“ zeptal se Cam užasle.

Nikdo nereagoval. Cam se podíval na šerifa, neslyšně řekl právníci.

Cam rozčileně zavrtěl hlavou. „Podívejte se, agente, tady jste mimo mísu. Annie Bellamyová a já jsme se občas sešli. Víceméně to byl z obou stran takový pokus. Neměli jsme žádná pravidla, dohody, ani vzájemné sliby.“ Odmlčel se. „Jediné, co se trochu blížilo závazkům, bylo to, že jsme ani jeden neměli nikoho jiného. Já jsem se nescházel s žádnou jinou ženou, ani ona s jiným mužem. Bylo to, jak bych to řekl… pohodlnější, než muset pokaždé procházet těmi úvodními fázemi, když se člověk seznamuje s někým novým.“

Chvíli všichni mlčeli, potom promluvil Bobby Lee: „Myslíte, že se mezi vámi rodilo něco trvalejšího?“ zeptal se. „Nemyslím rovnou svatbu, prostě…“

„Jak to mám vědět, sakra?“ zeptal se Cam. „A teď už se to nedovím. Ale abych odpověděl na vaši otázku, agente: ne, nezabil jsem Annie Bellamyovou. Nemám žádné drahé záliby ani zvyky. Mám dost peněz na všecky své potřeby, nikdo na mně není finančně závislý, ani nemám peníze komu odkázat. Mám jedno staré auto a pickup z druhé ruky. Bydlím v malém domku na předměstí. Nesázím. Neberu drogy. Nesouložím s mladými chlapci ani s hospodářským zvířectvem. To nejlepší na mém vztahu s Annie bylo, že jsem neměl žádný jiný, je vám to jasné?“

McLain pomalu přikývl a Cam si všiml, že všichni u stolu viditelně pookřáli. „Tak už nám jen zbývá najít, kdo to teda udělal,“ prohlásil McLain, jako kdyby považoval předchozí rozhovor za uzavřený. „Dobrá. Už jsem mluvil s ATF – asi převezmou řízení ve vyšetřování bombového útoku. Od vás, šerife, budou potřebovat protokoly a důkazy – jako obvykle.“

Bobby Lee prohlásil, že poskytne vyšetřování veškerou podporu. McLain nabídl sloučení všech informací, protože stále považuje Jamese Marlora za hlavního podezřelého. Cam jen seděl a divil se, jak rychleMcLain přešel k dalším věcem, když ho předtím tak ždímal jako podezřelého z vraždy. Bobby Lee gestem Cama vyzval, aby s ním šel na chodbu. Oba vyšli z místnosti.

„Omlouvám se za ty kecy,“ řekl šerif. „McLain mi řekl, co se dozvěděl od právníka, a že vás pořádně nezná. Chtěl vidět, jak se budete tvářit. Jestli vás to uklidní, rovnou říkal, že je to blbost, ale že to musí zkusit.“

„Zajímavé,“ řekl Cam. „Skoro mě usvědčil, co? Co by teď podle vás měl dělat můj tým?“

„Uděláme to takhle: Necháme federály, ať spustí vyšetřování, poskytneme jim své informace a zajistíme, aby všichni věděli, že to od nás převzala FBI. Možná se nám pak podaří něco dát dohromady.“

Cam přikývl. Oba si uvědomovali, že hrají o dost vysokou sázku. Pro Cama to byla osobní věc, pro šerifa profesionální.

„Kdo zařídí pohřeb?“ zeptal se šerif.

Cam se na chvíli zaraženě odmlčel. „To zbude asi na mě,“ prohlásil pak.

28

Týden po pohřbu se Cam sešel s právníkem J. Oliverem Strongem, který potvrdil, že Annie odkázala Camovi všechen svůj majetek mimo menší částky na dobročinné účely, církvi a domovníkovi. Cam se zeptal, jak se bude postupovat. Strong mu vysvětlil, že on jakožto vykonavatel poslední vůle provede likvidaci pozůstalosti a pak pošle Camovi šek na částku, která zbude po odečtení daní a právních výloh. Bude to nějakou dobu trvat, možná pár měsíců, než se opraví a prodá nemovitý majetek, ale protože vydělávala hodně peněz, které svěřila do správy různým finančním manažerům, nemovitost zdaleka nepředstavuje největší díl.

Zeptal se Cama, jestli se chce nějak účastnit na likvidaci, nebo to nechá na něm. Cam prohlásil, že se na likvidaci nijak podílet nechce. Měl jedinou otázku: Kdy sepsala tu závěť? Strong otázku zřejmě očekával. Odpověď Cama překvapila. Annie závěť sepsala rok po rozvodu s Camem. Od té doby přidala jen před třemi lety odkazy na charitativní účely, pro církev a domovníka. Jinak závěť za celý ten čas nijak nezměnila. Dále se Strong zmínil o ustanovení, že pokud by Cam odešel od policie, měl by z její pozůstalosti dostávat pravidelný příjem. Vysvětlila to kdysi Strongovi jako náhradu za alimenty, které vlastně měla Camovi dávat už před lety. Podle Stronga toto ustanovení platilo bez ohledu na to, že už Annie nežije.

Když jel Cam do práce, pomýšlel na to, že tyhle informace zavolá na FBI. Pak si řekl, že to nemá cenu. Nejspíš to už stejně vědí. No ale pak je jim jasné, že to není tak, že by změnila závěť v jeho prospěch až teď, když se začínali dávat znovu dohromady. Možná se tak snažila odčinit svou nevěru před lety… Pokoušel se tu dávnou historii vypudit z hlavy.

Jednoho dne mu prostě přijde poštou pěkný šek, a tím to bude odbyté. Bylo mu jasné, že dost velká část padne na daně, ale i tak by měl radši zpět živou Annie, než jakoukoli částku peněz. Nepřestávala ho překvapovat hloubka ztráty, kterou pociťoval. Náhrada za alimenty. To se jí teda povedlo.

Na cestě do kanceláře se zastavil na záchodě. Když se chystal vyjít z kabinky, slyšel, jak přišli dva muži k mušlím. Uvědomil si, že mluví o něm. Jeden hlas patřil Franku Myersovi. Druhý neznal.

„Deset milionů?“ ptal se neznámý muž.

„Tolik jsem slyšel,“ odpověděl Myers. „Ta komunistická čarodějnice mu odkázala úplně všecko. Prostě jen tak. Jen ten její barák musí mít cenu pár milionů, i s tou novou klimatizací garáže.“

„Říkalo se o ní přece, že nás nenávidí všecky, bez výjimky.“

„Richtera zřejmě ne. Před lety to byla jeho žena. Říká se, že jak přišla k penězům, začala mu zahejbat. On na to přišel a vykašlal se na ni.“

„Co taky měl dělat jinýho? Ona mu platila alimenty?“

„Co já vím… Přinejmenším teď dostane prachy.“

Ozval se zvuk splachování a pak tekoucí vody v umyvadle. Klapl zásobník papírových ručníků.

„Možná by to měl prostě zabalit,“ řekl Myers. „Já tam byl tu noc, co se to stalo. U soudu to byla jedna věc, ale ve skutečnosti pro něho znamenala hodně. A teď už to má za sebou. To ho rozhodilo. Možná víc, než si sám přizná.“

„Jo, jeho chlapi to taky říkají. Chodí prý jak tělo bez duše. No jo, ženský s člověkem umějí zacvičit. Ale kdyby odešel teď, tak by přišel o penzi.“

„To by mu přece mohlo být jedno. Teď přece přišel k opravdickejm penězům. Roční úroky z deseti milionů by hodily… tak sedmkrát osmkrát víc než taková penze. Povídá se, že ten jeho tým na tom teď není dobře.“

„Celý ten slavný tým pro stíhání závažných trestných činů by si zasloužil rozpustit,“ prohlásil druhý muž. Cam konečně poznal, kdo to je. Seržant McMichael od zásahové jednotky, ten, co neumí poučit zatčené o jejich právech. „Chovaj se jak parta kovbojů, věčně jenv civilu, jezděj v drahejch autech a berou samý příplatky za přesčasy. To každýho štve. A všecko tohle vždycky kvůli jednomu chlapovi. Má to nějakou cenu?“

Myersovu odpověď už Cam neslyšel, protože odešli. Chvíli zůstal sedět na prkýnku a zamyslel se. Jeho samotného ani nenapadlo, že by mohl odejít od policie. Prostě to bral jako hotovou věc, že bude dál chodit do práce a honit zločince. Je přece policajt. Tuhle práci umí. Co jiného by dělal? Ovšem pokud jde o peníze, to měl Myers pravdu. Z hlediska financí by mohl odejít rovnou.

Vylezl z kabinky a umyl si ruce. Chvíli zkoumal svou tvář v zrcadle. Za posledních pár týdnů trochu zhubl a obličej pořád ještě vypadal ztrhané. Viděl, že by potřeboval ostříhat. Uniformu taky nemá předpisově vyžehlenou. Hodně posedává a hledí do prázdna. Uvědomoval si, že jeho podřízení kolem něho chodí po špičkách. I Kenny se najednou držel opodál, takže jako by najednou ztratil dva přátele. Policajti vlastně málokdy mají opravdové přátele, i když to záleží na úhlu pohledu. Musejí jeden druhému věřit, protože mají navzájem v rukou život toho druhého, zvlášť v nebezpečných situacích. Jestli je podstatou přátelství vzájemná důvěra, pak policajti přátele mají. Ale ani tak nemohl vyloučit, že za tím vším nějací policajti opravdu jsou. Kennyho samozřejmě vylučoval z bombového útoku. Ale z poprav těch dvou? Utřel si ruce a pak vytáhl z kapsy mobilní telefon a zavolal zpátky tomu právníkovi.

„Je to opravdu deset milionů?“ zeptal se.

„Podle mého odhadu asi ještě víc, ale taky záleží, jak se podaří prodat nemovitost,“ odpověděl právník. „Nebyli jste manželé, takže dost shrábne berňák. Ale i tak… počítejme s čistým výtěžkem tak čtyři a půl, možná trochu víc, podle toho, jak se pohne trh.“

Počítejme, pomyslel si Cam. Takže ty peníze bereš i za svoje?

„Pomýšlíte na odchod od policie?“ zeptal se právník.

Kristepane, řekl si Cam. Všichni si myslí to samé. Cítil se trochu trapně, jak tak stojí na záchodcích s mobilem. Aspoň ho nikdo neslyší.

I když, kdo ví?

„No…“ začal nerozhodně.

„Na vašem místě bych to udělal,“ řekl právník. „Něco vám povím, poručíku. Právníci mají rádi drby. Skoro tak moc jako policajti.“

Aha, pomyslel si Cam. „No a?“

„No, doslechl jsem se, že v těch popravách na Internetu, s tím elektrickým křeslem, možná mají mít prsty nějací policajti.“

„Jste přece právník,“ zaprotestoval Cam. „A ti nedají na nějaké fámy, ne?“

Právník se zasmál. „Jasně že dáme, jen u soudu ne. Ale člověk začne přemýšlet. Není kouře bez ohně, že… To elektrické křeslo, to je novinka, ale i předtím se povídalo, že policajti od vás umějí přibarvit protokoly.“

Cam už to mockrát slyšel, ale nikdy tomu nepřikládal vůbec žádnou váhu: „Já jsem úplně nevinný, Vaše Ctihodnosti. Policisti to našvindlovali.“ Teď už si nebyl tak jistý.

„A vy myslíte, že to má něco společného se smrtí soudkyně Bellamyové?“ zeptal se Stronga.

„Nedá se říct, že by ji policajti zrovna milovali, a o právnících to platí taky.“

„To jsou kecy,“ zareagoval Cam impulzivně.

„Ze ji neměli rádi?“

„Ale ne, to vám věřím. Moc si policajtů nevážila.“ Ani obhájců v trestních věcech, dodal v duchu. Těmi přímo opovrhovala.

„No, přinejmenším tak by se to dalo říct,“ přisvědčil právník. „Máme tady ve firmě tři partnery, kteří dělají na trestních obhajobách. Ti ji přímo milovali. Jeden pracuje pro prokurátora. Ten ji teda rád neměl. Ale o to mi teď nejde.“

Cama to přestávalo bavit. Taky ho netěšilo, že tomu chlapovi nemůže říct, co si doopravdy myslí. „A o co teda?“ zeptal se.

„Nerozčilujte se, poručíku – snažím se vám pomoct. Zkuste se na to podívat z téhle strany: Jestli za tím vším jsou policajti a měli dost kuráže zabít soudkyni, kdo si myslíte, že je na řadě teď?“

„Nechám se poddat,“ odpověděl Cam.

„No přece vy, poručíku.“

Cam se překvapeně zarazil.

„Jestli za tím totiž opravdu jsou policajti,“ pokračoval právník, „musí jim být jasné, že po nich půjdete. Zabili ženu, které jste byl tak blízký, že vám odkázala všecky svoje peníze. Osobnější už to být nemůže.“

„Není to osobní kvůli nějakým penězům,“ ohradil se Cam.

„Tak jsem to taky nemyslel,“ odpověděl právník.

„My tady nemůžem pěstovat nějaké osobní případy,“ ohradil se Cam. „Bobby Lee by nás za to opékal na pomalém ohni. Navíc na to stejně nemáme čas.“

„Ale jděte, poručíku,“ řekl Strong. „Já vím, že nic jiného mi říct nemůžete, ale mezi námi chlapci z Jihu… Nikdy jste neviděl, že by si některý policajt něco bral osobně? Tomu sám nemůžete věřit. Moje žena před rokem odmlouvala při silniční kontrole jednomu státnímu policistovi a od té doby nasbírala už pět pokutových bloků. Všecky od státní policie. Jako kdyby ji měli na seznamu nepřátel, nebo tak něco. Jestli jsou za tím vším policajti, jejich největší problém teď budete vy.“

„Pokud v tom ovšem sám nejedu s nimi,“ prohlásil Cam troufale, aby ukončil hovor.

„Kristepane, poručíku. Něco takového mi vůbec neříkejte.“

„Jasně,“ přisvědčil Cam. „Protože je to blbost. Tuhle fámu vypustili do větru federálové, protože nemají žádného hlavního podezřelého. Podívejte, každému policajtovi je nad slunce jasnější, že zabít soudce je federální zločin těžkého kalibru. Přitom nemůžou vyloučit, že je nakonec někdo chytí. Za úkladnou vraždu je v tomhle státě trest smrti. Přinejlepším doživotí bez možnosti zkrácení trestu. A vězení je pro policistu těžko představitelný osud. To už je snad smrt lepší. Prostě to nedává smysl. I kdyby ji nenáviděli, jak chtěli, to si žádný policajt nevezme na triko.“

„Jo, poručíku, možná máte pravdu. Ale stejně, kdybych byl na vašem místě, tak bych si naplánoval nějakou pěknou cestu kolem světa. Jestli se vám nechce s prací u policie úplně skončit, tak si vemte neplacené volno. Ale vypadněte na nějakou dobu z města. To bych teda udělal já na vašem místě.“

„Já nejsem vy,“ vypravil ze sebe Cam co nejsmířlivěji. „Ale díky za radu.“

Zaklapl telefon. Do místnosti vstoupil seržant a zamumlal neurčitě zdvořilostní formulku o upřímné soustrasti. Cam mu poděkoval a zamířil ke své kanceláři. Požádal Sue, aby mu našla okénko v šerifově kalendáři. Tomu právníkovi řekl, že celá ta historka je vycucaná z prstu, protože musel. On sám o tom nebyl docela přesvědčen, ale tyhle pochybnosti si musí nechat pro sebe. Ale jednu zajímavou myšlenku mu ten právník vnukl. Může si vzít volno. Bude trvat ještě dlouho, než se vypořádá její majetek, a určitě se na něm bude chtít přiživit pěkných pár pijavic. Ale kdyby si vzal volno, zabil by hned několik much jednou ranou.

Sue zavolala a oznámila, že ho šerif přijme za patnáct minut.

„Mám tady předběžnou zprávu od pyrotechniků,“ oznámil šerif se zarputilým výrazem, jen Cam dosedl na židli. „KVB.“

„To není žádné překvapení,“ konstatoval Cam, když si připomněl rozsah škod.

„Jo. Důležité na tom je, že ta bomba byla o dost větší, než bylo třeba, takže asi nevěděli přesně, co dělají. Použili C čtyřku, nějakou dost starou šarži, asi ukradenou Národní gardě před více než deseti lety.“

„Jak se dá něco takového poznat?“

„Do vojenských výbušnin se posledních deset let přidávají stopovací materiály, aby se dalo poznat, odkud jsou. V téhle bombě nic takového nebylo. V laboratoři ATF říkají, že to musel být amatér, protože použil pětkrát více výbušniny, než bylo potřeba.“

Nebo pěkně naštvaný profík, řekl si Cam v duchu. „Jí to už nepomůže,“ prohlásil nahlas.

Šerif přisvědčil. „Vy jste mi volal…,“ řekl s pohledem na hodinky.

„Chtěl bych si vzít volno.“

Šerif zvedl obočí. „Na jak dlouho?“ zeptal se.

„Řekněme na rok?“

Šerif si rychle načmáral poznámku na kus papíru. „Jestli to bude skutečné volno, ne odeslání na nějaké školení nebo tak, bude to muset být neplacené volno,“ řekl. „A nemůžu zaručit, že až se vrátíte, nebude mít váš tým nového šéfa.“

Cam přikývl. Nic z toho ho nepřekvapovalo. „Samozřejmě počkám, než vyberete někoho, kdo po mně tým převezme,“ odpověděl. „Všecko mu řádně předám.“

„To snad nebude nutné,“ odpověděl šerif. „Máte Kennyho Coxe na seznamu čekatelů na hodnost poručíka. Je teda logicky na řadě, ne?“

Cam přikývl. Neměl co dodat.

„Rád bych se na něco zeptal, poručíku,“ řekl šerif. „Děláte to kvůli těm penězům, co vám spadly do klína?“

Cam zavrtěl hlavou. „Vlastně ne,“ prohlásil. „Podle právníka to stejně bude trvat celé měsíce, než se ty peníze vyřídí. Takže ne, o ty peníze nejde.“

„Pak vám doporučuju, abyste si to ještě nechal projít hlavou. Říkám vám to proto, že vás považuju za policajta do morku kostí. Mimochodem fakt dobrého policajta. Tak nějak si vás neumím moc představit, jak se rýpete v zemi někde na zahrádce, učíte na vyšší odborné škole, nebo prodáváte nemovitosti. Jste policajtem už dlouho a jestli z toho takhle naráz vypadnete, za chvilku se vám začne honit v hlavě, k čemu jste vlastně na světě. Mívá to někdy divné konce.“

„Vždyť neodcházím nadobro,“ odpověděl Cam. „Jen si to potřebuju srovnat v hlavě. A můj tým si zaslouží šéfa na plný úvazek, ne chodící mátohu. Já na to teď nemám a nemám ponětí, kdy se zase seberu. Omlouvám se, ale takhle se teď věci se mnou mají.“

„Ona přece nenáviděla policisty,“ odpověděl šerif. „Za takových okolností dost těžko chápu hloubku vašich citů. Nenáviděla nás všecky.“

„Tak se chovala jen na veřejnosti, byla to její soudcovská role,“ vysvětloval Cam. „Tímhle postojem se proslavila, tak se toho držela.“

„Nechtěl jsem být dotěrný,“ rychle vyhrkl šerif a zvedl obě ruce před sebe. „Vůbec nic mi po tom není.“ Odmlčel se. „Kromě případů, kdy to ovlivňuje výkon mých podřízených.“

Cam přikývl. Musel si přiznat, že náhlá smrt Annie rozhodně ovlivnila jeho výkon, i když původní pocit prázdnoty se pomalu měnil na chladný hněv a rozhodnutí zjistit, kdo to spáchal. Bobby Lee jako kdyby mu četl v myšlenkách.

„Musím vás taky upozornit, že rozhodně nemůžete vyrazit jako osamělý mstitel,“ prohlásil důrazně. „Jakmile si vezmete volno, nebude s váma tahle kancelář mít vůbec nic společného, dokud se nevrátíte. Zbraň a průkaz necháte tady. Jinak to nejde.“

„Ano, samozřejmě,“ přisvědčil Cam. Byla to ten den jeho první lež.

Šerif se zamyšleně zadíval na psací blok před sebou. „Tak dobře,“ řekl nakonec. „Takže se zařídím podle vašeho požadavku. Dejte mi to písemně – žádné romány, napište prostě z osobních důvodů. Dejte mi to dnes před koncem pracovní doby.“

„Ano, pane.“

Šerif zaváhal. „Máte doma nějaké svoje zbraně, že?“

Cam přikývl. Který policajt je nemá?

„To je dobře,“ řekl šerif. „Nerad bych, abyste byl vydaný napospas.“

„Vy myslíte, že budu potřebovat zbraně?“ zeptal se Cam.

Šerif pečlivě volil slova: „Jestli máte pravdu a máme tady odbojné policisty, není to vůbec vyloučeno. Já se na to určitě podívám, ale posvém a v pravý čas.“

„Jinými slovy,“ shrnul to Cam, „si mám krýt záda.“

„Vpředu taky může číhat nebezpečí, poručíku.“

Vida, tohle šlo hladce, říkal si Cam, když po schodech odcházel do své kanceláře. Nebylo mu jen jasné, co šerif myslel tím „posvém a v pravý čas“. Pak měl najednou pocit, že to asi tuší.

Kolem půl osmé večer se Cam posadil v džínách a triku na verandu.

V ruce držel sklenku whisky a užíval si pocitu volnosti. Psi si vyrazili někam za potok, honit králíky na opuštěné Holcombově farmě. V jednom měl šerif pravdu. Rozhodně si připadal vydaný napospas, když šel na parkovišti k autu, stále ještě v uniformě, ale bez průkazu, odznaku a služební zbraně. Technicky vzato sice zůstával zaměstnancem úřadov-ny okresní policie, ale už ne jako policista ve službě.

A teď se můžu začít bavit posvém, řekl si. Šerif ho varoval, že nesmí pátrat po popravách na Internetu ani okolnostech bomby. To může dodržet. V tom se teď hrabou federálové, a ti nemají rádi, když se jim někdo motá pod nohama. On se ale chystá jít na to z druhé strany – podívá se zblízka na možnost, že se spikli někteří policisté z jeho okolí a vytvořili skupinu samozvaných katů. A pokud ano, jak dlouho už to trvá? Tím neporuší žádný slib. Spíše to bude jako akademické koumání. Jo.

Vyhlížel v temnotě hafany, když za sebou uslyšel zavrzat prkna podlahy. Otočil se a hleděl do tváře rozložitého muže v policejní uniformě. Na očích měl příliš velké tmavé brýle a v ruce příliš velkou pětačtyřicítku.

29

„Dobrý večer,“ řekl Cam co nejklidněji a dával pozor, aby mu muž viděl na ruce. Zauvažoval, proč má policista v takové tmě na očích tmavé brýle. Otázka se vyřešila, když na něho muž zamířil svou zbraň.

„O co sakra jde?“ ozval se Cam.

„Poslyš,“ řekl muž. Měl školený hlas, prozrazující přirozenou autoritu. „Ta tvoje dovolená… Měl bys ji strávit někde na cestách. Někde daleko odsud. Evropa by nebyla špatná. Dálný východ by byl ještě lepší. Hlavně někde daleko.“ Odmlčel se. „Posloucháš mě?“

„Slyším, co říkáš,“ odpověděl Cam. Myslel na zbraň, kterou měl ve skříni v předsíni. „Ale nechápu to. Kdo jsi? O co jde?“

„Jde o to, že pojedeš na dlouhý výlet,“ prohlásil muž klidným, vyrovnaným tónem, jako kdyby mířit zbraní na jiného policistu bylo úplně běžné. „Jsi teď boháč, můžeš si dopřávat. Třeba zaoceánskou plavbu. Nějakou delší, nejlíp kolem světa. Hlavně pryč. Čím dřív, tím líp.“

„A když ne?“ zeptal se Cam.

„Na to se neptej. Jsou jenom dvě možnosti. Buď odjedeš, nebo si všichni budou muset navlíknout parádní uniformy, bude průvod s dudákama… Určitě si rozumíme.“

„Jde o to, že si myslím, že za těma popravama jsou policajti? Za těma elektrickýma křeslama?“

„Slyšel jsem, že nejsi blbej. Tak to dokaž i teď. Prostě odjeď.“

„A kdo teda jste?“

Muž nespokojeně zamlaskal. „Možná nakonec nebudeš tak chytrej. Možná se ukáže, že jsi blbej. Rozmysli si to. Pěkně v klidu. Dostals teď spoustu peněz. Nemusíš makat, když nebudeš chtít. Nemusíš si špinit ruce těma sračkama na ulicích. Můžeš si dělat, co chceš. Jít, kam chceš. Dostat do postele ženský, jaký se ti líbí. Klidně každou noc jinou. Můžeš si koupit novej mercedes místo tý starý rachotiny. Tý se zelenejma drátama k zapalování. Na zločince v tomhle zasraným okrese se klidně můžeš vykašlat.“

„Vražda je pořád vražda, seržante,“ prohlásil Cam, který si poprvé všiml prýmků na jeho rukávě. Bylo jasné, že není z okresu Manceford

– na to měl příliš velké břicho. Bobby Lee by ho nutil běhat s ním pětimílové štreky. Dále si Cam říkal, že tenhle chlap ho nepřišel zabít. Jen varovat. Jak moc jseš si tím jistej? ptal se varovný hlas někde vzadu v hlavě.

„Vraždy se můžeš dopustit na lidské bytosti, poručíku. Na někom, kdo patří k lidské rase. Ne na takovým humusu, jako byli ti dva sráči.“

„Soudkyně Bellamyová nebyla žádný odpad,“ namítl Cam. Snažil se udržovat hovor a přitom si vrýval do paměti zvuk mužova hlasu i rysy jeho obličeje. Něco se mu na tom obličeji nezdálo – bledost pokožky muže usvědčovala, že tráví příliš mnoho času pod střechou, než aby to byl skutečný policejní seržant.

„Soudkyně Bellamyová tomu odpadu pomáhala,“ odpověděl muž. „Její přístup těm sračkám na ulici umožňoval žít a přežívat. Nechala dva usvědčené vrahy vítězně odkráčet ze soudní síně a ještě na to byla pyšná. To znáš, že pýcha předchází pád, ne? Mimochodem se povídá, že tě federálové podezřívají, žes jí tam tu bombu strčil ty. Abys dostal ty její prachy. Je to pravda? Jdou po tobě?“

„Kdo ví?“ řekl Cam tázavě. Začínal se cítit divně. Vzpomínal na to, co kdysi řekl o Willu Guthridgovi a imunitě policistů. „Jak vidíš, ještě pořád jsem tady.“

„A to je ten problém. Velkej problém. My tě tu nechcem. Buď to půjde po dobrým, nebo jinak.“

„Kdo mě tu nechce, seržante? Kápi sis dnes nechal doma?“

Muž se jen krátce zasmál. „Poslyš,“ řekl. „My ti nechcem ublížit. Upřímnou soustrast a všecky ty kecy, ber to, jako by se stalo. Ale hlavně jeď na ten vejlet, jasný? Pěkně dlouhej vejlet.“

„Tak nějak jako vypadni a budeš žít o hodně dýl?“

„Konečně se někam dostáváme,“ prohlásil muž. Pohnul rukou s pistolí a Cam uslyšel, jak závěr zaskočil dopředu. Vůbec si do té doby nevšiml, že má pistole otevřený závěr. Věnoval pozornost spíše velkému temnému ústí hlavně. Takže teď byl náboj v hlavni, a ta mířila přímo na něho.

„Každej to pochopí.“ řekl muž. „Ženu ti zabili, dělat policajta tě už nebaví a najednou máš peněz jako šlupek. Když teď složíš svůj stan a zmizíš do temné noci pouště, nebude na tom nic divného. Ber to takhle. Buď si to zařídíš sám, nebo to uděláme my posvém.“ Na chvíli se odmlčel a pak najednou prohlásil: „Tak zatím.“

Zmizel zpět do Camova domu. Cam uslyšel psy štěkat v dálce na kopci a v duchu jim zanadával. Počkal, dokud neuslyší zavírat hlavní vchod, a pak se rychle vydal do domu. Uslyšel venku nastartovat silný motor. Odhrnul záclonu a uviděl odjíždějící auto, které vypadalo jako policejní bez označení. Snažil se přečíst poznávací značku, ale světlo nad ní nesvítilo. Když auto dojelo pod pouliční osvětlení, snažil se zahlédnout číslo na bočních dveřích, ale žádné tam nebylo.

No, pomyslel si, tohle auto ani ten chlap nejsou z našeho okresu. Otázka zní, byl to vůbec opravdový policajt? Auto Ford Crown Victoria si může sehnat každý.

Uvědomil si, že mu srdce buší dvakrát rychleji než jindy. Pak uslyšel, jak zvoní telefon, a zvedl sluchátko.

„Dobrý večer, poručíku Came,“ ozvala se Jaspreet Kaur Bawová. „Doufám, že neruším?“

Určitě ne tak jako těch pár minut před chvílí, odpověděl jí v duchu. „Vůbec ne, slečno Bawová. Chci říct, Jay-Kay.“

„Výborně. Vždycky váhám, než zavolám nějakému policistovi domů.

I když jsem slyšela, že teď budete trávit doma více času.“

„Zdá se,“ odpověděl Cam. „Vzal jsem si neplacené volno. Ale to už zřejmě víte…“

„Slyšela jsem o tom, poručíku Came,“ odpověděla. „A co budete dělat? Někam si vyrazíte?“

„Kristepane, vy taky?“ vyhrkl Cam.

„Prosím?“ zeptala se s nelíčeným překvapením. Cam si uvědomil, že se jen snaží vést zdvořilostní konverzaci.

„Jak jde vyšetřování těch poprav na Internetu?“ přizpůsobil se. „Ještě na tom děláte? Spolupracujete i s ATF?“

„Pracuju jen pro FBI,“ odpověděla. „I když tady v Charlotte FBI a ATF spolupracují dost těsně. Už se ví, co to bylo za výbušninu, ale ještě se neví, jak to spustili.“

„No, já jsem z toho teď venku,“ prohlásil Cam. „Celá okresní policie je z toho teď venku. Abych odpověděl na vaši otázku, nevím ještě, co budu dělat. Nic policejního to ale nebude.“

„To bylo hrozné, co se stalo. Já a ten agent jsme nebyli pryč ani hodinu. Dodatečně mě to dost vyděsilo.“

„To si umím představit. Když se člověku podaří uniknout před nebezpečím, neznamená to ještě, že žádné neexistuje.“

„Jste smutný, chci říct, protože ta žena je mrtvá? Slyšela jsem, že pro vás byla víc než jen soudkyně?“

Cam ji stručně zasvětil do povahy svých vztahů k Annie Bellamyové. „Takže máte pravdu, jsem smutný. Myslím, že se mezi námi začínalo rodit něco pevnějšího.“

„To je mi líto,“ odpověděla. „Já jsem na ni byla naštvaná, když pustila ty dva. Ale jak jsem pochopila, šlo o právní otázku. Tahle země je přímo posedlá právními otázkami, co? Taky se říká, že zdědíte fůru peněz.“

„Jo, vypadá to tak,“ připustil. „Jednak mě to fakt překvapilo, jednak to bude ještě trvat. Právníci. Prodej nemovitosti. Daně. Bavíte se teď v Charlotte u kafe o něčem jiném než o mně?“

Zasmála se. Neznělo to nepříjemně. „No, je to zajímavý námět na klepy, to je pravda,“ připustila. „Bomba, možná souvislost s těmi popravami na Internetu a velké dědictví… Musíte sám uznat, že to je zajímavější než hledání podezřelých teroristů. Ale povídá se i o vážnějších věcech, poručíku Came.“

„Co kdybyste mi říkala jen Cam? Teď jsem poručík jen na papíře.“

„Dobře, Jene Came,“ souhlasila. Cam se nemohl neusmát.

„No, co se povídá?“

„Že motiv pomsty byl mnohem silnější na zabití těch dvou, ale u soudkyně už to je na vážkách. Zvlášť když se dozvěděli o její závěti.“

„Cui bono,“ řekl.

„Prosím?“

„Cui bono. To je latinsky. Něco jako kdo tím získá. První otázka při vyšetřování vraždy. Kdo něco získá smrtí oběti. Tady jsem to očividně já.“

„Ano,“ přisvědčila. „O tom se taky dost povídá. Pan McLain tohle podezření nebere moc vážně, ale lidi od ATF asi ano.“

„Rád slyším, že mám na své straně aspoň McLaina,“ odpověděl. „Proto mi voláte, Jaspreet? Varovat mě, že jsem podezřelý z toho, že jsem ji zabil?“

„Vlastně ano,“ souhlasila.

„Nedělejte si vrásky. Já to nebyl. Nevěděl jsem nic o té závěti a neměl jsem žádný důvod očekávat, že bych z její smrti cokoli vytěžil. Bylo to právě naopak. Ale oceňuji váš zájem.“

„No, někdo tu hroznou věc provést musel, Jene Came,“ prohlásila.

„To určitě ano, Jaspreet. A já nemám důvod nevěřit, že by spojené úsilí FBI a ATF viníky neodhalilo a nedopadlo. Vy snad ano?“

Zaváhala. „Nebyla bych si tím tak jistá,“ podotkla. „Zdá se, že v tomhle vyšetřování jde o víc než o hledání jediného viníka. Ale jsem jen pouhá konzultantka, takže o mnoha věcech nevím vůbec nic.“

„Ledaže byste na to pustila ty svoje tygry a začala si číst e-maily ostatních,“ nadhodil.

Znovu se zasmála. „Musím se přiznat, že ráda v lidech budím dojem, že toho dokážu víc, než doopravdy umím,“ odpověděla. „Federální komunikace zajišťuje NSA. Nikdo neumí prolomit kódy NSA.“

„Leda by vás pustili do kanceláře,“ odpověděl. „Tam vás nechali nahlédnout do pár počítačů, prozkoumat firewall a ostatní zabezpečení. Jako vás vpustili do systému okresní policie. A soudní sítě.“

„Abych mohla klientům pomoct, musím mít přístup k jejich systému,“ odpověděla upjatě.

„A počítač, ten nikdy nezapomene, co viděl, že?“ pokračoval.

„Takové už počítače jsou,“ přisvědčila.

„Na vašem místě bych byl opatrný, Jaspreet,“ řekl. „Je to tak, jak říkáte. Lidi od vlády mají velké počítače a pořád všechno hlídají. Když na sebe upozorníte, vyhmátnou vás.“

„Já jsem vždycky opatrná, Jene Came,“ odpověděla. „A rozhodně nepodceňuju jejich počítače. Ale platí totéž pro ty, co u nich sedí? I vy byste se měl mít na pozoru. Zůstaneme v kontaktu?“

„Co nejlíp to půjde, Jaspreet,“ odpověděl. „Co nejlíp to půjde. Možná na chvíli vyrazím na cesty.“

„Tak si s sebou vezměte ten notebook Dell,“ řekla. „Ten, co jste si koupil před dvěma lety.“

Zasmál se. Snažila se předvádět.

„Můžu se na něco zeptat?“ změnil téma. „Nezkoušela jste vy hledat Jamese Marlora?“

„Ne, nezkoušela. Mám to zkusit?“

Řekl jí o srubu v horách. „Nepoznal jsem, jestli tam někdo v poslední době byl nebo ne. Ale byla by to skvělá skrýš.“

Požádala o přesné souřadnice. Přinesl si zápisník a přečetl jí údaje, které dal pilotovi vrtulníku.

„Přeju vám dobrou noc, Jene Came,“ řekla. „A zůstaneme v kontaktu, ano? Určitě. Nashle.“

Když zavěsil, vzpomněl si, že se jí chtěl zeptat, co našla v počítači Annie. Stejně to teď už je asi jedno, řekl si.

30

Druhý den ráno šel zkontrolovat mercedes, jestli nenajde něco podezřelého v elektrických obvodech a hlavně v zapalování. Prohlédl auto zespodu, zkontroloval brzdové hadičky, zásobníky s kapalinami, kryt benzínové nádrže, stěnu mezi řidičem a motorem a celý vnitřek vozidla. Pak hledal přístroje pro elektronické sledování – zkontroloval rámečky poznávací značky a ostatní oblíbená místa, kam on sám s ostatními členy týmu takové přístroje obvykle instaloval.

Pak vytáhl autorádio značky Blaupunkt a pozorně je prohlédl, jestli nenajde nějaká „vylepšení“ – například přídavnou anténu nebo nějakou malou destičku s tištěnými spoji. Věděl, že autorádio je velmi oblíbeným místem pro instalaci tajné vysílačky, protože má svůj zdroj napájení a je připojené na anténu. Nenašel nic mimořádného. Pak prověřil napevno v autě nainstalovaný mobilní telefon, ale i ten vypadal normálně. Jako další spojovací prostředek v autě sloužila vícekanálová vysílačka, kterou se dal přístup do zajištěného komunikačního systému policie získat pouze vložením správného kódu, který se denně měnil. Z bezpečnostních důvodů byla tato vysílačka zcela uzavřená a zapečetěná a žádné známky porušení na ní neshledal. Zkontroloval všechny antény, jestli některý kabel nemá odbočku. Nikde nic. Pečlivě hledal známky nedávného odtažení. Jednou to s týmem takhle udělali – v časných ranních hodinách odvezli s odtahovým náklaďákem auto vyhlédnutého cíle, nechali v laboratoři nainstalovat sledovací systém a pak auto vrátili tam, kde původně parkovalo. Žádné stopy ničeho podobného na svém autě také neshledal.

Potom stejnou kontrolu zopakoval s pickupem – starou fordkou s pohonem na všechna čtyři kola, která měla najeto dobrých sto třicet tisíc kilometrů. Když skončil, sedl si za volant pickupu a zamyslel se. Nezdálo se, že by někdo něco prováděl s jeho přibližovadly, pokud to neudělal opravdu dokonale. Co teda zmínka toho „seržanta“ o kabelech v zapalování? To byla nepokrytá hrozba. Auto Annie vyletělo do vzduchu, když nastartovala. Mně by se to mohlo stát úplně stejně, řekl si. Na druhou stranu, podle zprávy ATF se v troskách našly zbytky časovače. Názory se různily: Podle jedněch byla bomba opravdu načasovaná, podle druhých tam časovač pachatel nastrčil, aby zmátl vyšetřování. Vypadalo to tak, že bombu spustilo nastartování auta. Ve prospěch této teorie hovořila ta skutečnost, že pachatel nemohl vědět, kdy bude Annie u auta. V šerifově kanceláři se věřilo, že byl spouštěč spojen se zapalováním. Ten chlap včera večer chtěl, abych odjel. Možná ho v tomhle poslechnu. Kenny Cox nevolá s žádnými otázkami, takže asi všecko zvládá. A ten neznámý chlap měl pravdu, nic mě tu už nedrží. Nemusím zrovna na plavbu kolem světa, ale dělat terč na střelnici není nic moc zábava. Poškrábal se na bradě, kde cítil pod prsty vyrážet husté vousy. Rozhodl se, že jako výraz nové svobody si je nechá dorůst. Šerif nic takového svým podřízeným netrpěl. Stříhání vlasů každých deset dnů taky nemusí brát tak vážně. Nebude to špatné, dát načas sbohem těmhle mariňáckým manýrám. Zauvažoval, že by mohl zas začít kouřit, pak ale myšlenku zahnal. Dva roky mu trvalo, než se zlozvyku zbavil, a s tímhle ohněm není radno si hrát. Pak provedl jednu důležitou změnu. Vrátil se do domu a zavolal místnímu prodejci Fordu, jaké mají nové pickupy.

Ten den těsně po západu slunce seděl Cam v houpacím křesle na přední verandě domu Kennyho Coxe. Dost se ochladilo. Měl na sobě džíny, červenou flanelovou košili, černý horalský klobouk a těžkou loveckou bundu. Přijel starým mercedesem. Nechtěl, aby každý hned věděl, že si koupil nový pickup. A ten starý mercedes všichni znali. Když na výjezdu z Tribora projížděl kolem auta s nastraženým radarem, policista u laptopu mu zamával. Když zapisoval přihlášku k registraci na nové auto, schválně si změnil písmeno v příjmení, aby zmátl počítače.

Měl u sebe jeden z oblíbených kousků ze své sbírky ručních zbraní, jednorannou repliku armádního koltu ráže pětačtyřicet. Uvědomoval si, že v případě skutečné potřeby není jednoranná zbraň nejužitečnější. U mariňáků se ale naučil, že jedna dobře mířená rána může být mnohem účinnější než bezhlavě pálená salva. Nutnost natahovat kohoutek ručně nutí střelce, aby se lépe soustředil a pečlivěji mířil. Použití takové zbraně prostě vyžaduje jen pevnou ruku a dostatek kuráže. Cítil, jak mu velký kolt příjemně nadouvá kapsu bundy.

Auto zaparkoval tam, co obvykle míval auto Kenny, na štěrkové příjezdové cestě před domem. Chtěl si s Kennym v klidu promluvit, ne ho překvapit. Na obloze se vznášel bledý srpek měsíce, přes který občas na noční obloze přelétla stříbřitě šedá oblaka. Kennyho pozemek zabíral dobrých dvacet hektarů, hlavně lužního lesa na březích řeky Deep River. Dvoupodlažní dům stál vzadu, obklopen starými duby, na doslech od řeky. Kenny udržoval dvůr kolem domu, ale pole a ploty už dávno podlehly přírodním vlivům. Kousek od domu už léta tiše rezivěl prastarý traktor.

Příjezdová cesta z okresní silnice měla skoro půl kilometru. Cam tedy věděl dlouho dopředu, že se Kenny vrací domů. Když auto zastavilo, ještě dost dlouho na Cama svítila jeho světla, než konečně zhasla. Kenny vystoupil, zavřel dveře a vyšel po schodech na verandu. Na sobě měl uniformu.

„Neřekl jsi mi o všem tom schůzování,“ řekl, když se zastavil na nejvyšším schodu.

„Byrokratické povinnosti,“ odpověděl Cam. „Něčím si musíš zasloužit vlastní kancelář a ten vyšší plat.“

Kenny si povzdechl. „Dáš si něco k pití?“

Cam vstal a následoval Kennyho dovnitř. Zamířili přímo do kuchyně, kde Kenny rózsvítil a našel láhev jednosladové whisky. Nalil do dvou sklenic, jednu podal Camovi a vysunul zpod stolu židli. Cam se posadil a položil klobouk na další židli.

„Je to jen jeden den a už vypadáš nějak jinak,“ konstatoval Kenny.

„Ty taky. Gratuluju k povýšení.“

„Je to jen nakrátko,“ odpověděl Kenny. „Doufám.“

„Možná ne,“ odpověděl Cam. Oba se napili a jen tak seděli a hleděli. Camovi připadalo, že Kenny vypadá unaveně.

„Tehdy večer…“ začal Cam, ale Kenny mávl rukou.

„Zapomeň na to,“ prohlásil. „Byl jsi na tom bledě. Neměl jsem tam vůbec lézt, ani začínat… o různých věcech.“ Zadíval se na Cama. Díky obrovské postavě na Cama shlížel shora, i když seděli u stolu.

Cam pokývl hlavou. Nechtěl nic říkat, aby nepláči nějakou hloupost. „Co se říká o té bombě?“ zeptal se.

„To ti nemůžu říct,“ odpověděl Kenny. Cam zvedl obočí.

„Šerif mě upozornil, že jsi na neplaceném volnu,“ vysvětloval Kenny. „Abych tě mohl zastupovat, jeho podmínka je, že ti nesmím o ničem nic říkat.“

„Co ti ještě řekl Bobby Lee?“

„Že kdybych ti něco řekl, že by to asi nemusel být moc velký problém, protože prý stejně hned vypadneš z města.“

„Tohle ti řekl?“ zeptal se Cam a neskrýval překvapení.

„Copak to máš v té kapse?“ zeptal se Kenny.

„Revolver,“ odpověděl Cam. „Repliku.“

Kenny si pohrdavě odfrkl. „Co z toho?“ zeptal se. „Jednoranný revolver, ten je k ničemu.“

Cam pokrčil rameny a vytáhl revolver z kapsy. Kenny ztuhl. Cam předstíral, že se obdivné dívá na revolver. „Bobby Lee mi řekl, že musím odevzdat všecku policejní výzbroj,“ začal. „Ale taky se ujišťoval, jestli mi zbudou nějaké zbraně. Vzal jsem to jako varování. Tak teď nosím tohle. Na patnáct metrů se trefím, kam chci. Napůl zbraň zvedl a roztočil bubínek. Dával dobrý pozor, aby přitom nemířil na Kennyho. Všiml si, že nevidí tu ruku, v níž Kenny nedrží skleničku. Má zdravé policajtské instinkty. Nechal dopadnout úderník na prázdné místo v bubínku a zasunul zbraň zpět do kapsy. Tou dobou už viděl obě Kennyho ruce. Napil se whisky a Kenny následoval jeho příkladu.“

„Na co se chystáš?“ zeptal se Kenny.

Cam znovu pokrčil rameny. „Ještě nevím,“ řekl. „Docela by se mi chtělo zapátrat si kolem té bomby, ale to by nedělalo dobrotu.“

„U FBI by tě zmastili za maření vyšetřování,“ souhlasil Kenny. „Máš vidět tu brunhildu, kterou na to poslali od ATF.“

„Jo, to je mi jasný. Asi bych měl vyrazit na cesty, když mě tam každý posílá.“

„Možná je to dobrej nápad,“ konstatoval Kenny. „Aspoň tě to nebude svádět.“

„Jenže je to dost těžký,“ řekl Cam. „Tolik nedodělanejch věcí…“

„To je teď náš problém,“ prohlásil Kenny a dopil sklenici. „Podle mýho, jak najdem Marlora, tak se to všecko poskládá a bude hotovo.“

Cam přikývl. „Podle té druhé teorie…“ začal zkusmo. Kenny ho tentokrát nezarazil.

„Jeden člověk by to všecko nezvládl,“ pokračoval Cam. „Mohla by to být malá skupinka lidí, co jeden druhýmu věří. Zkušenejch lidí. Zkušenejch policajtů.“

„Jako třeba já?“ zeptal se Kenny.

Cam neodpověděl.

„Nebo jako ty?“ zašklebil se Kenny.

Cam na něho hleděl. Nebyl si jist, nakolik je to zastřené pozvání.

„Sakra,“ pokračoval Kenny, „neříkej mi, žes na to nikdy nepomyslel.“

„Možná…, někdy…, na chvíli…“ připustil Cam váhavě, když si vzpomněl na dávnou situaci, kdy mohl oprávněně zastřelit mladého narkomana. Tehdy ho řevem přinutil, aby se podrobil. „Ale určitě bych nešel do žádné organizované skupiny. Za prvé, bylo by dost těžké to zorganizovat.“

„Opravdu?“ zeptal se Kenny.

„Jasně že jo,“ reagoval Cam. „Museli by mít nějaký zasvěcovací postup. Uchazeč by musel provést něco, čím by se ostatním vydal do rukou.“

Kenny zamyšleně pokýval hlavou.

„Taky by potřebovali nějaký zajištěný systém komunikace,“ pokračoval Cam a pozorně sledoval Kennyho, jak reaguje. „Možná nějaký systém uvnitř systému. Nějaký kód nebo co. A neupoutat na sebe pozornost.“

„Tohle všechno by šlo zařídit,“ prohlásil Kenny, ale z obličeje se mu nedalo nic vyčíst. „Ale to, co by se dalo považovat za spravedlnost, je podle zákona vražda.“

„To máš pravdu, ale jako policajti by si mohli myslet, že na ně nikdo nemá, že když jsou uvnitř systému, tak je nikdo nemůže odhalit.“

„No, nevím, Came,“ řekl Kenny. „Znáš v šerifově okolí snad každého. Všichni si občas pustíme hubu na špacír, co by se těm sráčům mělo stát, ale nikdo si přece neohrozí zaměstnání, penzi a svobodu kvůli chvilkovému uspokojení.“

„Napřed povinnost, potom zábava?“ zeptal se Cam.

„Jo, přesně tak. Chci říct, bylo by pěkný některý ty hovada zastřelit před očima milující matky. Ale musíme se vrátit zpátky na zem. Žádnej policajt by kvůli tomu neriskoval, že půjde do lochu.“

„Jediná hrozba by pro takovou skupinku byl jinej policajt, kterýmu by to začalo vrtat hlavou,“ volil Cam pozorně slova. „S takovým by se museli vypořádat.“

„Jo, a co?“ odpověděl Kenny. Zdálo se, že zpozorněl.

„Možná to by mohl být ten zasvěcovací proces,“ řekl Cam. „Možná varování, a pak přímý zásah.“

„Varování? To by byl víceméně důkaz, že taková skupina existuje,“ odpověděl Kenny. „Určitě by nebyli takhle hloupí.“

„Pokud by se nerozhodli, že ten problém stejně vyřeší.“

„Ale žádného policistu jsme nikdy takhle neztratili,“ namítl Kenny. „Všechny nehody mimo službu se vyšetřují zvlášť důkladně. Nikde nic nejasného. Ani jeden případ.“

Cam přikývl, ale na Kennyho se nepodíval. Měl strach, co by mohl uvidět v jeho očích. Dostali se dost daleko. Původně čekal, že Kenny celou myšlenku zavrhne jako naprostý nesmysl. Ale řeč se rozvíjela dost jinak. Řekl si, že začne z jiného konce.

„Podle mě by jeden chlap mohl zmáknout ty dva sráče na elektrickým křesle,“ řekl. „Ale v jejím domě jich na to muselo být víc. Jeden naštvanejchlap by to sám nezvládl.“

„Ani jeden naštvanej policajt,“ dodal Kenny. „Mezi šerifovejma lidma nebyla vůbec oblíbená. Tys byl snad jedinej, kdo na ní něco viděl.“

Cam zamyšleně hleděl do své sklenice. Uvědomoval si, že Kenny je mnohem složitější povaha než ten bezstarostný sukničkář a pistolník, jakého staví na odiv. „Láska to nebyla,“ řekl. „Spíš takové vzájemně výhodné kamarádství.“

Kenny se zatvářil odmítavě. „No,“ řekl, „vždyť víš, jak to bylo mezí ní a mnou. Šla i po jinejch policajtech. Nevím, kdo ji povýšil na boha, ale rozhodně se tak chovala.“

Cam pocítil nával vzteku. Pak si připomněl, že se sem nepřišel poprat. Chtěl Kennyho neutralizovat, tak mu nepřipomněl, že soudní sankce byly až reakcí na to, co Kenny provedl. „Můj vztah k ní nebyl jednoduchý,“ pokračoval. „Staré věci, nové věci, jedno přes druhé. Možná bys měl vědět, že ona neměla žádnou radost z toho, jak rozsoudila ten případ. Ale ze svého pohledu nemohla jinak. Jestli se pamatuješ, tak to byla naše chyba, ne její.“

Kenny se ozval. „Byla to chyba zásahové jednotky. A mezi ní a náma nešlo jen o tenhle případ. Je to teď jedno, podle mě je za tím ten James Marlor. Jsem si tím jistý. Je to Occamova břitva: To nejjednodušší řešení je obvykle správné. Nemá cenu přemýšlet o samozvaných policajtech, když máme podezřelého, který nám do všeho zapadá. Stačí nám ho prostě najít. A bude hotovo.“

„Asi jo,“ připustil Cam. Chtěl debatu ukončit smířlivě. Pro každý případ. „Budu se muset poprat se životem.“

„A s tím tvým dědictvím,“ připomněl Kenny. „Pokud ti ho federálové nakonec pustí.“

Cam zauvažoval, jestli to nemá být náznak hrozby. Přesto se usmál a vstal. „Ty peníze mi ještě neříkají pane,“ řekl.

„Všecko snad na daně nepadne.“

„No, skoro,“ odpověděl Cam. „Víš, jak to bývá, když berňák do něčeho zatne drápy.“

„Tak si to všecko užij,“ řekl Kenny. Zůstal sedět. Na tváři měl zajímavou směsici přátelského výrazu a tichého uspokojení. Zasmál se. „Kluci v týmu uzavírají sázky, za jak dlouho se vrátíš.“

„Možná vás všecky překvapím,“ řekl Cam a podrbal se v rašících vousech. „Třeba se mi to zalíbí.“

Kenny mu pokynul prázdnou sklenicí. „Tak šťastnou cestu,“ řekl. „A pamatuj si – má to být dovolená, tak nepracuj. Neohlížej se zpět. A jestli tady jsou nějací samozvaní policajti, co zabíjejí zločince, tak věř tomu, že je dostáném.“

„Tím jsem si jistý,“ zakončil Cam debatu a odešel. A je to, pomyslel si.

Z auta ještě viděl bledou skvrnu Kennyho obličeje v okně, když couval a otáčel na příjezdovou cestu. Přijel sem a očekával ujišťování a argumenty, proč nemá pravdu. Místo toho zjistil… co vlastně? Kenny naznačil, že by se vyšetřování mohlo nakonec soustředit na muže, který nakonec zdědí ten velký balík peněz. Šerif se s Camovým neplaceným volnem smířil náramně rychle. Když se jim nepovede najít Marlora, kdo bude pěkně na ráně jako možný pachatel?

„Jestli s tím mám něco udělat, musím se do toho dát rychle,“ řekl si nahlas.

Vtom mu zazvonil mobilní telefon. Ozvala se Jay-Kay. „Mám dobrou zprávu,“ oznámila. „Několik kilometrů od toho místa, co jste mi dávalsouřadnice, někdo použil lexingtonský mobil. Je vám jasné, co z toho plyne?“

„Naprosto. Díky moc.“

„Buďte opatrný, Jene Came. Nemusíme být jediní, kdo to ví.“

31

Cestou do Tribora dostal textovou zprávu, aby se sešel se šerifem v arboretu. Dorazil na místo o dvacet minut před dohodnutým časem. Hlavní brána byla zavřená, ale vedlejší vjezd nechránila žádná zábrana. Celé zařízení představovalo jakousi kombinaci arboreta a botanické zahrady, položenou uprostřed obytné čtvrti pro vyšší třídu. V důsledku loňské silné zimní bouře, která zkosila skoro šedesát procent všech stromů, to v tuhle chvíli byla spíš jen ta zahrada. Zaparkoval na parkovišti pro zaměstnance, zhasl světla a čekal. Celé parkoviště osvětlovala jediná lampa. Zdálo se, že si tu nikdo příliš nedělá hlavu s bezpečností.

Po nějaké době uviděl přijíždět policejní auto, kterému svítila jen parkovací světla. Za chvilku seděl Bobby Lee na místě spolujezdce v mercedesu.

„To tajnůstkaření mi leze krkem,“ prohlásil, jakmile dosedl.

„Mně taky,“ odpověděl Cam. Říkal si, jestli šerif vlastně ví, jak ho celé operační oddělení pořád sleduje. A jak se mu říká. Nejspíš to pro něho není žádné tajemství.

Šerif se na Cama pozorně zadíval. „Potřebujete oholit, poručíku.“

„Nechávám si to narůst,“ odpověděl Cam.

Šerif znechuceně zašilhal k nebi. „Berete to s tou dovolenou nějak moc vážně, ne? Podívejte se, přemýšlel jsem o tom, co jste mi řekl.“

Cam necítil potřebu ptát se, co má šerif konkrétně na mysli.

„Chci, abyste se na to pro mě mrknul. Opravdu rád bych věděl, jestli za tím něco je. Kromě těch drbů o současných a minulých případech. Něco hmatatelného.“

„Nějaké důkazy.“

„Jo, důkazy by nebyly od věci.“

„Budu potřebovat počítačový přístup,“ vyhrkl Cam bez přemýšlení.

„Na co?“

„Podívat se do minulosti. Třeba najdu nějakého podezřelého, co se najednou sám zabil.“

„No jo, ale jak bych vám to mohl dát, aby o tom nevěděl správce systému?“

Cam pokrčil rameny. „To sice nevím,“ řekl, „ale znám někoho, kdo by to mohl zařídit.“

Šerif chvíli nechápavě hleděl, pak mu to došlo. „Ona ale pracuje pro FBI,“ odpověděl.

„Proto je na to ještě vhodnější,“ řekl Cam. „Aspoň jim dáme vědět, že na tom dělám s oficiálním posvěcením. Jinak se jim připletu pod nohy…“

„A oni přišlápnou. Jo. Dá se té ženské věřit?“

„Pokud jde o mou osobní bezpečnost? Ani náhodou. Ale můžeme ji použít jako kontakt na federály.“

„K čemu?“

„Budou vidět, že se snažíme řešit svoje problémy. Navrhuju tohle: zavolejte Jay-Kay. Řekněte jim, že pro vás budu pracovat tajně. Pak ji na něco najměte. Ona si vymyslí nějakého pomocníka nebo konzultanta, a to budu já. Budu pátrat, a ona mi přitom pomůže s těma počítačovejma věcma. Tím zabijeme najednou dvě mouchy: Já budu krytej, protože budu mít oficiální pověření, a vy budete krytej, protože se aktivně snažíte zjistit, jestli je ten problém skutečný.“

Nedodal ještě třetí hledisko. Při takovém pátrání na něho ani FBI ani Kenny nebudou moct ušít nějakou boudu, aby ho falešně obvinili.

Šerif zamyšleně přikyvoval. „Jo, to by mohlo vycházet. Zbývá jeden problém – v takové situaci vám nemůžu dávat plat. Administrativně nebudete ve stavu. Musíte zůstat na tom neplaceném volnu.“

Cam se usmál. „Vyberu si to v naturáliích, až ty hajzly dostáném.“

Šerif souhlasně zabručel.

„Jak budeme komunikovat?“ zeptal se Cam.

„Seženu nějaké pagery,“ odpověděl Bobby Lee. „Mluvit spolu budeme jenom osobně. Žádné telefony ani e-maily.“

„V kanceláři o tom budete vědět jenom vy?“

Šerif přikývl. „Ne že by se mi to moc líbilo, ale za takových okolností…“

„Co takový Steven Klein?“

„Rozmyslím si to. Steven se rád předvádí, chce na lidi dělat dojem, co všecko ví. Obzvlášť na nějakém tom večírku.“

Cam chvíli myslel na šerifovy pracovníky vnitřní inspekce, ale pak takovou myšlenku rychle zahnal. „Co vás přimělo změnit názor?“ zeptal se.

Šerif mu pohlédl do očí. Ve světle lampy pouličního osvětlení měl v tváři hluboké stíny, a najednou Camovi připadal tak nějak starší.

„Federálové s náma přestali mluvit,“ prohlásil.

„Zato se mnou někdo mluvil,“ řekl Cam a vyprávěl šerifovi o večerní návštěvě. Když skončil, šerif zaklel.

„Poznal byste ho podle fotky?“ zeptal se.

„Těžko,“ připustil Cam. „Nejvíc pozornosti jsem věnoval jeho pětačtyřicítce. Musím přiznat, že mě to celé dost zaskočilo. Nějakej starší policajt. Jestli to byl policajt. Není takový problém sehnat uniformu a auto. Starší policejní auta se přece rozprodávají v dražbě.“

„Připadal vám jako policajt?“

„To teda jo, připadal.“

„Přiznal se, že zabili ty dva a soudkyni?“

„O ničem takovém vůbec nemluvil,“ odpověděl Cam. „Prostě mi jen přišel říct, ať vypadnu.“

„Do prdele práce. Tak je to přece pravda.“

„Od nás určitě nebyl, šerife,“ řekl Cam.

„To je jen malá útěcha. Musím to nahlásit FBI.“

„Proč, když s váma oni nechtěj mluvit?“ zeptal se Cam. „Můžete přece začít svoje vlastní šetření. Až si začnou chtít vyměňovat informace, budete mít co nabídnout.“

„A do té doby?“

„Do té doby se budu tvářit, že jsem je poslechl,“ odpověděl Cam.

32

O dva dny později Cam kráčel po klikaté pěšině na severním úbočí hory Blackberry Mountain. Na severozápadě probleskovala mezi stromy hladina přehrady Sinclair a nad nimi se vznášel ranní opar. Oba psi radostně pobíhali kolem, čenichy u země a ocasy nadšeně rozkomíhané. Nad hřebeny vlála ve větru mlha a Camovy kroky se nezvykle hlasitě rozléhaly lesem. Vítr jako by se neuměl rozhodnout, jestli bude přívětivě teplý nebo ledově lezavý. Protože už oficiálně začala lovecká sezóna, měl Cam na tlusté bundě řvavě oranžovou nylonovou vestu. Nesl si hůl z tisového dřeva, v jedné boční kapse bundy velký kolt a v druhé pepřový sprej. Na zádech pak malý batoh. Neplánoval se v lese zdržet přes noc, ale nikdy nevyrážel do lesa bez základních potřeb k přežití. Tím méně na podzim. Počasí v horách západní Karolíny se umí změnit hodně rychle a nad hřebenem Blue Ridge v dálce visela výhružná černá mračna.

Cam nebyl v horách žádným nováčkem. Řadu let vyrážel do hor i se psy skoro každý víkend. Dnes ovčákům nasadil speciální obojky proti štěkání. Neměl sice v úmyslu plížit se k Marlorovu srubu úplně potají, ale nechtěl ani, aby psi Marlora štěkotem varovali už půl hodiny předem. Zvuk se v horách nese daleko. Stoupal vytrvalým, i když ne překotným tempem. Podle vykopaných jam to vypadalo, že se tady občas sbírá ženšenový kořen. Nemálo chudých horalů si přivydělává sběrem kořenů.

Sledoval trasu, kterou tehdy jel s policejním řidičem z okresu Surry, až dorazil k opuštěné farmě na severním úbočí. Po půlhodinovém hledání tu našel ve stodole zamaskovaný pickup, nejspíše Marlorův. Dveře auta byly zamčené, tak se nemohl přesvědčit najisto. Přesto i se psyvyrazil po malé pěšině nahoru do stráně. Čas od času na malém přístroji GPS zkontroloval, jestli jde správným směrem. Dával pozor, co se kolem děje. Uvědomoval si, že ho místní zvěř skoro určitě sleduje. Věděl taky, že někteří místní lidé rádi lekají návštěvníky tak, že stojí nepohnutě u stromu a nepohnou se ani nepromluví, dokud příchozí není na pár metrů. I proto měl s sebou psy. Věděl, že ti každého člověka i lovnou zvěř najdou dávno před ním. Jinak by musel postupovat po indiánském způsobu: jít a občas se zastavit, rozhlédnout a zaposlouchat. Ani takový způsob pohybu by mu nevadil, ale nehodil se v situaci, kdy potřeboval dojít do poměrně vzdáleného cíle a zpět ještě před úplným setměním.

V telefonní budce si u Jay-Kay ověřil, jak zjistila ten telefonát. S pomocí mobilního operátora vytipovala věž, na kterou by se měl přihlásit každý telefonát v okruhu osmi kilometrů od srubu a na jižní straně od hory Blackberry Mountain. Pak lokalizovala další dvě věže na dohled od srubu, ale mnohem vzdálenější, jednu na západě a druhou na východě. Bylo pravděpodobné, že volání od srubu se zaregistruje u nejbližší věže a ty dvě další takový hovor odmítnou. Pokud by se však nějaký takový hovor vyskytl, bylo by nanejvýš pravděpodobné, že pochází z okolí srubu. Pak svoje tygry nastavila tak, aby vyhledávali všechny výskyty takových hovorů. Vyskytl se však jen jeden, a na tento jediný hovor ho ihned upozornila. Nebylo samozřejmě vyloučeno, že pocházel od náhodného turisty. Přesto však představoval nejsolidnější stopu mezi těmi, jež za celou dlouhou dobu vůbec získali.

Kolem jedné hodiny po poledni procházel už po pěšině v lese za Marlorovým srubem. Už před půlhodinou přivolal psy k noze a oni teď poslušně leželi v borovém jehličí, zatímco jejich pán studoval srub, zda zjistí nějaké známky života. Zdálo se mu, že ve vzduchu cítí spálené dřevo, což naznačovalo, že by tentokrát mohl mít více štěstí než posledně. Zalovil v batohu, vytáhl dva sáčky s psími granulemi a nakrmil psy. Zalovil znovu a našel další sáček, tentokrát s rozbředlým chlebem s burákovým máslem, aby nakrmil sebe. Při jídle nepřestával sledovat srub a okolí. Les se najednou zdál hrozně tichý. Cam sotva vnímal tiché zurčení potoka, protékajícího před srubem. Vítr se konečně rozhodl a začal s sebou přinášet lezavý chlad. Cam se rozhlédl a došel k závěru, že cestou zpátky bude možná už šlapat ve sněhu. Jako příznivou okolnost hodnotil, že cesta zpátky je snadná a bloudit snad nebude. Jeho přístroj GPS mu ve sněhu bude k ničemu, ale pokud nepřijde taková chumelenice, že nebude vidět na krok, nemá se čeho bát.

Uslyšel za srubem nějaké zvuky a psi nastražili uši. Za rohem srubu se vynořil James Marlor a vydal se ke kadibudce. Cam se usmál. Měl radost, že mu tušení vyšlo. Ani načasování příchodu nemohl zvolit lépe. Když se Marlor vracel a zapínal si oděv, seděl Cam v houpacím křesle na verandě srubu, oba ovčáky u nohou. Frick se líně válela na prknech verandy a sledovala Marlora nedbalým pohledem. Frack seděl a jako obvykle si hrál na vlka – upíral na příchozího hluboko posazené jantarové oči. Nezdálo se však, že by na Marlora psi udělali nějaký dojem. Dorazil po pěšině ke srubu, psů si nevšímal, Camovi pokývl, jako kdyby na něho už dávno čekal, a pak vstoupil do srubu a nechal za sebou otevřené dveře. Cam zůstal sedět, jen položil ruku na revolver. Slyšel nalévání vody do umyvadla a zvuky mytí. Pak se Marlor objevil ve dveřích. Nesl malou láhev bourbonu v levém podpaží a v levé ruce dva plechové kalíšky. V pravé ruce držel velkou poloautomatickou pistoli ráže pětačtyřicet.

Kopnutím natočil druhé houpací křeslo tak, aby seděl čelem ke Camovi, a pak se do křesla posadil. Dal si velkou pistoli do klína a nalil si whisky.

„Dáte si?“ zeptal se.

Cam se významně podíval na pětačtyficítku na jeho klíně. Marlor jen seděl a trpělivě čekal. „Ne, děkuju za nabídku,“ odpověděl Cam nakonec.

„Dnes večer budu mrtvý,“ prohlásil Marlor věcně, bez patosu. „Na to konto byste se snad se mnou napít mohl.“

Cam se snažil zachovat klid. „Když je to tak, neodmítnu,“ řekl.

Marlor mu nalil do kalíšku a ten mu podal. Opřel se v křesle, pokynul svým kalíškem Camovým směrem, a oba se napili. Zavál k nim vlhký, ledový poryv větru, v němž Camův zkušený nos vycítil příchod prvního sněhu. Silná whisky mu řádně pročistila čelní dutiny.

„Pěkní psi,“ řekl Marlor. „Kdysi jsem měl fenu německého ovčáka, ale ta se pokazila. Hyperaktivní. Pořád honila auta. Pak jedno chytla.“

„Jo, to se s nima někdy stane,“ řekl Cam. „Většinou za to může jejich pán. Oni cítí potřebu vás pořád ochraňovat. Když chodíte na celý den pryč, nemůžou tu povinnost plnit. Některým se z toho něco pohne v hlavě.“

Marlor přikývl a Cam se rozhodl zmlknout. Chtěl zjistit, na co se Marlor chystá. Už neměl obavy z jeho zbraně. Nešlo to ale tak rychle. Frick dřímala. Frack sledoval pohledem veverku, která riskovala život pobytem na dvoře.

Marlor měl vyhublý obličej, zřejmě nějakou dobu nejedl. Od schůzky, na které se s ním Cam seznámil, viditelně zestárl. Z obličeje najednou vystoupily výrazné oči, hledící do neurčité dálky, a za nimi se zřejmě honily jeho představy. Měl neudržovaný černý plnovous a vlasy potřebovaly ostříhat. Z oděvu byl cítit kouř ze dřeva. Připomínal portrét generála Lee po prohrané občanské válce, se stejně naléhavým pohledem v očích.

„Co vás sem přivádí?“ zeptal se nakonec Marlor.

„Chci s váma mluvit.“

„Kudy jste přišel?“

„Poprvé jsem přiletěl vrtulníkem,“ řekl Cam. „Nikoho jsem tu nenašel. Tak jsem tentokrát přišel pěšky po severním svahu.“

„Co vás sem přivedlo?“ zeptal se Marlor.

„Nepoužil jste tu mobil?“ odpověděl Cam otázkou.

Marlor si povzdechl a přikývl. „Říkal jsem si, jestli to projde. Musíte být fakt dobří.“

„Přál bych si, abychom byli bývali lepší při zatýkání těch dvou, co vám zničili rodinu.“

„To byli vaši lidi?“

Cam zavrtěl hlavou. „Vlastně ne, ale patříme pod stejného šerifa. Je mi to fakt líto.“

„Jste tu sám?“

Cam se usmál. „Teď bych měl říct, že mám v lese podporu. Snajpry na stromech. Helikoptéry, co čekají na zavolání. Zásahovou jednotku.“

Marlor zabručel. „Takovou armádu bych musel slyšet,“ řekl.

„Mě jste neslyšel,“ řekl Cam.

„To je pravda,“ připustil Marlor. „Jste v lese jako doma?“

„Tak nějak,“ odpověděl Cam. „Podívejte, nepřišel jsem vás zatknout.“

„Jsem rád, že si rozumíme,“ poplácal Marlor zbraň na klíně.

„Chci si jenom promluvit.“

„Dobře,“ řekl Marlor a natáhl se pro láhev. „Tak spusťte.“ Nalil si a pil levačkou. Pravá ruka zůstávala v klíně.

„Našli jsme Simmondse,“ začal Cam.

Marlor přikývl. „Dobrá.“

„Ale nenašli jsme Buttse.“

„Toho ani nenajdete,“ odpověděl Marlor. „Leda po malejch kouskách. To jo.“

„Zajímalo by mě, jakou zbraň jste použil, když jste sebral Buttse.“

„M-šestnáct-A-tři, se zašpuntovanou hlavní.“

„Zašpuntovanou?“

„Jinak nechtěla se slepejma střílet dávky.“

„Dost odvážný kousek, do takhle drsné čtvrti jenom se slepými náboji…“

„Nevím, co na těch lidech bylo drsného,“ odpověděl Marlor. „Ale je fakt, že jsem viděl jen vystrčené zadky a lokty na hlavě.“

Cam se zašklebil. „Jo, to jsme slyšeli.“

„Někteří z těch drsných hochů vypouštěli tělesné tekutiny,“ konstatoval Marlor suše. Slunce skoro zmizelo, zůstával jen kovový odlesk. Zbyteček obklopovala jemná záře, jako předzvěst blížící se změny počasí.

„Vy jste byl Ranger?“ zeptal se Cam.

Marlor k němu zvedl oči nad plechovým kalíškem. „Stále ještě jsem.“

Cam mu věřil. „Taky jsem byl u armády. U ženijního pluku.“

„Jaký jste měl kód MOS?“

Cam mu řekl kód svého zařazení, zvěda-ostřelovače. Marlor zřejmě kód znal. „Z čeho jste střílel?“ zeptal se.

„Z padesátky Barretty.“

„To je dobrá puška. Pozemní vojsko, nebo mariňák?“

„Mariňák.“

Zvedl se vítr, v němž větve borovic začaly táhle naříkat. „Co jste chtěl vědět?“ zeptal se Marlor.

Cam se rozhodl udeřit rovnou, bez dalších příprav. „Všechny nás zajímalo, jak jste to dostal na Internet, aby vás nešlo najít.“

„V internetové kavárně v Charlotte. Zapsal jsem se zdarma na zkoušku k AOL. Uvedl jsem falešné jméno a všechny údaje – dokud nedojde na placení, je jim to úplně jedno, a prvních pár set hodin je zadarmo. Pak jsem si vytvořil přezdívku a poslal to najeden blog jako přílohu e-mailu.

Čekal jsem, že to někdo pošle dál. Pak jsem ten účet u AOL prostě zrušil.“

Cam si vzpomněl, že v jeho věcech viděl všudypřítomné disky AOL. „Z kterého blogu jsme taky nezjistili.“

„To jste asi nemohli. Nejspíš to jen poslal dál anonymně do četovací skupiny. Tam to někdo uviděl, poslal dál, a už to jelo samo. Když se na netu ocitne něco zajímavého, rozletí se to jak stepní požár. Geometrickou řadou. S tím druhým záznamem jsem to udělal stejně. S těmi disky na zkoušku zadarmo může člověk předstírat libovolnou totožnost, aspoň na chvilku.“

„I tak si myslím, že by to u FBI uměli vystopovat.“

„Slyšel jsem, že se v tom vyznají,“ připustil Marlor. „Možná něco našli a jen vám to neřekli. Ale stejně se mohli dostat nejvýš do té kavárny v Charlotte. A na netu to žilo svým vlastním životem do dvou hodin od chvíle, co jsem to poslal.“

„Se smíšeným úspěchem.“

„Kdo věděl, co udělali, tak s tím neměl problém,“ odpověděl Marlor. Podíval se na Cama zvědavě. „Co jste si o tom mysleli vy, policajti?“

„Já musím vymáhat zákony, pane Marlore. A ty nemají rády občany, co berou pomstu do vlastních rukou.“

„Ptal jsem se, co jste si o tom mysleli. Třeba z hlediska spravedlnosti.“

„To je ale úplně jiný problém,“ řekl Cam.

Marlor znovu zabručel, ale neřekl nic.

„Co jste udělal s Flashem?“ zeptal se Cam.

„Nacpal jsme ho do turbíny v elektrárně,“ odpověděl Marlor.

Cam se na chvíli odmlčel. Pak vyslovil další otázku. „Na konci té druhé popravy jste řekl, že to byl druhý. Měl být někdo třetí?“

Marlor si povzdechl a zavrtěl hlavou. „Chvíli jsem pomýšlel na tu soudkyni,“ řekl. „Ale je to přece jen jiné. Soudce? S policejní ochranou?“

„Jak jste věděl, že má ochranu?“

Marlor se usmál, ale neodpověděl. Cam se nad svou otázkou zamyslel. Buď projel Marlor kolem, nebo mu to někdo řekl. Možná některý z policistů?

„Mimoto,“ pokračoval Marlor, „jsem došel k závěru, že jen dělá svou práci – nejspíš si myslí, že správně. Je to něco jiného než ti dva, co mi bez mrknutí oka zabili ženu a dceru.“

„Mohla postupovat i jinak,“ řekl Cam.

„To jste říkal i na té schůzce,“ odpověděl Marlor. „O co jí teda šlo?“

Cam zaváhal. „Asi to bylo proti nám. Neměla policisty v lásce.“

Marlor zvedl obočí. „Teď už má? Když neměla?“

„Někdo jí dal do auta bombu,“ řekl Cam. „Je mrtvá.“

Marlor se zamračil a na chvíli našpulil rty. „S tím nemám nic společného,“ prohlásil.

Něco Camovi napovídalo, že Marlor nelže. Neměl proč, když se ten večer chystal spáchat sebevraždu. Vypadal klidně, uvolněně, vyzařoval z něho zvláštní klid a mír. Cam věřil, že kdyby Marlor bombu nastražil, přiznal by to. „Jak jste našel Simmondse a Buttse?“ zeptal se.

„Dostal jsem e-mail,“ odpověděl Marlor. „Nejspíš od někoho u policie. Bylo mi jedno, od koho to je. Šlo mi o to, jestli jsou ty informace správné. Byly.“

„Odkud jste měl M-šestnáctku?“

„Ta byla moje už dlouho.“

„A slepé náboje?“

„Přišly mi poštou.“

„Vy jste si objednal v zásilkovém prodeji cvičnou munici pro M-šestnáctku?“ zeptal se Cam nevěřícně.

„Ne.“ Marlor se zatvářil neochotně. Cam čekal. „Dalo by se to nazvat dárkem,“ řekl nakonec Marlor.

„Od těch lidí, co vám předtím poslali ty informace e-mailem?“

„Možná. Už se nepamatuju.“

Cam přikývl. Nepamatuje si, nebo nechce říct. Zapřemýšlel, jestli se jim podaří najít Marlorův počítač. „To elektrické křeslo ještě někde je?“

Marlor přikývl. „Nechal jsem tam i tu svářečku,“ řekl. „Kdyby to někdo někdy potřeboval…“

„Svářečku,“ zopakoval Cam. „Na to jsme nepomysleli. Hledali jsme velký transformátor. Nebo generátor.“

„Mysleli jste, že je to střídavý proud, ale já použil stejnosměrný. Je to s ním jednodušší. Ale trochu déle to trvá.“ Ironicky se zatvářil, jako že předstírá lítost.

Jo, to ti určitě vyhovovalo, řekl si Cam v duchu. Znovu se zvedl vítr a on poprvé zalitoval, že si nevzal teplý zimní kabát. Psi si také všimli, že se s počasím něco děje, a začali čenichat ve vzduchu. Marlor dopil a položil kalíšek na prkna podlahy. Opřel se v křesle a zašklebil se, jako kdyby ho někde v těle trápila stará rána. „Nenecháme toho?“ zeptal se. „Musím ještě zařídit pár věcí…“

„Kde je to elektrické křeslo?“ zeptal se Cam.

„Poslal jsem odpověď na ten e-mail, co mi pomohl najít ty dva. Ten, kdo ho poslal, to teď ví.“ Ukázal hlavou na oblohu. „Radši byste měl vyrazit. Jestli to zhoustne, nebude vidět na cestu.“

„Psi mě dovedou,“ řekl Cam. „Neměl bych se pokusit vám to rozmluvit?“

Marlor zavrtěl hlavou. „Zabil jsem ty dva,“ prohlásil. „Tu soudkyni ne. Mou první ženu přejel opilý řidič. Dostal dva roky podmíněně, protože, jak řekl soudce, měl čistý rejstřík. Tím to mělo být vyřešeno. Smrt mojí druhé ženy a jediné dcery zůstala bez jakéhokoli trestu, díky té vaší takzvané spravedlnosti. Teď jsem vyrovnal účty a je čas to všecko zabalit.“

„Asi bych vás měl zkusit zastavit,“ řekl Cam. „V zájmu vaší ochrany.“

Marlor se zašklebil. „Nepřišel jste mě chránit ani zatknout. A já rozhodně nepůjdu do žádného vězení.“

Cam přikývl. Vlastně mu to, co Marlor chystá, připadalo vcelku rozumné. Na jeho místě by asi nejednal jinak. „Můžu pro vás něco udělat?“ zeptal se. „Někomu něco říct?“

„Moje sestra to nikdy nepochopí,“ řekl Marlor. „Můžete jí to zkusit nějak vysvětlit, jestli se vám bude chtít.“ Náhle se začal rozhlížet a zamračil se. „Kde je váš doprovod?“ zeptal se a hleděl na Cama. „Policajti přece nepracují nikdy sami, ale v tom lese nikoho necítím.“ Zadíval se Camovi do očí. „Vy jste tu jako osamělý střelec, co?“

„Tím přesně myslíte co?“ pokusil se Cam získat trochu času.

„Jste tu na vlastní pěst. Nemáte na sobě uniformu. Tohle nejsou policejní psi, ale vaši vlastní.“

Zajímavé, řekl si Cam. Blízkost smrti mu mohla zostřit smysly. Čert to vzal, pomyslel si. Proč mu to neříct po pravdě? Tak vysvětlil svou situaci a proč má neplacené volno. Zmínil se i o svém podezření, co se děje u okresní policie.

„Takže vy jste s tou soudkyní něco měl?“ zeptal se Marlor.

„Jo,“ řekl Cam. „Víte… bylo to složitý.“

Marlor se odmlčel. „Co není,“ řekl nakonec.

„Nějakou dobu jsem si myslel, že jste se prostě jen vytratil,“ řekl Cam. „Že za tím vším jsou nějací policajti. Jenže vy jste zmizel až moc dokonale. To málokomu stojí zato.“

„No, chce to trochu plánovat a tak,“ připustil Marlor. „Ale ty dva jsem opravdu zabil já. Pokud jde o soudkyni, možná máte pravdu. Že ji dostali policajti.“

„Proto bych potřeboval vědět, odkud přišel ten e-mail,“ řekl Cam. „Ten s informacemi o Flashovi a K-Dogovi.“

„V tom vám nepomůžu,“ řekl Marlor. „Jednak si to opravdu nepamatuju, jednak je mi to jedno. Jak to vidím já, policajti, co se postarají o spravedlnost, nemusejí být nutně špatní policajti.“

„Ale musej,“ odporoval Cam. „Jak jednou začnou, už se v tom vezou. Můžou tomu přijít na chuť. Jako šelma, co začne lovit lidi.“

„Ani tak mi to nevadí,“ řekl Marlor a začal si mnout obličej rukama.

„Vyzvedl jste si v poslední době pět set dolarů na svůj šek?“

Marlor zavrtěl hlavou. Pak se zadíval na Cama. „Byl jste někdy ženatý?“

„Krátce,“ odpověděl Cam. „Nějak to nedopadlo.“ Až donedávna, dodal v duchu.

„Měl jste nějaký zásadní důvod, proč jste to nezkusil znovu?“

„Práce mi zabírala všecek čas,“ odpověděl, ale už jak to říkal, slyšel, jak nepřesvědčivě to zní.

„Pak nemáte ponětí, o co jsem přišel,“ prohlásil Marlor.

„Tak mi to povězte.“

Marlor se zamyslel, nalil si whisky a spustil. Rozjezd měl pomalý, ale postupně se rozehříval a popisoval hezké a hodnotné věci, které mu ta loupež u benzínky náhle vzala. Cam naslouchal těm zdánlivě všedním a ve skutečnosti nedocenitelným součástem šťastného manželství a rodinného života. Vzájemná závislost, touha, péče, těšení se na společnou budoucnost, společná cesta životem se vším všudy, včetně zákrutů a výmolů. Nakonec Marlorovi došla slova a Cam viděl jen slzy stékající po jeho tvářích. Marlor měl pravdu. O tom všem Cam neměl ponětí.

Marlor dopil kalíšek. „Zabít ty dva bylo to nejmenší, co jsem mohl udělat,“ uzavřel svou řeč.

Cam mohl jedině přikývnout. Tento muž unesl dva zločince a upekl je ve vlastní šťávě. Po tom, co si Cam právě vyslechl, mu to připadalo jako zcela ospravedlnitelné. Uvědomoval si samozřejmě, že z právního hlediska je to zcela nepřípustné, ale nebyl schopen dát dohromady jediný kloudný argument.

„Na policajta mi připadáte docela rozumný,“ prohlásil Marlor. Odmlčel se, jako kdyby se o něčem rozhodoval. „Strávil jsem hodně času v horách západní Karolíny,“ pokračoval. „Moji firmu obviňovali z toho, že její tepelné elektrárny tam ničí lesy. Měl jsem dokázat, že to sem jde z elektráren v Tennessee a Kentucky, ne z našich. Důkazy jsem našel v horách Smoky Mountains.“

„Tam jsem byl,“ řekl Cam.

„Slyšel jste někdy o kočkadérech?“

„Cože?“ zeptal se Cam.

„Kočkadérech.“

„Ne.“

„Na to byste se mohl mrknout. Začít v okrese Haywood a brát to k rezervaci Čerokí.“

„Co to je kočkadér?“

Marlor otázku ignoroval. „Ptejte se po Bělookém Mitchellovi.

V okrese Haywood. A taky v okrese Swain. Na východním okraji národního parku.“

„Co to je kočkadér?“ zopakoval Cam otázku.

„Najdete tam odpověď na některé svoje otázky, řekl bych,“ odpověděl Marlor.

„To není odpověď,“ opáčil Cam.

„To je vás problém, poručíku,“ prohlásil Marlor a pohlédl významně na hodinky. „Právě teď nemám moc času.“

Začínalo být zřejmé, že z Marlora už nic víc nedostane a že ho nemá čím přesvědčovat ani nutit. „Najdou vás?“ zeptal se Cam.

Nebe povážlivě potemnělo. Cam sotva dohlédl Marlorovi do očí. „Myslím že ne,“ řekl. „Ale už jsem se v životě párkrát spletl…“

„To snad každý,“ odpověděl Cam, vstal a hodil si na záda batoh. Oba psi ihned vstali a seskočili z verandy. „Pořád mám špatné svědomí z toho, že bych vám to měl zkusit rozmluvit.“

Marlor zavrtěl hlavou. „Chci se sejít s ženou a dcerou,“ řekl. „To bez té velké cesty nejde. Když je tam někde najdu, dobře. A jestli pak není vůbec nic, tak co na tom záleží? Cestou zpátky si držte vítr nalevo.“

„Mám si dávat na něco pozor?“ zeptal se Cam.

Marlor zavrtěl hlavou. „Medvědy a hady už tady všecky vychytali. Co se tady hýbe, bude mít větší strach z vás, než vy z nich.“

Cam se usmál do temného šera. „Je zajímavé, jak to vycítí,“ řekl. Pak přivolal psy a vytratil se do lesa za srubem. Jen se ocitl mezi stromy, začaly padat první sněhové vločky. Ohlédl se, ale srub i s Jamesem Marlorem už zmizel za hustou bílou oponou.

Na půl cestě dolů kopcem uslyšel ránu z pětačtyřicítky. Na chvilku se zastavil. Ve srubu noc nastala brzy.

33

Domů Cam dorazil o půl páté ráno. Sníh na horách se v Triboru projevil jako mrznoucí déšť, takže měl vůbec štěstí, že se mu povedlo dorazit domů vším tím zmatkem panujícím na dálnicích. Pustil psy na dvůr a vstoupil do domu. Alarm byl puštěný a nikde neviděl žádné známky vniknutí. Zkontroloval i mercedes v garáži – všechny tajné značky, které by nevítaný návštěvník porušil, našel na svém místě. Byl varován, že má vypadnout z města, a on poslechl. Teď je zpátky a je otázka, jak dlouho bude trvat, než si toho někdo všimne. Zavolal psy a nechal je v předsíni doschnout.

Pak v kuchyni zkontroloval telefon. Oznamovací tón zněl přerušovaně, což znamená, že má vzkaz v hlasové schránce.

Mysli, řekl si. Když chceš jako policajt zjistit, jestli se někdo zdržuje doma, jak to uděláš? Jít tam a zkontrolovat to osobně, zajistit stálé sledování, nebo se napíchnout na telefon. Napíchnutí na telefon vyžaduje soudní příkaz, ale telefonní operátor by jim mohl vyjít vstříc a říct jimi bez papíru, zda je telefon používaný nebo ne, pokud by nechtěli odposlouchávat hovory. Takže pravidlo zní: nepoužívat telefon. Zavolal na číslo hlasové pošty z mobilního telefonu. Vzkaz byl od Jaspreet, aby jí zavolal. Smazal zprávu a vtom dostal nápad. Proťukal se nabídkou hlasové samoobsluhy a nahrál nový vzkaz, že bude měsíc pryč. Vyzval volajícího, aby nechal vzkaz, že si jej někde po cestě vyzvedne.

Co by tak ještě mohli zkontrolovat? Poštu. S novinami nad hlavou, protože zase začal padat déšť se sněhem, vyšel k poštovní schránce před domem. Ta byla skoro plná, i když v obvyklém americkém poměru: tři čtvrtiny bezcenných reklam. Prošel obálky, většinu reklam vrátil do schránky a rychle se vrátil do domu. Cítil, jak se mu mozek kalí únavou, a rozhodl se nebojovat. Psi ho upozorní, kdyby se někdo blížil, a za denního světla možná přijde na to, co má dělat dál. Přinejmenším musí informovat šerifa o Marlorovi. Pak se sám sebe zeptal, jestli je to rozumné. Věděl, že šerif nebude mít příliš velké pochopení pro to, co bude považovat za spoluvinu na Marlorově sebevraždě.

V jedenáct hodin dopoledne zajížděl Cam se svým novým pickupem do podzemního parkoviště budovy v centru Charlotte, kde měla byt a firmu Jaspreet Kaur Bawová. Vyťukal na klávesnici kód, který mu dala. V přístroji to zabzučelo, vysunul se z něj lístek a zvedla se závora. Na lístku bylo napsáno, že může zaparkovat na kterémkoli místě, které není označeno jménem a číslem. Zaparkoval, vstoupil do budovy, našel výtahy a zvolil deváté patro.

V rychlém výtahu mu zalehlo v uších. Pak se otevřely dveře a on se ocitl v ultramoderním vestibulu ze skla a nerezavějící oceli. Zlatými písmeny na dvoukřídlých skleněných dveřích před sebou četl „TRIGEREYE ANALYTICS“ – recepční mu bzučákem dveře odemkla a on vstoupil. Otevřel se mu výhled na řadu dveří, tentokrát už ne skleněných. Tam, kde obvykle bývá klika, měly jakýsi přístroj a na úrovni očí další. Recepční si ověřila jeho totožnost a pak ho požádala, aby se posadil u jejího stolu. Napřed měl vložit všech pět prstů pravé ruky do krabičky připomínající tvarem rukavici. V krabičce to zapípalo a měl ruku zase vytáhnout. Pak mu podala něco jako divadelní kukátko na kabelu. Do toho se měl podívat široce otevřenýma očima. Uviděl nějaký zelený vzor, který pak zčervenal a nakonec se zbarvil do příjemně nazlátlého odstínu. Další pípnutí potvrdilo, že je jeho sítnice zaznamenána. Pak něco zapsala na klávesnici.

„Vzorek DNA nechcete?“ zeptal se.

Zasmála se. „Dnes to nebude třeba, poručíku. Jay-Kay na vás čeká nahoře v bytě. Schody jsou přímo tady.“

Cam poděkoval a vydal se nahoru po širokých schodech pokrytých krásným kobercem. Svou otázku na DNA mínil samozřejmě jako žert. Ta recepční to ale vzala vážně. Už na odpočivadle schodů narazil na první kontrolu, kde mu přístroje otevřely dveře, až když ověřily jeho otisky prstů a sítnici. Pokračoval po schodech. Jaspreet čekala nahořeu schodiště. Cestou si všiml malých videokamer, které ho stále sledovaly.

Jay-Kay měla na sobě kalhotový kostým ze stříbřitého hedvábí, něco napůl mezi italským a indickým stylem, a budila stejně oslňující dojem jako prostředí, v němž byla doma. „Dobrý den, Jene Came,“ řekla příjemným melodickým hlasem. „Našel jste to snadno?“

„Byla to hračka,“ řekl. Neubránil se překvapenému hvízdnutí, když uviděl výhled na město z jejího obývacího pokoje. Vypadalo to, že její byt zabírá celé jedno patro. „Budova patří vám?“

„Patří konsorciu,“ řekla. „Já ji mám jen v nájmu. Ze zásady nikdy nevlastním místo, kde bydlím. Takže když to situace vyžaduje, můžu se ihned přesunout jinam. Nikdo jiný tu ale nebydlí ani nepracuje.“

V obývacím pokoji mu nabídla kávu. Světlo kolem mu připadalo dost silné, tak začal hledat sluneční brýle, ale ona si toho všimla a dálkovým ovládáním změnila odstín tónovaných skel v obrovských oknech.

„Kolik lidí pro vás vlastně pracuje?“ zeptal se a vychutnával přitom silnou kávu.

„To je různé. Jediným stálým zaměstnancem je Sharon, ta dívka dole. Jinak vytvářím týmy podle potřeby, protože každá zakázka má specifické požadavky. Snažím se místo lidí zaměstnávat počítače.“

„A tygři, ti jsou kde?“ zeptal se.

„Dole v laboratoři. Tady nahoře mám samozřejmě terminál. Šerif mi neřekl moc jasně, co ode mne vlastně chce.“

„Ještě děláte pro FBI?“ zeptal se.

„Teď mi zrovna neběží žádná jejich zakázka,“ řekla. „Když zavolají, samozřejmě vyhovím.“

„Tu bombu teď vyšetřuje ATF?“

„Samé otázky, Jene Came. O co jde, prosím?“

Vstal z nizounké kožené pohovky, ze které ho začínalo bolet v zádech. „Ani pořádně nevím, Jay-Kay,“ řekl a přistoupil k jednomu z oken. Zvuky dopravního ruchu z ulice nahoru nedoléhaly. „Oficiálně mám neplacené volno, takže nemám žádný policejní průkaz ani pravomoci. Přitom po mně šerif chce, abych zjistil, jestli v okrese Manceford nefunguje nějaká skupina samozvaných katů mezi policisty.“ Obrátil se k ní. „Vysvětlil jsem mu, že potřebuju počítačovou analýzu – zpracování starších případů a e-mailů celého systému okresní policie.“

„S jakým cílem?“

„To taky přesně nevím,“ přiznal. „Pokud možno najít nějaké důkazy. Nějaké případy, které by se mohly podobat tomu, co se stalo s těmi dvěma zločinci od benzínky. E-maily o bombách. Co si policajti mysleli o kterém vyšetřování. Šerif si začal připouštět, že by takový problém mohl opravdu existovat. Rád by si to ověřil, než po tom někdo začne doopravdy jít.“

„Co udělá, pokud něco opravdu odhalíme?“

„Bobby Lee? Přivolá vyšetřovací skupinu SBI a svolá tiskovku.“

„Nepokusí se to ututlat?“

Cam znal odpověď bez přemýšlení. „V žádném případě. Bobby Lee Baggett je tak rovný, že neumí ani zašilhat.“

Odložila šálek a připojila se k němu u okna. „Po svých zkušenostech s FBI a ATF musím říct, že je mi divné, proč si vybral jednoho agenta v utajení a nezavolá si na to své interní vyšetřovací síly nebo přímo FBI.“

Uvědomil si, že je skoro stejně vysoká, jako on sám. Zdálo se mu, že z jejích černočerných vlasů cítí jemný náznak parfému. „On prostě chce o všem v kanceláři vědět víc než kdokoli jiný. Je to jeho způsob. Když se člověka ptá na něco citlivého, obvykle už zná odpověď předem. Navíc je to vždycky delikátní věc, když policajti vyšetřují jiné policajty.“

„A to proč?“

„No, všichni veteráni u okresní policie mezi sebou spolupracují. Musíme si mockrát jeden druhému krýt záda. Často jeden vděčí za svůj život druhému, a jinak to ani nejde. Musíme si prostě navzájem opravdu věřit. To není snadné, vyšetřovat někoho, komu člověk absolutně věří. A po takovém vyšetřování se stoprocentní důvěra už nikdy nevrátí.“

„Čím se na to hodíte víc než někdo jiný?“

Usmál se. „Protože mám určitý osobní zájem na odhalení vraha Annie Bellamyové.“

„Ale ne toho, kdo zabil ty dva lupiče v elektrickém křesle?“

Obrátil se k ní. „To už vím. Udržíte tajemství?“

Když přisvědčila, vyprávěl jí o Marlorovi. Popsal rozhovor v horském srubu a co se dělo potom. Řekl jí i o varovné návštěvě tajemného policisty. Vrátila se k pohovce a posadila se. „Ví to někdo další? Že je James Marlor mrtvý?“

„Myslím že ne. Těžko mě tam někdo sledoval. Musím také připustit, že si jen myslím, že se zabil. Teoreticky vzato mohl jen vypálit ránu do lesa, abych si to myslel. Mohl by být stále ještě naživu.“

„Ale vy si to nemyslíte.“

„Ne, nemyslím. Nezbylo mu nic, pro co by žil. Vypadal, že je napevno rozhodnutý.“

Přikývla. „Někdo mu musel pomáhat,“ řekla.

„To je jasné. Někdo mu dal informace, kde ty dva najde. Sám mi to řekl. Poslal tomu někomu odpověď s tím, kde nechal to elektrické křeslo.“

„Takže to teď už bude zničené?“

„Možná ano, možná ne,“ odpověděl, když si vzpomněl na všechny ty pochvalné poznámky, které vyslechl od policistů sledujících popravy na Internetu.

„A tohle je v pořádku, měřit dvojím metrem?“ zeptala se. „Marlor s pomocí nějakých policistů může zabít dva lupiče, ale zabít tu soudkyni je něco jiného?“

„Samé otázky,“ vrátil jí Cam její vlastní slova. „Ano, je to měření dvojím metrem a je to v pořádku. Annie Bellamyová byla cenná lidská bytost. To pro ty dva neplatí. Navíc je tenhle účet vyrovnaný. Marlor provedl, co musel, a je teď taky mrtvý.“ Na chvíli se odmlčel. „Nebyla jste to vy, kdo mluvil o napichování hlav na kůly na veřejném místě?“

Zrudla a přikývla. „Ano, to jsem řekla. A nemám žádný problém s tím, co udělal Marlor. Chtěla jsem jen vědět, kde vlastně stojíte, Jene Came. Protože pokud za tím jsou policajti a vy je odhalíte, budete ve válce. Nebude čas si něco rozmýšlet. Obzvlášť jestli přijdou na to, co děláte, ještě než se vám to povede dokončit.“

Cam zamyšleně studoval podlahu pod nohama. Uvědomoval si, že překročil významnou hranici, když nechal Marlora spáchat sebevraždu. „Jo, to chápu. A co vy? Ještě pořád jste ochotná se toho účastnit? Může to pro vás být stejně nebezpečné jako pro mě.“

„Připadá mi to jako zajímavá výzva,“ pokrčila rameny. „Navíc mám ráda vzrušení.“

Zasmál se. „To si zapamatuju,“ řekl. „Zkuste teď najít v systému moje nové auto.“

Odpověděla mu nechápavým pohledem a on jí vysvětlil, že si koupil nový pickup. „Všichni policajti v okrese znají můj starý mercedes. Méně už jich znalo můj starý pickup – ten už teď asi mluví Španělsky. Rád bych věděl, jak zafungoval můj malý trik.“

Ovladačem zatemnila okna. Druhý ovladač namířila na stěnu. Dva panely pokryté tapetami se rozestoupily a odkryly plochou čtyřicetipalcovou obrazovku. Na ní se vznášel spořič s hlavami dvou bengálských tygrů. Pronesla příkaz v jazyce, kterému Cam nerozuměl. Tygři na obrazovce zařvali a nahradilo je organizační schéma vlády Severní Karolíny. Jasný kurzor blikal v poli se jménem guvernéra. Několika dalšími hlasovými příkazy přesunula kurzor na oddělení motorových vozidel. Pak řadou slov vyvolala na obrazovku sérii čísel. Nakonec obrazovka zablikala a zobrazila se databáze registrovaných vozidel. Po jednotlivých písmenech vyhláskovala Camovo jméno a vyhledala dvě vozidla a jeho řidičský průkaz.

„Odkud máte to heslo?“ zeptal se Cam.

„Dostala jsme ho od FBI na svůj poslední projekt. Umožňuje přístup do všech databází státní správy.“

„To tyhle hesla rozdávají všem konzultantům?“

„Ne, každý konzultant dostane jen heslo pro konkrétní projekt. Když vyprší smlouva, heslo přestane platit. Jenomže je to tak: ta čísla se berou ze seznamu, který mají přidělený v Charlotte. A já ten seznam náhodou mám. Můj systém si vybere některé z těch nevydaných a posune se v seznamu o pár set dál. Tohle jsou vaše stará auta?“

„Jo, vidím, že můj starý pickup je tu ještě pořád napsaný na mě,“ řekl.

„A ten nový?“

„Měl by mít registraci na Cama Bichtera, s B na začátku.“

Pokusila se jméno vyhledat, ale neúspěšně. „Kdy jste to auto koupil?“

„Před pár dny,“ odpověděl.

„Tak ještě papíry nezapsali do systému,“ řekla. „Ale nic z toho vám dlouho nevydrží. Do systému se zadávají kódy VIN. Nakonec se transakce porovnají a VIN kódy jim nebudou sedět.“

Cam cítil, jak rudne v obličeji. Mohl vědět, že to nepůjde tak snadno. Ona však pokračovala.

„Další problém nastane s pojištěním. Máte to nové auto pojištěné, ne?“

„Jo. Samozřejmé.“

„Takže to vaše pojišťovna musí nahlásit do databáze motorových vozidel. Jiný doklad o pojištění než hlášení přímo od pojišťovny už dnes systém nevezme. A pojištění je taky vázáno na VIN kód. Pokud se někdo do databáze podívá, tak ten váš malý trik ihned prokoukne.“

„Sakra, na to jsem zapomněl,“ řekl Cam.

„Skoro všechno v našem životě je několikanásobně jištěné v elektronických databázích,“ prohlásila, když dalším hlasovým příkazem nechala ztemnět obrazovku. „Bankovní služby, koupě a prodej prakticky čehokoli, zdravotní pojištění, životní pojištění, úvěrové záznamy, cokoli provedete na Internetu, může ten, kdo má správná přístupová práva, nakonec nějak ověřit.“

„Kdybych teda chtěl někoho zmást…“

„Mohl byste poslat poštou kreditní kartu někam do Mexika,“ řekla. „Najedno z těch míst, co na ně chodí reklamy v poště. Dát na tu kartu limit pět set dolarů a doufat, že si ji někdo vezme a použije. Když to udělá, jste v Mexiku.“

„To je to tak prosté?“

„Pro policejní vyšetřovatele ne,“ odpověděla a dálkovým ovladačem zesvětlila okna. „Ti by ještě ověřovali letenku, rezervaci hotelového pokoje, půjčovny aut – nějaký takový podpůrný fakt. Když chcete takhle zmizet, musíte si s tím dát práci, aby to vypadalo věrohodně.“

„Marlor si vybral velkou částku v hotovosti. Ten nás ale nechtěl zmást. Chtěl jen prostě mít volné ruce a zmizet ze systému.“

„Když někdo vybere velkou částku v hotovosti a nechystá se na nějaký nákup a podobně, je to skoro vždycky náznak, že se chystá k něčemu podobnému,“ řekla. „I vy jste k tomu závěru došli, hned jak jste se to dozvěděli.“

Cam přikývl. „Šerif chce, abych zjistil, jak to je s možností, že v okrese funguje nějaká tajná skupina policistů,“ řekl. „Případně jak to souvisí se smrtí Annie. Podle mě ale nemůžeme do vyšetřování bomby zasahovat, protože bychom narazili na FBI.“

„Souhlasím,“ odpověděla. „Oni sledují stopu výbušniny a časovače. Výsledky porovnají se seznamem podezřelých. Podle mě i oni budou brát v úvahu možnost, že bombu nastrojili policisté. Prověří všechna disciplinární řízení proti jednotlivým policistům a prověří i další motivy.“

„Přesně takhle bych postupoval i já,“ souhlasil Cam. Pomyslel přitom na Kennyho Coxe. „A pak bych začal s výslechy, pěkně do hloubky.

Předpokládal bych, že existu jí a že je to organizovaná skupina. Snažil bych se do toho šlápnout a někoho vyplašit.“

„To zní rozumně,“ řekla. „Ale kdybyste se do toho pustil, FBI si vás všimne. To by asi byl problém.“

„Musíme na to jinak,“ řekl. „Podívejme se na zločince jako byli Flash a K-Dog, něco spáchali a nic moc se jim za to nestalo. Obžalovaní souzení Bellamyovou, co byli osvobození nebo dostali nízký trest. A od té doby se jim třeba něco přihodilo a teď jsou mrtví.“

Zasmála se. „To už vypadá jako kritéria pro vyhledávání,“ řekla. „Jak daleko dozadu?“

„Pět let? Deset? Sakra, fakt nevím. Musíme zvolit časové okno. Možná začněte se všemi záznamy o trestních věcech, co soudila Bellamyová. Potom záznam o rozsudku, co se stalo s obžalovanými. Někteří budou ve vězení. Jiní na svobodě. Pár jich bude mrtvých. Zkuste u nich zjistit příčinu smrti.“

Sedla si a zvedla něco, co Cam považoval za časopis, ale mělo to obrazovku. Na tu nehtem něco psala. „Potom,“ pokračoval, „zkusíme najít vazbu na zatýkající nebo svědčící policisty. Kdo vedl vyšetřování.“

„Jde o velké počty lidí?“ zeptala se.

„Ne,“ odpověděl. „Každá stanice má tři nebo čtyři detektivy, ne více. Seržanty. Budou se tam opakovat stejná jména. Zkusíme najít vazby.“

„Na to se moji tygři hodí, Jene Came,“ řekla. „Vyhledávat vztahy. Obvykle jde jen o to mít dost vstupních dat.“

„Můžete to vést odsud? Bez toho, že byste musela k soudu?“

„Pokud se dokumenty ukládají v elektronické podobě, nebude to problém. Šerif mi může zajistit přístup. Pokud je to jen na papíře, bude se to muset prohlížet ručně.“

„Všechny naše záznamy se vedou elektronicky,“ řekl Cam. „Doufám, že u soudu je to stejné. Mezitím…“

„Ano, co budete dělat vy?“

„Budu zjišťovat, co znamená slovo kočkadér“ Převyprávěl jí, co mu o tom řekl Marlor. Zmínil se o jménu Bělooký Mitchell a že vyrazí do rezervace kmene Čerokí na jihozápadě státu. Na očích jí spatřil záchvěv poznání.

„Tam to znám,“ řekla.

„Noční závody?“

Zasmála se. „To jsou jen takové povídačky.“

„O tom nepochybuju,“ odpověděl. „Nejspíš jako ti kočkadéři, ať je to, co je to.“

Vstala. „Zavolejte mi dnes večer.“

„Z mobilu, nebo z domova?“

Usmála se s převahou. „Tohle můžete rovnou vzdát, Jene Came. Zavolejte, odkud chcete, je to úplně jedno. Vy prostě nemáte na to, abyste uměl dobře švindlovat.“

„To jste mě teda potěšila,“ ozval se.

34

„Jakmile vjel Cam do okresu Manceford, začalo ho sledovat nějaké auto. Ve zpětném zrcátku viděl, že jde o okresní policii, ne dálniční hlídku. Zkontroloval si rychlost – jel deset mil nad povolenou rychlost, ale ostatní auta ho předjížděla. Za policejním autem se začínala sbírat kolona. Asi po třech minutách, když se blížil ke sjezdu z dálnice, se auto zařadilo za jeho a zablikalo světly. Cam poslušně zapnul ukazatel směru doprava a zajel ke kraji silnice. Hned za sjezdem vjel na odbočku k benzínové čerpací stanici BP a zastavil za budovou. Policista v autě nepoužil světelnou tabuli STOP, takže si asi chtěl jen promluvit.

Jel a zastavil těsně za ním. Cam stáhl okénko. Poznal policistu ze stanice High Point. Ten ho pozdravil a předal mu pager.

Jak jste poznal moje auto?“ zeptal se Cam. „Zrovna jsem si ho koupil.“

„Jo, já vím. Jeden maník od nás dělá po práci u prodejce Fordu. Říkal, že jste si koupil nový pickup. Červenou jednapadesátku. Šerifova sekretářka říkala, že se budete vracet z Charlotte a že vám mám dát tenhle pager. Přeju hezký den, poručíku.“

Cam se zašklebil, když auto vyrazilo zpět do provozu. Na malém městě znají všichni všechny. A Jay-Kay měla úplnou pravdu. Nastavil pager na vibrování místo zvonění a strčil si jej do kapsy. Pak se také zařadil do provozu na dálnici. Veškeré jeho snahy předstírat, že opustil město, vyšly naplano. Jak mohla šerifova sekretářka vědět, kudy pojede? Nejspíš Jay-Kay zavolala šerifovi kvůli tomu přístupu k soudní dokumentaci. Ale když i tenhle policista nízké hodnosti ví, kde Cam je, tím spíše to bude vědět ten tajemný večerní návštěvník. Čert to vzal, pomyslel si. Zajedu domů, sbalím si věci a vyrazím do rezervace. Pak nebudu muset nic předstírat, protože tu opravdu nebudu.

Když odbočoval na západní větev dálnice číslo 40, pager v kapse zavibroval. Podíval se na něj. V okénku si přečetl „Tillys 22:00“. To ho překvapilo. Tillys byl motorkářský bar na předměstí Tribora, v logistické zóně plné kamionů. Měl dost vykřičenou pověst, často sem policie musela jezdit kvůli rušení klidu a nejrůznějším rvačkám na nože a občas i střelbě. Šerif ten bar nepřikázal zavřít z jediného důvodu – když někdo porušil podmínky povinného dohledu, skoro jistě ho tam našli. Bobby Lee měl teorii, že je lepší nechat žumpu, kam se odpad sbírá, a občas ji prostě vybrat. Určitě to ale není místo k nerušenému setkání a rozhovoru, protože bylo jisté, že osazenstvo baru zná a pozná šerifa i Cama velmi rychle. Na druhou stranu, skoro určitě tam nebudou žádní policajti, leda by zrovna hledali nějakou známou firmu. Tak teda Tillys.

Na chvíli si pohrával s myšlenkou, že šerifovi zavolá a navrhne jiné místo srazu, ale pak si vzpomněl, jak šerif výslovně zakázal telefony a e-maily. No dobře, tak se tam sejdou a pak šerifa osobně přesvědčí, ať jdou někam jinam. Den strávil přípravami na cestu do západní Karolíny.

V 21:45 Cam projel kolem motorkářského baru, ošklivé železobetonové budovy bez oken, ozdobené jediným rudým neonem se jménem majitele. Tilly Hogg vážil 130 kilo, nosil černý plnovous a na hlavě umaštěný koňský ohon. Pyšnil se předloktími, která vypadala jako potetované šunky. Začal si říkat ženským jménem Tilly, protože tím nejjistěji provokoval urážky a rvačky. Tilly se rád rval. Ve skutečnosti se jmenoval Raymond a i pro tohle jméno byl ochoten se kdykoli s kýmkoli poprat. Ze tří stran bar obklopovalo parkoviště a vzadu stála řada kontejnerů na odpadky. Na parkovišti nebyly žádné stromy. Celý pozemek byl obklopen tři metry vysokým plotem z drátěného pletiva s ostnatým drátem nahoře. Jediná cesta dovnitř a ven vedla dvěma branami z drátěného pletiva, které hlídali dva obrovití chlapi s vyholenými hlavami a nezbytnými cvočky, řetězy a oděvy z černé kůže. Kolem budovy stál neuspořádaný houf harleyů namířených předkem ven a mezi nimi několik silných aut a pickupů a dokonce dva chromované polotraktory. Na střeše nad parkovištěm svítily světlomety, díky kterým nebylo z ulice vidět skoro nic z toho, co se dělo za plotem. Z ventilátoru na střeše stoupal standardní barový dým a když Cam projížděl kolem, slyšel temné dusání heavymetalových basů. Strážcům brány nestál ani za pohled.

Považovali ho za běžného řidiče pickupu, který jede do skladové oblasti pro náklad na rozvoz zboží.

Když chtěla policie u Tillyho provést zátah, přivezli jednu nebo dvě zásahové jednotky, obklíčili pozemek, zatkli strážce brány a protáhli řetěz koly všech harleyů. Potom do zadních dveří vpustili smečku služebních německých ovčáků a u hlavního vchodu sbírali, co vypadlo. Cam s sebou přivezl Frick, která nastraženě seděla vzadu a sledovala všecko kolem. Pro zvýšení psychologického účinku jí nasadil obojek s hroty. Když Frack zjistil, že by měl tentokrát zůstat doma, byl silně proti. Cam ho musel zavřít, aby mohli opustit dům. Věděl ale, že když dojde na lámání chleba, opravdu bojovného ducha má jen Frick.

Cam na sobě měl džíny, boty zásahové jednotky s ocelí vyztuženými špičkami a mikinu pod rozepnutou větrovkou. V levém podpaží měl ramenní pouzdro s replikou revolveru a naplněným bubínkem. V pravé ponožce měl dvouhlavňový Derringer ráže 38 a na sedačce u pravého stehna třiceticentimetrovou nádobku s pepřovým sprejem. Ze dvou metrů vypadala jako baterka.

Šerif normálně řídil auto typu mezi pickupem a sportovním džípem.

Cam se rozhlížel po parkovišti a pokoušel se nějaké takové auto najít, ale světlomety ho prakticky oslepovaly. Projel o dva bloky dál a pro jistotu objel celý pozemek zevnitř kolem plotu, jestli neuvidí něco neobvyklého. Pohlédl na hodinky. Skoro deset. Zhasl světla a jel zpátky, dokud nebyl na půl bloku od Tillys. Zajel ke straně, nechal motor běžet a čekal, co se vyvine. Zkontroloval pager v kapse. Ujistil se, že je pager zapnutý a že nepropásl žádnou zprávu.

Po deseti minutách přijel z opačného směru dodge a zamířil k vratům. Jeden strážce si šel promluvit s řidičem, zatímco druhý obešel auto a přitom držel jednu ruku v kapse. Cam rozeznal bílý obličej na místě řidiče a pak záplavu blond vlasů, jak nějaká žena zvedla hlavu z řidičova klína. Nastala spousta vyjednávání a pak první strážce zamával na druhého, a ten otevřel závoru. Auto nechalo na silnici při rozjezdu snad milimetr gumy a zajelo na parkoviště. Oba strážci se ještě chechtali, když se zavírala závora.

Cam znovu pohlédl na hodinky. 22:00, a Bobby Lee Baggett nikde. Zpráva na pageru zněla „Tillýs 22:00“. U Tillyho v deset večer. Jasné jak facka. Rozhodl se počkat dalších třicet minut a pak vypadnout, než si ho všimne někdo, jehož pozornost by byla nežádoucí. Hosté tohoto zařízení pravděpodobně zapíjejí metamfetamin whisky. Určitě by se dvakrát nerozmýšleli umlátit k smrti policistu, strčit jeho mrtvolu do jednoho z těch kontejnerů a ten potom zapálit.

Uběhlo třicet minut. Na dvou hlasitých harleyích přijely dvě dlouhovlasé osoby neurčitého pohlaví. Nikde ani stopy po šerifovi ani nikom z jeho lidí. Znovu zkontroloval pager, jehož displej stále zůstával prázdný. Na mobilním telefonu také nenašel žádné zprávy ani vzkazy. V tom okamžiku u vchodu do baru vypukla rvačka – dva chlapi do sebe mlátili něčím, co vypadalo jako kusy nábytku. I hlídači brány se zaujatě dívali a z baru se vyhrnula horda diváků. Cam vycítil příležitost a přikázal Frick, aby si lehla. Vyjel před bar, pomalu se otočil do protisměru a zamířil ke skladištím. Když čekal na křižovatce na značce „Stop“ než projede několik tahačů, všiml si, že má za sebou nějaké auto. Podle výšky světel to mohl být tahač, ale tvar tomu neodpovídal.

Když projel poslední tahač, Cam se vydal rovně, hlouběji mezi sklady. Auto za ním ho sledovalo bez toho, že by jen naznačilo zastavení na stopce. Znovu přikázal Frick, ať zůstane ležet. Nechtěl, aby v autě za ním viděli výraznou siluetu psí hlavy. Na dalším rohu odbočil doleva a projel kolem dvanácti nakládaných kamionů u rampy skladu. Kolem nich se hemžily vysokozdvižné vozíky. Auto se drželo pořád za ním. Podle tvaru odhadoval značku na Suburban.

Kdo by to tak asi mohl být? řekl si. Kdyby to byl Bobby Lee, pager by už dávno vibroval. Ve vozovém parku okresní policie by se pár suburbanů našlo, i když fordů je tam mnohem více. U FBI mají suburbany v oblibě, připomněl si, když odbočoval, tentokrát doprava, a zrychlil na cestě kolem zadní strany skladiště. Nalevo viděl alej stromů a za ní se terén svažoval k nyní regulovanému potoku Cross Creek. Suburban se držel stále za ním, i když Cam bez jakéhokoli zpomalení projel kolem stopky. Věděl, že hlavní cesta by ho přivedla zpět k baru – byl si jist, že právě tam nechce. Zauvažoval, že by mohl poslat zprávu šerifovi na jeho pager, ale neznal jeho číslo. Když se teď nad tím zamyslel, připadalo mu to ještě podivnější – dohodli se přece, že to bude kanál oboustranné komunikace. Nejspíše to tedy poslal někdo jiný.

Projel kolem dalších dvou skladových bloků a pak nemohl jinak než odbočit doprava, protože měl v cestě alej a potok. Před sebou viděl dobře osvětlené parkoviště plné čekajících tahačů. Parkoviště bylo ohrazeno plotem z drátěného pletiva, takže na žádné parkovací místo by zajet nemohl. Znovu odbočil doprava, směrem k hlavní obslužné komunikaci. Suburban se držel za ním ve stálé vzdálenosti, nezůstával pozadu ani se nepřibližoval. Na dalším rohu spatřil kamion s návěsem, jak vyjíždí ze vrat skladiště. Rychle za ním provedl manévr doprava a vjel do skladiště bez ohledu na vzteklý řev postaršího strážného. Suburban musel zastavit, aby nechal projet kamion, ale pak se pokusil zopakovat Camův manévr a dorazil k posuvným vratům, která se strážný právě snažil zavřít. Cam zajel do uličky k jedné z nakládacích ramp. Tam otočil auto, jako kdyby se chystal vyjet ven, a pak zastavil.

Po obou stranách stály kamiony, ale místa na vyjetí měl dost. Nechal běžet motor a svítit světla. Od jednoho z blízkých kamionů odjížděl naložený vysokozdvižný vozík. Pokud si jeho řidič Cama všiml, nevěnoval mu pozornost. Cam viděl strážného debatujícího s řidičem suburbanu. Pak ke Camovu překvapení z auta vystoupil obrovitý chlap celý v černém, popadl strážného a hodil ho na zadní sedadlo auta. Otevřel posuvná vrata na doraz, nastoupil do auta a zabouchl za sebou hlučně dveře.

Jdem na to, pomyslel si Cam. Jsou nejméně tři. Řidič, někdo v autě, kdo drží strážného, a ten obr. Možná vedle řidiče sedí čtvrtý. Přišlápl brzdu, zařadil páku do polohy „drive“ a čekal na suburban, který přijel a zastavil asi čtyři metry před ním. Všechny čtyři dveře auta se otevřely najednou. Jakmile spatřil baseballové pálky, sešlápl plyn na doraz k podlaze, pickup poskočil dopředu jako raketa a silným nárazem zavřel dveře u řidiče a hned nato levé zadní dveře, a tím doslova zarazil zpět do auta muže na této straně. Cam dupl na brzdu, zařadil zpátečku a projel těsně kolem auta zleva. Oba muži mu rychle odskočili z cesty, zatímco zadní nárazník jeho pickupu urazil oboje pravé dveře suburbanu. Znovu zabrzdil, otevřel dveře spolujezdcea poslal ven Frick s příkazem „Trhej!“ Potom otevřel svoje dveře, válením sudů se dostal pod vedlejší kamion, vytáhl revolver a skončil vleže na břiše hlavou směrem k suburbanu.

Fena ovčáka šířila úspěšně děs a hrůzu, srazila na zem prvního muže, na něhož narazila, a předváděla mu s výhružným vrčením efektní tesáky. Ze své pozice Cam neviděl horní polovinu těla čtvrtého muže, ale nebylo pochyb, že ten chlap má v jedné ruce baseballovou pálku a v druhé pistoli. Z toho byl jasné, že si nepřišli jen popovídat. Zamířil mu na nohy a vystřelil. Těžká kulka zasáhla muže do lýtka, takže zaječel, zamával rukama a upadl dozadu. Pálka i pistole obloukem odlétly na zem. Přenesl záměr pistole na muže zápasícího s Frick, ale ten ležel na betonu a jen si kryl ruce a hlavu před pokousáním. Jeho baseballová pálka se také válela na betonu.

Cam se podíval na suburban, jestli nevystupují ti dva, které před chvílí násilím zarazil zpět, ale neviděl je tam. Jen pro jistotu pečlivě zamířil a vypálil po jedné ráně do levého a pravého horního rohu čelního skla. Věděl, že dráha střely je taková, aby nikoho nezasáhla, ale aby střepy čelního skla určitě zasypaly celý vnitřek auta. Pro jistotu, kdyby na něho někdo číhal, se ještě několikrát převalil a vylezl zpod tahače na jeho zadním konci. Frick třásla tím chlapem jako mrtvou krysou. Postřelený muž ležel na zemi sbalený do klubíčka, držel si nohu a naříkal. Cam sprintem doběhl ke svému pickupu, odkopl zbraň ležící na betonu pod suburban, otevřel dveře a zavolal na Frick, která muže ihned pustila a poslušně naskočila do auta. Na rampě nad sebou už registroval zvědavé obličeje a ruce ukazující na oba ležící muže. Cam zavřel dveře a s kvílením pneumatik vyrazil k bráně, naštěstí stále ještě otevřené. Na dvou kolech odbočil doleva a hnal se směrem k baru. Oba strážci brány na něho vyjeveně hleděli, když kolem nich vysokou rychlostí projížděl ven. Lákalo ho to vystřelit jejich směrem pár výchovných kulek, ale to by musel zpomalit. Zkontroloval situaci ve zpětném zrcátku, ale neviděl za sebou žádná světla aut.

Zpomalil, když vyjížděl na příjezdovou cestu k pozemku. Proti němu se řítily dva kamiony odbočující ke skladové oblasti. Ve světle kamionů uviděl, že má Frick na čenichu krev. Byla vycvičena k tomu, aby plnou rychlostí vrazila do narušitele a srazila jej na zem, pokousala mu ruce a paže a pak jím třásla za límec, dokud nepřestane klást odpor. Přitom měla budit co největší hrůzu. Z Fracka se mu nikdy nepovedlo vykřesat podobnou divokost, i když by uměl předvést všechno tohle a ještě více, pokud by někdo napadl Cama nebo jeho dům. Váha čtyřiceti kilogramů Frick úplně postačovala. Většině útočníků stačil ke ztrátě odvahy už jen pohled na zuřícího německého ovčáka s vyceněnými zuby.

„Hodná, hodná,“ nepřestával ji chválit, když normální cestovní rychlostí najížděl na dálnici a snažil se přitom uklidnit adrenalinem roztřesené ruce. „Moc hodná.“ Začalo pršet, tak pustil stěrače. Za dobrou zprávu musel považovat, že se mu podařilo vyváznout čtyřem útočníkům a asi jim nadlouho zarazit chuť na podobnou zábavu. Ta špatná zněla, že se někomu podařilo ho nalákat do pasti pomocí tajného komunikačního kanálu mezi ním a šerifem. Pokud ti útočníci jsou policisté, nejspíš se jim podaří vypařit se dřív, než na místo dorazí pořádková hlídka. Někde vyhodí toho strážného a pak se někde u vhodného vrakoviště zbaví zničeného suburbanu, který pravděpodobně pochází z aut zabavených drogovým dealerům. Postřelenou nohu nebude už tak snadné vysvětlit, ale podobné zranění není u policistů ničím výjimečným. Stačí, aby nějaký kolega potvrdil „shodu nešťastných okolností“ – pak už stačí jen vyplnit spoustu papírů a snášet rádoby vtipné poznámky kolegů. Nejhůř se jim asi bude vysvětlovat pokousání psem.

Snažil se vybavit si jejich obličeje a jestli některého nezná od vidění. Jedním si byl jistý stoprocentně – nebyl mezi nimi žádný policista z okresu Manceford. Uvědomoval si, že o útočnících neví vůbec nic. Klidně to mohl být jeden policista s přáteli, nebo parta nájemných bouchačů. Nikdo se nesnažil mávat odznaky ani křičet. „Policie! Ani hnout!“ Pokud to policajti byli, nebude to záležitost jen jednoho okresu.

35

Cam umyl Frick, sundal jí obojek s hroty a zkontroloval, jestli není někde poraněná. Pak oba psy vypustil na dvůr, aby hlídali. Přemýšlel o tom, že bude muset drátěnkou očistit z levého předního nárazníku barvu z dveří suburbanu. Taková úprava by samozřejmě nesnesla podrobné přezkoumání v kriminalistické laboratoři, ale při zběžném pohledu nikdo nic nepozná. Na zadním nárazníku nebylo vidět nic kromě mírné deformace nosné tyče, a s tou nemohl udělat vůbec nic. Vyčistil pětačtyřicítku a znovu ji nabil. Pak si umyl ruce ředidlem a pomerančovým mýdlem, aby smyl zbytky střelného prachu. Pečlivě vysavačem zbavil vnitřek pickupu všech psích chlupů. Pak na obranu nasadil do zadního rámu nosnou kouli na přívěsný vozík a zavolal šerifa.

Když šerif dorazil do Camova domu, měl na sobě jako obvykle uniformu. Cam mu nabídl kávu, sedli si ke kuchyňskému stolu a Cam vypověděl, co všechno se mu přihodilo. Na konci vypravování šerif pokýval hlavou.

„Jo, dostali jsme hlášení o narušení pořádku ve dvaadvacet-třicet,“ potvrdil. „Když tam hlídka dorazila, nenašla nikoho z účastníků. Strážný potvrdil, že ho hodili do auta.“

„Nebyl zraněný?“

„Ne. Otřesený, vystrašený, ale jinak v pořádku. Nacpali ho na zadní sedadlo a řekli mu, aby se nehýbal a zavřel oči. Tak poslechl. Prý ti dva, co je zarazily dovnitř ty dveře, dostali dost tvrdý zásah. Právě se chystal přelézt toho vedle sebe, když někdo začal střílet do čelního skla. Tak se přilepil na podlahu a čekal. O ulici dál ho vyhodili na zem a odjeli.“

„Ale pravé dveře neměli.“

„Na místě se nenašly.“

„Nějaké svědectví o mně?“

„Vlastně ne. Všichni si pamatujou akorát toho psa.“

„Jo, ona mi vždycky zvedne šance,“ řekl Cam.

Šerif se zašklebil. Měl rád psy, zvlášť služební plemena. „Nechápu, jak to zvládli kolem dvou silničních hlídek,“ řekl. „Bez dveří a čelního skla… A naše hlídka byla na místě do pěti minut.“

„Jestli to byli ti, co jsem viděl, tak to netrvalo ani tak dlouho,“ řekl Cam. „Ale jde mi o tohle: Dostal jsem to místo srazu od vás na pager. Jak se to stalo?“

Šerif se napil kávy. „To nevím. Pagery si beru z doličných předmětů, když se k nim už nikdo nehlásí. Teď mám čtyři.“ Pohlédl zpříma na Cama. „Všechny čtyři mám u sebe.“

„Tak to si musel pustit hubu na špacír někdo z kanceláře,“ řekl Cam.

„O mně a o tom, co dělám, se drbe pořád,“ konstatoval šerif. „Ale víte jistě, že to nebyli policisti z našeho okresu?“

„To vím úplně jistě,“ potvrdil Cam. „Nevím ani, jestli to vůbec byli policajti.“

Šerif přikývl. „Tak to máte tady. Neposlechl jste varování, tak vám to chtěli vysvětlit polopatě. Baseballové pálky a pistole? Vypadali jako sehraný tým?“

„Můžu vám toho říct víc,“ řekl Cam. Vyprávěl o setkání s Marlorem a o čem spolu hovořili. Šerif poslouchal beze slova, jen nevěřícný výraz na jeho obličeji se stále prohluboval.

„A vy jste ho prostě nechal, ať to udělá?“

„Sdělil mi, že má v úmyslu spáchat sebevraždu, ale žádné podrobnosti – ani kdy, ani jak.“

„Proč jste ho nezatkl? Nepřivedl? Nesvázal ho nebo tak něco?“

„Podle vašich výslovných pokynů, šerife, nemám pravomoc nikoho zatýkat. Navíc nemůžu říct, že bych s jeho plány osobně nesouhlasil.“

Šerif na Cama rozhořčeně pohlédl, ale pak pomalu přikývl. „Přiznal, že zabil ty dva sráče, ale popřel, že nastražil tu bombu?“

„A já jsem mu to věřil. Kdybych teď stál jako svědek u soudu, řekl bych, že to bylo přiznání na smrtelném loži. Neměl důvod neříct pravdu.“

„A podle něho mu nějací policajti dali tip, jak má ty dva najít.“

„Ano. Nechtěl mi ale říct, odkud ten e-mail přišel. Řekl, že to neví a že je mu to jedno.“ Pak se zmínil, co Marlor řekl o kočkadérech.

„A to má být sakra co?“

„Nemám zdání, ale zkusím to zjistit. Vyrazím do hor a uvidím, co z toho vyleze. Vy se musíte rozhodnout, jak budete postupovat kolem Marlora.“

Šerif si povzdechl, dopil kávu, vstal a odnesl šálek do dřezu. „Krása,“ řekl.

„Pověděl jsem o tom i té počítačové krásce Jay-Kay Bawové,“ řekl Cam. „Možná to půjde říct federálům, možná ne.“

Šerif se vrátil ke stolu a posadil se. „Od okamžiku, kdy tým ATF převzal vyšetřování té bomby, jsem od nich nedostal vůbec nic,“ prohlásil. „Ani malou otázku na důkazy.“

„Pokud mám vyrazit na západ, neměl bych se vrátit do stavu?“ zeptal se Cam. „Můžu tam na místě potřebovat pomoc.“

„Jestli jsou to policajti, nikdy nevíte, komu v systému můžete věřit,“ odpověděl šerif. „A když vás vezmu do stavu, při první výplatě to mzdová účetní všem vykecá.“

„Tak připravte papíry a dejte je do trezoru. Vraťte mi odznak a průkaz. Když někdo zavolá, aby to ověřil, nenechejte mě ve štychu. Zbraně mám svoje.“

Šerif se usmál. „Už se cítíte jak nahý v trní, co?“ řekl. „Jak taky jinak, když celý život děláte policajta? Marlora jste nechal se zabít jen proto, že jste nevěděl, jak na tom jste s pravomocí, když nemáte průkaz.“

„Možná,“ odpověděl Cam trochu alibisticky. „Ale taky mi připadalo, že to má hlavu a patu, co mi říká. Připadalo mi to… spravedlivé.“

Šerif zavrtěl hlavou. „Spravedlivé je to, co vypadne ze systému,“ řekl. „Marlor se přiznal, že spáchal únos a vraždu. My nemůžem rozhodovat, co je správné. My ho jen přivedem a necháme soudit.“ Zamračil se. „Svým způsobem, když jste ho nechal se zabít, jak daleko jste byl od toho policajta, který mu řekl, kde má najít ty dva sráče?“

Cam cítil, jak vzteky rudne v obličeji. „Prosím, šerife,“ řekl, „když to vidíte takhle, přeju vám hodně štěstí s vašimi problémy. Já můžu vyrazit na svou cestu kolem světa třeba hned.“

Šerif netrpělivě mávl rukou. „Jen klid,“ řekl. „Sám nejlíp víte, že z právního hlediska mám pravdu. Morálně a osobně… no, musím přiznat, že nevím, co bych na vašem místě dělal já, kdybych tam byl. Vím, za co se v takovém případě modlit. Ale…“

Cam čekal. Viděl, že šerif neví, kudy kam. Za normálních okolností by s tím běžel rovnou za FBI, nebo aspoň SBI. Za FBI teď nepůjde, protože ti si ho drží od těla, dokud se nepřesvědčí, jak to je s policisty v okrese Manceford. Mezitím je Cam jediný prostředek, který může šerif využít mimo svůj okres.

„Tak dobře,“ prohlásil šerif. „Vyrazíte na západ, do hor. Já zařídím v okrese Surry, aby se podívali po Marlorově těle. Vy zkusíte zjistit něco o těch kaskadérech, nebo o čem to Marlor blábolil. Zavolejte mi domů, až někde zakotvíte, pošlu vám vaše věci přes FedEx. Papíry zařídím já sám zítra ráno.“

Cam přikývl. „A já budu od Jay-Kay Bawové zjišťovat informace z různých databází,“ prohlásil a pak zaváhal. „Stejně bych řekl, že byste měl McLainovi oznámit, na čem děláte.“

„Neodpovídá na moje vzkazy,“ odpověděl šerif.

„Zavolejte ho znovu. Oznamte, že se chcete sejít, na naší půdě. Nebo že si může váš vzkaz poslechnout ve večerních zprávách. Na to určitě zabere.“

Šerif si Cama změřil novýma očima. „Sakra, poručíku, na stará kolena začínáte být kluzký jako úhoř. Rád bych od vás slyšel ještě jednu věc: Věříte ještě pořád Kennymu Coxovi?“

Cam překvapeně přikývl. „Na devadesát devět procent v tom nejede. Je na něco takového až moc chytrý.“

„Jenom devadesát devět?“

Cam se na chvilku zamyslel. Neuměl přesně uchopit, co budí jeho pochyby. „Kenny udělal chybu, Bellamyová ho klepla přes prsty, on ji za to nenáviděl a nedělal z toho žádné tajnosti. Všichni věděli, jak to je. Když viděl na Internetu ty popravy, připadalo mu to úžasné. Navíc…“

„Jo?“

„Kenny rád žije na doraz. Líbí se mu být policajt a honit zločince. Je to celý jeho život. Proto si myslím, že by to všecko neriskoval účastí v takové skupině.“

„Pokud se maličko nenudí…?“

Cam pokrčil rameny. „To nevím. Každý z nás občas ten problém má. Kenny asi taky. Ale nevěřím, že by se tak opravdu zachoval. Možná proto tak pořád honí ženské. Přitom může mít právě tolik vzrušení, kolik chce.“

„Dobře, potřebuju mít někoho uvnitř, nejen venku. Chci ho do všeho zasvětit. Taky si teda promluvím s McLainem. Jestli má něco na moje podřízené, bude mi to muset předvést.“

„Mám se s váma spojovat přes Kennyho?“

„Ne, mluvit budete jen přímo se mnou. Ale jestli budu potřebovat vaším směrem přesunout nějaké zdroje, půjde to přes Kennyho. Zatím mi napište zprávu o tom, co se stalo dnes večer. Pošlete mi ji poštou domů. Berete ty svoje psy s sebou?“

„Samozřejmě,“ přisvědčil Cam.

„Výborný nápad,“ řekl šerif. „U těch nemusíte přemýšlet, na čí straně jsou.“

36

Najít Bělookého Mitchella nebylo příliš těžké. Cam zajel do carriganského okresního města Pineville a najal si srub. Zaplatil svou osobní kreditní kartou, aby Jaspreet a jejím tygrům sdělil, kde je. Jeden den věnoval na zabydlení a lovení pstruhů. Zatím přišel od šerifa průkaz a odznak. Na druhý den zašel do úřadovny carriganské okresní policie a požádal o radu, jak najít Mitchella. Dozvěděl se, že je to průvodce, kterého si turisté najímají pro cesty do divočiny v horách Smoky Mountains. Jeden seržant mu prozradil, že Mitchellovi táhne na sedmdesátku, pokud není ještě starší, a je napůl indián a napůl bůhvíco. Nikomu nevadí. Párkrát spolupracoval s policií při hledání pohřešovaných turistů. Ale nikdo v kanceláři neví, kde ho najít. Prý žije někde na kraji národního parku, ale to je všecko, co o něm kdo ví. Nejlepší by prý bylo obrazit pár náleven v Carriganu a možná někde u rezervace kmene Čerokí. „Prostě se po něm ptejte,“ doporučil seržant. „Nakonec se doslechne, že s ním chcete mluvit, a najde si vás.“

Cam naložil psy do pickupu a postupoval podle doporučení. Koupil si hodně piv, z kterých se sotva napil, a zaváděl řeč s barmany. Jen jeden z nich připustil, že to jméno kdy slyšel. Místní říkali, že už Mitchella dlouho nikdo neviděl, protože už je podzim a po turistické sezóně. Cam všem říkal, že se usídlil v nájemním srubu v údolí Blue Valley u silnice Routě 16, že nejde o žádný problém a že chce s Mitchellem jen mluvit. Zpátky do srubu se dostal kolem jedenácté večer, zanesl dovnitř trochu palivového dříví z přední verandy, nechal proběhnout psy, zavolal je dovnitř a rychle usnul. Ostatní sruby zřejmě byly prázdné, což mu v tuhle roční dobu nepřipadalo nijak divné.

Druhý den ráno ho probudilo dlouhé Frackovo zavrčení – pes stál u dveří a měl naježené chlupy. Frick se snažila vyhlédnout z okna, ale přes zavřené okenice nic neviděla. Cam se podíval na hodinky. Sedm ráno. Vstal z postele a oblékl si na teplé spodní prádlo džíny, vysoké boty a košili. Našel revolver, zkontroloval, že je nabitý, a tiše oběma psům nařídil sednout. Otevřel dveře a uviděl osmahlého chlapa s šedým plnovousem, jak sedí na verandě v houpacím křesle zády ke dveřím. Na hlavě měl černý horalský klobouk, podobný těm, které Cam viděl den předtím na prodej v některých nálevnách, džínovou bundu s límcem z ovčí kožešiny, džínové rukavice a složitě zašněrované boty se svršky z jelení kůže. Muž se na Cama ohlédl a ten ihned pochopil, proč mu říkají „Bělooký“. Jeho panenky měly zvláštní stříbřitou barvu a vypadaly jak oživlé kuličky z ložiska.

„Chtěl jste se mnou mluvit?“ pronesl muž vážným hlasem.

„Jste Mitchell?“ zeptal se Cam.

Muž krátce přikývl. „Jenom zavolám psy,“ řekl Cam.

„To je dobrý,“ řekl Mitchell. „Psi mi nevaděj. A nemám u sebe bouchačku, tak tu prasečí nohu můžete dát klidně pryč.“

Cam sklonil revolver a pak si jej zastrčil za opasek. „Pojďte dál. Udělám kafe.“

Muž vstal a následoval Cama dovnitř srubu. Oba psi na něho hleděli, když se zastavil a vztáhl k nim ruce dlaněmi k zemi. Frick přišla první a opatrně ho očichala, následována Frackem. Zdálo se, že nejvíce psy přitahuje mužova bunda, jako by z ní cítili něco zajímavého. Mitchell pak klesl do dřepu a ukázal Frackovi odkrytý zátylek. Ten ještě dobrou chvíli čichal, ale pak to zřejmě vzal tak, že o jeho dominanci nemůže být pochyb, a odběhl. Pak byla na řadě Frick, která chvíli čenichem přejížděla mužův zátylek a vlasy, ale nakonec se připojila k Frackovi v koutě místnosti. Cam viděl, že z Mitchella nespouštějí oči, ale bez dřívějšího napětí. Horal je pro tuto chvíli zcela odzbrojil.

Cam postavil na kávu a pozval Mitchella ke stolu v jediné místnosti srubu, sloužící jako obývací ložnice kombinovaná s kuchyní a jídelnou. Mitchell si sundal klobouk a položil jej na podlahu. Byl hubený jak lunt a šedobílé mastné vlasy měl vzadu pevně stažené do ohonu. Šaty měl čisté, ale táhla se z nich vůně kouře ze dřeva. Cam nachystal dva hrnky a taky se posadil ke stolu. Pistole v pouzdru se mu nepříjemně zarývala do břicha, ale toho si nevšímal. Poškrabal se ve vlastní rašící bradě a zauvažoval, jestli bude mít plnovous tak hustý, jako má Mitchell. Nebylo pochyb, že barvu bude mít stejně šedivou.

„Jsem poručík okresní policie z Mancefordu,“ zahájil hovor a snažil se moc nezírát na ocelově zbarvené oči. Mitchell mlčky přikývl. Ruce, položené na stolní desce, prozrazovaly, že většinu času tráví venku.

„Potřebuju vědět, co je to kočkadér,“ řekl Cam.

Mitchell se na něho chvíli mlčky díval. „Proč se na to ptáte zrovna mě?“ řekl.

„Někdo mi řekl, ať se vás zeptám,“ odpověděl Cam. „Muž jménem James Marlor. Znáte ho?“

Cam neviděl na Mitchellovi žádné známky toho, že by jméno znal. „Ne,“ řekl Mitchell vyrovnaně.

„No, je mrtvý,“ řekl Cam. „Zabil se. Přišel o ženu a dceru při jedné loupeži y našem okrese.“

Mitchell na chvíli odvrátil pohled, ale neříkal nic.

„Než se zabil, chytil ty dva, co mu zabili rodinu. Vyrobil si elektrické křeslo a na tom je usmažil.“

Mitchell mírně pozvedl obočí. „To zní jako správná věc,“ řekl.

„No, policie nemůže oficiálně schvalovat takovýhle druh občanské svépomoci.“

„Oficiálně,“ řekl Mitchell.

„Jo,“ potvrdil Cam.

„Co já s tím?“ zeptal se Mitchell.

Cam zaváhal. Tohohle muže nezná, ani neví, v jakém byl vztahu k Marlorovi. Nebo k těm odbojným policajtům. Káva byla hotová. Vstal a nalil ji do dvou hrnků. Rozhodl se, že o Bellamyové a bombě mluvit nebude. „Šel jsem za ním, za Marlorem. Mluvil jsem s ním, než umřel.“

„Chcete říct, než se zabil,“ skočil mu Mitchell do řeči.

„Jo. Než to udělal. Bylo v tom pár nejasnejch věcí. Něco mi vysvětlil, ale pak řekl, že mám najít vás a zeptat se na kočkadéry. Řekl mi vaše jméno. Vůbec tomu nerozumím, ale jsem tady.“

„Viděl jste ho, když se zabil?“ zeptal se Mitchell. Držel si hrnek s kávou hned u úst. Když kávu srkal, Cam si všiml, že má zuby v hrozném stavu, žluté a některé i zčernalé. Podíval se Camovi do očía ten nedokázal uhnout pohledem. Stříbřitě bílé oči nad ním měly zvláštní moc.

Cam zaváhal, ale pak Mitchellovi vypověděl, co se přihodilo.

„Jste policajt,“ řekl Mitchell. „Nemáte takový věci zastavit?“

Cam odvrátil pohled. „Nechal jsem ho,“ řekl pomalu, „protože jsem ho chápal. Jinak by musel do vězení a možná by dostal i trest smrti.“

„Za to, že udělal správnou věc,“ řekl Mitchell.

„Zabít ze msty není správné,“ odpověděl Cam. „Na to máme právo.“

Mitchell si pohrdavě odfrkl. „To je dobrý tak leda pro právníky,“ řekl. Dopil kávu a odstrčil se i se židlí od stolu. Očividně se chystal odejít. „O žádnejch kočkadéřích nic nevím.“

Cam cítil, že Mitchell intuitivně poznal, že mu Cam něco tají. Nemohl překonat roky policejního výcviku. Při výslechu se policista snaží prozradit co nejméně. Tak se – přinejmenším teoreticky – získané informace ničím neovlivní.

„Dobře,“ řekl Cam. „Díky, že jste přišel. Neviděl jsem nikde auto. Nechcete někam odvézt?“

„Přišel jsem pěšky,“ řekl Mitchell a posbíral si z podlahy klobouk a bundu. „Pěšky i odejdu, řek bych.“

„Nikdy jste Jamese Marlora neviděl?“

„Myslím že ne. Ale já tu vodím do lesa spoustu lidí. Moh to bejt jeden z nich, akorát si nepamatuju to jméno.“

„Kdybych s váma potřeboval mluvit, jak vás najdu?“

„Carterův obchod u rezervace Čerokí,“ odpověděl a nasadil si klobouk. „Ale vy a já…? Podle mýho si nemáme co říct, pane.“

„Možná ano,“ nenapadlo Cama nic lepšího.

„Když spolu někdo mluví, musí to jít oběma směry,“ řekl Mitchell. „Když sem přijde někdo cizí a má fůru otázek… tak si nikdo nic nepamatuje.“

„Jo, rozumím,“ řekl Cam nonšalantně. „Díky, že jste přišel.“

Mitchell mu pokývl, vyšel ven a zavřel za sebou dveře. Ani jeden ze psů si ho nijak nevšímal.

Cam vstal a nalil si další hrnek kávy. Tak tohle byla ztráta času. Muž říká, že nezná Marlora a neví, kdo jsou kočkadéři. Cam nemá důvod mu nevěřit. Rozhodl se, že se bude poptávat dál a začne u místních policistů.

O půl hodiny později vyrazil i s oběma psy od srubu k pickupu. V noci slušně mrzlo a okna byla pokryta bílou vrstvou námrazy. Posadil psydozadu a chystal se nastoupit, když jeho pozornost upoutalo něco na kapotě. Šel se podívat.

Ve vrstvě jinovatky, přímo uprostřed kapoty, se skvěl temný otisk tlapy. Velké tlapy, něco přes dvacet centimetrů na šířku. Jasně rozeznával polštářky a drápy. Chvíli otisk pozorně studoval, pak se začal rozhlížet kolem auta na zemi a hledal nějaké podobné stopy; ale všude viděl jen své vlastní otisky a stopy psů, které ale byly mnohem menší než otisk na kapotě. Znovu si otisk prohlédl. Jediný otisk nedával žádný rozumný smysl. Obešel celé auto kolem dokola a tentokrát pozorně studoval terén. Nic, jen jeho vlastní a psí stopy. Otisk na kapotě vypadal jako stopa velké kočky. Už v životě viděl stopy kočkovitých šelem, ale tahle stopa se od nich něčím lišila.

Šel zpět ke srubu, aby zkontroloval Mitchellovy stopy, ale žádné nenašel. Zase jen své vlastní stopy a rozběhané dráhy psů, jak vyběhli na své obvyklé ranní divočení, kdy Frack vyštěkával stromy a Frick kontrolovala pachy, co kolem zbyly po předešlé noci. Vůbec se však nedalo poznat, kudy přišel a odešel Mitchell. Cam se rozhlédl po lese kolem, s jinovatkou na větvích borovic a opadaných bříz a dalších listnáčů. Někde daleko se zvedla ze stromu vrána a začala krákat. Jak se mu to povedlo? říkal si v duchu Cam. Přišel a odešel, a přitom za sebou nenechal žádné stopy…

Pak se v myšlenkách vrátil k otisku na kapotě. Možná mu tak Mitchell přece jen něco říká o kočkadérech? Zatřásl se chladem ve studeném horském vzduchu.

37

Před místní restaurací řetězce Wafřle House uviděl dvě policejní auta, tak tam zaparkoval taky. Sám do tohoto řetězce přestal chodit tak před pěti lety, kdy musel začít dbát na figuru a zjistil, že už nemůže jíst, co chce a kdy se mu zamane. Zjistil, že se ve známé atmosféře cigaretového kouře, pachu horkého tuku a průměrně kvalitní kávy stále ještě bez problémů cítí jako doma. U pultu snídali dva objemní policisté, tak si sedl vedle nich a objednal si. Kývnutím hlavy pozdravil toho, k němuž seděl blíž, protože se s ním den předtím setkal na stanici.

„Našel jste Bělookýho?“ zeptal se policista, zamáčkl nedopalek cigarety a hned si zapálil další. Nebyl nejštíhlejší, ale svaly měl vyvinuté a obličej zarudlý a kulatý. Břicho statečně napínalo košili uniformy. Glock v pouzdře u boku na něm vypadal jak dětská hračka. Zelená blůza uniformy musela mít velikost XXL.

„Vlastně on našel mě,“ řekl Cam.

Oba policisté pokývali hlavami, jako kdyby to věděli předem.

„Víte, co jste chtěl?“ zeptal se druhý policista. Byl o něco mladší a štíhlejší než jeho kolega, ale velikost předloktí a bicepsů prozrazovala, že musí pravidelně chodit do posilovny. Jedna z číšnic hlučně přistoupila za pult a třemi rychlými pohyby jim nalila kávu, zatímco přes rameno dozadu do grilovací části zavolala objednávku.

„Ne. Choval se přátelsky, ale na mou otázku odpověď neznal.“

„Na jakou otázku, poručíku?“ zeptal se větší policista a hleděl na něho vyčkávavě skrz závoj cigaretového kouře.

Cam zaváhal, ale pak si řekl, že je to vlastně jedno. „Máme v okrese Manceford jeden případ vraždy. Objevilo se v něm slovo, které neznáme – kockadéň. Tenhle Mitchell snad mohl vědět, co to znamená.“

Policisté si jen vyměnili pohledy a beze slova se dál věnovali talířům se snídaní. Cam slyšel nezřetelný hovor z jejich služebních vysílaček.

„Možná jste to slovo někdy slyšeli?“ zeptal se.

Oba najednou jako na povel zavrtěli hlavou.

„Okres Manceford,“ zamyšleně opakoval ten velký. „To je pěknej kousek cesty na východ odsud. Kdo vám řekl o Bělookém?“

„Jeden podezřelý,“ odpověděl Cam. „Ale už nežije.“

Policisty jeho sdělení nijak nepohnulo. Být podezřelým s sebou nese jistá rizika. Kočky, pomyslel si Cam. Vzpomněl si na velký otisk tlapy. „Jsou ve Smoky Mountains velké kočky?“ zeptal se.

„Povídá se leccos,“ odpověděl ten menší. „Ti, co tu chodí po horách a sjíždějí řeky v raftech, občas říkají, že viděli horské lvy. Farmáři u parku si stěžujou, že ztrácejí dobytek. Ale správa parku oficiálně prohlašuje, že tu žádní nezbyli.“

„Máme tu rysy, to jo,“ ozval se ten velký. „Kojoty, někdo říká i vlky, a medvědů je tu taky dost.“ Menší přisvědčil.

„Možná viděli rysy, to se snadno splete,“ řekl Cam.

Oba mu potvrdili, že má pravdu. Pak se Cam zeptal, jestli se dají sehnat jiní průvodci. Policisté řekli, že samozřejmě ano, ale většina už pro letošek skončila a přesunula se na jih za teplejším počasím, protože tady nemají přes zimu dost práce.

„Ale Bělooký tu zůstává?“ zeptal se Cam.

„Bělooký je samorost,“ prohlásil velký policista a zadusil nedopalek cigarety rovnou o talíř od snídaně. „Dělá průvodce, ale je vybíravý. Má rád něco mimo běžnou rutinu, aspoň se to o něm říká. Vodí turisty do jeskyní, k tajným bystřinám na pstruhy a tak. Říká se o něm, že není nejlevnější. Zákazníky si vybírá podle svého.“

„Je fakt napůl indián?“

„No, říkají to o něm,“ odpověděl policista. „Ale je tu taky spousta podvodníků, hlavně kolem kasina. Spousta takzvanejch indiánů sem přišla z New Yorku. Ale dokud je to jedno turistům, tak nám taky. Kdyby se to nějak vymklo, tak můžem zasáhnout.“

Menší z obou policistů si přiložil vysílačku k uchu a pak sdělil druhému: „Nehoda. Jsou tam zranění. Jedem.“ Pohodili na pult pár bankovek, kývli Camovi na pozdrav a zamířili k autům.

Kočkadéři, pomyslel si Cam. Oba to už slyšeli, to je jasné, jinak by to tak rychle nepopřeli. Žádné váhání ani opakování, vůbec se o tom nebavili. Jen popřeli, že by to kdy slyšeli, a rychle změnili téma. A Bělooký tajemně naznačuje, že správný rozhovor se musí vést na obě strany. Určitě to byl on, kdo nechal na kapotě ten otisk. Na co si to hraje?

Když šel k autu, pager mu spustil v kapse. Vytáhl jej a přečetl si číslo. Předtím si v chodbě restaurace všiml telefonního automatu, tak se k němu teď vrátil. Sluchátko zvedl šerif osobně. „Jak to jde?“

Cam shrnul, co zatím dělal a zjistil. „Řekl bych, že tu lidi to slovo znají nebo už aspoň někdy slyšeli. Ale nikdo nic nepoví.“

„Najděte nějakou ženskou,“ poradil mu šerif. „Nějakou, co tam něco podniká. Není tam kasino? Naražte si kurvu. Ty věděj všechno, a ženský si rády popovídají.“

„Kurvu? Tady?“

Šerif se uchechtl. „Kurvy najdete všude, poručíku, i když jste s tím doteď asi neměl moc zkušeností.“

Cam se zasmál do sluchátka. „Jak to jde s FBI?“ zeptal se.

„Něco mě totiž napadlo,“ odpověděl šerif. „Navrhl jsem, ať SBI svolá schůzku spolu s FBI a ATF. Nazvali jsme to komplexní revizí případu. Koná se to zítra v Raleighu. Abych prolomil ledy, pustil jsem do oběhu informaci, že je Marlor mrtvý.“

„Tak to opravdu provedl?“

„Ano. Okresní policie v Surry našla tělo. Střelil se pod bradu. Pětačtyřicítkou, jak jste říkal.“

To tam muselo být výživné, pomyslel si Cam. Nic příjemného.

„Co Kenny s týmem – nenašli něco nového o bombě nebo o tom incidentu ve skladišti?“

„Kontroluje hlášení v celém státě, jestli se někde nějaký policista nešťastnou náhodou nepostřelil do nohy,“ odpověděl Bobby Lee. „Zatím nic. Musím vám říct, že ani on pořád ještě nevěří, že ve smrti soudkyně mají prsty nějací policisté.“

„No, Marlor to nebyl,“ řekl Cam.

„Říká, že to nebyl on. Podívejte, poručíku, už bych potřeboval něco nového, a to co nejdřív.“

„Tak jo, půjdu si teda narazit nějakou profesionálku,“ řekl Cam a zavěsil. Vyrazil do kasina ve Franklinu.

V kasinu ani v hotelu však nenašel ani jedinou zástupkyni nejstaršího řemesla. V supermoderním prostředí se bavily většinou celé rodiny u digitálních her. Pak zajel do městečka na příjezdové silnici k Franklinu. Kolem ulic viděl řady restaurací s rychlým občerstvením, obchodů s indiánskými suvenýry a motelů s názvy jako „Wigwam“ a „Týpí“. Chvíli bezcílně projížděl ulicemi, aniž by věděl, co hledá. Pak náhle spatřil Carterův obchod a vzpomněl si, že o něm mluvil Bělooký. Budova byla postavena jako velký horský srub, včetně verandy a houpacích křesel. Na obou koncích se tyčily komíny postavené z kamene, které vypadaly, že patří k funkčním krbům. Zajel na skoro prázdné parkoviště, pustil ven Fracka, přivolal si ho k noze a oba vstoupili dovnitř. Obchod zevnitř zcela naplnil jeho očekávání – police a regály přetékaly tisícovkami bezcenných cetek pro turisty a v rohu byl pult s občerstvením. U pokladny seděla obyčejně vyhlížející žena neurčitého věku a vyplňovala papíry. Cam byl jediný zákazník.

Předstíral, že si prohlíží suvenýry, a Frack se mu poslušně držel u nohy. Nakonec došel k pokladně a pozdravil tu ženu. Zblízka viděl, že váží určitě hodně přes metrák. Usmála se na něho s nefalšovanou srdečností, opětovala pozdrav a pak pozdravila Fracka, který se na ni jen krátce podíval. Nezdálo se, že by jí velký černý německý ovčák nějak vadil. Cam požádal o šálek kávy. Odpověděla „Jasně,“ a došla pro čistou konvici. Na sobě měla jakýsi indiánský kroj, který by klidně mohl ve volných chvílích sloužit jako autoplachta. Borová prkna podlahy sténala pod každým jejím krokem.

„Za chvíli to bude,“ prohlásila, zatímco připravovala kávovar. „Odkud jste?“

„Od města Triboro,“ řekl. „Jsem poručík policie okresu Manceford.“

„Jo, říkala jsem si, že asi budete policajt,“ řekla přátelsky. „Můj manžel je seržantem záložní policie. Krásný pes. Má policejní výcvik?“

„Svým způsobem,“ odpověděl Cam. „Tady Frack spíš přemýšlí než bojuje. Opravdového bojovníka mám venku v autě.“

„Dva jsou nejlepší,“ řekla. „Většina výtržníků přijde rychle k rozumu, když se objeví německý ovčák. Nechápu, proč každému policajtovi rovnou nepřidělí psa.“

„Na to není dost psů,“ odpověděl.

Zkontrolovala, jestli konvice běží, a otočila se zpět k němu. „Jste tu mimo sezónu, takže asi služebně. Nepotřebujete s něčím pomoct?“

Její neobvyklá ochota ho překvapila, asi to bylo kvůli manželovi. Bez okolků jí řekl, co potřebuje.

„Kočkadéři,“ řekla. „Jo, slyšela jsem nějaké historky, ale kdoví, jak to je, znáte to.“

„Rád si vyslechnu cokoli, nemám ani potuchy, o co jde.“

Chápavě pokývala hlavou. „Takže kočkadéři. Říká se, že je to skupina chlapů, co stopují horské lvy v horách Smoky Mountains.“

„Myslel jsem, že tady už žádní nejsou.“

„To říká správa parku, a asi má pravdu. Nikdo nepřinesl žádnou fotku už hodně dlouho. Po barech se napovídá hodně o různých setkáních, ale důkazy žádné.“

„Člověk by čekal, že když dnes turisti s sebou tahají všelijaké ty elektronické serepetičky, tak někdo fotku nebo video udělá…“

„To taky říkají strážci parku. Přineste nám fotku a my se podle toho zařídíme. Nikdo nepřinesl nic. No, tihle kočkadéři prý losují, a ten vybraný pak stopuje horského lva do doupěte a ostatní se drží stranou.“

„Jak stopuje?“

„Pěkně postaru, pěšky, s nosem u země. Bez psů a aut. A pak přijde to nejtěžší. Musí se dostat tak blízko, aby vyfotil hlavu a zároveň přežil.“

„Vyfotil?“

„Jo. O to jde. Musí být dost dobrý na to, aby vystopoval horského lva do doupěte, tam mu zblízka vyfotil hlavu a celé to přežil. Můžete tomu říkat třeba speciální fotografování v přírodě.“

Cam zavrtěl hlavou. „Do něčeho takového se snad pustí jen blázen,“ řekl.

Pokrčila rameny. „O co větší než někdo, kdo bez lan a jištění leze na ty vysoké skály? Nebo sjíždí na snowboardu lavinový svah? Z těch to nemůže mít v hlavě v pořádku nikdo. Jen hledají vzrušení. Většinou sami dobře postavení od vás z východní části státu – bez urážky – znudění vyděláváním peněz.“

„Viděl někdy někdo takovou fotku?“ zeptal se.

Zasmála se. „Ne. Proto si skoro všichni tady myslí, že jsou to jen povídačky. Víte, o horském lvu se říká, že když ho někdo začne stopovat, vycítí to a otočí hru.“

„Aha. No, taky způsob, jak to zjistit. Nenašli se žádní turisti potrhaní velkou kočkou?“

Šla ke kávovaru a nalila šálek, i když se káva ještě úplně nedodělala. Trochu kávy vyteklo, spálilo se o kovový povrch a zápach spálené kávy naplnil vzduch. „Vlastně,“ řekla, „ani ne. Za posledních deset let tu pár zmizení bylo. Někdy se nějaký pěší turista nevrátí z divočiny. Tamhle vedle čepic mám nástěnku, kde jsou popisy a tak. Dva strážce parku zabili narkomani a před pěti lety na appalačské cestě došlo ke znásilnění a vraždě, dodnes se neví, kdo to udělal. Zabil studentku, nechytili ho. Nic z toho nesouviselo s horským lvem.“

„Pokud nějací lidi takhle horského lva pokouší, určitě se některým něco stane.“

„Když jsou u toho sami, pravděpodobně nebudou jen poranění,“ prohlásila s významným úsměvem.

Cam si to chvilku rozmýšlel a nakonec přikývl. To je pravda, dodal v duchu. Sežere je. V jiných horách dál na západě se to děje, a obvykle to odskáčou cyklisté, děti z táborů, domácí zvířata nebo pěší turisti.

„Pak by to bylo zmizení. Někdo by ty lidi snad postrádal.“

Pokrčila rameny a gestem ukázala na nástěnku s pohřešovanými osobami, nalila si také šálek kávy a připojila se ke Camovi u pultu. „O tom byste si měl promluvit se strážci parku. Ti mají taková zmizení v parku na starosti. Ale těžko by ti ostatní přišli a nahlásili, že jednoho poslali stopovat horského lva.“

„Pokud tady nějací horští lvi vůbec jsou,“ řekl. „Neznáte indiánského míšence jménem Mitchell?“

„Bělookého? Jasně že znám! Nevím teda, jestli v sobě má indiánskou krev, určitě ne kmene Čerokí jako já. Ale je neškodný. Provází turisty. Prý je dobrý stopař. Občas sem zajde. Nikdy moc nemluví. Jeho zákazníci vypadají, že už se s ním znají.“

„Co to bývá za lidi?“

„Běloši vašeho věku. Hledají ho v místech, jako je náš obchod, rozhlásí, že s ním chtějí mluvit. Asi si je pak najde. Nejlíp ale uděláte, když zajdete na stanici strážců pro naši část parku, je to Twenty Mile Ranger Station na silnici číslo dvacet osm. Jste svobodný?“

Otázka ho překvapila, ale přisvědčil.

„Fajn. Ptejte se po Mary Ellen Goodeové. Je tam jako přírodovědec a je hezká.“

„No tak to tam musím zajít,“ řekl s úsměvem. Pak se zamračil a zeptal se, jestli nemá Mary Ellen Goodeová nějakého žárlivého přítele nebo ještě hůř manžela. Žena zavrtěla hlavou. „Teď už ne,“ prohlásila se zvláštním výrazem v obličeji.

38

Cam se ohlásil na recepci a uvedli ho do kanceláře Mary Ellen Goodeové. Musel uznat, že je opravdu hezká. Výška kolem metru sedmdesát, krátké černé vlasy, jasně modré oči, postava, na níž i strohá uniforma strážce parku vypadala pěkně, a úsměv rozjasňující atmosféru. Očividně si uvědomovala, jak dobře vypadá, a nedělalo jí problém se podle toho i chovat. Když si prohlížel některé zajímavé partie jejího těla, všiml si titulu Dr. na jmenovce. Na stole měla napsáno „ekolog národního parku“. Představil se, ukázal doklady a zeptal se na horské lvy v horách Smoky Mountains.

„Oficiálně?“ zeptala se. „Zádní tu nejsou. Panter se v ekosystému hor Smoky Mountains považuje za vyhlazeného. Od roku 1920 nebyl hlášen žádný ověřený výskyt.“

„Vyhlazeného?“ zeptal se.

„Politicky korektní slovo pro vyhubení lovem. Jeden výzkumník jménem Culbertson v roce 1977 tvrdil, že se v parku může horský lev vyskytovat v počtu tří až šesti jedinců. Byli by to potomci původní populace z devatenáctého století. Ale dnes, když nám někdo něco takového nahlásí, tak to je buď rys, nebo nějaká kočkovitá šelma, která utekla ze zajetí někde na západ od nás.“

„Jejich chov v zajetí je povolen?“ zeptal se Cam.

„V Severní Karolíně ne, ale ve státě Tennessee člověk smí vlastnit západní kuguáry. Pokud se najde velká kočkovitá šelma ve státech na východním pobřeží, je zpravidla zbavená zubů nebo drápů, což naznačuje chov v zajetí.“

„Ale lidi vám hlásí, že viděli horské lvy?“

„Jistě, každý rok tak půl tuctu případů. Ale fotky žádné nemají, a když se vypravíme na místo, ještě nikdy jsme nenašli žádné stopy. A někteří z těch, co sem chodí to oznámit, nevypadají, že by uměli rozeznat horského lva od kozy domácí.“

„Jak velký může takový horský lev být?“

„Vážit může mezi padesáti a sto kilogramy. Délka kolem dvou metrů.“

Otisk zadní tlapy by měl být široký takových dvacet pětadvacet centimetrů.

Okamžitě se mu vybavil otisk v námraze na kapotě. „Dost velký, aby si snadno poradil s člověkem.“

„To máte sakra pravdu,“ přisvědčila. „Vzpomeňte si, co dělá domácí kočka, když se při hraní naštve a začne drápat zadníma nohama. Vynásobte si velikost dvaceti a představte si, jak na vás sto kilo živé váhy skočí ze stromu, srazí vás na zem, vyrazí vám dech, prokousne obličej a čelní dutiny, předníma tlapama rve maso ze žeber a zadníma rozhazuje vaše střeva po zemi. To všecko za pět sekund, doprovázeno příslušnými zvukovými efekty.“

„Začíná se mi dělat nějak mdlo,“ řekl Cam.

„Já vás chápu. Zvládnou to i ze země nebo z běhu, jak se přesvědčil nejeden cyklista i v docela civilizovaných končinách Kalifornie. Viděl jste někdy ve filmu, jak gepard strhne gazelu? Horský lev tenhle trik umí taky, jen nevydrží běžet tak dlouho jako gepard. Jeho hlavní potravou jsou jeleni, což nejsou právě pomalá zvířata.“

„Pokud se to člověku stane, co pak to zvíře udělá s… ostatky?“

„Sežere všechny měkké části a zatáhne kostru do skrýše, kde ji zahrabe nebo vytáhne na strom, a chodí se tam živit, dokud je co žrát. Pokud je to samice, vezme ruce a nohy koťatům do doupěte. Z dlouhých kostí vybere morek. Vyžere mozek z lebky.“

Cam se snažil nepředstavovat si příliš živě, co mu popisuje. „Jak snadno se stopuje?“

Zkoumavě si ho prohlédla. „Stopuje? Asi byste mi měl říct něco víc, poručíku. O co jde?“

Začal jí vyprávět o kočkadérech. V podstatě jen opakoval to, co se dozvěděl od objemné pokladní v Carterově obchodě.

Asi ve dvou třetinách jeho vyprávění začala vrtět hlavou a pak celou dobu nepřestala. „To je opravdu velice nepravděpodobné. Jde o noční zvíře, které je velmi tajnůstkářské. Člověk by musel vědět skoro přesně, kde má doupě, a pak pročesávat jeho rajón. A i tak…“

„I tak – co?“

„Je to zajímavé zvíře. Prvotřídní lovec, hlavně ze zálohy. Vysoce citlivé smysly – sluch a čich, noční vidění, cítí otřesy půdy při chůzi, má šestý smysl… Když někdo zkusí vystopovat horského lva bez smečky speciálně cvičených psů, tak lev krátce po setmění otočí hru a z lovce se stane kořist.“

„Co opravdu dobrý stopař? Indián?“

Pokrčila rameny. „No, asi to není vyloučeno. Nikomu bych ale nic takového nedoporučovala. Sledovat medvěda by bylo o hodně méně nebezpečné. A všecko jen kvůli fotce? To přece nedává smysl.“

Otázky mu došly, a přestože podvědomě toužil zůstat ve společnosti krásné dr. Goodeové, bylo mu jasné, že by to neměl přehánět. Poděkoval jí a zeptal se, kde by našel nějaké opravdu dobré průvodce turistů.

„Co Zlaté stránky?“ zeptala se s úsměvem.

„Jo, to máte pravdu,“ odpověděl.

Zbytek dne Cam strávil procházením různých kanceláří nabízejících průvodcovské služby ve městech Lore a Trailwood, ale nic nového se nedozvěděl. Večer šel krátce vyvenčit psy. Vrátili se brzy, protože se poměrně náhle setmělo a zároveň i ochladilo. Nakrmil psy, nechal je ve srubu, naložil dřevo do kamen a kolem sedmé večer vyrazil do města, aby se někde najedl. Připadlo mu, že nejvíce lidí směřuje do velké restaurace postavené z klád, jejíž celý obvod lemovala zastřešená veranda. Vývěsní štít zval kolemjdoucí na horalskou kuchyni, i když mu nebylo moc jasné, co si pod tím má představit.

Prostor uvnitř byl kuchyní rozdělen na dvě části. Menší sloužila jako jídelna a větší jako bar, který byl v tuto večerní dobu dost plný. V jídelně Cam viděl jen dva hosty, zatímco v baru porůznu sedělo asi dvacet lidí obého pohlaví. Bar vypadal dobře zařízený, včetně jukeboxu, stolů pro dva i pro čtyři, malého tanečního parketu, prostoru pro živou kapelu a dvanáct metrů dlouhého pultu z leštěného dřeva. Cam se posadil na barovou stoličku u pultu, pročetl si neobvykle bohatou nabídku různých druhů skotské a pak si u zaneprázdněného barmana objednal maccallan s jednou kostkou ledu.

Když dopil a zaplatil, vydal se do jídelny. Zrovna v té chvíli vstoupili tři strážci parku v uniformách a jedním z nich nebyl nikdo jiný než milá dr. Goodeová. Usmála se a zamávala jeho směrem, zatímco všichni tři zamířili k baru. Jeden z mladíků, kteří ji doprovázeli, na Cama vrhl podezřívavý pohled. Cam opětoval pozdrav a nechal servírku, aby ho uvedla ke stolu.

Pomalu končil s jídlem, když strážci parku odešli. O pár minut později se Mary Ellen Goodeová vrátila už bez doprovodu a přistoupila k jeho stolu. Začal vychovaně vstávat, ale ona ho gestem zarazila a vklouzla na židli vedle něho.

„Budete jíst?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou. „Až někdy později.“ Rozhlédla se, jako kdyby se chtěla ujistit, že si jich nikdo kolem nevšímá. „Přemýšlela jsem o tom vašem vyšetřování. Jde o něco vážného?“

Pověděl jí o popravách na Internetu a jak se jediný podezřelý zmínil o tom, že s nimi souvisí slovo kočkadéfi.

„Jak souvisí?“ zeptala se.

„To nevím. Neměl jsem potuchy, co to slovo znamená, dokud mi to nevysvětlila pokladní v jednom obchodě. Ale protože tady v horách nejsou žádní panteři, asi to zabalím a odjedu domů.“

„No…“ řekla a hleděla přitom zamyšleně na stolní desku. „To je oficiální postoj správy parku. Ale…“

Dojedl, otřel si ústa do ubrousku a odstrčil stranou talíř a příbor. „Ale?“

„Před dvěma lety jsem chodila s jedním strážcem parku, a ten mi jednou vyprávěl totéž. Chtěl na to založit složku, pak se ale zalekl, že by se mu nadřízení mohli vysmát. Podle něj to mohla být pravda a ti lidé mu připadali nebezpeční.“

„Včera večer jsem viděl strážce parku, který měl na opasku zbraň,“ řekl. „My tam u nás vlastně nečekáme, že by se v národním parku měl pohybovat někdo nebezpečný. Od správců parku se přece čeká, že budou pořádat přednášky a tak.“

Zamračila se. „Teď máme ve stavu několik strážců, co jsou zároveň pomocnými policisty,“ prohlásila. „Před dvěma lety nám tu nějací motorkáři z Atlanty začali na jednom tábořišti vařit drogy. Dva strážci se šli podívat, co to tak divně smrdí, a jen zaklepali na dveře chatky, tak todo nich ti hajzlové napálili a zabili je. Jedním z nich byl Joel Hatch, můj snoubenec.“

„Ach,“ řekl Cam. „To je mi líto.“

„Co naděláte, vždycky se to stane těm, co by nemělo, že? Speciální jednotka z Atlanty je pak našla v jednom baru na Blue Ridge v Georgii. Kladli odpor při zatýkání.“

Cam přikývl. „To je někdy lepší,“ řekl. „Šetří to čas a námahu. Je mi líto, že jste ztratila blízkého člověka.“ Chvilku si pohrával s myšlenkou, že jí řekne o Annie, ale pak se rozmyslel jinak.

„Díky,“ odpověděla automaticky. „Vlastně jsem na Joelovy nápady kolem horských lvů zapomněla, dokud jste mi to nepřipomněl. Ale to slovo, kočkadéři, to jsem od vás slyšela poprvé.“

„Neznáte Bělookého Mitchella, průvodce turistů?“

„Slyšela jsem o něm. Prý našel jednoho turistu, když už se myslelo, že je nenávratně ztracený.“

„Piý?“

„My si myslíme, že ho tam sám zavedl. Říkalo se, že se pohádali a Mitchell mu chtěl dát dost času na přemýšlení. Neměli jsme ale žádné důkazy a ten turista nechtěl z nějakého důvodu nic říct.“

Cam přikývl. „Rád bych vás poprosil, jestli byste pro mě nezkusila zjistit něco víc.“

Podívala se mu do očí. „Vy jste mi ale něco zatajil. Není to tak?“

„Máte pravdu,“ odpověděl. „Ale ujišťuju vás, že ten případ je opravdu závažný.“

„Ví náš šerif, že jste tady?“

„Ano, ví. Za ním jsem šel hned, jak jsem přijel. Ale ani on to neslyšel celé, jen se mi povedlo ho přesvědčit, že tu opravdu mám co dělat.“

„Dobře,“ řekla. „Poptám se. Jak dlouho se tu zdržíte?“

„Nevím,“ odpověděl Cam. „Dokud něco nevyšťourám.“

„Nebo dokud vás něco nepotká,“ poznamenala tiše.

Překvapeně se na ni zadíval. „Jak to myslíte?“ zeptal se.

„Vlastně ani nevím,“ řekla. „Ale připadá mi, že se tady v divočině občas vyskytnou zvláštní věci a okolnosti.“ Zavrtěla prudce hlavou, jako kdyby z ní chtěla vyhnat zlou myšlenku. „Nevšímejte si mě,“ prohlásila nakonec s úsměvem. „Asi trávím příliš mnoho času o samotě.“

„Tomu opravdu rozumím,“ začal, ale vtom do jídelny vstoupili dva muži a pozdravili se s ní. Omluvila se a šla k nim. Cam zaplatil a odešel. Venku ho čekala jasná a chladná noc, tak si ještě před odjezdem vyrazil na krátkou procházku. Noční obloha plná zářících hvězd ho natolik zaujala, že se na parkovišti zastavil a zahleděl nahoru.

Když došel k autu, našel za stěračem lístek.

„Služba mi končí ve 23:00“, bylo na něm napsáno. „Musíme si promluvit“. Pod tím našel telefonní číslo a jako podpis iniciály „M. E. G.“

39

Když se vrátil ke srubům, všiml si vrstvy sněhu. Nebyla nijak výrazná, ale dalo se podle ní poznat, že kolem řady srubů projelo nějaké auto a pak odjelo. Než zaparkoval u svého srubu, vystoupil a snažil se zjistit, jestli neznámé vozidlo zastavilo, ale nevypadalo to tak. Prostě rovná dráha velkých pneumatik, podobných jeho vlastním. V podřepu opatrně osahával okraje stop. Být to ve filmu, okamžitě by z toho zjistil, kdy vznikly. Ve skutečnosti mu v rukou roztály kousky sněhu promíseného s bahnem, ale nedozvěděl se z toho vůbec nic. Musel si přiznat, že do indiánského stopaře mu něco málo chybí.

Sníh u jeho srubu, na schodech a na okraji verandy zůstal nedotčený. Vypustil psy a sledoval je pohledem, co oni na to, ale Frick jen pobíhala kolem s nosem u země a Frack jako obvykle vyštěkával stromy. Zkontroloval malý přístěnek, kde našel jen malý gril na kolečkách, ale žádné stopy po nějakém vniknutí, ledaže by se tam někdo dostal předtím, než napadl sníh. Měl bych přestat takhle blbnout, řekl si. Pak šel dovnitř a zkusil zavolat Bobbyho Lee Baggetta. Jak očekával, odpověděl mu jen záznamník. Nadiktoval své jméno a číslo mobilního telefonu a šel ven pro psy.

Když zapálil oheň v kamnech, vzpomněl si, že nechal revolver v přihrádce u volantu. Došel pro něj a přitom se znovu rozhlédl kolem. Ze všech srubů jen ten jeho vypadal jako obsazený. Jediné světlo v okolí kromě jeho srubu svítilo v prázdné kanceláři. Nebe se zatáhlo a ve vzduchu bylo cítit, že bude ještě sněžit. Vítr se skoro úplně uklidnil a jediné zvuky vydával chladnoucí motor pickupu. Pokoušel se představit si horského lva, jak se tiše plíží kolem srubů a zelené oči mu žhnou v temnotě. Uslyšel dopadnout na zem kus sněhu z nedaleké borovice, a koutkem oka zahlédl velkého šedého nočního ptáka, jak neslyšně klouže vzduchem a vyhlíží kořist. Okolní kopce se jen nejasně rýsovaly ve tmě. Tábořiště bylo příliš nízko, než aby viděl Smoky Mountains. Věděl však, že má jen necelých deset kilometrů k místu, kde se začínají zvedat jejich hřebeny, táhnoucí se na západ až do Tennessee. Otřásl se chladem v nočním vzduchu. Zavolal na psy a šel s nimi dovnitř, kde už se tvořilopříjemné teplo ze dřeva hořícího v kamnech. Vytáhl si knihu Shelbyho Footea o občanské válce a sedl si ke světlu, aby si početl o Grantově tažení na pevnost Fort Donaldson na řece Tennessee.

Šerif zavolal v deset. Cam ho stručně seznámil s děním a oznámil, že už ví, co znamená slovo kočkadéři.

„Doufám, že to není nic divokého?“

„No, vlastně…“ začal Cam a šerif rovnou zanaříkal. Když si všechno vyslechl, naříkal ještě více.

„Horský lev? Oni stopujou horské lvy – pro potěšení?“

„Vlastně kvůli fotce,“ řekl Cam. „Tím se to vysvěduje, ne? Je to takové speciální fotografování v přírodě. Druh dokumentaristiky.“

„Kristepane!“ ozval se šerif. „Ale strážci parku říkají, že tam už horský lev vyhynul?“

„Bohužel ano. Sice občas někdo nadšeně hlásí, že ho viděl, ale nikdy neexistují žádné důkazy.“

„A jak teda tohle šílenství souvisí s našimi problémy tady, v okrese Manceford?“

Cam začal do sluchátka napodobovat prozpěvování indiánského medicinmana. Šerif pochopil, že tím jen vyjadřuje, že nemá zdání, a zaklel. „Podívejte,“ řekl. „Zůstaňte tam den dva a pak se vraťte. Poradíme se, jak dál.“

Cam odpověděl: „Provedu,“ a zavěsil. Šel ke dveřím a podíval se ven. Padal sníh a nevypadalo to na pouhou přeháňku. Zauvažoval, jestli by neměl jít nasadit na kola auta sněhové řetězy, ale pak myšlenku zavrhl.

V rádiu předpovídali jen menší sněhovou bouřku.

O půl hodiny později zavolal na číslo, které našel za stěračem vozu. K jeho překvapení se ozval nějaký muž.

„Dostal jsem zprávu, že bych měl volat na tohle číslo,“ začal Cam. „S kým mluvím?“

„Vy jste se chtěl něco dozvědět o kočkadérech?“

„Ano, správně,“ odpověděl Cam.

„Kde tady bydlíte?“

Cam mu to stručně vysvětlil.

„Který srub?“

„Ten jediný obydlený,“ odpověděl Cam. „Poznáte to podle auta. Vy jste strážce parku?“

„Za půl hodiny,“ prohlásil muž a zavěsil. Cam vytáhl zápisník a zapsal si do něj číslo s tím, že později požádá Jay-Kay, aby zjistila, komu patří. Podíval se z okna – sníh stále padal.

Zvažoval svou situaci. Právě někomu neznámému sdělil, že je úplně sám v nájemním srubu. Na osamělém místě na konci cesty. Usoudil, že takové místo není nejlepší pro setkání s další údernou skupinou, kdyby tato situace náhodou měla nastat. Mnoho možností neměl: nevzal si z domova žádné opravdu zimní oblečení, měl jen jednoranný revolver, a nikde žádné posily. Vlastně neměl nijak potvrzeno, že číslo, které našel za stěračem, opravdu patří usměvavé Maiy Ellen Goodeové.

Zauvažoval, že by mohl zavolat místní policii. Co by jim ale řekl? To nebyla snadná otázka. Frick vstala a přišla se podívat, co ho trápí. Aspoň nějaké posily mám, pomyslel si a podrbal ji za ušima. Frack se okamžitě přihlásil, že chce taky. Oba psi si v jeho náladách četli jak v otevřené knize.

Vzal si ještě jedny ponožky, dlouhé spodky a triko a na flanelovou košili svetr. Pak si oblékl kabát a rukavice a z batohu vyhrabal pleteného kulicha. Otevřel dveře srubu a vyhlédl ven. Na kapotě auta ležela dvoucentimetrová vrstva sněhu. Obloha teď byla úplně zatažená a dohled v chumelenici byl značně omezený. Koleje od kol auta se ve sněhu rýsovaly jen jako nezřetelné mělké rýhy.

Nechal svítit světlo ve srubu a zamkl vchod zvenčí. Vzal si revolver a baterku, vyvedl psy zadními dveřmi ven a přešel k sousednímu srubu. Šel po straně vzdálenější od svého srubu, aby co nejvíce zamaskoval stopy. Zkusil hlavní vchod. Ten byl zamčený, ale zadní dveře ne. Vešel i se psy dovnitř a odemkl zevnitř hlavní vchod. Venku nebyl příliš velký mráz, odhadoval to na teplotu kolem pěti pod nulou. V prázdném srubu to muselo být stejné. Psům se zimní srstí by to nemělo vadit. Postavil si židli tak, aby viděl na prostor mezi oběma sruby, posadil se a čekal. Jedinými zdroji světla byl jeho srub a bezpečnostní lampa za oknem kanceláře. Zvedl zkusmo sluchátko telefonu, ale zjistil, že je hluchý. Pomyslel na to, že by se vrátil pro mobil, ale pak se rozhodl, že nebude riskovat. Má psy a revolver a není tam, kde řekl, že bude. To by jako základní ochranné opatření mohlo stačit.

Po půlhodině čekání vstal a začal se procházet po srubu. Chlad už pronikl pod vrstvy oblečení a potřeboval si obnovit krevní oběh. Psi leželi stočení do klubíčka u hlavního vchodu. Frack dřímal. Frick sledovala pohledem Cama. Venku stále padal sníh a z lampy v kanceláři zůstal jen nejasný jantarový přísvit. Kouř z komína na jeho srubu skoro zmizel.

Ten, co volal, to možná vzdal kvůli přívalu sněhu. Taková sněhová nadílka by mohla zkřížit plány každému, kdo by plánoval něco nekalého. Rozhodl se, že počká ještě půl hodiny a vrátí se do svého vyhřátého srubu. Podíval se ven okny v zadní stěně, ale padající sníh zablokoval výhled na rokli a kopce venku. Vrátil se k předním oknům – žádná změna. Padal hustý sníh a obrysy všeho kolem za jeho hustým příkrovem vypadaly rozmazaně. Najednou Frick hluboce zavrčela, až se probudil Frack. Ten vstal a vydal se ke dveřím, které očichal. Pak se obrátil na ležící Frick, která měla vztyčené uši a nepřestávala vrčet.

„Copak to tam máme, holka?“ zeptal se Cam, když vstala a šla k jednomu z předních oken. Ať to bylo cokoli, Frack nic neslyšel a Cam také ne. Dávno se však naučil, že nemá ignorovat psy, když se jim něco nezdá. Držel revolver v ruce, chodil od okna k oknu a dával pozor, aby venku nebyla vidět jeho silueta. Měsíc nesvítil, ale tmu rozjasňoval ležící sníh, takže bezprostřední okolí srubu viděl docela dobře. Frick stále tiše vrčela, i když s prodlužujícími se přestávkami. Ležela u hlavního vchodu. Mohl by ji pustit ven, ale bál se, že pokud je to jelen, mohla by se za ním pustit a ztratit se. Taky to mohl být medvěd vybírající popelnice, ale ten už by měl být touhle dobou uložen k zimnímu spánku. Neslyšel žádné auto, takže předpokládal, že je to nějaké zvíře.

Znovu obešel okna – nic. Řekl si, že by se mohl vrátit do svého srubu a znovu vytočit to číslo na mobilu, ale instinkt ho nechtěl pustit ven. Sledoval psy. Frick si položila hlavu na podlahu a sledovala okolí pozorným pohledem. Frack ji jako obvykle sledoval, aby se řídil jejím příkladem. Cam cítil, že se psům ven nechce. Asi se báli.

Pak se najednou Frick nastražila, stála bez hlesu před hlavním vchodem a zírala pod dveře, srst na těle měla naježenou a tělo strnulo v napjatém postoji před útokem. Frack stál za ní a také zíral na škvíru pod dveřmi. Cam se přesunul do relativního stínu v koutě místnosti a sledoval okna. Zvenčí neslyšel žádné zvuky – žádný vítr, kroky ve sněhu, ani běh motoru. Vydechovaný vzduch se mu před ústy srážel do malých bílých obláčků. Najednou venku uslyšel velmi tichý zvuk. Jako kdyby někdo velmi opatrně našlápl na prkennou podlahu verandy. Cam se skrčil v koutě, zamířil revolver na dveře a sledoval pečlivě okna, zda neuvidí proti bílému sněhu nějaké temné obrysy. Psi se náhle položili na podlahu s očima upřenýma na dveře, jejich útočný postoj zmizel. Frick zaujala téměř polohu vyjadřující podřízenost a Frack natáčel hlavu stranou, jako by se pokoušel zachytit nějaký zvuk. Cam měl pocit, že venku také něco cítí, ale možná si to jen nechal vsugerovat od psů.

Všichni tři chvíli strnuli bez pohybu, ale nakonec napětí polevilo a psi se začali chovat normálně. Venku se už zepředu neozývalo vůbec nic. Cam se tedy pomalu v podřepu otočil směrem k zadním oknům a dveřím. Tiše luskl prsty a Frick k němu hned přiběhla následována Frackem. Posadil si je v koutě k noze. Strkali mu čenichy do rukou, ocasy zametali podlahu a viditelně pookřáli. Ať to bylo, co to bylo, nejspíš je to už pryč, řekl si Cam. Psím smyslům důvěřoval více než svým, takže vstal a šel k předním oknům. Oba ovčáci ho následovali, jako kdyby je měl přilepené k nohám. Pozorně prohlížel plochu před srubem, ale jedinou změnu představoval stále přibývající sníh. Pak sklopil zrak na verandu a v tenké vrstvě navátého sněhu spatřil otisky velikých tlap.

Řada stop, které vypadaly jako ten ranní otisk na kapotě, přecházela celou verandu. Na povrchu se tvořila tenká vrstvička blýskavého ledu. Jeho dechem se zamžilo sklo, takže neviděl, kam stopy vedou nebo jestli jsou na nich vidět drápy, ale tušil, jaké zvíře sem přišlo a vystrašilo mu psy.

Znovu obešel všechna okna, ale venku se nikde nic nehýbalo. I se psy vyšel ze zadních dveří, revolver v ruce pro případ, že se špatně díval. Chvíli stál na zadní verandě a sněhové vločky ho šimralyv obličeji. Sníh padal tak hustě, že slyšel jeho šustění o větve stromů. Psi se mu drželi u nohou a vypadali zase napjatě. Šel ke svému srubu a celý jej obešel, jestli neuvidí nějaké stopy, ale plocha sněhu vypadala neporušeně. Až u hlavního vchodu si všiml neurčitých prohloubenin, ale nový sníh otisky překryl natolik, že se nedal dost dobře rozeznat jejich tvar. Pokoušel se je sledovat, ale kousek od srubu se ztrácely v hlubokém sněhu. Ty, co viděl, naznačovaly směr k druhému srubu, takže pokud je za sebou nechala ta velká kočka, určitě ucítila, kde se skrývá. Kam se ale poděla?

Pokusil se po její stopě poslat psy, ale ti se jen neochotně motali kolem, očichávali rychle mizející zbytky stop a do temného lesa se jim viditelně nechtělo. V padajícím sněhu, jak tam tak stál a snažil se důkladně prozkoumat stíny stromů a naslouchal zvukům kolem sebe, mu byla větší zima než v nevytopeném srubu. Psi na něho vyčkávavě hleděli, jako by říkali „Nestačilo to už?“ Světlo v kanceláři skoro zmizelo za příkrovem sněhu. Pohlédl na cestu, jestli někde není nějaké auto. Pak se daly do pohybu vrcholky stromů a Cam ucítil poryv studeného větru. Dráhy sněhových vloček chvíli směřovaly do strany a oba psi zvedli čenichy a hlasitě nasávali proudící vzduch. Frick zase začala temně vrčet a Cam ucítil, jak se mu ježí chlupy na zátylku. Pozpátku došel na verandu svého srubu a psi šli s ním. Mířil přitom revolverem do temnoty plné vířícího sněhu. Vítr táhle zanaříkal ve větvích stromů a někde v lese zapraskal vršek borovice a pak s temným žuchnutím dopadl na zem. Když Cam ucítil za patami schody, zastavil se a sáhl po klice.

Dveře se nepohnuly. Bylo zamčeno. Na chvíli se zarazil, ale pak si vzpomněl, že to byl on sám, kdo zamkl hlavní vchod, než vyšel ven zadními dveřmi.

Bokem sestoupil po schodech z verandy, ale nepřestával sledovat cestu a okolní sruby. Oba psi hleděli směrem ke kanceláři. Cam došel k rohu srubu a také pohlédl do tmy. Viděl jen souvislý povrch sněhu, neporušený žádnými otisky. Obešel roh srubu, držel se zády ke stěně a bokem napřed se pomalu propracoval k zadnímu rohu. Pak si uvědomil, že s ním nejsou psi. Potichu se je snažil přivolat, ale nikde nic. Zaklel a stejným pomalým způsobem se vrátil před srub. Připadal si přitom velice zranitelný. Nahlédl za roh.

Psi byli pryč.

Prohlížel si sníh na zemi a zdálo se mu, že jejich stopy vedou po cestě ke kanceláři. Vítr znovu zavyl a sníh poslušně zavířil. V lese něco zapraskalo. Běž dovnitř, napovídal mu malý hlásek v hlavě. Běž dovnitř hned teď.

Tak poslechl. Přestal se snažit o plížení a podobné nesmysly. Těžkými, odhodlanými kroky zamířil k zadním dveřím, otevřel je a vstoupil do srubu. Ze všeho nejdřív zaregistroval příjemné teplo. Zavřel za sebou dveře a pak se šel podívat z oken v přední stěně, jestli neuvidí psy. Nic. Rozsvítil světlo nad verandou, odemkl hlavní vchod, otevřel dveře, vyšel na verandu a hlasitě psy zavolal. Zase nic. Zavřel dveře. Možná se pustili za jelenem, a ten by je klidně mohl uštvat k smrti. A jestli je tam někde horský lev, mohlo by to být ještě rychlejší. Vítr venku se ustálil na docela velké rychlosti a klapka v komíně se chvěla. Hodil do kamen kus dřeva a prohrábl žhavé uhlíky. Nemělo žádný význam pokoušet se vyrazit pěšky psy hledat. Mohl by se sám ztratit a neměl oděv ani obuv vhodné do takového sněhu. Pak něco narazilo do zadních dveří a uslyšel drápání. Otevřel dveře, aby vpustil psy. Radostně pobíhali kolem něho a těžce oddychovali jako po dlouhém běhu. Měl chuť jim vynadat, ale uvědomil si, jak rád je má zpátky u sebe.

Pozamykal všechny dveře a začal se připravovat do postele. Zítra zkusí zjistit, komu vlastně patří to telefonní číslo. Vítr venku zesiloval a sníh hlučně narážel na střechu. Zhasl všechna světla, naposled pro kontrolu pohlédl ven z okna, položil si revolver na noční stolek a zalezl pod těžkou prošívanou přikrývku. Psi se stočili do klubíčka blízko kamen. Když už upadal do spánku, zdálo se mu, že někde v dálce slyší protáhlé zaječení, ale sám sebe ujišťoval, že je to jen vítr. Samozřejmě, že jen vítr.

40

Cam vstoupil do stanice strážců parku a zjistil, že Mary Ellen Goodeová se usmívá i po ránu. On se ráno probudil do jasného slunečného dne, venku viděl asi půlmetrovou vrstvu sněhu a teplota se ustálila na dvanácti pod nulou. Okresky byly protažené a posypané pískem, takže se mu povedlo dostat se na stanici docela brzy. Vzal si obnošenou policejní čepici se štítkem a zrcadlové sluneční brýle, aby ho neoslepoval odraz slunečních paprsků od sněhu, takže jako první věc mu Mary Ellen s vážnou tváří sdělila, že by nikoho nemohlo ani napadnout, že by snad mohl být policajt.

Pak mu nabídla kávu, což vděčně přijal. Začal o lístku s telefonním číslem a ona překvapeně zvedla obočí.

„Tohle je opravdu číslo na můj služební mobil,“ řekla. „Ale ten je tady…“ Začala hledat na stole. „No, tady někde jsem ho měla. Ještě tu mám nabíječku.“

„Ten, kdo mi ten lístek nechal za stěračem, musel teda znát vaše číslo,“ konstatoval. Možná někdo z téhle stanice? dodal sám pro sebe v duchu. Nahlas jen řekl, jakými iniciálami byl lístek podepsán.

„To se mi vůbec nelíbí,“ zamračila se.

„Rád bych se na něco zeptal. Pokud by nějaké velké zvíře nechalo stopy ve sněhu, ty zamrzly a pak na to napadal nový sníh, dají se ty staré stopy najít?“

Chvíli mlčela a pak se ozvala: „Já to neumím, ale máme tu někoho, kdo by to mohl zvládnout.“

O hodinu později už byli u Camova srubu. Vysoký a hubený strážce parku, který Camovi něčím připomínal Abrahama Lincolna, klečel na přední verandě Camova srubu a jemně pořízem seškrabával vrstvy sněhu. Cam a Mary Ellen ho pozorovali z otevřených dveří srubu.

„Normálně,“ prohlásil strážce, „by se stopy zaplnily sněhem, ale jestli se na nich stačil utvořit led… Uvidíme. Jak tlustá byla ta vrstva, co jste v ní ty stopy viděl?“

„Jen navátý sníh,“ řekl Cam. „Tak asi centimetr, víc ne.“ Jak mluvili, dělaly se jim obláčky u úst. Strážce si teď místo pořízu vzal velký štětec a pokračoval v práci vedle pěšinky, kterou ve sněhu vyšlapal Cam se psy.

V jednom z předních oken srubu se rýsovala silueta dvou párů vztyčených psích uší.

„No, možná je to k ničemu, led nemusel… moment. Je to tady. Mám to!“

Vzal si mnohem menší štětec a opatrně smetal sníh. Pomalu se začal odkrývat obrys tlapy.

Mary Ellen překvapeně hvízdla. „Žádný drobeček,“ konstatovala pak.

„Jo, docela velký macek,“ přisvědčil strážce a trpělivě po troškách odstraňoval sníh, dokud neodkryl celý otisk. Potom z tašky vytáhl nádobku se sprejem a postříkal povrch stopy. „To je silikonová směs,“ vysvětlil. „Vytvrzuje se chladem.“ Materiál byl bílý s jemně nažloutlým odstínem, ale i ten zvýraznil stopu natolik, že se najednou zaskvěla v celé kráse. Tentokrát Cam viděl, že se otiskly i drápy, které mu rozhodně připadaly až moc velké. Strážce si k otisku dřepl. „No,“ prohlásil, „je to velká kočka. Podle velikosti bych tipoval na pantera.“ Nastříkal další vrstvu silikonu, chvíli počkal a postup zopakoval.

„Má drápy,“ poznamenala Mary Ellen.

„Jo,“ přisvědčil strážce a vytáhl z tašky fotoaparát. Udělal z různých úhlů několik snímků, pak zaklel, vyhrabal pravítko, položil je na sníh vedle stopy a vyfotografoval vše znovu. Otisk měřil na šířku asi dvacet centimetrů.

„Je jich tu víc?“ zeptal se strážce.

„Byla jich tu řada za sebou přes celou verandu,“ řekl Cam. „Psi to tady u dveří pošlapali, proto jsem vás napřed poslal doprostřed. Tamhle na té terase jich bylo víc.“

Strážce přikývl. „Potřebuju ještě jeden nebo dva, abych odhadl délku kroku. To bude chvíli trvat.“

Psi uvnitř začínali být nepokojní, tak se Cam za nimi vydal a Mary Ellen šla s ním. Nadšeně se s nimi přivítala a oni s ní.

„Krásní ovčáci,“ řekla. „Budu hádat: Tenhle je obranář a tenhle pro potěšení?“

„Máte pravdu,“ přisvědčil Cam. „Ale ten černý taky umí svoje. Většinou lidi postraší už jen tím, jak vypadá.“

„Na mě by to taky stačilo,“ přiznala se. „Jak reagovali na tu kočku venku?“

„Ustrašeně,“ odpověděl.

„Chytří pejsci,“ řekla a sundala si v teple srubu kabát. Pod ním měla opasek a na něm v pouzdře zbraň, pravděpodobně Glock. Všimla si jeho pohledu. „Nechodím nikam beze zbraně,“ řekla. „Od té doby…“

„Rozumím,“ řekl. Šel do kuchyně a zapnul kávovar.

„Tak mi konečně povězte, poručíku, co vás přivádí do našich lesů, vod a strání. Přijdete si sem, spustíte o kočkadérech, mně kvůli tomu někdo ukradne mobil a domluví si schůzku, na kterou nepřijde, a nakonec tu máme první potvrzený výskyt horského lva za třicet let.“

Přitáhl si židli a sedl si ke kávovaru. Ona stála u kamen a nonšalantně se snažila zahřát si najednou dlaně i hýždě. Oba slyšeli zvenku hlasité „Jo!“ – strážce zřejmě našel další stopu.

Cam zamyšleně zavrtával pohled do kuchyňského stolu a snažil se dospět k rozhodnutí, kolik by jí toho měl říct. Trpělivě čekala a nesnažila se ho k ničemu dotlačit. „Doslechli jste se tu o těch popravách na elektrickém křesle, co chodily na Internetu?“ začal nakonec otázkou.

„No jasně,“ odpověděla. „Na netu bylo plno odkazů. Sama jsem jeden z těch záznamů viděla.“

„To se přihodilo v našich lesích a já se snažím zjistit, kdo to udělal.“

„Úplně sám, bez pomoci?“

Usmál se. Chytrá holka, pomyslel si. „Teď chvíli ano,“ řekl. „Možná nám trošku pomůžou federálové.“

„Aha,“ řekla. „Takže jednu část má na starosti FBI a druhou okresní šerif?“

„Tak nějak,“ připustil. Nechtělo se mu mluvit o možnosti, že v tom mají prsty policisté.

„Nedávno v Triboru vybuchla bomba a zabila soudkyni, že?“ řekla. „Je v tom nějaká souvislost?“

„Možná,“ odpověděl. „Popravdě řečeno, nevíme to jistě, ale snažíme se brát do úvahy všechny možnosti. Ona řídila proces, ve kterém byli kvůli technické chybě propuštěni ti dva, co je později někdo popravil na amatérském elektrickém křesle.“

Zadívala se na něj bystrýma očima. „Takže liberální soudkyně je pustila a někdo si je pak chytil?“ ujišťovala se.

„Zabili při ozbrojené loupeži ženu a dceru jednoho ekologa od Duke Energy. Pustili je během procesu, protože policie udělala chybu při zatýkání. Ten ekolog zmizel a oba lupiči se upekli na křesle. V armádě sloužil u výsadkářů. Takže…“

„A myslíte si, že zabil i tu soudkyni?“

Pokrčil váhavě rameny. Začínala se dostávat příliš blízko k jádru věci. „Jak jsem říkal, zatím těžko říct. Federálové mají jako obvykle svoje teorie.“

„Nezapomínejte, že správa parku je taky federální úřad,“ připomněla. „Ale nemyslím to tak, že bychom vy a já měli být nepřáteli, poručíku.“

Zachránil ho kávovar, který začal vydávat poplašné zvuky. Vstal a nalil kávu do tří šálků. Podal jí jeden a vzal další ven strážci, který skončil s druhou stopou a pracoval na třetí. Stála ve dveřích a míchala cukr v kávě. „Tak jak, Larry?“

„Přes dva metry,“ odpověděl. Posadil se na bobek a foukal do horké kávy mezi doušky. „Na prkenné podlaze se nedá spolehlivě stanovit váha, ale podle délky kroku to odhaduju na takových sedmdesát osmdesát kilo. Sakra velká kočička. Ten třetí otisk se moc nepovedl, zkusím ještě hlínu těsně u verandy.“

„Co taková kočička dělala zrovna tady?“ zeptal se Cam.

„Pouštíte psy do okolí?“ zeptala se Mary Ellen.

Cam přikývl.

„Tak ji možná přilákali a chtěla je ulovit,“ řekla. „Takhle velký panter se dvou psů určitě nelekne. Plesk, plesk a svačinka je hotová.“

Larry skončil na verandě a zkoumal sníh u rohu srubu. Zkroucený dole u země vypadal jako čáp. Cam se vrátil do srubu. „Na těch historkách o kočkadérech teda může být něco pravdy,“ řekla. „Ale jak to souvisí s tím, co vyšetřujete?“

Usmál se na ni. „To nevím, možná nijak. Prostě nám jeden člověk u výslechu něco řekl, a tak jsem tady. Ověřuju, co se dá. To se tak dělá, když nevíme kudy kam. Těžko říct, jestli tu je nějaká souvislost.“

Věnovala mu skeptický pohled. „Mám doktorát v zoologii,“ řekla. „Ale jako specializaci mám medvědy, ne kočkovité šelmy. Tyhle stopy se budou probírat po hospodách. Ale musí se dokázat, že nejsou podvržené. Něco jako sněžný muž. Jen si představte ty titulky, ohyzdný sněžný muž přichází do Smoky Mountains…“

„Z toho mě vynechte,“ řekl. „Já opravdu nestojím o pozornost médií.

V podstatě od vás mám odpovědi na všecky otázky, co jsem potřeboval.“

Vítězoslavně se na něho usmála. Sakra, řekl si. Ujela mi pusa. Doktorka jedna usměvavá. Zašklebil se. „Dobře. Povedlo se vám to.“

„Díky. Takže o co doopravdy jde?“

Teď překvapil on ji. „Nic dalšího vám o tom vyšetřování nesmím říct,“ prohlásil. „Je to opravdu tajné, rozumíte?“

Zatvářila se užasle. Díval se na ni upřeně, až jí to začalo docházet. „Aha,“ řekla. „Interní problém?“

„Nikdy jsem vám nic takového neřekl a na tom to zůstane,“ odpověděl. „Bez urážky.“

„Nemám proč se urážet. Jak můžu pomoct?“

„Kočkadéři,“ řekl. „Cokoli se o nich dozvíte, mi může pomoct. Beru všecko, klepy, historky od piva, jména a adresy, cokoli.“

„Vy jste s tím opravdu v koncích, co?“ konstatovala. „Dobře, zkusím se poptat kolem.“ Na chvilku se odmlčela. „Teď to aspoň vypadá, že by měli co stopovat…“

41

Cam čekal další hodinu, zatímco strážce parku se snažil odhalit další stopy. Pak naložil oba psy do pickupu a odjel do kanceláře okresního šerifa, kde se setkal s poručíkem Graysonem, šéfem kriminálky. Požádal ho přímo o veškeré dostupné informace o kočkadérech a možných souvislostech s Bélookým Mitchellem. Popsal případ poprav na Internetu, vraždu soudkyně pomocí bomby a vysvětlil, že hlavní podezřelý spáchal sebevraždu. Nezmínil se o možné nezákonné roli policistů. Grayson, vytáhlý šlachovitý padesátník, si všechno vyslechl a slíbil, že se na to podívá. Pak se Cama zeptal, jestli by mu nevadilo, kdyby si to ověřili v Mancefordu. „Vůbec ne,“ zareagoval Cam a dal poručíkovi telefonní číslo přímo na šerifa.

„Slyšel jsem dnes ráno něco o vás a horském lvu…,“ nadhodil Grayson.

Cam přikývl. Už zapomněl, jak rychle se šíří novinky v malých okresech. Popsal stopy a co si o nich myslí strážce parku Larry. Zmínil se také o poznámce Mary Ellen, že Cam mohl stopy zfalšovat.

„Mary Ellen je dobrá,“ odpověděl Grayson. „Oni si na té stanici musí vyslechnout od turistů spoustu nesmyslů. Ti občas v horách vidí nejpodivnější věci: pantery, vlky, kobry, medvědy grizzly a já nevím co všecko.“

„Podle ní je oficiální stanovisko správy parku, že v těchhle horách byl panter dávno vyhuben. Ale taky naznačila, že by to nemusela být tak úplně pravda. Připadlo mi to trošku zvláštní. Ona je opravdu… milá.“

„Zmínila se vám, co potkalo jejího snoubence, Joela Hatche?“

„Jak zaklepal na špatné dveře ve špatnou chvíli?“

Grayson chvíli zamyšleně ťukal perem o desku stolu. „Joel… měl tak trochu kovbojskou náturu, na strážce parku obzvlášť. Když měl zasahovat jako pomocný policista, tak si to fakt užíval. Připadal si jak policajt z akčního filmu.“

„Na to zařval?“

„Zařval na to, že objevil laboratoř, kde se vařily drogy, měl počkat na posily, ale ukecal kolegu, aby si zahráli na kovboje. Nás to nikoho nepřekvapilo, ale Mary Ellen nám bylo líto. A toho jeho parťáka.“ Významně se na Cama zadíval. „Mary Ellen si tady všichni moc vážíme, jestli chápete, o co mi jde?“ řekl.

Vážné varování, pomyslel si Cam a přikývl.

„Odebrali z těch stop chlupy?“ zeptal se Grayson.

„Myslím že ano,“ odpověděl Cam. Uvědomil si, že viděl Larryho, jak si jde do auta pro sáčky na vzorky.

„To je dobře,“ řekl Grayson. „Máme nějaké vzorky ze začátku dvacátého století, teda mají je nějací soukromí držitelé ve městě. Bude se moct provést porovnání DNA, jestli jde o pantera východního nebo západního. Nebo králičí kožku nalepenou na talíř s připevněnými medvědími drápy. Jak to celé souvisí s Bělookým?“

Cam zaváhal. Bylo mu jasné, že Grayson téma změnil schválně. Proto se rozhodl pro stejnou linii obrany, jakou zvolil s Mary Ellen Goodeovou.

„V tomhle případě existují jisté skutečnosti, o kterých se nesmím šířit,“ sdělil poručíkovi.

„To teda…,“ řekl Grayson s pobaveným výrazem ve tváři.

Cam se nucené usmál. „Asi by bylo nejlepší, kdyby si o tom váš šéf promluvil s mým. Tím bude zaručeno, že neprozradím víc, než smím. Podle mého to vypadá, že by Mitchell mohl něco o těch kočkadérech vědět, i když říká, že o ničem takovém nikdy neslyšel.“

„Já jsem o nich taky nic neslyšel,“ prohlásil Grayson. „Navíc to zní jako pěkně bláznivá věc. Něco takového by na pantera nikdo neměl zkoušet.“

„Přesně tak. Asi je to jen falešná stopa.“

„Ovšem teď tady máme vás, který sem vážil cestu až z dalekého okresu Manceford, vyptává se na horské lvy a najednou se poprvé za mnoho let nějaký horský lev vyskytne. To je dost velká shoda okolností a předpokládám, že ke shodám okolností máte stejný přístup jako všichni policisté.“

„To určitě ano,“ řekl Cam. „Je tu ale ještě jedna věc.“ Popsal svou náhodnou konverzaci se dvěma policisty ve Waffle House a zmínil se o svém dojmu, že vědí víc, než říkají. Grayson si to zapsal a řekl, že ty dva zná a že se na to podívá.

Cam mu poděkoval. „Jak říkám, v tomhle případě se nám opravdu moc nedaří. A máme za zadkem federály, a ti nám pěkně šlapou na paty.“

„Není v tom taky něco pro vnitřní inspekci?“ zeptal se Grayson.

Cam na něho pohlédl s nejnevinnějším výrazem, jakého byl schopen. „Proč se ptáte zrovna na tohle, poručíku?“

Grayson se jen usmál a pak dodal, že se porozhlédne a dá Camovi vědět, kdyby se něco vynořilo. Cam mu ještě jednou poděkoval a odešel.

Ke srubu se dostal krátce po západu slunce. Na obloze se honila bílá mračna přicházející od hor Smoky Mountains a teplota rychle klesala. Když přijížděl, s překvapením si všiml, že bezpečnostní světlo v kanceláři nesvítí, takže celé místo vypadá ještě temněji než obvykle. Temnotu rušil jen občasný odraz měsíčních paprsků od sněhu. Zajel na parkovací místo u svého srubu a vypustil psy. Po celém dni, kdy je držel v autě a jen občas nechal na chvíli vyvenčit, radostně vyběhli do zasněženého lesa. Cam jen zadoufal, že tam na ně nečeká hladový horský lev ani nic podobného.

Odpoledne strávil tím, že chodil po různých agenturách nabízejících průvodcovské služby a vyptával se na Mitchella a na historky o mužích, kteří se jen tak pro zábavu snaží stopovat horské lvy. Nedozvěděl se vůbec nic. Pak ze zastavil na stanici strážců parku. Jako záminku využil dotaz, jak dopadly ty otisky stop, ale sám sobě musel přiznat, že chce znovu vidět Mary Ellen a její úsměv. Otisky, odlité do sádry, putovaly na posouzení do UNC. Mary Ellen se vypravovala na jednodenní konferenci do Ashevillu a dala mu najevo, i když zdvořile a přátelsky, že na něho nemá čas. Cam zklamaně vycouval a rozhodl se vrátit do srubu.

Slyšel, jak psi někde v dálce vyštěkávají vyhlédnutou kořist, ale nijak hystericky. Jak už to tak ovčáci dělávají, prostě o sobě jen dávali vědět z čiré radosti ze života. Zavřel dveře a cvakl vypínačem. Nic se nerozsvítilo. Pochopil, proč nesvítí svědo v kanceláři – zřejmě výpadek proudu.

Uvnitř srubu byla skoro úplná tma, s občasným paprskem měsíčního světla zvenčí. Viděl, jak se mu před ústy sráží pára v dechu. Nyní ocenil výhodu staromódního topení na dřevo, které si tak bude moci dopřát i bez elektřiny. Setřásl kabát, pověsil jej vedle dveří a šel zatopit v kamnech. Právě se skláněl nad kamna a snažil se uchránit před zhasnutím plamínek zápalky v průvanu do komína, když náhle ztuhl. Zápalka ho pálila do prstů, takže ji upustil a nezapálil papír zmačkaný pod třískami v kamnech.

Díval se totiž do páru zářících zelených očí. Vždycky, když mračna zakryla měsíc, oči zmizely, aby se o chvíli později znovu objevily. Jako první si řekl, kde má ty zatracené psy, když je jednou potřebuje. Slyšel je štěkat někde v dálce. Upíral zrak do kouta a kolem očí začínal rozpoznávat velkou kočičí hlavu. Žlutohnědá srst s temnější kresbou a bílými skvrnami uvnitř uší. Hlava mu připadala obrovská, mnohem větší, než si uměl představit.

Nekonečných třicet sekund se nehýbal. Pak pomalu, velmi pomalu vytáhl další zápalku a stále ještě vkleče na jednom koleni u kamen ji rozškrtl. V jejím světle si potvrdil své nejhorší obavy. Z kouta na něho zíral horský lev.

42

Těžce polkl, přistrčil zápalku k papíru a ten se vzňal. Z dvířek kamen se šířil nažloutlý kužel světla, které dopadalo na podlahu a ozařovalo Camův obličej. Sledoval velkou kočku a ta zase jeho. Kabát s revolverem visel tři metry daleko, v dané situaci hodně mimo dosah. Viděl šelmu dobře a neměl pochyby o tom, že ona jeho vidí neméně dobře. Nemusel být odborníkem na horské lvy, aby si uvědomoval, že jakýkoli prudký pohyb by mohl vyprovokovat obdobnou reakci, a ta by pro něho jistě měla silně negativní důsledky. Srdce mu divoce bušilo a určitě ve tváři zbledl.

V kamnech chytlo dřevo a on mírně oddálil obličej od náhlého horka.

I tento nepatrný pohyb, spíše jen náznak pohybu, vyprovokoval hluboké, dlouhotrvající vrčení. Viděl dost jasně hlavu, ale tělo ne. Chystá se ke skoku? Nebo jen leží a pozoruje situaci?

Musím něco udělat, řekl si. Podíval se do kamen, kde zpozoroval jedno delší a tenčí polínko s hořícím koncem. Musel by pro ně sáhnout do plamenů, ale kdyby se mu to podařilo a hodil by je na to zvíře, mohl by získat dost času na skok ke kabátu a vytažení revolveru. Kočka výhružně zavrčela, jako kdyby mu uměla číst myšlenky. Žlutozelené oči ho fixovaly upřeným, neuhýbajícím pohledem bez jediného zamžikání. Pochopil, že to asi nepůjde. Může se pohybovat pomalu, než sáhne do plamenů, ale pak nepřekoná reflex, vyškubne ruku a tím vyprovokuje útok.

Plesk, plesk a svačinka je hotová, připomněl si.

Psy už neslyšel a napjaté svaly na nohou se mu začínaly třást. Zdálo se mu, že se kočičí silueta ve tmě mírně pohybuje, jako by se zvíře připravovalo ke skoku. Nebudu tu jen tak stát, řekl si a začal pomalu posunovat ruku k otvoru kamen.

Vůbec nevěděl, jak to přišlo. V jednom okamžiku pozoroval kočku a opatrně sahal po hořícím polínku. V příštím okamžiku ležel na zádech na zemi, hlavu prudce naraženou na prkna podlahy, na sobě cítil sto kilo velmi živé váhy a před obličejem měl řvoucí vyceněnou tlamu. Z té tlamy se táhl hnusný smrad a dvě obrovské tlapy mu sevřely z obou stran hlavu. Taky zařval z plných plic a matně si uvědomoval, že se při tom pomočil. Usta měl jen několik centimetrů od dlouhých nažloutlých zakřivených tesáků. Pak najednou byla kočka pryč a on hleděl na trámoví stropu, ztuhlý strachem, a snažil se zaostřit pohled na něco nad sebou. Panebože, snad tu nejsou dvě! Najednou si uvědomil, že hledí do šklebícího se obličeje Bělookého Mitchella.

„To je kousek, co?“ řekl Mitchell tiše a stříbrné oči mu blýskaly v odlescích ohně z otevřených kamen. „A to bys měl vidět její bratříčky.“

Cam těžce popadal dech. Bělooký seskočil z trámoví střechy na podlahu a při dopadu ztlumil náraz do podřepu. Pak se narovnal a nabídl Camovi ruku, aby mu pomohl vstát.

„Co to má doprdele znamenat?!“ zeptal se Cam a moc se přitom snažil, aby se mu ne třásl hlas.

Mitchell přitáhl dvě židle, posunul jednu ke Camovi a sám se posadil na tu druhou. Cam se rozhlédl, kde je panter – seděl u dveří a tvářil se jako přerostlá kočka domácí, i když stále hlídal každý Camův pohyb. Cam si sedl na nabízenou židli a zauvažoval, jak se dostat ke zbrani do kapsy kabátu visícího pár metrů od kočky. To nepůjde. Navíc si Bělooký velmi správně vyložil jeho toužebný pohled tím směrem.

„Teď nepotřebuješ žádnej kvér,“ řekl. „Teď si mě musíš vyslechnout.“

„Znovu se ptám, co se to tu sakra děje?“ zeptal se Cam.

„Ty cvičíš psy, že? No, a já cvičím kočky. Tak co ty na to?“

Cam jen seděl a hleděl.

„Chceš se něco dovědět o kočkadérech, ne?“

Cam přikývl. Jako největší touhu momentálně pociťoval mít v ruce svou starou dobrou pětačtyřicítku. Napřed by zastřelil tu kočku a potom Mitchella. Přesně v tomto pořadí. A kde vůbec jsou psi? Stále na sobě cítil smrdutý dech té kočky. Uvědomil si, že se ještě třese. Mitchell vstal, šel ke dveřím a vrátil se s Camovým revolverem. Šel si sednout na své místo a revolver si položil nedbale do klína.

„Běž se převlíct,“ ukázal hlavou směrem k ložnici, „do něčeho do sněhu. Co nejteplejc. Všecko, co máš.“ Při pohledu na Camovy kalhoty dodal, „Taky do suchýho. Night-Night tě přitom bude hlídat.“

„Night-Night?“

„Tak dělej,“ řekl Mitchell a zvedl revolver. „Nemáme na to celou noc. Dveře nech otevřený.“

Cam nejistě vstal, došel do ložnice a zvedl šatstvo, které tam měl naskládané na židli. Mitchell musel nějakým znamením, které Cam nepostřehl, dát kočce signál, protože ta vstala a následovala ho. Ve dveřích se posadila a začala si olizovat jednu se svých tlap. Přitom ho nepřestávala pozorovat. Slyšel, jak Mitchell chodí po kuchyni.

Převlékl si ve tmě prádlo a začal na sebe navlékat vrstvy oděvu. NightNight, opakoval si v duchu při oblékám a sledoval přitom kočku pohledem. Musel přiznat, že je to krásné zvíře. Nicméně tento dojem okamžitě vymizel, když si najednou přestala olizovat tlapu a zadívala se na něho. Oči jí svítily, jako kdyby někde uvnitř těla měla zdroj světla, a rozhodně nevypadaly příliš přátelsky. Je ochočená, opakoval si Cam v duchu.

Skončil s oblékáním a vydal se ke dveřím, ale kočka změnila polohu a Cam okamžitě ztuhl. Bělooký vydal zvláštní hrdelní zvuk a kočka uvolnila cestu. Cam ucítil vůni kávy. Oheň v kamnech hučel a ve srubu se od něj trochu rozsvítilo.

„Sedni si,“ řekl Mitchell. Cam poslechl. Ve vrstvách oděvu si připadal neohrabaně. Mitchell přinesl na stůl dva velké hrnky s kávou, jeden přisunul před Cama a posadil se. „Počítám, že ti každej o kočkadérech řek, že je to jen hromada keců,“ začal.

„Jo, je to tak,“ odpověděl Cam. Zjistil, že káva je i s lógrem. „Strážci parku říkají, že tady je horský lev už vyhubený.“

Mitchell si pohrdavě odfrkl. „Ale tenhle drobeček vypadal dost skutečně, když na tobě seděl, ne?“

„Oni asi mluvili o divokých,“ řekl Cam. „Ne ochočených.“

„V tom se taky pletou,“ řekl Mitchell. „Jenom to, že je neviděli oni, neznamená, že tu nejsou. Oni ti strážcové maj rádi ty svoje kanceláře. Jenom jeden z nich vůbec chodí do divočiny.“

„A co kočkadéři? Co teda ti?“

Mitchell si ho zkoumavě prohlížel. „Chodíš někdy do hor?“ zeptal se.

„Někdy. Ale v zimě ne.“

„Zima není,“ prohlásil Mitchell s úsměškem. „Ještě ne. Můžu ti ukázat, co chceš, ale musíš tam teď se mnou.“

„Dnes večer?“

„Hned teď. Zima ještě není, ale brzo bude.“

„Mám na výběr?“

„Chceš se to dovědět, nebo ne? Jestli jo, tak musíš se mnou. To ti řekli správně, když tě poslali za mnou.“

„Chci zpátky ten revolver.“

Bělooký pokrčil rameny, vytáhl pětačtyřicítku z kapsy, vyklopil bubínek a palcem z něj vystrkal náboje. Pak podal zbraň Camovi. Náboje si dal do kapsy kabátu. „Nechám ti ho bez nábojů, dokud to neuvidíš na vlastní oči,“ řekl. „Pamatuj si, žes to byl ty, kdo to tu začal.“

„Jak s tím souvisí ten James Marlor?“

„To nevím,“ odpověděl Mitchell. Vstal a kopnutím zavřel dvířka kamen. „Jdem.“

„Kde mám psy?“ zeptal se Cam.

„Utekli, když ucítili Night-Night. Jsou chytří. Vrátí se. Nech jim venku nějaké žrádlo. A vem s sebou to kafe.“

43

O dvě hodiny později se v prastaré Mitchellově fordce natřásali cestou nahoru po úzké horské silnici a Cam si říkal, že „silnice“ není příliš přiléhavý termín. Možná lesní cesta. Kamzičí dráha? Nebo pěšina? Náhon na všechna čtyři kola fungoval, ale ani tak nejeli rychleji než deset kilometrů v hodině a chvílemi ještě méně. Bělooký měl auto schované za kanceláří. Než s ním vyjel, znovu zapojil elektřinu. NightNight běžela za autem bez patrné námahy. Cam byl opravdu rád, že je kočka venku a ne v autě, s tlamou plnou zubů kousek od jeho krku.

Neměl potuchy, kde vlastně jsou. Mitchell od srubu vyrazil směrem k městu, ale po pár desítkách metrů odbočil na jakousi louku a pak pořád výš do hor. Sníh na zemi ležel v nepříliš tlusté vrstvě pokryté ledem, do kterého se projíždějící auto s praskotem bořilo a jeho předek neustále mířil nahoru.

Asi po půlhodině jízdy, když se zahřálo topení, si Bělooký stáhl kabát a pověsil jej na středovou konzolu. Cam následoval jeho příkladu a pověsil svůj kabát na jeho. Přitom potají levou rukou z Mitchellovy kapsy rychle vytáhl tři náboje. Dal si je do kapsy kalhot. O nabití nábojů do revolveru se začne starat později, až si kabát zase oblékne. Nečekal, že by mu Bělooký chtěl opravdu ublížit.

No, ale pro jistotu, řekl si. Cam měl ještě v paměti tajemný telefonát a co po něm následovalo, včetně stop horského lva. Byl tím tajemným návštěvníkem Bělooký? Nečekal, že by se v jeho okolí mohlo vyskytovat příliš mnoho ochočených horských lvů. Nalil do hrnků kávu z konvice, a tu pak položil na zadní sedadlo, plné všelijakého haraburdí.

„Kam to jedem?“ zeptal se.

„Catlettova hole,“ odpověděl Bělooký stručně. „Budem tam hnedle, jestli teda nenarazíme na nějaký problémy.“

„Co to je hole?“ zeptal se Cam.

„Tamhle jich pár vidíš,“ odpověděl Mitchell. Cam pohlédl ven a zatajil se mu dech. Před nimi se táhly hřebeny Smoky Mountains, vlna za vlnou, kopce ozářené stříbřitým měsíčním světlem sahaly na obzoru od jihozápadu k severovýchodu. Nejbližší kopce po obou stranách cesty byly na nižších svazích pokryty hustým lesem, který ale směrem nahoru řídl a vrcholky vypadaly jako holé, sněhem pokryté kupole. Z map věděl, že nejvyšší kopce v těchto horách jsou kolem osmnácti set metrů vysoké. Z kroutící se horské silničky rozhodně vypadaly vyšší.

„Aha, podle holejch vršků,“ konstatoval Cam. Bělooký mu věnoval jeden trpělivý pohled, jako by říkal, konečně ti to došlo, nahlas ale neřekl nic. Cam už nepřestával sledovat okolí, když za průsmykem začali sjíždět dolů. Pohledem do bočního zrcátka zkontroloval, zda za nimi stále běží Night-Night. Na okamžik kočku neviděl, ale po chvilce ji konečně spatřil. Klusala, jako kdyby se podobné rozcvičce věnovala každý večer. Byl by přísahal, že ho kočka v bočním zrcátku vidí a sleduje.

„Tak mi něco řekni o těch kočkadérech,“ řekl. Opřel se do sedadla a fordka nadskakovala na hrbolatém sněhu. Měsíční světlo zesílilo natolik, že se od sněhu viditelně odráželo.

„Jejich sedm,“ řekl Bělooký. „Víc ne. Nevím, co jsou zač. Mezi sebou si říkají Bob, Frank, Jim a tak, ale podle toho, jak se tvářej, když si takříkaj… to nebudou jejich opravdický jména.“

„Mladí? Staří?“

„Je to různý. Třicet, padesát, žádní mladí kluci, jestli se ptáš na tohle.“

„A co teda dělají?“

„Ten první za mnou přišel před takovejma patnácti šestnácti lety a chtěl, abych mu našel horskýho lva. Říkal si Caři. Bylo mu tehdy něco přes třicet. Velkej, tvrdej chlap, ale žádnej křikloun. Nechtěl bych se s ním pohádat v hospodě. Tenhleten typ. To byl Carl. Neřek mi žádný příjmení a já se neptal. Stačilo mi, že měl prachy. Stejně jsem mu řek, že tu žádní panteři už nejsou. On na to, že ví, že jednoho mám. Tím mě teda překvapil.“

„Bylo to tajemství?“

„No jasně. V Karolíně se to nesmí. V Tennessee jo, ale tam to stojí hrůzu peněz za povolení. Vozej je tam odněkud ze západu.“ Vrhl na Cama další pohled. „Víš, já moc nevěřím na tyhlety daně, poplatky, povolení a tak.“

„Jo, když si to umíš zařídit, může to bejt fajn,“ souhlasil Cam. „Jak ale věděl, že toho pantera máš?“

„To fakt nevím. Prostě to věděl. Věděl, že je ochočený a že se mnou občas chodí. Věděl sakra i to, jak se jmenuje. Říkal, že se chce naučit je stopovat. Tak já se ptal, co udělá, až nějakýho vystopuje. Víš, co on na to? Že prej si ho vyfotí. Tím mě teda dostal. Vysvětloval jsem mu, že je to bláznívej a nebezpečnej nápad. Tak on vytáh obálku a v ní měl pět tisíc dolarů. Řek, abych to znovu uvážil.“ Bělooký se při té vzpomínce zasmál. „Jo, přesně takhle to řek. Prej abych znovu uvážil jeho návrh. Sakra! Trvalo mi to tak asi dvě vteřiny.“

„Takže tady jsou nějací divocí horští lvi?“ zeptal se Cam. Bělooký nějakou dobu neodpovídal, protože se musel soustředit na řízení fordky přes zamrzlý potok. Zařadil jedničku, když se led na vodě prolomil a auto sebou divoce trhlo. Cam podvědomě hledal rukou, za co by se chytil.

„Tady? Ne-e. Tady ne. Tamhle,“ řekl a ukázal hlavou k horám v dálce. „Pěknej kus cesty. To jsem mu řek. Žádný auta. Všecko pěšky. Čtyřicet padesát kilometrů a pak ještě do kopce. Pěkně daleko. Řek, že rozumí. A že peněz bude ještě víc. Že má čas, třeba i pár let. V horách že je jako doma, i v zimě. Já na to, že to je dobře, protože v zimě se horskej lev stopuje úplně nejlíp. V létě a na podzim je to jak? Potřebuješ ulovit jelena na návnadu. Ale i v zimě je to o hubu.“

„Proč?“

„Velký kočky mají šest smyslů a devět životů. Ony to cítěj, když po nich něco jde, obzvlášť ve svým prostředí a když to něco je člověk. Když si už myslíš, že je to na dobrý cestě, tak už tě maj nejspíš vyčíhlýho. Musíš přijít na to, jak to doopravdy je, jinak na to dojedeš, ani nevíš jak.“

„Jak se dovíš, kde začít? Tenhle park není zrovna malej… osmdesát na osmdesát kiláků?“

„To ne, je menší. Něco přes dva tisíce čtverečnejch kilometrů. Tak nějak.“

„To je stejně dost…“

„Já mám výhodu, když na to přijde,“ řekl Bělooký s lišáckým výrazem.

Camovi to došlo docela rychle. „Night-Night.“ Bělooký přikývl. „Night-Night. Když horskej lev někde v horách vidí chlapa, tak zalehne a nehne se. Dokud ho nenaštveš, nemá proč se ukazovat. Ale horská lvice? Tu ucejtí na míle daleko a přijde se podívat, jak to s ní vypadá.“

„A pak?“

„Jak ho uvidím, tak makáme pryč. Jemu se nechce z jeho území, tak když odpadne, vím, kde má to území hranici. Sem jsme teda vyrazili s tím Carlem a já mu ukázal, jak je stopovat a přežít to, aby si moh udělat tu svou fotku. No, a zase mě dostal. Já čekal, že to bude brát teleobjektivem.“

„No, to je snad jasný, ne?“

„Ne-e. Ukázal mi takovou hračku, dáš to do kapsy. Jednorázový fotak z hypermarketu.“

„Ten moc daleko nedosáhne.“

„O to právě jde, on na to. Člověk musí být blízko, aby tu fotku udělal. Fakt blízko.“

„To je teda pěkně bláznivý.“

„To teda je. Já mu na to řek, ať se do toho pustí, když chce.“

„A od tebe chtěl co?“

„Abych mu našel doupě. Musela to teda bejt lvice s koťatama, samci doupata nemaj. A samice jen pár měsíců kvůli mláďatům. Nosej tam koťatům kořist.“

„On teda chtěl, abys ho vzal k doupěti horskýho lva?“

„Já mu řekl, že se utábořím o pár mil dál a on ať si tam stopuje a fotí si, co chce. Ale jak ho uslyším ječet, nepoběžím ho zachraňovat a jen se přijdu ráno podívat, co po něm zbylo.“

„Může se to naučit tak dobře?“

„Dva roky jsem ho bral do lesa vždycky, když se sem dostal. V létě, v zimě, i mezitím. Učil jsem ho indiánský běh, jak se schovat a zůstat schovanej. Jak změnit lidskej pach na zvířecí. Jak poslouchat. Jak se dívat. Jak vydržet na jednom místě a nehejbat se, třeba i pár hodin, když je to potřeba. Jak lovit. Chápeš, jak to myslím? A to ti řeknu – on to má v sobě. Přísahal bych, že už se to někdy dřív musel učit.“

„A co je to teda za chlapy? Nevíš?“ zeptal se Cam.

Fordka najela na kládu skrytou pod sněhem a nadskočila tak, že si Cam nechtěně přepočítal všecky obratle v páteři a všecko v autě poskočilo. Bělooký nevzrušeně řídil dál jakoby nic a pak zavrtěl hlavou. „Fakt nevím,“ řekl. „Pěkní cvoci, to vím jistě. Lovci jelenů. Unuděný životem. Říkaj si sportovci. Připadali mi něco jako ty.“

„Já ale takovej vůbec nejsem,“ ozval se Cam. „Já jsem policajt. Když lovím, tak zločince, ale ne sám – my na to máme týmy, techniku a vyšetřovatele. Ani za nic na světě bych si takhle nehrál s horským lvem nebo jinou šelmou v jejím vlastním lovišti. Tak znuděnej jsem nikdy nebyl.“

„Jo, to je ono,“ přisvědčil Bělooký. „Proto to podle mě dělaj. Jsou znuděný. Chtěj vzrušení. Jsou to lovci, ale tohle je pro ně něco novýho. Jinýho. Říkaj tomu výzva. Když to maj za sebou, svítěj jim oči. Carlovi zvlášť. Pořád opakoval skvělý. A hodně se to změnilo, když Carl přivedl toho třetího.“

„Jak to?“

„Carlovi trvalo tři roky, než se mu povedla první fotka. Stála ho padesát stehů na zádech. Jen tohle…“ luskl prsty „chybělo, aby mu kočka urvala tu jeho bláznivou hlavu. Stalo se to na Chopu. Dal si tam horolezecký lano na převis, aby se mohl spustit na úroveň doupěte, a rozhoupal se, aby mohl udělat tu fotku. Ona po něm skočila a oba spadli do potoka z vejšky patnácti metrů. Kočka vřískala, Carl vřískal. Já jsem sice říkal, že mu pomáhat nebudu, ale vystřelil jsem do vzduchu, abych zahnal kočku, a on tam ležel v potoce. Byl prosinec, led samá krev, ale jediný, o čem mluvil, byl ten jeho foťák, a to měl záda celý potrhaný, normálně mu koukaly bílý žebra. Bylo to hrozný! Těžko se na to dalo koukat.“

„Tu fotku ale udělal?“

„Jo, to jo, tu svoji fotku měl. Pak za pár měsíců Carl přived druhýho. Nějaký takový obyčejný jméno. Už ani nevím jaký. Bill, John, něco takovýho. Vypadal trochu jako Carl. Zaplatil za něj to samý, tak jsem se po jméně ani moc neptal. Natrénoval jsem ho stejně jako Carla. Udělal stejnou fotku na Chopu. Když pak přivedli třetího, tak to začalo vypadat jako nějaká zkouška. Chceš mezi nás, musíš přinýst hlavu.“

„Hlavu?“

„Tak tomu říkaj. Počítá se, jenom když je tak velká, aby se z toho poznalo, jak zbhzka to bylo focený.“

Cam nevěřícně zavrtěl hlavou. Jednorázový fotoaparát je nastaven na vzdálenost dvou a půl tří metrů.

Auto vyjelo z lesa a projíždělo po velké louce na úpatí velkého kopce. Za kopcem vykukoval vrchol vyšší hory. Cam se podíval na měřič paliva, ale podle toho měla fordka benzínu ještě spousty, i když nejdelší úseky projížděli na dvojku.

„Tamhle je Catlettova hole,“ řekl Bělooký a ukázal na vyšší horu za kopcem. Auto teď jelo přes louku o něco rychleji, i když se pohybovalo v hlubším sněhu. Neměli rozsvícená světla a také je nepotřebovali. Bělooký zamířil autem nalevo, do úzkého prostoru mezi strmým svahem a okrajem hustého lesa.

„Čtvrtej se zabil,“ prohlásil zničehonic Bělooký.

„Ale! A jak?“

„Jak bys myslel?“

„Dostala ho kočka?“

„Jo. Já a Carl jsme byli schovaní tak kilometr od tý rokle. Nevím, čím se ten Carl živí, ale je to šéf, má to v krvi. Byli jsme vzadu, u hory Whittier Mountain. Je tam takovej kaňon s řekou Bullet River. Tenhleten čtvrtej, byl už trochu v letech, vyrazil po půlnoci, že se tam spustí tak hodinu před rozedněním. Ale když šel přes potok, tak to nezvlád a bylo ho slyšet. Carl ho neslyšel, ale já jo. A ta kočka taky. Když se nevrátil, šli jsme ho kolem poledního hledat. V potoce jsme našli jednu nohu a čepici plnou vlasů.“

„A zbytek?“

Mitchell si pohrdavě odfrkl. „Maso pro koťata.“

„Zabili jste tu kočku?“

„Ani náhodou. Dělala jen to, co má, bránila si doupě s mladejma. Carl jim to všem vždycky řek, že když vyhraje kočka, tak je to mezí ní a tebou. Máš smůlu. Jinak by to nemělo žádnou cenu.“

„To je teda pěkně natvrdo,“ řekl Cam tiše. Začínal to vidět vcelku. Carl, nebo kdo to doopravdy je, tuhle hru na ostří nože využívá jako jakýsi zasvěcovací obřad. Ale kdo jsou ti chlapi? A do čeho je ten obřad zasvěcuje?

„Nestane se tak z tý kočky lovec lidí?“ zeptal se Cam. „Kdyby jí to zachutnalo…“

Jak, nestaneš ohradil se Bělooký. „Člověče, horskej lev to má v sobě od narození, aspoň podle mýho. Koukni se na ně tamhle v Kalifornii. Žerou lidi napravo nalevo, učit se to teda vůbec nemusej. Proč taky? Neříká se jím horští lvi jen tak pro nic za nic. Taky se na to koukni z jiný stránky. Většina zvířat v divočině má dost rozumu a neplete se panterovi do cesty. Najednou tady vidí divný dvounohý zvíře, co mu leze do loviště a vůbec nebere ohled na žádný pravidla. To přece panter nemůže nechat jen tak, protože podle jeho rozumu, když se to nechová jako kořist, musí to bejt taky šelma, no ne? To je podle mýho logický.“

„Proč teda máš Night-Night?“

Bělooký se usmál. „Já ty potvory mám rád. První jsem našel tamhle v Tennessee, už je to dýl jak dvacet roků. Malinký kotě, mňoukalo pod stromem a bylo úplně vyhladovělý. Drápy mělo vytrhaný. Asi uteklo nějakýmu chovateli. Vzal jsem ho domů a vychoval jak domácí kočku. Nebylo to špatný, když kotě vyrostlo a někdo mi lez do baráku. Bílí zlodějský sráči, co v noci přilezou a chtěli by mi ukrást ňáký slepice, třeba. Když potkali Night-Night? Ve dne bylo jen vidět posranou dráhu, kudy mazali pryč.“

Auto vjelo do úzké soutěsky, s koly v temné vodě potoka protékajícího mezi dvěma svahy. Pak vjeli na menší louku s plným výhledem na Catlettovu holi. Camovi ten pohled připomínal kýčovité pohlednice z Yosemitského parku. Nalevo hustě namačkané borovice, za nimiž se terén zvedal směrem k jihu, a les pokračoval holými kmeny listnáčů až k okraji holé plochy kolem vrcholu. Bělooký zastavil auto uprostřed louky, ale nechal běžet motor. Světlo měsíce bylo natolik jasné, že se dala rozeznat temná zeleň borového jehličí.

„Oblíkni se,“ řekl. „Teď ti musím něco ukázat.“

44

Cam otevřel dveře na své straně a oblékl si kabát. Bělooký udělal totéž. Cam pohlédl na hodinky. Ukazovaly půl čtvrté. Ale asi díky silné Mitchellově kávě se mu nechtělo ani trochu spát. Oblékl si rukavice, na hlavu nasadil černého kulicha a na něj ještě čepici se štítkem. Poklepal si na kapsu, aby se ujistil, že je revolver na svém místě, a pak, když se Bělooký nedíval, rychle přendal tři náboje z kapsy kalhot do kapsy kabátu. Stejně jako Bělooký zapadl botami do hlubokého sněhu.

„Necháš motor běžet?“ zeptal se Cam.

„Jo,“ odpověděl Bělooký. „Běží dobře, ale občas špatně chytá.“

Cam kladl nohy do stop Bělookého směrem k borovicím asi sto metrů od auta. Naštěstí nefoukal vítr, takže se zima nezdála tak hrozná. Zvuk bot bořících se do sněhu plnil noční vzduch, jak se blížili k okraji borového lesa. Bělooký bez okolků zamířil přímo mezi stromy, které Camovi silně připomínaly cypřišovce, které měl nasázené kolem domu, s hustými větvemi sahajícími až dolů ke sněhem pokryté zemi. Cam se také vydal do hloubi lesa. Měl trochu problémy udržet tempo a Bělooký mu zmizel z dohledu. Po necelých dvaceti metrech Cam dorazil na malou mýtinu, kde na něho Bělooký už čekal.

„Tady je to,“ řekl. Cam se rozhlížel a přemýšlel, co tam vlastně je.

„Co tu budeme dělat?“ zeptal se Cam.

„Předvedu ti, co je to stopování velkýho zvířete tady, v opravdickým lese,“ řekl. „Počkej tu. Já teď půjdu zpátky, vrátím se autem do té soutěsky a přijdu sem pěšky skrz ty borovice. Jinou cestou, než jsme přišli my. Zavoláš, až mě uslyšíš se blížit.“

„Já tě přece neuslyším,“ zaprotestoval Cam. „V tomhle sněhu a vůbec…“

Bělooký zavrtěl hlavou a šlápl do neporušeného sněhu, aby předvedl, jaký to dělá hluk. „Je tu vrstva ledu,“ řekl. „Ale i tak se k tobě dokážu připlížit a zaklepat ti na rameno a ty vůbec nebudeš vědět, která bije.“

„Ak proč to vlastně děláme?“

„Protože ty nemáš ponětí, jak dobrej v tomhletom jsem,“ prohlásil ten starý muž. „Musíš si to vyzkoušet, než tě vezmu k opravdickýmu panterovi.“

Cam se na něho překvapeně podíval. „To uděláme? Půjdeme za divokým horským lvem?“

„Chtěls přece vědět, o co tu jde, ne? Podívat se divokému panterovi zblízka do očí, a to ti taky ukážu. Ale napřed musím zjistit, co v tobě doopravdy je. Zůstaň tu, nechoď nikam pryč.“

Pak se obrátil a zmizel mezi větvemi borovic. Cam stál na zasněžené mýtině a sledoval svůj dech, jak se před ústy sráží do ledových krystalků. Čekal a snažil se zaslechnout, jak se Bělooký prodírá mezi větvemi, ale neslyšel vůbec nic. Uvědomoval si, že se Mitchell mohl po pár metrech zastavit, aby se podíval, co Cam dělá. Proto jen tak stál, a po chvíli několika kroky přešel doprostřed mýtiny. K nejbližšímu stromu měl více než pět metrů. Uvědomoval si, že tady se nemůže ani zdatnému stopaři podařit nepozorovaně se připlížit a zaklepat mu na rameno, aby ho předtím neviděl.

Za chvíli uslyšel fordku, jak jde motor do otáček a pak se auto otáčí. Podle zvuku, který sem ale doléhal jen nezřetelně, se auto vracelo ke vjezdu na paseku. Trvalo to nějak dlouho. Zalovil v kapse a vytáhl revolver a tři náboje. Nabil je do bubínku a zkontroloval zbraň. Kov studil a bubínek se točil nepříliš ochotně, ale točil se, což bylo nejdůležitější. Dal si zbraň do zapínací kapsy, a tu zajistil. Když se pořádně zaposlouchal, měl dojem, že ještě slyší slabý zvuk motoru. Někde hodně daleko.

Copak mě tu ten starý blázen jen tak nechá? zauvažoval. Podíval se na oblohu. Byla jasná a zářily na ní tisíce obrovských hvězd. Stáhl si kulich z uší a zaposlouchal se co nejpozorněji. Měl pocit, že fordku pořád ještě slyší, ale nemohl si být jist, zda si s ním jen nehraje jeho představivost. I kdyby ano, Bělooký musel odjet velký kus. Nestáhl si čepici zpět na uši, aby muže lépe slyšel, až bude přicházet. Určitě ho nepřeslechne, vždyť slyší i pohyb látky kabátu při vlastním dýchání. Podvědomě poklepal pravou rukou přes kabát na revolver v kapse.

Možná by se měl vydat někam mezi stromy, aby netvořil tak snadný cíl. Uvědomoval si, že by přitom za sebou ve sněhu zanechal stopy. Pak tedy… Najednou se zarazil a poslouchal. Něco zaslechl.

Přiložil dlaně k uším a pomalu otáčel hlavou ze strany na stranu jako radarovou anténou. Nebyly to kroky, zvuk motoru, ani nic podobného. Pak to zaslechl znovu. Hluboké zakašlání, následované něčím dalším, ještě hlubším. Odkud to jde? Nebyl schopen to rozeznat. Ten zvuk mu byl povědomý. Odkud? Někdy nedávno. Najednou si vzpomněl. Night-Night.

Úplně zapomněl, že celou dobu klusala za autem. Tím jí asi vytrávilo. Sakra! Další zvuk. O něco blíže. Rozhodl se, že na pantera na mýtině čekat nebude. Rychle přemýšlel, co má dělat. Přišel sem s Mitchellem z paseky a ve sněhu jsou vidět jejich stopy. Nahoru po svahu jsou stromy, velké stromy se silnými větvemi. Tady mezi nízkými stromky nemá proti ní téměř žádnou šanci. Na stromě s revolverem by své šance podstatně zvýšil.

Pokud se tam dostane.

Vstoupil do hustého borového podrostu, prodral se jím několik metrů, a pak se zastavil. Ohlédl se, aby zjistil, jak rovně jde. Ale podrost mu blokoval výhled. Byl si jistý tím, že jde rovně, v lese to ale neuměl říct spolehlivě. Snažil se zjistit, kde je kočka, ale slyšel jen svůj vlastní přerývaný dech.

Musím jít, řekl si. Teď!

Zamířil tam, kde tušil velké stromy, a začal se znovu prodírat podrostem. Snažil se nevšímat si jehličí, které ho šlehalo do obličeje. Uvědomoval si, že je jeho pohyb slyšet, ale o to se nestaral. Musí se co nejrychleji dostat z tohohle zeleného bludiště. Přestože si rozumově uvědomoval, že je to hloupost, nemohl se zbavit pocitu, že se mu větve záměrně staví do cesty a nechtějí ho pustit.

Po několika minutách se opět zastavil. Tentokrát se zaposlouchal na delší dobu a snažil se přitom tajit dech. Zauvažoval, v jaké asi může být nadmořské výšce. Uvědomoval si, že mu po cestě praskalo v uších, takže musí být dost vysoko. Čekal, že každou chvíli opustí podrost.

Další zakašlání.

Tamhle. A blíž.

Cam se podíval k nohám. Když ve sněhu spatřil své vlastní stopy, ucítil, jak rudne v obličeji. Chodí v kruhu. Navzdory mrazivému vzduchu ucítil, jak mu na čele vyráží pot. Co teď?

Na strom. Nahoru, a tam si najít cestu pryč. Ale to nepůjde. Borovice se ohne, nevydrží mou váhu.

Hvězdy. Podle hvězd. Vyber si hvězdu a běž za ní. Ale sakra kterou?

Kterou sakra chceš. Když půjdeš rovně, musíš se dostat ven.

Na té pasece, kde vystoupil z auta, by aspoň lépe viděl. Ale taky ta kočka líp uvidí jeho.

Ona mě přece nepotřebuje vidět, uvědomil si. Ona beztoho ví, kde jsem.

Pak si uvědomil, že má levou nohu postavenou výš než pravou, takže stojí na svahu.

Musí do kopce. Duby byly až nad tím borovým podrostem. Prostě do kopce.

Snažil se nepanikařit, otočil se směrem do kopce a vyrazil co nejrychleji, bez ohledu na to, jaký dělá hluk. Když už myslel, že to bude muset vzdát a opravdu se začít řídit podle hvězd, konečně se dostal z podrostu a před sebou měl vytoužené duby.

Zastavil se a pozorně se zadíval zpět do podrostu. Zejména se soustředil na jeho okraj. K nejbližšímu dubu mu scházelo dobrých sto metrů.

Zkusmo našlápl. Probořil se do hlubokého, měkkého sněhu.

Zaposlouchal se do okolí, ale neslyšel žádný zvuk. Kde ta prokletá kočka je? Možná číhá na kraji, aby se na něho mohla vrhnout, hned jak se vydá do otevřeného prostoru… Vzpomněl si, jak Night-Night bez zjevné námahy běžela dlouhé kilometry sněhem za fordkou.

Pohlédl na duby a vytáhl revolver. Vložil náboje do správných komor v bubínku? Až vystřelí, nedopadne úderník jen na prázdné místo?

Pak si pohledem vybíral strom s větvemi natolik nízko, aby se k nim dokázal přitáhnout. Nakonec jeden uznal za vhodný. Obrátil se a začal k němu do kopce couvat, aby měl celý borový podrost před očima. Revolver držel pod kabátem blízko břicha, aby jej pokud možno udržel v teple. Moc si netroufal se ohlížet a zkoumat, co mu stojí v cestě. Svah byl čím dál strmější a sníh Camovi připadal snad metr hluboký, i když si rozumově uvědomoval, že jeho vrstva musí být mnohem tenčí.

Zastavil se a ztěžka oddychoval, protože měl najednou dojem, že se napravo na kraji podrostu něco pohnulo. Zadíval se tam, oči mu slzely námahou, ale nic nezpozoroval. Znovu se pořádně rozhlédl. Nikde nic. Ohlédl se přes rameno. K vyhlédnutému stromu mu chybělo snad pět metrů. Zblízka vypadal větší než předtím, s průměrem sukovitého kmene přes dva metry.

Co se asi skrývá za tím stromem?

Rozum mu velel, aby zkontroloval sníh u jeho paty. Tak poslechl. Žádné stopy.

Znovu kontroloval podrost, tentokrát jej přejížděl pohledem zleva doprava a potom zase zpět, a pořád dokola si v duchu opakoval: Za tebou není nic než ten strom. Žádné stopy, žádná kočka. Lítat přece neumí…

Pozoroval podrost a snažil se proniknout pohledem mezi stíny u země. Pak si uvědomil, že to nedělá chytře. Měl by se dívat na vrcholky borovic. Ty by se přece pohybovaly, kdyby se tamtudy Night-Night snažila prodrat.

A sakra, taky že se hýbou – tam uprostřed, odkud Cam přišel. Nepříliš výrazné pohyby, ale přece zřetelné v měsíčním světle. Něco tam je. Jde po jeho stopě.

Night-Night? Bělooký? Možná oba?

Pak ho něco udeřilo do zad a on trošku vyjekl. Uvědomil si, že narazil do „svého“ stromu. Rozhlédl se, vrazil revolver do kapsy a vydal se šplhat nahoru. Větve se zdálky zdály nízké, ale když stál přímo pod nimi, najednou vypadaly, že jsou o dost výš. Obešel strom kolem dokola a hledal, kudy nahoru. Pak pohlédl na vedlejší dub, potom na ten na druhé straně a nakonec zpět k podrostu.

Odtamtud vyrazila velká kočka a hnala se do kopce za ním. Oči jí v měsíčním světle hrozivě blýskaly.

Tento pohled v něm vyvolal nával adrenalinu. Přikrčil se do sněhu a pak vyskočil přímo nahoru a zachytil se malé větve. Ta se však zlomila a on spadl dolů do sněhu. Koutkem oka spatřil, že je kočka už na půl cestě k němu.

Vyskočil nahoru a zachytil se ulomeného pahýlu. Tentokrát ho zbytek větve udržel a on se jednou rukou přitáhl k prvnímu patru velkých větví. Pak přidal druhou ruku a najednou byl nahoře a drápal se ještě výš.

Když panter náhle zařval pod stromem, Cam se tak lekl, že málem spadl dolů. Hmatal po kmeni a hledal další větve. Strhl si rukavice, aby měl v rukou lepší cit. Panter pod stromem z něho nespouštěl oči – nebo si zkoumavým pohledem měří větve?

Sakra, pomyslel si Cam, když šplhal do třetího patra větví ve výšce kolem pěti šesti metrů nad zemí. Kočka přece umí skákat. A šplhat.

Obcházel teď kolem kmene. Nepokoušel se vylézt výš, jen jako veverka udržoval kmen mezi sebou a panterem.

Ten líně kroužil kolem stromu a tiše se soustřeďoval na svou kořist. Kolem tlamy se mu srážely obláčky páry.

Ona si to promýšlí, pomyslel si Cam. Vybírá si větev. Chystá se sem nahoru.

Našel si co nejstabilnější polohu, zády se opřel o kmen a každou nohu postavil na jinou větev. Pak vytáhl revolver. Dřevěná pažba ho studila do holých rukou. Dával pozor, aby si nesáhl na kov.

Kočka obešla poslední kolečko kolem kmene, nakonec si vybrala polohu, z níž na Cama dobře viděla, a pak si sedla. Na okamžik zadoufal, že to vzdala, ale ona se dlouhým plavným skokem vznesla do vzduchu a všemi čtyřmi se zachytila na stejné větvi, jako předtím Cam. Chvilku visela, pak se přitáhla nahoru a nespouštěla přitom oči z Cama. Nedívala se ani, kam klade tlapy, a její mocné drápy vytrhávaly kusy kůry.

Vyšplhala do druhého patra, oči jí blýskaly a dech se srážel, byla si jista vítězstvím. Mám tě, človíčku. Svačinka. Už ve vzduchu cítil její dech a mokrý kožich. Blížila se.

Opíral se zády o strom a ona stála na dva metry pod ním, všemi čtyřmi na jediné větvi a udržovala rovnováhu, jako kdyby to nic nebylo. Měřila si ho pohledem, jako kdyby odhadovala, co dál. Znovu si uvědomil, jak obrovské je to zvíře.

Zamířil jí revolverem mezi oči, ale pak si to rozmyslel. Žádnou frajeřinku, pěkně na těžiště. Do hrudi. Musím střílet do hrudi.

Kočka se na větvi přikrčila ke skoku a v hrdle jí to vibrovalo. Natáhl palcem úderník.

Všechny svaly na hrudi a ramenou se jí chvěly. Zírala na něho upřeným pohledem, jako by ho hypnotizovala. Zamířil a vypálil.

Výstřel se do daleka rozlehl, následován jejím smrtelným výkřikem. Zřítila se do sněhu u paty stromu. Za ní následovala sprška servané kůry. Cam celým tělem ucítil temné žuchnutí, když dopadla na zem. Ihned znovu natáhl úderník, kdyby musel vystřelit ještě jednou, ale ukázalo se to jako zbytečné. Ležela ve sněhu a z plic jí tryskal gejzír krve. Hned nato Cam uslyšel jiný řev. Bělooký se sem hnal přes sníh od borového podrostu. Křičel „Ne, to ne“, lomil rukama a nejistě se potácel, jako kdyby byl opilý. Cam na něho zamířil, ale muž se na něho nahoru ani nepodíval. Běžel přímo ke kočce, která se snažila vstát, ale nešlo jí to. V hrdle jí bublala krev.

Bělooký se zastavil, vrhl vzteklý pohled nahoru na Cama a pak si klekl vedle kočky. Cam čekal, že se umírající šelma začne plazit ke svému pánovi, ale stalo se něco úplně jiného. Panter se ve smrtelné křeči převaloval ze strany na stranu, zahlédl Bělookého a jediným pohybem, tak rychlým, že jej Cam ani nestačil zaregistrovat, hrábl tlapami před sebe a rozčísl Bělookému hlavu, jako když boxer tluče rukavicemi do tréninkového pytle. S posledním výtryskem krve z tlamy a velkým zasténáním pak šelma klesla na sníh a ztichla bez pohybu.

Cam užasle zíral na krvavou spoušť pod sebou. I když se jí svaly na tlapách ještě chvěly, kočka byla očividně mrtvá. Bělooký ležel naznak ve sněhu; tam, kde ještě před chvílí byly tváře a spánky, měl jen krvavou změť a ruce se mu samovolně zatínaly v pěsti a zase otvíraly.

S třesoucíma se nohama a bušícím srdcem začal Cam slézat ze stromu dolů. Trvalo mu to déle, než čekal. Pak naposled zkontroloval kočku, aby se ujistil, že je opravdu mrtvá. Připravil si revolver a jen nerad se přiblížil k tělu zvířete. Bylo opravdu mrtvé. Pak se zarazil. Zvířecí tělo leželo úplně nehybně, ale Bělooký se začal třást v křeči. Cam si klekl k němu a snažil se nevnímat jeho rozpáranou hlavu. Tohle nemůže přežít, pomyslel si Cam. Chvíli se mu díval do očí, které se nakonec pokusily soustředit na jeho obličej. Bělooký otevřel ústa ve snaze něco říct, ale dusil se krví v hrdle. Na chvíli otočil hlavu na stranu, vlhce si odkašlal a pak se podíval zpět na Cama.

„Proklínám tě,“ zasípal.

„Tys ji zabil, ne já,“ odpověděl Cam.

Bělooký zamrkal víčky, jako kdyby nerozuměl.

„Neměls ji na mě posílat,“ dodal Cam.

„Ne… náboje,“ zasípal. S každým slovem mu z hlavy teklo více krve.

„Vzal jsem ti je z kapsy,“ vysvětlil Cam. „Teď nemluv.“

Mitchell se pokoušel sáhnout si na hlavu, ale ruce ho neposlouchaly.

„Jak zlý…“ zašeptal.

Cam zavrtěl hlavou. „Kdo jsou ti kočkadéři?“

Bělookému zabublala krev v hrdle a Cam si uvědomil, že i to má roztržené. Pak se podíval na Cama. Jedno z očí se na chvíli obrátilo v sloup, ale pak se do něj na chvilku vrátil život. Jeho pravá noha sebou nekontrolované škubala. Mozek umírá, pomyslel si Cam.

„Nevím,“ řekl a Cam musel k němu blíž, aby ho slyšel. „Všichni… policajti. Jako ty. Proklínám tě!“

Pak se mu obě oči obrátily v sloup, ještě jednou zalapal po dechu a byl konec.

Cam vedle něho dřepěl ve sněhu a naprázdno polkl. Kočkadéři jsou policajti. Konečně věděl, na čem je.

45

Skoro dva kilometry šlapal ve sněhu, než našel fordku. Nastartoval bez problémů. Dojel k dubům a naložil Mitchellovo tělo. Pokoušel se naložit i mrtvolu Night-Night, ale tu prostě neunesl. Tak v autě našel sekeru, odsekl jí hlavu a položil ji vedle Mitchellova těla. Pak to všecko co nejlépe zakryl plachtou a vydal se na zpáteční cestu. Běžný postup by velel nechat všecko, jak je, a přivolat úřady. Věděl však, že by supi nenechali žádné stopy, a mobilní síť tu neměla žádný signál. Vrátil se stejnou cestou, jakou přijeli. Jen jednou uvázl ve sněhu a musel půl hodiny kopat a odhazovat sníh, než se mu podařilo pokračovat.

Jel rovnou na okresní stanici v Pinevillu, kam dorazil těsně po východu slunce s očima kalnýma únavou. Důstojník ve službě přišel k autu, odhrnul plachtu, překvapeně hvízdl a šel telefonovat šerifovi domů. Cam stručně vylíčil, co se stalo, a řekl, že si zajede do srubu, aby se umyl, převlékl a najedl. V deset se vrátí na sepsání protokolu. Všichni souhlasili. Po dalším výslechu, tentokrát o dost delším, zavolal svému šerifovi do Tribora, aby mu řekl, že se něco přihodilo a že se pár dnů zdrží.

„Něco?“ zeptal se šerif.

„Tohle je úřední linka,“ upozornil Cam, aby šerifovi připomněl jeho vlastní pokyny. Žádné telefony ani e-maily. Nakonec se dohodli, že šerif zavolá Camovi na mobilní telefon z bezpečnější linky.

„Jak to souvisí s naším problémem?“ zeptal se Bobby Lee o pět minut později.

„Malá skupina policistů, na kterou nás upozornil James Marlor, loví beze zbraně horského lva a využívá to jako iniciační obřad…“ řekl Cam.

„Vy myslíte, že to jsou ti, co hledáme?“

„No, určitě je to možné, šerife,“ odpověděl Cam. „Navíc jsou z celého státu… Nepatří do jednoho okresu, ale do sedmi. Taková pružná malá síť policistů, kteří se občas postarají o to, co považují za nedodělek. Pak by nebylo divu, že je u nás v okrese neznáme. Jako toho, co mě přišel varovat.“

„Podle vás se ale Marlor přiznal.“

„Že zabil ty dva a že mu je někdo pomohl najít. Pokud jde o tu bombu… Tak s tou neměl nic společného.“

„Máme na to jen jeho slovo.“

„Ta střelba předtím vyžadovala nejmíň dva lidi, a on byl vlk samotář. Podle mého ta skupina využila Marlora jako zástěrky, aby se zbavili soudkyně, kterou pohrdali. Všichni jsme se věnovali Marlorovi jako hlavnímu podezřelému.“

Šerif si zhluboka povzdechl. „Podle vás je jeden z nich přímo u nás?“

„Možná. Nebo je u nás jen někdo, kdo s nimi sympatizuje. Takhle to možná funguje. Tvrdé jádro několika hlavních aktérů a širší okruh sympatizantů, kteří si nedělají vrásky, když někomu tu a tam poskytnou nějaké informace. Neptají se, co se s těmi informacemi stane, stačí jim, že svou trochou přispěli k výkonu spravedlnosti, jako u těch dvou popravených na Internetu.“

„Vždyť tady mluvíte o spolupachatelích únosu a vraždy,“ zaprotestoval šerif. „A každý policajt by to věděl.“

„No, šerife…“ řekl Cam. „Asi máte pravdu. Ale dovedu si představit některé z policistů, co znám, že by předání informací uměli sami před sebou obhájit, když by nemuseli nikoho vlastníma rukama popravovat. Nic a nikoho vlastně neohrozí. Jen vyjádří svůj názor, kde by zrovna mohl být K-Dog nebo Flash…“

„Ovšem z právního hlediska…“

„Ano, jistě, já vím. Ale mladší policisty můžou ti starší a zkušenější ovlivnit bez větších problémů.“

„A kdo je teda v tom tvrdém jádře?“

„Ostřílení policajti, co jsou po dlouhých letech znechucení z toho, jak to chodí. Ne ve vysoké funkci, ale velitelé z pouliční války. Anebo to nejsou policajti? Třeba to jsou mladí a ambiciózní prokurátoři? Můžou si mezi sympatizanty vybírat nové adepty do tvrdého jádra. Podle Bělookého je jich sedm. To je malá elitní skupinka a nedostane se mezi ně nikdo, kdo nevyfotí divokého horského lva ze dvou metrů.“

Šerif se na dost dlouho odmlčel, až si Cam říkal, jestli nevypadlo spojení.

„Vraťte se sem co nejdřív,“ řekl Bobby Lee nakonec. „Abych se pohnul z místa, potřebuju vás tady.“

Cam prohlásil, že se pokusí přesvědčit šerifa okresu Carrigan, aby případ dostal co nejméně publicity, ale že by asi pomohlo, kdyby Bobby Lee podpořil jeho úsilí a přímo zavolal místnímu šerifovi. Bobby Lee souhlasil a vzal si telefonní číslo na šerifa Hansona.

„Mám tu s sebou psy,“ řekl Cam. „Tak musím ze všeho nejdřív domů. Mužem se teda sejít u mě? Zítra tady musím být kvůli vyšetřování Mitchellovy smrti, to je ve dvě. Do Tribora bych se mohl dostat kolem sedmé, osmé večer.“

„Dobře. A zavolejte té Bawové. Volá mě celý den a nedá pokoj.“

Cam zavolal Jay-Kay o hodinu později. Řekla mu, že její tygři pronikli do celostátních záznamů při hledání informací o zatčených, obžalovaných, soudcích a nevysvětlených úmrtích podezřelých osob.

„Pronikli…“ zopakoval Cam. „Tajně?“

„Vlastně ani ne, jen na základě principu svobodného přístupu k informacím, možná s troškou pomoci z jistých federálních míst. Je v tom ale jedna zajímavost. Po třech sezeních nás někdo utnul. Nevím kdo, jak, ani proč.“

„Utnul?“

„Při všech dotazech dostanu jako odpověď zprávu, že je přístup odepřen. Vypadá to jako automatická hláška, ne něco od živého sysopa.“

Cam neměl ponětí, co je to sysop.“Jaký teda bude další krok?“

„Udělám to posvém,“ řekla zvučně.

„O tom nechci nic vědět,“ řekl s úsměvem. „Z jiného soudku. Co povídají federální tamtamy o podezření, které u FBI proti mně mají ve věci té bomby u soudkyně?“

„Nic. Což jen znamená, že mě od toho odřízli. Vědí, že teď spolupracuju s okresem Manceford, tak mi o tom nikdo nic nepoví.“

„Nemohla byste se na to podívat, taky posvém?“

„Technicky by to šlo, ale nemám moc chuti se do něčeho takového pouštět. Na rozdíl od systémů státní správy si dnes už FBI hodně hlídá, kdo se jim chce nabourat do systému. Kdy se vracíte?“

„Už brzo,“ řekl. „Trochu se to tady zamotalo, ale svým způsobem docela zajímavě. Mohla byste mi říct, jestli jste poslední dobou nebyla v kontaktu s Kennym Coxem?“

„Přímo ne. Ale nebylo by lepší si o tom promluvit, až budete zpátky?“ Jako by mu řekla, ne na otevřené lince, blbečku…

Když se Cam konečně dostal do srubu, vyčerpaně upadl do odpoledního spánku. V době západu slunce ho probudilo klepání na dveře. Psi se nastražili, ale nevarovali ho. Cam se necítil v dost dobré formě na další dobrodružství s nějakým příbuzným Night-Night. Zeptal se, kdo je za dveřmi.

„Tady je Mary Ellen Goodeová,“ zavolal ženský hlas. „Musíme si promluvit.“

Cam stál za dveřmi jen v podvlékačkách a necítil se ještě vzhůru. „Ehm,“ řekl.

„Omlouvám se. Asi jsem vás probudila, co? Ale co takhle… Sejdeme se za hodinu v Nebeské vyhlídce.“ Vysvětlila mu cestu a odjela.

O hodinu později už Cam seděl u okna v Nebeské vyhlídce a čekal na Mary Ellen. Když tam přijížděl, jméno ho mátlo, protože vchod vypadal nenápadně. Jakmile ho však číšnice uvedla kolem baru a po schodech dolů do jídelny, pochopil. Okno přes celou stěnu nabízelo výhled do propasti, kde v hloubce snad sto padesáti metrů tekla horská bystřina. Objednal si kávu a pokoušel se neusnout. Rychle ho však probral zjev Mary Ellen, která dorazila o pár minut později. Převlékla se z uniformy do dámských šatů, nalíčila se a vlasy si upravila do velmi zajímavého účesu. Když ji servírka uváděla ke Camovu stolu, nejedna mužská hlava se za ní otočila. Cam měl najednou v obyčejných džínách a lesácké košili pocit, že je pro tuto příležitost oblečen příliš neformálně.

„To tedy koukám,“ řekl a vstal od stolu. „Co to sem jde za děvče?“

Usmála se a posadila. „Já už jsem ale dospělá ženská,“ prohlásila. „A musím se vám omluvit za to, co se vám přihodilo v lese.“

Pomalu si sedl. „Omluvit?“

Číšník jim přinesl jídelní lístky a ona si objednala sklenici vína.

„Víte, nebyla jsem k vám úplně upřímná o těch kočkadérech. Měla bych vám pár věcí vysvětlit.“

Číšník jí přinesl víno a ona prvním douškem řádně upila. „Dobře,“ řekla. „Je to takhle. Jde o mého mrtvého snoubence, Joela Hatche.“ Odmlčela se. „Jak bych ho popsala?“

„Poručík Grayson ho popsal jako kovbojský typ,“ řekl Cam. „Rádoby policajt z akčního filmu. Více by se mu líbilo být policajtem než strážcem parku.“

Zamyšleně hleděla na desku stolu před sebou a mlčela. Zaváhal, jestli to nepřehnal s upřímností. „Řekli vám, co se tehdy stalo?“ zeptal se.

Přikývla. „Napřed ne,“ řekla. „Ale později jsem o tom mluvila s pár lidmi, co tam pak byli u toho. Popravdě řečeno, trochu jsme se hádali o ty jeho policajtské pózy a triky. Ale pak…“

„Ale pak jste se cítila provinile, protože byl mrtvý a nic se nedalo vrátit.“

„Ano, tak nějak to bylo.“

„Tomu rozumím,“ řekl a konečně jí pověděl o bombovém útoku a svém komplikovaném vztahu k Annie Bellamyové. Přišel číšník a objednali si jídlo.

„Asi se ze mě stala fatalistka,“ řekla, jakmile číšník odešel. „Začala jsem mít pocit, že když si člověk neváží těch, co miluje, bohové mu je seberou.“

„Podle mého člověk musí brát život, jaký je, a snažit se ho prožít nejlíp, jak umí,“ odpověděl. „Nemáme všecko ve své moci. Ale nechystala jste se povědět mi něco o kočkadérech?“

Zasmála se. „Tah na bránu máte, co? Tak jo, kočkadéři. Poprvé jsem o nich slyšela od Joela. On se doslechl, že Bělooký Mitchell něco divného kutí v divočině a že to souvisí s divokými horskými lvy.“

„Kteří ovšem neexistují,“ podotkl Cam.

„Správně.“

„Ale vy jste to nikdy nešli zkontrolovat na místě, že?“ zeptal se.

„To ne, my máme dost práce i tak. Máme na stanici trvalý podstav a návštěvníci nám nedají moc vydechnout. Ten poslední rok, než ho zabili, si Joel párkrát vzal několik dnů dovolené a podle mě hledal něco konkrétního. Pak najednou přestal o celé věci mluvit.“

„Řekl to slovo, kočkadéři?“

„Jednou. Pamatuju se na to. Podle něj to byla jedna z nejúžasnějších věcí, o kterých kdy slyšel. Takže to muselo být skutečně nebezpečné. Ale nic bližšího mi nevysvětlil, jenom říkal, že je to opravdu riskantní.

Pak jako by si uvědomil, že řekl až moc, a už o tom nikdy nechtěl mluvit.“

Číšník přinesl jídlo a Cam tohoto vyrušení využil k přemýšlení, kolik jí toho vlastně má prozradit. Líbila se mu, věřil jí a sama se už domyslela, že v tom je i problém pro vnitřní inspekci.

„Dobře,“ řekl. „Rád bych se zeptal na další věc. Pokud jste si myslela, že je Joel zapleten do něčeho divného kolem divokých panterů, proč jste to neohlásila?“

„Udělal jste kariéru ve státní službě,“ řekla. „Odpovězte si sám.“

Na chvilku se zamyslil. „Tak já to zkusím. Bylo veřejné tajemství, že s ním chodíte, a kdyby na něj prasklo něco ošklivého, mohlo by to poškodit vaši kariéru u správy parku…“

„Není to zrovna ukázka statečného postoje, ale v podstatě máte pravdu. To byste musel znát Joela… Snažila jsem si to sama před sebou obhájit tím, že v horách žádní lvi nejsou. Přinejmenším žádní divocí. A i kdyby byli, nikdo by nemohl být takový blázen, aby riskoval život a stavěl se jim beze zbraně tváří v tvář.“

Přikývl. „Těžko bych se na vašem místě zachoval jinak,“ připustil. Došel k závěru, že jí bude věřit. Přiměl ji slíbit, že si to nechá pro sebe, a pak jí řekl úplně všechno o tom, proč do jejího okresu přijel.

„Panebože,“ řekla tiše, když skončil. „Iniciační obřad? A jeden z nich se přitom zabil?“

Cam se rychle rozhlédl po jídelně. Byla poloprázdná, ale ani tak nechtěl, aby je někdo náhodou vyslechl. „Tak mi to Bělooký řekl. A když jsem teď viděl v akci ochočeného pantera, věřím, že to tak bylo.“

Otřásla se. „Zítra mám svědčit, jak to mohlo probíhat. S jeho vlastní kočkou…“

„Možná budu potřebovat, abyste potvrdila, že říkám pravdu,“ řekl. Pak se zarazil. „To je vlastně přehnané. Bude stačit, když potvrdíte, že to tak mohlo být. Za mnohem důležitější ale považuju hrozbu celostátní tajné skupiny samozvaných katů mezi policisty.“

Seděla nad zapomenutou večeří a přemýšlela o tom, co od něho slyšela.

„Umíte si asi představit, že tahle věc běží pod dost velkým utajením,“ pokračoval. „Nesmíte o tom s nikým mluvit. Ani já o tom nesmím s nikým mluvit.“ Přitom si uvědomil, že toto pravidlo právě porušil.

„Protože nemůžete vědět, kdo je vlastně kdo,“ konstatovala.

„Přesně tak. Zítra se mám sejít se svým šerifem a okresním prokurátorem.“

„Co mám říct svému šéfovi?“ zeptala se.

„Třeba že potřebujete pár dnů dovolené?“

„Popřemýšlím o tom,“ řekla. „Ale přece jen, poručíku!“

„Můžete mi říkat Cam,“ řekl.

„Jste si tím jistý?“ zeptala se smutně.

46

Na cestě do Tribora se psi v autě zahanbeně krčili. Vynadal jim za to, že nesledovali Mitchellovu fordku a nechránili svého pána proti horskému lvu. Snažili se mu svým výrazem sdělit, že žádný rozumně uvažující německý ovčák si na žádného horského lva netroufne; navíc plné misky se žrádlem na prahu je odvedly od plnění povinností, ať už je jejich výklad jakýkoli. Sice je chápal, ale i tak se k nim na cestě domů choval rezervovaně. Zřejmě si to brali opravdu k srdci, přinejmenším těch pět minut, než vzadu v autě usnuli.

Ke svému domu Cam dorazil krátce po západu slunce. Pustil psy za dům, vybral si poštu ze schránky, vypnul alarm a vstoupil dovnitř. Při rychlé prohlídce nenašel nic nepřípadného. Zavolal šerifovi domů, nechal telefon jednou zazvonit a pak zavěsil. Osprchoval se, rychle něco pojedl a z náhlého hnutí mysli se převlékl do uniformy. Po dvaceti minutách dorazil Bobby Lee ve svém soukromém autě. Pět minut po něm dorazil okresní prokurátor Steven Klein. Cam byl rád, že si vzal uniformu, protože šerif ji měl na sobě také. Neoholil si však plnovous, čímž si od Bobbyho Lee vysloužil nesouhlasný pohled. Sedli si ke kuchyňskému stolu a Cam všem nalil kávu.

Cam vyprávěl o všem, co se dozvěděl v okrese Carrigan, včetně podrobného popisu noci na Cattletově holi. Zmínil se tom, že existuje svědkyně, která může potvrdit, že takový průběh je možný, ale ještě se nerozhodla, zda je opravdu ochotná svědčit. Šerif pak shrnul výsledky zkoumání, kterému Jaspreet Kaur Bawová podrobila databázi soudců, případů a osvobozených podezřelých. Informoval je, že vyhledávání šlo deset let do minulosti.

„Sedmnáct zabitých,“ oznámil ponurým hlasem a Klein tlumeně zaklel. „Dva z nich mohli být oběťmi běžných půtek mezi gangy, ale pořád je tady patnáct nevyřešených případů, když započítáme ty dvě internetové filmové hvězdy.“

„V celém státě?“ zeptal se Steven.

Šerif přikývl. „Patnáct případů, kdy jasní viníci odešli od soudu bez potrestání, a pak je zabil neznámý pachatel.“

„Musíme zkontrolovat ještě jednu věc,“ řekl Cam. „Bělooký mi řekl, že jednoho z kočkadérů kočka zabila. Neřekl přesně, kdy k tomu došlo, a mohl si to i vymyslet, ale možná by se dalo zjistit, jestli za posledních dvanáct let nějaký policista nevysvětlitelně nezmizel.“

„Proč zrovna dvanáct?“ zeptal se Bobby Lee.

„Bělooký říkal, že ten Carl k němu poprvé přišel před patnácti lety. Dva roky se trénoval ve stopování koček. Po třech letech vyfotil první hlavu. Po pár měsících přivedl toho druhého a pak třetího. Ty neoficiální popravy jdou asi deset let do minulosti. Pokud je to celé pravda, ta kočka ho zabila tak před deseti dvanácti lety.“

„S tímhle zajdu na SBI,“ prohlásil Bobby Lee.

„Nebo by to mohla udělat Jay-Kay,“ řekl Cam. „Má svoje počítače nacvičené na tenhle druh vyhledávání.“

„Nacvičené?“ zeptal se Steven.

„Radši se na nic neptejte,“ zavrtěl Bobby Lee hlavou. „Pokoušela se mi vysvětlit, jak to funguje, ale jen se mi z toho zamotala hlava.“

„Ten hlavní problém teď je,“ řekl Steven, „jak je vykouříme z pelechu, teda pokud opravdu existují?“

Všichni tři se zamyšleně zahleděli do hrnků s kávou. Venku zavanul vítr a větve cypřišovou v něm tiše ševelily.

„Ty amatérské popravy mohly a nemusely vzájemně souviset. Propojuje je něco?“ zeptal se Cam.

„Například?“ chtěl vědět šerif.

„Příčina smrti, kde je našli, kdy zemřeli, povaha zranění a pravděpodobný vývoj událostí před smrtí, například únos, doba věznění a poprava, nebo je jen zastřelili z projíždějícího auta.“

„To nevím,“ přiznal Bobby Lee. „Musíme to prověřit. Ale jak je vykouřit z pelechu… Necháme propustit dalšího podezřelého?“

„Řekl bych, že na mě Mitchell tu svou kočku poštval schválně,“ řekl Cam. „Patřil k nim a oni mě chtěli odklidit z cesty.“

„Řekl byste?“ zopakoval Bobby Lee. „Máte mrtvolu toho chlapa a jednoho horského lva, ale ochočeného, ne divokého. Nikdo tam ještě žádného divokého neviděl, přesně jako to říkají strážci parku. Nejsou žádné důkazy.“

„Nějaké přece máme,“ řekl Cam. „Tělo K-Doga Simmondse nalezené v nádrži s naftou. To je trochu překombinované na souboj mezi gangy nebo pomstu nějakého drogového dealera. Plus ty záznamy dvou poprav na Internetu a výsledek pitvy Simmondsova těla. Pak tady máme toho možná policajta, co mě varoval, ať vypadnu z města. Střelba v domě soudkyně před tou bombou, kterou museli provést nejméně dva lidi. A James Marlor, který mluvil o kočkadérech.“

Cam se na chvíli odmlčel, ale další dva jen seděli a mlčky pozorovali stolní desku. Pak zopakoval své argumenty. Další mlčení.

„No dobře,“ řekl nakonec. „Některé ty důkazy jsou nepřímé, já vím. Ale některé zločince se podařilo dostat do vězení i na nepřímé důkazy.“

„Pokud to jsou policisté,“ řekl Steven, „mohli by se teď stáhnout a my tak budeme mít na krku patnáct nevyřešených vražd a ani ponětí, kdo je spáchal.“

„Věděl bych o jednom způsobu,“ začal Bobby Lee. Podívali se na něho.

„Začneme mluvit o soudním procesu. Rozhlásíme, že máme důkazy a klíčového svědka, tady poručíka Richtera, a ten ty vrahy zná, protože mu ten starý stopař před smrtí všecko přiznal.“

„To je trochu riskantní pro život poručíka Richtera, ne?“ zeptal se Steven.

„Chcete je vykouřit z pelechu. Tohle by mohlo zabrat.“

„Poručíku?“ zeptal se Steven. „Jak by se vám líbila role kůzlete, co má přilákat tygra?“

Cam se zhluboka nadechl a pomalu vypouštěl vzduch z plic. „Když to musí být,“ řekl. „Nic lepšího mě nenapadá. Je samozřejmě možné jít po okolnostech, snažit se dát do souvislosti konkrétní případy a konkrétní policisty z různých okresů, ale to by mohlo zabrat hodně času.“

„O Mitchellově smrti už vědí,“ poznamenal Bobby Lee. „Byly toho plné noviny a zprávy. Vědí, že jeho tělo přivezl poručík Richter. Určitě jim to dělá hlavu už teď.“

„Je v tom jistý problém,“ řekl Cam. „Vypadá to tak, že Bělookému neřekli svoje pravá jména ani nic bližšího. Jestli je to tak, nemusí na tu návnadu zabrat.“

„Sakra,“ ulevil si Steven. „Jen se točíme v kruzích.“

„Sedm chlapů,“ řekl Cam a míchal přitom zbytky kávy ve svém šálku. „Sedm chlapů, co maj tak rádi riziko, že beze zbraně zblízka fotí horské lvy, občas vystopují a popraví neodsouzené zločince a troufnou si nastražit bombu v domě soudkyně pod policejní ochranou… To vyžaduje chlapy hodně zvláštního druhu.“

„K čemu směřujete?“ zeptal se Steven.

„K tomuhle: požádáme každého šerifa v Severní Karolíně, aby nám mezi svými podřízenými vytipoval jednoho policistu, který by mohl být členem takové skupiny. Vyšší hodnosti, ale ne úplně nahoře, nejspíš seržanty, tvrdé chlapy naštvané na systém, schopné jít do všeho naplno,i kdyby to bylo na hraně zákona. Všichni jsme už někoho takového potkali. Obvykle se posílají do předčasného důchodu.“

Cam si všiml šerifova zkoumavého pohledu, jako by se ptal: Nemáš náhodou na mysli někoho konkrétního ze svých podřízených? „To by vyžadovalo přímou komunikaci na úrovni šerifu,“ řekl Bobbymu Lee.

„A co pak?“ zeptal se Steven. „Až ten seznam budeme mít?“

„Zmáčknem je,“ řekl Cam. „Použijem všecky informace, co máme, abychom zjistili, co dělali, když byl unesen Flash. A když se střílelo v domě soudkyně Bellamyové a když ona s autem vyletěla do vzduchu.“

„To je taková partyzánština,“ prohlásil Steven odmítavě. „Možná to ani není legální.“

„Máte něco lepšího?“ zeptal se Cam. Nikdo nereagoval. „Určitě je tak nevyhmátnem všecky, ale pár by se mohlo povést,“ pokračoval. „Najdem jednoho, přitlačíme ke zdi, prozradí ostatní. Proklepnem jejich kontakty. FBI to přece umí. Najdeme souvislost s okresem Carrigan. Vyptáme se jejich manželek a milenek, jestli často jezdí na západ. Mají rádi lov? Berou si často dovolenou?“

Šerif nevypadal přesvědčeně. „Jestli jsou to ostřílení policajti a prošli tou iniciací s horským lvem, nedostanem z nich ani slovo. A pak co?“

„Uplatnil bych protiteroristický zákon PATRIOT,“ řekl Cam. „Zavřel bych je v Guantánamu a použil proti nim CIA. Ta bomba je dostatečný argument.“

„Dobře, souhlasím,“ řekl Steven. „Poručík Richter taky souhlasí, takže za nejlepší taktiku teď považuji rozhlásit, že máme informace z předsmrtného přiznání toho stopaře. Soudkyni zabili, před likvidací policisty se taky nezastaví.“

„Pak je ale nutné mít pro něho federální ochranu,“ podotkl šerif.

„Ano,“ potvrdil Steven. „Musíme dát dohromady plán. Oni budou potřebovat čas, aby se zorganizovali, rozhodli a udeřili. Potřebuju se spojit s McLainem v Charlotte. Šerife, mohl byste zítra ráno přijít do mé kanceláře?“

Bobby Lee souhlasil. Steven řekl, že už musí jít. Bobby Lee se po jeho odchodu ještě zdržel. „Opravdu vám to nevadí?“ zeptal se, když s Camem stáli na přední verandě.

Cam pokrčil rameny. „Ale musíme si pospíšit…“ řekl. „Nevím, jak se navzájem dorozumívají, ale možná tu akci proti mně dají dohromady rychle.“

„Mám vám sem někoho poslat na dnes večer?“

„A koho, šerife?“ zeptal se Cam. „Nerad bych měl jako ochranu někoho nesprávného.“

„Vy si myslíte, že seržant Cox patří k nim, nemám pravdu?“ zeptal se Bobby Lee.

Cam se před odpovědí odmlčel. „Kdyby přišli za vámi s tou mou otázkou,“ řekl nakonec, „koho byste vybral?“

Šerif pomalu přikývl. „Párkrát byl hodně na hraně zákona, možná za ní.

I proto měl problémy s Bellamyovou. Jenomže…“

„Jenomže tým pro stíhání závažných trestných činů je pro něj ideální,“ dokončil za něho Cam. „Nikomu to nešlo tak dobře jako jemu.“

„Mám ho odklidit z cesty?“

„Jak?“

„Přechodně ho přidělit… třeba na nějaký speciální projekt ve spolupráci s FBI v Charlotte?“

„To by mohlo být zajímavé,“ řekl Cam. Slyšel uvnitř zvonit telefon, ale nevšímal si toho. „Kdyby byla správná moje teorie, nikdo z nich by nic nedělal ve svém domácím okrese. Vždycky by sem přišel někdo zvenku, jako ten chlapík, co mě přišel varovat. Zkusme ho soustavně sledovat a uvidíme.“

„Hm, hm,“ zahučel šerif. „Zítra ráno přijeďte do kanceláře. Tady jste hodně izolovaný.“

Cam luskl prsty a oba psi se ihned objevili ve dveřích a vyčkávavě na něho hleděli. „Ne tak úplně,“ konstatoval Cam.

Po šerifově odchodu si poslechl vzkaz hlasové pošty od Jay-Kay. „Mohl byste za mnou přijet do Charlotte? Žádné telefony. Prostě jen co nejrychleji přijeďte.“ Bez velkého nadšení si šel udělat další kávu.

47

Jay-Kay možná byla překvapená, když dorazil o půl čtvrté ráno, ale nedala na sobě nic znát. Vypadala, že vstala již před touto časnou hodinou. Znal hodně počítačových typů, co v noci pracují stejně intenzivně jako ve dne. Seděl v její supermoderní kuchyni a povídal jí o svém výletu na západ. Měla na sobě džíny a tričko a vlasy měla stažené do pevného uzlu. Když uviděla jeho unavený obličej, bez ptaní udělala kávu. I této činnosti se věnovala se stejnou bezchybnou a rychlou efektivitou jako své odbornosti. Kuchyň nevypadala moc zabydleně. Zatvářila se užasle, když jí vyprávěl, co se stalo s Bělookým Mitchellem. Zapsala si jméno a služební číslo Mary Ellen.

„Rodiče mi vyprávěli příběhy o lidožravých tygrech, co v noci přijdou a seberou vesničana z postele,“ řekla. „Měla jsem z toho noční můry pěkných pár let.“

„Ta kočka asi nevěděla, co nebo komu dělá,“ řekl Cam. „Byl to jen reflexivní pohyb, neskutečně rychlý.“

Nalila mu do šálku kávu, sobě do velkého hrnku čaj. „Máte na krku dost velký problém,“ prohlásila.

„Jen jeden?“

„Jeden stačí ažaž,“ odpověděla. „Dnes jsem byla kvůli jednomu staršímu projektu v budově FBI. Dva z agentů, co znám, si se mnou povídali. Samozřejmě došlo i na ty události v západních horách a já se zmínila, že tam teď jste v souvislosti s tou bombou u soudkyně Bellamyové. Jeden mi řekl, že se ATF a FBI liší v přístupu k tomu případu.“

„Jak liší?“

„Mají prý pracovní hypotézy. Podrobnosti mi neřekli, ale ATF prý věří, že jste měl podíl na její smrti, protože jste věděl, jak po její smrti zbohatnete.“

Cam zavrtěl hlavou. „Já jsem policajt,“ řekl. „Musel bych teda vědět, že bych byl hlavní podezřelý. A že pokud by se mi prokázala jakákoli účast na její smrti, neviděl bych z těch peněz ani pětník. A co si myslí FBI?“

„Prý nesouhlasí a čekají, až vyšetřování přinese nějaké výsledky, než podniknou další kroky.“

„Už jsem skoro zapomněl na ty jejich šroubované formulace… Takže celá ta hypotéza ATF je takhle jednoduchá? Protože dědím, jsem vrah?“

„Teroristický útok vyloučili, protože bomba byla vyrobená neodborně a byla příliš velká pro daný účel. Navíc, vy jste měl nejlepší přístup k informacím, které jste mohl poslat Marlorovi, abyste mu pomohl najít ty dva, a u vašeho rozhovoru s Marlorem před jeho smrtí nebyli žádní svědci.“

„A teď ty události v okrese Carrigan,“ řekl Cam.“Marlor mě nasměroval na kočkadéry, já jsem našel muže, který je trénoval, a on zemřel v mé přítomnosti.“

Přikývla. „Hlavním podezřelým v případě těch poprav na Internetu byl právě Marlor,“ řekla. „Ten ale zemřel hned potom, co jste od něj získal informace o tom, co ví. Potom ten stopař, co trénoval kočkadéry, zemřel ve vaší přítomnosti, přesně jak to říkáte. A v obou případech je to jen vaše slovo, jaké byly okolnosti těch dvou úmrtí. Po bombovém útoku na soudkyni jste požádal o neplacené volno.“

„To mi navrhl šerif, proboha!“

„Opravdu?“ zeptala se. „Mně jste řekl, že jste o to volno požádal vy.“

A tak to taky bylo, pomyslel si Cam. Sakra!

„Agenti postupují podle písemností. Požádal jste písemně o uvolnění. Proč? Abyste měl čas postarat se o všechna rizika možného úniku informací. A ta rizika jsou nyní opravdu vyřešena.“

Hleděl na ni nevěřícně a ona mu odpovídala neproniknutelným výrazem v obličeji. „Vy tomu věříte?“ zeptal se nakonec.

„Ne, nevěřím,“ odpověděla. „Jak ale říkají, dává to smysl.“

Cam vstal, aby si protáhl nohy. „Neříkala jste tuhle, že máte nějaké nové informace o Kennym Coxovi?“ zeptal se. „Že si o tom promluvíme později…“

Chvíli mlčela a míchala si čaj. „Ano, to je pravda. Chtěl jste něco vědět o jeho hovorech mobilním telefonem. Podívala jsem se na jeho soukromý i služební mobil.“

„No a?“

„Ten služební používal jen na služební hovory. Z osobního skoro vůbec nevolal. Má zavedený minimální volací plán a platby se automaticky odečítají od jeho běžného účtu.“

„Něco jako můj.“

„Ale vy svůj používáte, Jene Came. Z tohohle se prakticky nevolá, a to vypadá divně. Kdyby potřeboval jen něco na nouzová volání, takový telefon se dá pořídit za minimum ceny. Tak jsem na to šla z druhé strany.“

„Což znamená…?“

„Zkontrolovala jsem, jaké další účty se automaticky hradí z jeho běžného účtu.“

„Jak jste ale tyhle informace získala?“ zeptal se. „Tohle přece banky nemůžou říkat každému na potkání.“

Zasmála se. „No, to kouzelné slovíčko tady zní emulace. Vycvičím své tygry, aby se tvářili jako někdo jiný. Tady jsem je naprogramovala, aby to vypadalo jako dotaz finančního úřadu. V průběhu těch jejich ověřovacích kontrol je taková otázka opravdu běžná. Protože teď finančním úřadům škrtí rozpočet, najímají si externí konzultanty i na takové práce, jako je kontrola bankovních účtů. Přímo finanční úřad emulovat neumím, ale některé jeho konzultanty ano. Pro FBI se takové věci dělají naprosto běžně, když se jim nechce pouštět se do vyšetřování vlastními silami.“

„Banka vás prostě nechá? Bez soudního příkazu?“

„Víte snad o někom, kdo by si troufl poslat lidi z finančáku někam? Navíc, velké banky dostávají každý den desítky požadavků na informace od poskytovatelů úvěrů, hypotečních bank, firem vymáhajících dluhy a ostatních bank. Nikdo z těch tazatelů nechce peníze a na všechny dotazy z finančáku banky odpovídají promptně.“

„Aha. A co jste teda zjistila?“

„Má ještě jeden telefonní účet pod jiným jménem. To by vás asi mohlo zajímat. Pod jménem Carl Marlor. Není to zajímavé?“

„Marlor!“ řekl Cam tiše. Znovu si sedl. „Doprdele práce.“ Pak mu došlo, že i křestní jméno má svůj význam. Carl.

První kočkadér? Chvíli o tom uvažoval a snažil se připomenout si co nejvíce podrobností z popisu Carla, co mu dal Bělooký. Velkej chlap. Nikdo by se s ním nechtěl pohádat v hospodě. Popsal ale, jak vypadá? Blonďák nebo tmavovlasý… Nemohl si vzpomenout.

„Copak telefonní operátoři nekontrolují jména zákazníků, aby je nikdo nepodváděl?“

„Jenom když chce zákazník nějaký úvěr. Konkurence je dnes taková, že by vám dali účet, i kdybyste řekl, že jste Mickey Mouše. Vemte si všecky ty mladíky, co vám vnucují mobily v hypermarketech.“

„Takže Kenny si zavedl alternativní totožnost pod jménem Carl Marlor? Nedopouští se tím krádeže totožnosti?“

„Je to naopak. On si ničí totožnost nepřivlastnil, aby z toho vytěžil nějaké peníze. Stojí ho to peníze, aby totožnost vytvořil – pravidelně platí trvalým příkazem za spotřebitelský účet pod jiným jménem. Tím si vytváří novou identitu. Adresa je skutečná. Nemá žádnou pevnou linku, jen mobil, ale takových lidí je dnes hodně. A číslo je skutečné.“

„A co číslo sociálního pojištění?“

„Používá svoje vlastní. To je pravé.“

„To se v žádné kontrole databází neprojeví?“

Přikývla. „Úvěrové kanceláře mají Carla Marlora na seznamu, ale se zajímavou poznámkou, že jeho číslo sociálního pojištění platí i pro další jméno. Ale vysvětlení vypadá věrohodně. Asi před patnácti lety si změnil jméno.“

„Normálním úředním postupem?“

„Vypadá to tak. Má ve svých materiálech soudní příkaz.“

„A tím je to vyřešené?“

„Zaplatit jakýkoli účet nezakládá skutkovou podstatu podvodného jednání,“ řekla. „Žádost o půjčku nebo úvěr, to už je jiná. To by musel vysvětlovat, ale už můj přezkum dává rovnou i odpověď. Kontrola finančního úřadu by takovou věc odhalila okamžitě, a to se taky stalo při mém dotazu.“

„On se ale nepokouší zneužít situace ke krádeži ani zpronevěře. Není nic nezákonného změnit si jméno.“

„Ano. Může tím pádem telefonovat pod jiným jménem, takže by nebyl postižitelný, kdyby se hovory týkaly něčeho nezákonného. Volal z toho telefonu na hodně čísel v celém státě. Ukázalo se, že to jsou telefonní budky. Jedna v Pinevillu.“

„Nedávno?“

„Velmi nedávno.“

Promnul si obličej oběma rukama. Policista v telefonní budce je standardní obrázek. Pořád a všude. „Řekněte mi ještě něco,“ požádal. „Vaše počítače umějí vyhledávat vzorce chování. Mohla byste se podívat na záznamy hovorů z těch budek, do kterých volal, a pak z nich ověřit hovory na jiné telefony?“

„Samozřejmě.“

Zadíval se na ni. „Jen tak?“

Zasmála se. „Není to jen tak. Vám ale jde jen o pravděpodobnost, že?“

Přikývl. „Podle mé teorie je jich sedm policistů. Můžou být v aktivní službě, ve výslužbě, možná i propuštění. Mají stanoviště po celém státě a čas od času se sejdou, aby učinili zadost tomu, čemu říkají spravedlnost. Tajná společnost, a stát se jejím členem může jen ten, kdo vyfotí horského lva ze dvou metrů.“

„Vaši kočkadéři.“

„Nejsou moji, ale jinak souhlasím. Požádal jsem šerifa, aby se jeho kolegové, okresní šerifové v celém státě, pokusili vytipovat mezi svými podřízenými takzvané kovboje. Pokud se nám podaří zjistit polohy těch telefonních budek a nějaká jména, budeme mít z čeho vycházet.“

„Máte už šerifa na své straně?“ zeptala se.

„Myslím že ano. Já ho o všem informuju a on je prostě rovný. Jestli má u okresní policie někoho z té skupiny, zničí ho.“

„Může mě o ty průzkumy, co chcete, požádat oficiálně on sám? Musím si krýt záda.“

„Rozhodně,“ řekl. „Nemyslíte, že na sebe přivoláte jejich pomstu, když na ně budete shromažďovat informace?“

Pokrčila rameny. „Záleží na tom, kde jsou jejich údaje a jak moc si na ně dávají pozor. Moji tygři sledují i počítač Jamese Marlora, pro případ, že ho teď má seržant Cox.“

Cam potlačil zívnutí. „Vím, že bych měl udělat ještě něco, ale teď si ani za nic nevybavím, co to je.“

„Podívejte,“ řekla. „Jste vyčerpaný. Mám tu apartmá pro hosty. Běžte si dát sprchu a vyspat se. Vyčistit si mozek. Mám ještě nějakou práci v laboratoři. Prospěte se aspoň pár hodin.“

Cam zjistil, že přikyvuje. Její návrh zněl nanejvýš rozumně. Pak si vzpomněl, že má v autě psy. Vysvědil Jay-Kay svůj problém.

„Vemte je naproti přes ulici. Je tam velké staveniště. Pak přijďte semi s nimi.“

„Línají,“ prohlásil varovně.

„A kdo ne, Jene Came?“ zeptala se s úsměvem. „Tak už běžte.“

48

Probudil se s tím, že slyší škrábání na dveře. Pohlédl na hodinky. Půl třetí. Že by spal do odpoledne? Vstal, našel si v koupelně župan a otevřel dveře. Seděli tam oba psi a tvářili se, že nutně potřebují ven. Povzdechl si a začal hledat šatstvo.

Po návratu našel v kuchyni vzkaz od Jay-Kay. Psala, že nakrmila psy. Bude celý den pryč a on se má chovat jako doma. Prošel si celý byt a znovu měl ten zvláštní pocit, že tu nikdo doopravdy nebydlí. Dala si ale práci. Došla někam pro plechovku psího žrádla a nalila jim do misky vodu. Chvilku zauvažoval, kdy Jay-Kay vlastně spí, ale pak se soustředil na své vlastní plány. Posnídal topinky a kávu a zavolal šerifovi.

„Jste v Charlotte?“ zeptal se Bobby Lee. Camovi se zdálo, že v místnosti na druhém konci drátu někdo mluví.

„Na konzultaci u naší konzultantky,“ řekl Cam neurčitě. Kdo by to mohl u šerifa být? „Musíme si promluvit. Mezi čtyřma očima.“

Šerif začal něco říkat, ale Cam mu skočil do řeči a navrhl schůzku o půl osmé v baru hotelu Marriott.

Pak si sedl ke kuchyňskému stolu, položil před sebe blok papíru a začal sepisovat zprávu. Začal u záznamů poprav na Internetu. Snažil se psát věcně, bez jakýchkoli teorií nebo předpokladů. Když skončil, leželo před ním na stole dvacet hustě popsaných stran.

Potom začal sepisovat své teorie o samozvané skupině katů mezi policisty ve státě Severní Karolína. Znovu – tentokrát písemně – se vyjádřil v tom smyslu, že nic nevěděl o dědictví po Annie Bellamyové. Argumentoval tím, že ke změně poslední vůle došlo až po rozvodu, kdy se s ní nestýkal. Dále uvedl, že jejím osobním právníkem celá ta léta byl Oliver Strong, který může dosvědčit, že do její smrti s Camem nikdy nemluvil. Cam velmi důrazně popřel, že by měl cokoli do činění s její smrtí.

Pak sepsal třetí dokument. V tom napsal, že by podle jeho názoru měl šerif, případně ve spolupráci s FBI, zajistit soudní příkaz, který by JayKay oprávnil zopakovat již provedený průzkum osobních poměrů seržanta Kennyho Coxe, okresního policisty z okresu Manceford. Dále navrhl, že by měly být kontaktovány vojenské úřady, aby se zjistil průběh a důvod ukončení Coxovy vojenské služby. Dále upozornil, že pokud existoval příbuzenský vztah mezi Kennym a Jamesem Marlorem, pak není vyloučena spoluvina policisty při provedení poprav na Internetu. James Marlor dále prohlásil, že „jim“ sdělil, kde je elektrické křeslo,které vyrobil – pravděpodobně v Triboru – takže není vyloučeno jeho použití při dalších popravách. Dále psal o té analýze vzorce chování, o které v noci mluvil s Jay-Kay. Doporučil, aby se tento směr vyšetřování sledoval s vysokým stupněm naléhavosti.

Když skončil, už se stmívalo. Vydal se dolů k recepční. Ještě byla v práci a pomohla mu udělat tři kopie jeho rukopisů. Jednu kopii adresoval Thomasi McLainovi v úřadu FBI v Charlotte. Druhou Mikovi Pierceovi od SBI. Třetí si nachystal, že ji odveze Bobbymu Lee.

Když dojel do blízkosti Tribora, zkrátil si cestu z dálnice rychlostní silnicí do centra. V okrese Manceford pořádně šlápl na plyn. Neuvědomil si, že jeho nový pickup je pro silniční hlídky neznámým vozidlem. Po pěti minutách na rychlostní silnici spatřil ve zpětném zrcátku blikající modré světlo. Zaklel a přibrzdil. Policejní auto se zařadilo přímo za něj a modré světlo zesláblo. To by znamenalo, že jde o blikače na nárazníku. Když zajížděl ke krajnici, pohledem do zrcátka se přesvědčil, že automobil za ním opravdu nemá majáček na střeše. To ho zarazilo. Dálniční hlídky na mezistátních dálnicích tento systém používají, ale okresní policie v Mancefordu nikdy. A na této silnici dálniční hlídky v době dopravní špičky také nebývají.

Zastavil na krajnici. Automobil za ním se přiblížil skoro nárazník na nárazník. To by okresní policista také neudělal. Vždy by si nechal odstup, kdyby jen pro zaznamenání poznávací značky. Tohle auto se namáčklo těsně za jeho. Nechal běžet motor a natáhl ruku pro doklady. Věděl, že má pod sedačkou brokovnici, ale neměl šanci ji teď vytáhnout tak, aby si toho řidič auta za ním nevšiml. Intuitivně cítil, že je celá situace nějak podezřelá. Z auta za ním nikdo nevystupoval. Ve světle projíždějících aut si všiml, že v autě za ním sedí dva lidé.

To byl další rušivý moment. V tomhle okrese by v takovém autě měl sedět jen řidič. Oba psi vycítili Camův nepokoj a čekali na povel. Přikázal oběma, ať zůstanou ležet. Pak stáhl všechna boční okna. Položil obě ruce viditelně na volant a čekal. V zrcátkách sledoval, jak oba muži najednou vystoupili. Ve světle reflektorů bylo poznat, že jsou to běloši. Nedalo se poznat, jestli jsou v uniformě. Ani jeden z nich si nenasadil policejní čepici. Další věc, kterou by dopravní policista měl udělat před rozhovorem s řidičem. Každý pak chápal, že má co do činění s policistou.

Tohle rozhodně nejsou dopravní policisté z okresu Manceford.

Muži vyrazili kupředu a Cam viděl odlesky tasených zbraní, které oba drželi obouruč před sebou, skloněné k zemi. Všechno špatně. Zauvažoval, jestli by se přece jen neměl pokusit hmátnout po brokovnici, neměl ale čas a cíle byly dva a daleko od sebe. Záměrně se neotočil k tomu na své straně. Zíral přímo před sebe a sledoval všechna tři zrcátka. Když muži došli na úroveň otevřených oken, Cam vydal rázný povel. V obou otevřených oknech se náhle objevily navztekané psí hlavy. Na Camově straně útočila Frick, zatímco na druhé straně to byl Frack. Oba muži reflexivně odskočili od auta. Ten nalevo přitom dokonce zakopl a upadl na zem. Cam zařadil zpátečku a zarazil tažnou kouli hluboko do chladiče auta za sebou, pak přeřadil na „drive“ a vyrazil jak vystřelená raketa, takže ani jeden z mužů nestačil vystřelit. Než se nadál, měl na tachometru sto padesát kilometrů v hodině. V zatáčce sebou auto nebezpečně smýklo. Neviděl však za sebou žádná světla sledujícího vozidla. Zpomalil a zkontroloval psy. Psi seděli, zapřeni drápy do podlahy, a tvářili se, že by si takovou pěknou zábavu rádi zopakovali. Cam se uvolnil a zavřel okna.

Šerif nevěřícně vrtěl hlavou, když mu Cam líčil, co ho cestou potkalo.

„Za to můžu já,“ řekl s rozhořčeným výrazem v obličeji. „Jak jsem se ptal, jestli jste v Charlotte…“

„Kdo byl při tom v místnosti?“

„Horace Stackpole. A Kenny.“

„Ach bože,“ zahučel Cam, čímž mírně vyděsil mladičkou servírku, která jim právě nesla pití. Potom Cam šerifovi předal svůj balíček dokumentů. Popsal, co je jeho obsahem, a sdělil, že kopie poslal McLainovi a Miku Pierceovi u SBI. Když se Bobby Lee nadechoval k protestu, Cam mu rychle vysvětlil, co mu řekla Jay-Kay o pracovních hypotézách ATF a FBI v případě bombového útoku.

„Podle mého u FBI sami nemají jasno, co si vlastně myslí o nás z okresu Manceford,“ řekl Cam. „U ATF jedou podle svého. Něco se tu děje a já nevím, co to je. Mike Pierce dobře ví, jak to u SBI chodí. Proto jsem to hodil na papír. Myslím, že to je mnohem lepší takhle, než kdybych jen trpně čekal.“

„Budete suspendován,“ prohlásil šerif. „To bude první jistý krok.“

„No a co?“ odpověděl Cam otázkou. „Podívejte, už to na mě zkusili dvakrát. Zatím jsem měl víc štěstí než rozumu, ale příště si na to můžou vzít ostřelovací pušku a bude to sbohem a šáteček. Takhle do toho zaangažujem, co to dá. Vrhnou se na to davy. Bude to pěkně oficiální, se soudními příkazy a zatykači. Pokud byste měl někoho suspendovat, asi by bylo na místě začít u seržanta Coxe.“

„Je jisté, že to nespletla a že se Cox původně jmenoval Marlor?“

„Zeptejte se jí sám. Ale podle mého to s počítači umí.“

„A to jsem se vždycky bál jen ženských s pistolemi,“ odpověděl Bobby Lee.

Napil se. „Vůbec se mi nelíbí, kolik lidí v tom teď je namočených.“

„Politicky?“

„To ne, to zvládnu,“ mávl šerif rukou. „Ale musíme jim překazit, co dělají. Ohlásil jste to poslední přepadení?“

„Ne.“

„Kde se to přesně stalo?“

Cam mu to stručně vysvětlil. „Měla by tam být kaluž kapaliny z chladiče,“ řekl, „i kdyby se jim už povedlo to auto dostat pryč.“

Šerif vytáhl mobilní telefon a vyťukal číslo. Vydal pokyn obvodnímu oddělení v Southside, aby technická skupina zajela na místo popsané Camem a podala hlášení o výsledcích přímo šerifovi. Při jídle Cam objasnil svou teorii, jak dát do souvislosti záznamy z telefonních budek se seznamem podezřelých kovbojů. Bobby Lee potvrdil, že už s některými šerify jednal o jejich tipech. Když dojídali, zacvrlikal šerifův mobil. Přijal hovor, chvíli poslouchal a pak řekl, že se obrázek skládá.

„Našli to?“ zeptal se Cam.

„Jo. Našli tam kojota, jak něco pije. Podle toho pak našli louži nemrznoucí směsi a kusy chladiče. Byly tam stopy velkého náklaďáku, takže si asi zavolali odtahovou službu. Prověříme to. To by neměl být problém.“

„A na konto tohohle případu přibude mrtvý kojot,“ řekl Cam. Věděl, že farmáři používají nemrznoucí kapalinu v pastech na kojoty a jiné drobné šelmy, když jim začnou zabíjet dobytek. Zvířata nemohou odolat takovému lákadlu, ale umírají pak hroznou smrtí. Největším problémem je, že tento osud potom stihne všechno živé v lese, co kapalinu ucítí.

„Jak to teda uděláte s Kennym?“ zeptal se Cam, když servírka odnesla talíře.

„Kdy dostanou u SBI vaše dokumenty?“

„FBI zítra ráno před začátkem pracovní doby, SBI kolem poledne.“

„Zavolám Mika Pierceho hned ráno, abych ho varoval, dám mu čas na přečtení těch papírů a zítra odpoledne dohodnu schůzky s Kennym v mé kanceláři za přítomnosti zástupce SBI.“

„Pokud k nim patří, bude už vědět, co se dnes stalo,“ řekl Cam.

„Možná ano, možná ne. Může platit ta vaše teorie, že nikdy nejednají na domácí půdě, a pak by se zprávy mezi nimi nemusely šířit tak rychle. Můžeme mít den k dobru. Tou dobou už by mohli na oddělení najít nějaké informace o tom autě.“

„Mohli to být skuteční státní policisté,“ začal Cam.

Šerif zavrtěl hlavou. „To by napřed ukázali průkazy. Obvyklý postup. A kdyby někdo tohle provedl skutečné policejní hlídce, už by bylo vyhlášeno pátrání. A já bych dostal textovou zprávu.“

Cam přikývl. Byl by býval radši, kdyby existovalo jiné vysvětlení.

„Kam půjdete dnes večer?“ zeptal se šerif.

Cam pokrčil rameny. „Domů, ne?“ Už když to říkal, uvědomil si, jaká je to hloupost.

„Najděte si motel,“ poradil mu šerif. „Nebo zůstaňte rovnou tady. Tohle je přece hotel.“

„Mám v autě psy.“

Šerif se rozhlédl kolem sebe. „Pro takové situace tady jsou boční vchody a služební výtahy. Úplně nejjednodušeji byste je sem asi dostal průchodem z krytého parkoviště. Nejspíš vám dnes zachránili krk.“

Cam přikývl. Nejraději by se zastavil doma, vzal si čisté prádlo a oblečení a zkontroloval dům. Věděl však, že má šerif pravdu.

„Kdy se sejdem zítra?“ zeptal se.

„Ráno se zastavte doma, převlékněte se do čistého a pak přijeďte ke mně do kanceláře. Tou dobou už tam bude fůra pomocníků.“

„Na ty se právě moc netěším,“ přiznal se Cam.

Šerif chvíli zamyšleně hleděl do neurčitá. Cam si všiml, jak šerif za poslední týden viditelně zestárl. „Nakonec se z toho vyhrabem,“ prohlásil šerif. „Ale pár lidem přitom budem muset zkazit život.“

49

Cam dorazil domů na druhý den v pět ráno. Kolem čtvrté ráno začali být psi v hotelovém pokoji neklidní, tak se rozhodl radši vypadnout, než začne ranní špička. Když zajížděl na příjezdovou cestu k domu, ještě byla tma a mezi stromy se válela mlha. Nechal auto na cestě a pustil psy dozadu. Díval se, jak reagují. Kdyby měl být v domě někdo cizí, nenechali by si to pro sebe. Chovali se jako normálně, tak bez obav vstoupil do domu. Alarm pípl, když otevřel dveře. Přitom si uvědomil, že večer předtím nenastavil střežení.

Šel do kuchyně a rozsvítil. Hodil tašku na židli a zapnul kávovar. Vytáhl z příborníku jeden ze starých armádních hrnků a právě se chystal postavit jej na stůl, když se ve dveřích ozval hlas, který ho požádal, ať vezme rovnou dva.

Ve dveřích kuchyně stál Kenny Cox. Měl na sobě loveckou maskovací soupravu a na ní policejní opasek se služební zbraní. Podle obličeje a oděvu vypadal, že strávil noc na pohovce v Camově obýváku. Cam se narovnal a snažil se nedat najevo, jak moc je překvapen.

„Jak dlouho tu čekáš?“ zeptal se.

„Od půl třetí,“ odpověděl Kenny.

„A důvodem je společenská návštěva…“ nadhodil Cam.

„No… My s tebou potřebujem mluvit.“

„My. Tak je to teda pravda.“

Kenny vstoupil do kuchyně, přitáhl si nohou židli a ztěžka dosedl. Pětačtyřicítka hlučně udeřila do opěradla. Když svou váhu složil na židli, dřevo zaskřípalo.

„Podle toho, jak to myslíš,“ prohlásil Kenny. „Tu bombu jsme nenastražili my. V tom chci mít mezi náma od začátku jasno. To jsme prostě neudělali.“

Cam jen seděl a hleděl. Stále ještě nestrávil ten fakt, že je Kenny Cox doopravdy jedním z nich. A že to celé je pravda. Kenny viděl odmítavý výraz na Camově obličeji. Pokrčil rameny a masíroval si zátylek obrovskou rukou. „Jo, já vím,“ řekl.

„Co víš?“ zeptal se Cam a moc se přitom snažil potlačit hněv. Zauvažoval, jestli je Kenny v domě sám. Brokovnici má v autě, psi jsou venku a opasek s revolverem má nahoře.

„Je na tobě vidět, na co teď myslíš. Jen klid. Jsem tu sám a chci si jen promluvit.“

Cam složil paže na prsou. „Tak spusť.“

„Věděli jsme, že je to jen otázka času, když bouchla ta bomba,“ prohlásil Kenny. „Nevadilo nám, že asi vyhmátneš Marlora za ty dva sráče od benzínky, ale když začaly ty útoky na Bellamyovou, začalo to smrdět.“

Kávovar zmlkl a Cam našel v příborníku další hrnek. „Pomohli jste Marlorovi je najít?“

„To si piš. A dali jsme mu slepé náboje a kryli ho, když unesl Flashe. To byla docela sranda.“

„Pro Flashe snad ani ne,“ řekl Cam.

„A co pro Marlorovu ženu a dceru?“ odsekl Kenny a zatvářil se přísně. „Ti dva hajzlové dostali přesně to, co si zasloužili.“

Cam oběma nalil kávu. „Dnes ráno máme schůzi. Začíná se to rýsovat. Identifikovali jsme patnáct možných obětí vaší skupiny.“

„Obětí?“ ozval se Kenny dotčeně. „Oběti byly už dávno předtím. Korejští prodavači zavraždění pro patnáct dolarů. Mladá matka, kterou znásilnili na parkovišti hypermarketu při únosu auta. Miminko, co vyhodili z auta jedoucího po dálnici při jiném únosu. Kluk, co rozvážel pizzu a podřízli mu krk – ne pro prachy, ale pro jednu posranou pizzu. Skvělej basketbalista ze střední školy, co stál na špatný autobusový zastávce ve špatnou dobu a chytl dávku ze samopalu do krku jen proto, že nějakej mladej čurák potřeboval předvést, že opravdu patří do gangu. Zahraniční turisti, kterým vymlátili duši z těla a sebrali auto z půjčovny jen proto, že špatně odbočili. To byly skutečné oběti.“

„A v čem jsi ty a ti tví kámoši lepší?“

„My jsme ti, kdo srovnávají účty, Came. Ti staří bohové, kteří to kdysi uměli, jsou na odpočinku někde v domově důchodců na Floridě. Nesnaž se mě oblbovat a říkat těm sráčům oběti. To byly hovada. My jsme jen zařídili, aby na ně dopadl meč bohyně spravedlnosti, když ty její váhy nezafungovaly, jak mají. A bylo jich osmnáct, ne patnáct.“

„Kenny,“ začal Cam, ale Kenny ještě neskončil.

„Jen mě nepoučuj,“ řekl. „Máme s tebou pořád problém. Já jsem si sám pro sebe už dávno vyřešil, co je a co není správné. My všichni jsme si to vyřešili a jsme s tím tak spokojení. Každej z těch, co jsme dostali, si to zasloužil – unikl trestu, protože to posrali policajti nebo vyměkl soudce, a oni se tím ještě chlubili. Jak se začali chlubit, tak jsme po nich šli, Came.“

Cam si sedl ke stolu. „Tak s tímhle je teď konec.“

„Chceš mi snad říct, že už máš náš seznam?“

„Vy si voláte z telefonních budek, že? Pamatuješ si na Jaspreet Kaur Bawovou?“

„Indickou princeznu?“ zeptal se Kenny. „No jasně.“

„Ona ty svoje počítačové tygry nasadila na tvou stopu, Kenny. Bobby Lee od šerifu v celém státě chce, aby mu vytipovali kovbojské typy. Dostáném tak seznam možností a ona dá do souvislosti telefonní budky a tvoje hovory z toho tajného mobilu. Co máš pod původním jménem.“

Kenny se zatvářil překvapeně. Usrkával kávu a sledoval Cama pohledem přes okraj hrnku.

„Všecko jsou to policajti, je to tak?“ řekl Cam. „Aktivní nebo bývalí…“

Kenny přikývl.

„A James Marlor? Bratr? Bratranec? Co vlastně?“

Kenny se usmál. „Zatím válíš. Tak mi to řekni ty,“ vyzval ho.

„To nevím. Ale dovím se to.“

„To je možný,“ řekl Kenny. „Ale ty to stejně nepochopíš. Ty ne. Ani šerif.“

„To máš teda pravdu, Kenny.“ Cam slyšel psy pobíhat po zadní verandě. Neplašili se, protože Kenny je přítel. „A to focení horských lvů? K čemu to?“

„To bys taky nepochopil,“ prohlásil Kenny.

„Zkus to.“

Kenny na chvíli zamyšleně odvrátil pohled. „My potřebujem určitý typ lidí, unavených z těch šílených pravidel. Mluvil jsi o kovbojských typech, ale to nemáš pravdu. To už máme za sebou. Teď už je to úplně jiná úroveň.“

„Soudci, porota a popravčí četa zároveň?“

„Tak nějak. Musíme být naštvaní na celý ten systém a schopní smát se smrti do tváře. Nemít z ní strach. K tomu se horský lev náramně hodí. Je to něco jako boží zkouška ryzosti. A taky nejlepší adrenalin, jaký jsem kdy zažil.“

Cam jen vrtěl hlavou. „To je asi dobře, že se ničeho nebojíte. Ten systém vás nakonec stejně semele.“

„Možná,“ odpověděl Kenny. „Ale k tomu budou potřeba důkazy, a těch proti nám ten systém nemá zrovna moc. Ten systém, co tak obhajuješ, nám nahrává – nebude snadné nás usvědčit.“

„Takže teď žiješ takhle? Hledáš adrenalin? Lovíš zločinecké sráče a pak je popravuješ? A kolikpak jsi oddělal policajtů, Kenny? Chlapů, co začali tušit, která bije, a začali být až moc zvědaví?“

„Ani jednoho,“ prohlásil Kenny. „Nikdy.“

„Jseš si jistej? Zkusili jste to na mě dvakrát. To jste mi chtěli nabídnout čaj a sušenky?“

Kenny se zamračil. „Varovali jsme tě. Bělooký měl za úkol tě vystrašit, ale vymklo se mu to. Nic jiného se nedělo. Říkáš dvakrát?“

Cam vylíčil incident u skladiště a na silnici. Kenny zavrtěl hlavou. „Bělookého jsme poslali my. Ale to ostatní? To jsme my nebyli.“

„Nebo jedni nevíte, co dělají druzí,“ řekl Cam. „Někdo se možná vylekal a pustil se do toho na vlastní pěst…“

Kenny znovu zavrtěl hlavou. „To ne,“ říkal si sám pro sebe. „To určitě ne.“

Teď byl na řadě Cam, aby se odvrátil. Buď Kenny lže, nebo opravdu ztrácí přehled, co se opravdu děje. Cam věděl, že si ty dva incidenty nevymyslel. „A ta střelba u domu Annie Bellamyové?“ zeptal se.

„Ne, to jsme taky nebyli my. Ani tu bombu jsme nenastražili. Vlastně…“

„Vlastně co?“

„Jak už jsem řekl, tím se to zlomilo. Stejný pocit jsem měl, když se zabil Jimmie. Vždycky nám bylo jasné, že to nepůjde táhnout věčně. Když Bělookého zabila jeho vlastní kočka, tak jsme se rozhodli všecko stopnout. Souhlasili všichni.“

„Všech sedm?“

„Všech šest, Jimmie už byl mrtvý. Já… my… nikdo to vlastně takhle nechtěl a nečekal. Dalo se to svým způsobem pochopit. Ale i tak to byl šok.“

„Jimmie – to byl tvůj bratr?“

„Jo. Kruci. Jimmie byl můj starší brácha. On vlastně přišel na ten nápad s panterama. Byl v těch horách prakticky pořád, sháněl data pro Duke Energy. Víš, on byl vždycky hodně svůj. Proto jsem taky musel odejít z armády. On a já jsme tam provedli pár bláznivejch kousků a oni se toho domákli.“

„Ale tahle skupina – to byl tvůj nápad, ne?“ řekl Cam. „A když sis uvědomil, že takhle můžeš dokonale prověřit kandidáty… Ten, kdo se dokáže postavit tváří v tvář panterovi, bude klidně vraždit zločince a nemít pochybnosti.“

Kenny přikývl. „Tys řekl kovbojské typy. To teda nejsme.“

„Ale ty víš, co jsem tím myslel. Někoho, komu se líbí na hraně zákona. Policajty, co rádi střílejí. Co žijou proto, aby mohli tasit zbraň. A z duše nenávidí zločince. Místo profesionálního přístupu se nechávají unést citem.“

„Tomu ty nerozumíš,“ ohradil se Kenny.

„Tos mi už říkal. A já zase tobě, že máme dnes ráno schůzi. Přijdeš?“

„Jestli máte zatykač, tak jo. Ale tomu nevěřím. Nemáte žádné důkazy.“

„Máme to, o čem jsem mluvil.“

„A ty máš pošramocenou pověst. Po smrti Bellamyové je z tebe milionář. Zatím tě nesuspendovali jen proto, že FBI nevěří v tvou vinu.“

„Tohle už risknu,“ řekl Cam. „Já sám před sebou vím, co jsem neudělal. Ty ale sám před sebou víš, cos udělal.“

„My jsme tam tu bombu nenastražili, ani jsme v jejím domě nestříleli. Kdo to teda udělal? Máš tušení?“

„Já bych řekl, že to byla vaše skupina, i když třeba ne ty osobně. Pravděpodobně najdeme důkazy, až členy skupiny dáme do souvislosti s různými vraždami.“

„To se nemůže stát, Came, protože my jsme to neudělali. Ty taky ne. Tak to máš teda problém. Kdo to byl?“

„Dám se poddat. Kdo?“

Kenny vstal a zatáhl si zip na bundě. „Mám svou teorii, ale tobě ji neřeknu.“

„Kam jdeš?“

„Beru si dovolenou,“ odpověděl Kenny. „Potřebuju si něco dokázat. Vyfotit divokého horského lva, možná naposled, jestli budete mít štěstí. Pokud mě budeš v příštích dvou týdnech potřebovat, najdeš mě na Chopu.“

„Kde to sakra je?“

„Strážci parku to vědí. Zeptej se své krásné Mary.“

„Nepatřil k vám její snoubenec? Joel Hatch?“

„Kdo ti něco takového řekl?“

„Mary Ellen. Připustila, že o kočkadérech už slyšela.“

Kenny se ušklíbl. „Hatch na to neměl. Bělooký se s ním vůbec nebavil. Jen si to představ, on ví, že se tam vařej drogy, ale o půlnoci jim zabuší na dveře a řekne Ve jménu zákona otevřete! Kretén. Není divu, jak skončil. Tak čau, parťáku.“

Cam zauvažoval, že by se měl pokusit ho nějak zastavit, ale dobře věděl, že by to nemělo smysl. I kdyby na něho zamířil zbraň a prohlásil ho za zatčeného, Kenny by se mu jen vysmál. Oba věděli, že ani jeden z nich by na toho druhého nedokázal vystřelit.

Venku se začínalo rozednívat. Cam dopil kávu a šel se nahoru připravit na náročný den. Přemýšlel o tom, co se právě dozvěděl od Kennyho. Možná měl pravdu a nebyli to oni, kdo nastražil tu bombu… Jenže když ne oni, tak kdo to mohl udělat? A proč?

50

Otři dny později byl Cam zpátky v okrese Carrigan a měl namířeno na schůzi se strážci parku, dohodnutou na pátou hodinu odpolední. Jeho dopisy vyvolaly reakci. V okrese Manceford se rozběhlo vyšetřování SBI ve spolupráci s okresní policií a v součinnosti s FBI. Bobby Lee obtelefonoval šerify všech okresů v Severní Karolíně. Podle očekávání reagovali různě. Někteří odmítli cokoli říct, jiní řekli, že nikoho takového mezi podřízenými nemají, od ostatních uslyšel nějaká jména. Nakonec měl v ruce seznam devíti policistů. Ten předal Jaspreet, aby mohla analyzovat telefonní záznamy, úmrtí zločinců a služební záznamy devíti vytipovaných mužů.

Cam informoval šerifa o svém rozhovoru s Kennym Coxem. Ze svého hlediska to považoval za konečné potvrzení existence skupiny, i když žádné hmatatelné důkazy zatím nikdo neměl. Kenny nechal na osobním oddělení žádost o dovolenou. Místo pobytu nechal nevyplněné. Cam ani šerif neinformovali SBI, že se Kenny v podstatě přiznal. Dohodli se, že počkají na výsledky analýzy Jay-Kay. Zajistili, aby jeho jméno bylo na seznamu prověřovaných policistů.

Koncem dalšího dne už Jaspreet podala první zprávu. Identifikovala statisticky významné vzorce chování pro telefonické hovory seržanta Coxe a dalších dvou mužů na seznamu – hovory směřovaly do míst, kde došlo k zabití některých zločinců. Pečlivější analýza hovorů Jamese Marlora pak odhalila některé další telefonní budky. Pokud šlo o jména mužů identifikovaných analýzou, jedním z nich byl policejní důstojník v aktivní službě. Analýza jeho nepřítomnosti na pracovišti potvrdila, že si v posledních pěti letech bral dovolenou kolem inkriminovaných dat. Druhé jméno patřilo seržantovi s dlouhou praxí, propuštěnému do výslužby po střelbě za podezřelých okolností. Rádi by analyzovali záznamy Bělookého Mitchella, ale ukázalo se, že žádné neexistují a že ani neměl účet v bance. V jeho domě se nenašly žádné papíry a jeho jedinou bankou byla zřejmě matrace. Za zajímavé se dalo považovat, že než se stal „indiánským“ průvodcem v horách Great Smoky Mountains, býval pod svým skutečným jménem Junious Mitchell Smith policistou v Detroitu. Smlouvu u policie mu neprodloužili na základě „nevhodného temperamentu“. Na jeho pozemku se nenašly žádné stopy po chovu panterů.

Vyšetřovatelé SBI si vyžádali armádní záznamy Kennyho Coxe, ale museli počkat dva týdny na jejich vyhledání ve federálním archivu v St. Louis. Doufali, že tyto záznamy jim vysvětlí, proč si změnil jméno z Marlora na Coxe. Nikdo v týmu pro stíhání závažných trestných činů – ani Cam – nevěděl nic o Coxově minulosti. Když si o tom promluvili, ukázalo se, že nikdo neví, kde Kenny tráví volný čas. Řekli si, že si pověst sukničkáře mohl záměrně pěstovat jako vhodné krytí. Bobby Lee nakonec rozhodl. Cam se vypraví za Kennym Coxem a pokusí se ho přesvědčit k návratu. Kdyby Kenny promluvil, mohl by jim pomoci odhalit celou skupinu. Pokud nepovolí nebo nebude k nalezení, nechají celou záležitost v péči FBI.

Když Cam dorazil na stanici, čekali na něho dva strážci. Venku už byla tma a stanice byla po pracovní době zavřená. Jedním z čekajících byla Mary Ellen. Druhým byl muž, podle vzhledu starší než ona, který se představil jako strážce Marshall, velitel stanice. Vypili spolu kávu a pak se přesunuli do konferenční místnosti, aby jim Cam vysvětlil, co ho k nim přivádí.

„Potřebujeme najít jednoho z našich policistů,“ začal. „Vyšetřuje ho vnitřní inspekce okresu Manceford.“

„Jakého druhu je to vyšetřování?“ zeptal se Marshall.

Cam se snažil vykličkovat z přímé odpovědi, a tím si vysloužil další otázku. Souvisí to nějak s tím, co se stalo Bělookému Mitchellovi při předchozí Camově návštěvě? Cam to potvrdil. Čekali. Mary Ellen předstírala, že o ničem neví.

„Co od nás tedy chcete?“ zeptal se Marshall přímo.

„Mám důvody se domnívat, že seržant Cox míří do oblasti nazývané Chop. Znáte ten název?“

Oba přikývli. „Chop je geologický útvar v severozápadní části parku,“ vysvětlila Mary Ellen. „Část patří do Severní Karolíny a část do Tennessee.“

„Co to jméno znamená?“

„Představte si, že by Bůh vzal velkou sekyru a prosekl dvacetikilometrový průsmyk skrz horský hřbet. Je to místo, kde se hora před miliony let rozdělila vedví. Protéká jím řeka a je to jedno z nejodlehlejších zákoutí parku.“

„Jak se tam můžu v tuhle roční dobu dostat?“

„Vrtulníkem,“ odpověděl Marshall. „Ale už jen krátkou dobu.“

„Počasí?“ zeptal se Cam.

Oba přikývli. „Za dvaasedmdesát hodin má přijít daková fronta a nebude možné se tam dostat.“

„Ani vrtulníkem?“

„Umíte si představit sedm metrů sněhu, poručíku?“ zeptala se Mary Ellen, která zachovávala přísně formální odstup. Očividně by jí nebylo po chuti, kdyby se její nadřízený dozvěděl, že se s Camem už setkala mimo službu. „Přistát se dá jenom v jednom místě na začátku, vítr bude mít rychlost osmdesát až sto kilometrů za hodinu a jediný způsob, jak se dostat na Chop, by byl seskok padákem. Pokud se tam opravdu chcete vypravit, musíme hned teď zavolat dispečink v Gatlinburgu. Mají nasmlouvané vrtulníky i s piloty kvalifikovanými pro takové lety.“

„Jste vy kvalifikovaný vypravit se do skutečné divočiny?“ zeptal se Marshall.

Cam přisvědčil, ale prohlásil, že přivítá každou radu týkající se speciální zimní výstroje.

„Co tam ten člověk dělá?“ zeptal se Marshall.

„Fotí horského lva.“

„Ale jděte,“ řekl Marshall odmítavě. „Tyhle povídačky jsem slyšel, už když jste tu byl posledně. V našich horách prostě divoký panter vyhynul. Vzorky srsti odebrané ze stop, které jste nám označil, patřily západní druhové variantě.“

Cam pokrčil rameny. „Ten, co jsem ho zastřelil, byl ochočený a vytrénovaný k útoku na člověka,“ řekl. „Jak možná víte, zjistil jsem to na vlastní kůži. Podle mého nikdo najisto neví, co v těch horách žije nebo vyhynulo.“

Mary Ellen se vložila do hovoru. „Podívejte,“ řekla. „Je pravda, že to nevíme. Je to velmi málo pravděpodobné. Ovšem Mitchell se pantery zabýval. Ten člověk vám řekl, že bude na Chopu?“

„Ano, řekl.“

„Nevíte, jak se tam chce dostat?“

„Řekl mi to už před čtyřmi dny. On sem do hor jezdí často, tak asi ví, jak se tam dostat. Sněžný skútr? Nevím. Rád bych se zeptal, jestli mi někdo od vás může pomoct. V divočině se nebojím, ale ve vašem prostředí to neznám a pokud tam bude přes sedm metrů sněhu, určitě nebudu vědět, co přesně dělat.“

U stolu se na chvíli rozhostilo mlčení, a pak se Mary Ellen naklonila dopředu. „Naznačil, že tam na Chopu bude divoký horský lev?“

Cam přikývl. „Ptal jsem se ho, kde to je. On mě poslal za vámi, že vy to budete vědět.“

„Ano, já jsem tam byla. Byla jsem všude v parku. Jako většina strážců. Ale horské lvy jsem tam nehledala.“

„Podvolí se a bez problémů se s námi vrátí?“ zeptal se Marshall.

Cam zaváhal „Abych pravdu řekl, to mi není jasné. Ale to bude záležitost mezi ním a mnou. Nikomu jinému by neublížil.“

„Jak moc je ten chlap nebezpečný? Má to v hlavě v pořádku?“

„Víte, co znamená zkratka NAFOD?“ zeptal se Cam. Zatvářili se nechápavě.

„Dneska je policejní práce týmová, od dvoučlenných hlídek až po jednotky rychlého nasazení. Váš život je v rukou toho, kdo hlídá vaše záda. Kdo se do takového systému práce nehodí, je člověk, který se vůbec nebojí smrti. U letectva jim říkají NAFOD. Člověk, který je NAFOD, může svou neboj ácností způsobit a pravděpodobně způsobí smrt někoho ze svého týmu. Kenny je nebezpečný v tomhle smyslu.“

„Je to osobní záležitost mezi jím a vámi?“

„V okrese Manceford byl mým zástupcem. Znám ho dlouhá léta a úspěšně jsme spolupracovali. Myslel jsem, že ho znám, ale nedávno jsem o něm zjistil, že se baví tím, že ze dvou metrů fotí divoké horské lvy. Požádám ho, aby se vrátil. Řeknu mu, kdo všechno ví, kam se vypravil. Pokud se odmítne vrátit, necháme ho tam a pošleme pro něho jiný tým, a ten už se ho nebude ptát na názor.“

„Dobře,“ řekl Marshall. „Vypravím se tam s vámi a pomůžu vám vybudovat základní tábor. Ukážu vám co a jak, a taky cestu do průsmyku. Nehodlám ale honit žádné policajty, kterým přeskočilo v hlavě, ani hladit po hlavě horského lva.“

Cam sebou trochu trhl při formulaci „přeskočilo v hlavě“, ale přikývl.

„V každém případě odtamtud musíme zmizet před příchodem bouře. Jinými slovy, za podmínky, že se nám tam podaří dostat do zítřejšího poledne, budete na všecko mít zhruba osmačtyřicet hodin. Pak prostě odlétáme, ať se děje, co se děje. Souhlas?“

„Jako bych měl na vybranou, pomyslel si Cam. Jistě, souhlas. A jen tak mimochodem, já NAFOD nejsem.“

Pak několik minut řešili technické problémy přesunu a Mary Ellen šla zavolat na dispečink. Než Cam odešel, měl už na druhý den v deset dopoledne naplánovaný odlet z parkoviště u stanice. Marshall se dohodl s jedním místním prodavačem výstroje, že pro ně ještě ten večer otevře obchod, aby se mohli vybavit. Mary Ellen zastavila Cama, než vyrazil na nákup.

„Mám dvě věci,“ řekla.

„Jen do toho.“

„Billy Marshall je bývalý průzkumník od námořní pěchoty. Má statut pomocného policisty. Jediný důvod, proč se nabídl jako doprovod, je vaše bezpečnost. Když jste mu potvrdil, že se umíte pohybovat v divočině, tak vám věří. Je to pravda?“

Cam přisvědčil. „Vezmu si psy a mám i nějakou vlastní výstroj. Kdyby z toho chtěl vycouvat, v nejhorším to zvládnu i na vlastní pěst.“

Zasmála se. „Nejde o to, že by chtěl vycouvat. Chce jen mít představu, do jak velkého rizika se s vámi pouští.“

„Když zůstane v táboře, jeho největší riziko bude, že umře nudou. A ta druhá věc?“

„Chci letět taky.“

Zkoumavě se na ni zahleděl a pak pochopil. „Pokud je tam divoký panter, chcete ho vidět. Mám pravdu?“

„Ano.“

„Když ho uvidíme, dosvědčíte mi to?“

„Dosvědčím.“

„Dobře,“ řekl. „Ještě poslední detail. Až dojde na kontakt se seržantem Coxem, musím u toho být sám.“

„To není žádný problém,“ řekla jasným hlasem. „Já taky nejsem NAFOD.“

51

Přistáli druhý den v poledne. Vystupovali do sněhu zvířeného vrtulí. Helikoptéra, upravený armádní model Blackhawk, nesla emblém ministerstva přírodních zdrojů. Jako první vystoupil doprovod a ani si přitom neodpojil kabel interkomu.

Chvíli podupával v mělkém sněhu a pak je gestem vyzval, aby vystoupili. Marshall mu podal tašky s vybavením a pak vyskočil ven, následován Camem, Mary Ellen a dvěma německými ovčáky. Všichni odešli od helikoptéry. Doprovod nastoupil, ze zvyku překontroloval kola, a pak se velký ocelový pták vznesl širokým obloukem k východu. Po jeho odletu se rozhostilo výrazné ticho.

Přistáli na mýtině na vrcholku kopce zalesněného borovicemi. Na mýtině ležela vrstva asi patnácti centimetrů sněhu pokrytého zledovatělou kůrou. Směrem na západ se kopec mírně svažoval k otevřené louce na břehu úzké, prudce tekoucí říčky. Za tou se do výšky pěti šesti set metrů zvedal hřbet žulových skalisek. Hlavní hřeben vedl ze severovýchodu na jihozápad. Na obě strany sahal kilometry daleko, ale uprostřed byl přerušený Chopem, klínovitě se zužující průrvou, která velmi přesně odpovídala představě, že zde do horského hřbetu nějaký obr zaťal sekeru. V nejnižším bodě byla průrva široká snad dvě stě metrů, nahoře se rozšiřovala na dobrý kilometr. Protékala jí řeka, která se těsně po opuštění průrvy stáčela kolmo doleva a mizela v borovém lese na severu. Nad horami se skvělo kýčovitě modré nebe a jemný vánek přinášel vůni ledu a borového jehličí.

Základní tábor postavili v mírné dolině hned nad řekou – tři menší stany na spaní a jeden větší jako společnou jídelnu. Protože bylo jasné, že zavazadla neponesou nikam daleko, Marshall volil co největší pohodlí, byť jen na dva dny. Zavěsili vaky s jídlem na blízký strom a pak je Marshall odvedl k řece, aby jim ukázal, kudy se dá dostat na druhou stranu. Slunce začínalo mizet za horský hřeben a vstup do Chopu se tak ocital ve stínu. Voda v řece ztemněla. Její tok se zde zpomaloval a rozléval do širšího mělkého koryta.

„Dá se přejít tady, takže pak je člověk v kaňonu na severním břehu. Kousek výš tvoří jižní břeh skalní stěnu, která jde kolmo dolů rovnou do řeky.“

„Jak dlouhý je ten kaňon?“ zeptal se Cam. Oba psi očichávali kameny na břehu.

„Asi dvanáct kilometrů k úpatí hřebene. Tam se začíná rozšiřovat. Uprostřed je široký asi kilometr. V Tennessee se zužuje a o pár set metrů výše zas rozšiřuje. Celou dobu jde člověk do kopce. Kromě poledne je tady vlastně pořád stín.“

Cam se s nedůvěrou zadíval na proudící vodu. „Jak to tady přejdem?“

„Musíme skákat z kamene na kámen,“ zašklebil se Marshall. Toho se Cam obával. O sebe se nebál, ale věděl, že jeho psi to nezvládnou. Marshall to pochopil bez dlouhého vysvětlování.

„Přeskáčete s koncem lana v ruce. My přejdem s druhým koncem proti proudu, tamhle u ohybu, přivážem psa a vy ho zavoláte. Jak skočí do vody, budete tahat a proud vám ho přinese.“

Cam přikývl. To by mohlo jít, i když Frack nemá rád vodu, řekl si. Frick, ta si ráda zkouší nové triky. Vysoko nad skalami zakřičel orel a všichni chvíli pozorovali jeho majestátní let.

„Připadá vám to jako krajina, kde by mohl sídlit horský lev?“ zeptal se Cam Mary Ellen.

Přikývla. „Horský lev sídlí tam, co jeleni. Ti tady budou. Mají tu vodu, pastvu i úkryt.“

Chvíli jen stáli, pozorovali žulové stěny a prohlubující se stíny a naslouchali hučení řeky. Cam zauvažoval, kdy by měl vlastně vyrazit. Zdálo se, že mu Marshall čte myšlenky.

„Vraťme se do tábora a podívejme se do map,“ vyzval je. „Jestli je váš člověk v tomhle kaňonu, ukážu vám, kde se nejspíš utábořil.“

Cam se mírně zachvěl. Jednak zimou, jednak z představy, jak jde do kaňonu hledat Kennyho. Říkal si, že Kenny může ve skutečnosti býtv jiném úseku o dvacet kilometrů dál na sever. Nebylo vůbec jisté, jestli ho tu najde. Svěřil se s touto myšlenkou Marshallovi.

„Bude to jen krátký výlet,“ odpověděl Marshall. „Vy dva vyrazíte za svítání a vrátit se musíte nejpozději pozítří kolem poledne. Posádka vrtulníku na vás může čekat, dokud nezačne sněžit, ale pak odsud musí pryč. A já s nimi.“ Obrátil se k Mary Ellen. „Jste si jistá, že na tenhle výlet chcete? Lovit uprchlíky nemáte v popisu práce.“

„Kenny není uprchlík,“ řekl Cam. Zatím, dodal v duchu.

„Já jen hledám důkazy přítomnosti horského lva,“ odpověděla Mary Ellen. „Tady poručík si může honit uprchlíky.“

„Doufám, že si takový odstup udržíte celou dobu,“ konstatoval Marshall. „Pojďme do tábora. A pak by nebylo špatné nachytat si nějaké pstruhy k večeři.“

Cam se v noci zničehonic probudil a sáhl na hodinky, aby zjistil, kolik je hodin. Čtvrt na dvě. Byl úplně zalezlý ve spacím pytli a z každé strany měl jednoho psa. Psi představovali ve studené noci nespornou výhodu. Po západu slunce teplota rychle poklesla, a když Cam po večeři vylezl z jídelního stanu, zima ho nepříjemně překvapila. Naštěstí nefoukal vítr, ale i tak Cam odhadoval, že je kolem deseti pod nulou. Frick mu olízla tvář, když si uvědomila, že je vzhůru. Pak ucítil, jak mu něco zapraskalo v uších. Venku něco je.

Cam se pozorně zaposlouchal do zvuků okolí a pravou rukou přitom hmatal po revolveru, který si na noc vzal do spacího pytle. Ano. Tichounké zapraskání sněhu. Frack vztyčil uši, ale ani jeden ze psů nevypadal nijak vyplašeně. Cam se mračil do tmy. Na medvěda nebo jiné divoké zvíře by psi reagovali úplně jinak. Marshall? Mohla ho vyhnat tělesná potřeba… Že by se Mary Ellen chtěla pomazlit? Leda ve tvých snech, okřikl se v duchu.

Další zapraskání. A blíž. Psi zaujatě poslouchali, ale neštěkali ani nezavrčeli.

Cam se pozorně zadíval na bílé plátno stanu a paprsky měsíčního světla prosvěcující látkový kryt na čtvercovém větracím otvoru. Najednou světlo zastínil nějaký velký předmět, který se pak snížil na polovinu výšky. Psi vše pozorně sledovali, ale nevypadali vyplašeně.

Camovi to začínalo docházet. Psi prostě vědí, kdo je venku.

A on tím pádem taky.

Posadil se, vytáhl ruce ze spacího pytle a rozepjal přední stanový díl. Před stanem dřepěl Kenny a kolem šklebícího se obličeje měl kožešinový lem. Přiložil si prst na ústa a gestem vyzval Cama, ať vyleze ze stanu. Pak ukázal na psy, obrátil dlaň k zemi a předvedl standardní pokyn „Lehni a zůstaň“. Cam se zamračil a zavrtěl hlavou. Kenny gesto zopakoval. Psi museli zůstat. Pak Kenny vstal a počkal na Cama, než se vypraví.

O deset minut později už tiše kráčeli do lesa a směrem k řece. Jakmile dorazili k rychle a hlučně tekoucí vodě, mohli mluvit bez obav, že probudí spící strážce parku. Cam měl sice v bundě revolver, ale silně postrádal psy. Ti také nechtěli zůstat, ale jako dobře vycvičení němečtí ovčáci neměli na výběr.

„Náš utajený let nezůstal utajený, co?“ zahájil Cam konverzaci.

Kenny si pohrdavě odfrkl. „Utajený, to určitě. Slyšel jsem vás, když jste ještě byli tamhle. Kdo je tu s tebou?“

Cam mu to řekl.

„A ona by hrozně ráda viděla divokého pantera, co?“ zeptal se Kenny.

„Myslím, že tomu nevěří,“ odpověděl Cam. „Oni si všichni myslí, že pokud tu narazíš na divokého pantera, musí to být zdivočelé zvíře, které uteklo ze zajetí. To neberou jako horského lva.“

„Tak to se teda pletou. Ale to asi není důvod, proč tu jsi ty…“

„Ne. Poslali mě, abych tě přivedl zpátky. Nebo jinak. Mám tě zdvořile požádat, jestli by ses nechtěl vrátit. Oni to o tobě vědí, Kenny.“

„Nevěděj ani hovno a dokázat můžou zrovna tolik, Came,“ vyhrkl Kenny. Oči mu blýskaly v měsíčním světle. Nad hlavami jim prolétla sova, ale mávání jejích křídel neslyšeli, jen cítili. „Úplně nám stačí se na chvíli stáhnout do utajení a jsme z toho venku. Pár telefonických hovorů a statistik, to není žádný důkaz.“

„My to přece provedem, jako se to dělá vždycky, Kenny,“ řekl Cam. „Budeme vyhodnocovat a prosívat data a nakonec někoho dostaneme k výslechu. Pak ho přesvědčíme, že je konec, všichni ostatní už zpívají a on by si mohl usnadnit situaci – znáš to, fešáčtější kriminál s lepšíma podmínkama a tak.“

„Nevíš, co jsme zač,“ prohlásil Kenny. „Zařídíme se tak, jak nás to naučil Bělooký – přikrčíme se, ztuhnem bez pohybu, zavřem oči, zmizíme v lese a budem vypadat jak stromy. Rozplyneme se vám přímo před očima. Myslíš, že jednoho zlomíte a on práskne ostatní. Nikdy.“

„Protože vyfotil horského lva?“

Kenny se zhluboka nadechl a na chvíli se odvrátil. „Nejde o to samotný focení,“ řekl nakonec. „V první řadě je to duševní stav, který člověka přiměje tam jít a tu fotku udělat. Ostřílený policajti, co maj plný zuby toho všivýho systému. Moc rádi by postříleli všecky právníky v okruhu padesáti kilometrů, kdyby si mysleli, že jim to může projít. A víš co, Came? Někteří si myslej, že by jim to projít mohlo.“

„Co tím chceš říct?“

„Že se nikdo z nás nikdy nezlomí a nepráskne nikoho dalšího. Každej z nás měl co do činění s něčím mnohem horším, než na co se zmůže předposranej prokurátor, jako je Steven Klein. To nezlomíš, leda bys někoho přesvědčil, aby hrál tvou hru, ale na to nemáš.“

Hluk vody v řece jako kdyby zesílil. Řekl si, že to zkusí jinak. „Když je to tak, co ti brání, aby ses se mnou vrátil? Budeš si pohodlně sedět na židli a předvádět, jak na tebe nemáme.“

Kenny se zasmál. Neznělo to příjemně. „Možná to tak uděláme,“ řekl. „Mám ale podmínku.“

„Jakou?“

„Půjdeš teď se mnou a podíváš se na horského lva. Tamhle. Co je Chop.“

„Něco takového jsem nedávno slyšel,“ odpověděl Cam. „Od Bělookého. Chtěl mi předvádět lesní moudrost, a skončil jsem na zkurveným stromě a ta zasraná kočka tam lezla za mnou. Děkuju nechci, Kenny.“

„Tentokrát si svůj zkurvenej strom vybereš dopředu a vylezeš si tam v pohodě a bez koček,“ odpověděl Kenny. „Budeš se jen dívat. Tady na Chopu to máme zmáknutý. Tady jsme to všichni natrénovali. Řeka neteče prostředkem, nechává na jednu stranu dvě třetiny a na druhou jen třetinu. Ty budeš na širším břehu a já na tom druhým. Já vím, kde je doupě. Chci, abys to viděl, Came. Pak pochopíš, že nás nikdy nezlomíš. Jestli to budeš ještě chtít, vrátím se pak s tebou.“

„Větší blbost jsem už dlouho neslyšel, Kenny,“ prohlásil Cam.

„Jo, to je možný. Ale ještě něco přidám navrch. Pojď teď se mnou. Hned teď. Ty dva nech ve stanech. A jak skončíme, řeknu ti, kdo jí tam dal tu bombu.“

„Tys přece říkal…“

„Já jsem řekl, že my jsme to nebyli. A to je pravda. Ale vím, kdo to byl. Pojď se mnou a dozvíš se to. To je moje cena. Pak si s tím dělej, co chceš. Zatkni mě nebo nech běžet. Proto jsi tady, ne? To je slušná nabídka, ne?“

„Jak mám vědět, že v kaňonu nemáš nějaké komplice? Už jste to na mě dvakrát zkoušeli.“

„To není pravda. Ale stejně, k čemu by nám to teď bylo?“ zeptal se Kenny. „SBI ví, kde jsi… Bobby Lee nejspíš taky.“

„Jo. Ten mě sem poslal.“

„Dělej, jak chceš. Já tu odpověď znám. Tobě to řeknu, nikomu jinému ne. Copak to nechceš vědět?“

„Jednu věc si musíme říct na rovinu, Kenny,“ prohlásil Cam. „Ty a já už nejsme přátelé. Ani kolegové. Byls policajt, moc dobrej policajt, ale překročils tu mez. Nevím, jestli ti to někdy dokážem, ale ty to víš a já taky. Žiješ podle zákona šelem, a líbí se ti to.“

„Tys nechal mýho bratra, aby se zabil, a nehnuls pro něho prstem,“ odsekl Kenny. „Moc dobře jsi věděl, co se chystá udělat, ale prostě jsi odešel a nechal ho tam. Nesnaž se mi teď dělat přednášku o mých povinnostech a co je správné.“

„Jo, v tomhle ti musím dát za pravdu,“ řekl Cam. „Jak člověk stárne, mění některé názory. Když chce někdo skoncovat se životem, podle mýho nemáme právo mu do toho kecat.“

„Tuhle myšlenku si zapamatuj, poručíku,“ prohlásil Kenny se zvláštním výrazem v očích. „A teď pojď se mnou.“

52

Po kamenech přeskákali řeku hned za velkým ohybem. Když skákal přes temnou proudící vodu, Cam se musel sám sebe ptát, co to dělá. Vůbec se mu nelíbilo, že je tu bez psů, ale Kenny trval na svém. Tvrdil, že by psi všecko pokazili a mohli by přijít o život. Za řekou se kaňon zužoval. Kráčeli mezi vysokými skalními stěnami, od nichž se odrážel zvuk jejich kroků. Po pár stech metrech došli k nízkému vodopádu, přepadajícímu přes řadu obrovských balvanů. Naproti nim přes řeku stoupala kolmo z vody nahoru skalní stěna. Kenny ukázal na balvany.

„Tamhle přejdeme nazpátek,“ řekl. „Asi kilometr půjdeme podél vody a potom odbočíme do lesa.“

„To je fotíš potmě?“ zeptal se Cam.

„Ne,“ odpověděl Kenny. „Za úsvitu. Ale to už musím být na místě. Ty budeš za řekou, na dohled od doupěte.“

„Jak se dostaneš k doupěti?“

„Na ocelovém laně shora. Kladka už je tam nainstalovaná. Tak pojď, musíme vyrazit.“

„Panter je v doupěti?“

Kenny na něho vrhl přezíravý pohled. „Kočky přes den spí, šéfe.

V noci chodí na lov. Je někde tady, tak nedělej moc hluku.“

Od skalních stěn kaňonu se odráželo trochu měsíčního světla, ale ne mnoho. Proto postupovali jen pomalu, museli přelézat skály a naplaveniny z doby jarních záplav. Když od řeky odbočovali do lesa, blížila se čtvrtá hodina ranní. Na zemi mnoho sněhu neviděli. Skalní stěny na severním břehu v rozeklaných terasách jedna přes druhou dosahovaly do výšky tří set metrů. Jižní strana byla skoro stejně vysoká, jen méně rozeklaná.

Kenny vedl Cama nahoru do svahu přibližně diagonálním směrem. Pak došli k útesu, který se tyčil asi sto metrů nad řekou. Borový les sahal až k okraji skaliska. Nad hladinou řeky si Cam připadal jako na plující lodi.

Světla zde bylo o trochu více než v lese. Kenny mu podal malý dalekohled, který vypadal jak divadelní kukátko. Pak ukázal na skalisko na druhém břehu, vzdušnou čarou necelých dvě stě metrů od nich.

„Na první terase od hladiny vidíš jeskyni,“ zašeptal. „Černý otvor ve skále. Ne moc velký. Nad ní je převis.“

Cam se díval, ale dlouho nic neviděl. Pak se konečně rozkoukal. Ústí jeskyně vypadalo mnohem menší, než čekal. Pak zvedl k očím dalekohled, ale ve stínech nahoře převis nerozeznal.

„Za tři hodiny se rozední,“ řekl Kenny. „Mezitím musím dojít dolů, přejít řeku a vystoupat na převis nad jeskyní.“

„Neuslyší tě, jak tam jdeš?“ zeptal se Cam.

„Ne, protože tam není,“ odpověděl. „Aspoň doufám.“

„Nevíš, kde je?“

Kenny zavrtěl hlavou. „Nejlepší loviště jelenů je nahoře v kaňonu, ale mohla se vypravit kamkoli. Třeba na ni narazím cestou nahoru.“ Zašklebil se. „To je součást té hry. Pořád u sebe nosíš tu starožitnost?“

Cam přisvědčil.

„Můžeš ji mít po ruce.“

Cam pohlédl na protější skalní stěnu a potom dolů na řeku, jejíž hluk sem výrazně doléhal. „Jak se dostaneš přes vodu?“ zeptal se.

„Mám tam natažené další lano. Přeručkuju na druhý břeh. Odtamtud se dá po suti dojít na první terasu, a z té musím vyšplhat nahoru. Tam je na skalní římse kladka s lanem. Řeka zamaskuje kroky na suti. Při šplhání nahoru musím být potichu, pro případ, že je náhodou v doupěti. Ty zůstaň tady. Uvidíš všechno.“

„Ty nemáš zbraň?“ zeptal se Cam.

„Ne, jenom ten foťák.“ Vytáhl přístroj z kapsy. Byl zabalený ve fólii, asi na ochranu před vlivy počasí. „To je on. Mám ještě malý pepřový sprej, ale to je všecko. Základní pravidlo zní: nikdy jim neubližujem.“

„A ony vám?“

„Ony žádný pravidla neuznávaj.“

Trošku se oteplilo, ale nijak výrazně. Cama vnitřně rozechvěla vzpomínka na tu chladnou noc, kdy utekl na strom před Night-Night. „Podívej, Kenny,“ řekl. „Já ti to fakt věřím. Jako by se stalo. Jeďme do města. Já to přece nemusím vidět.“

„Ale musíš,“ odpověděl Kenny. „Co nevidíš na vlastní oči, jako kdyby neexistovalo. Teď se do rozednění vrať do lesa. Tyhle kočky vidí ve tmě opravdu dobře. Vem si tohle.“ Kenny mu podal složenou zimní kombinézu z umělé hmoty. „Obleč si to a schovej se mezi stromy. A nezaspi to všecko.“ Za chvilku byl pryč.

Cam si chvíli dalekohledem prohlížel skalní stěnu a trasu, kterou mu Kenny popsal. Pokoušel se znovu najít jeskyni, ale bez úspěchu. Přemýšlel, kolik milionů let tady voda vymílá žulovou skálu. Nahoře proti sobě viděl sněhovou vrstvu, ale jinak byla skalní stěna holá, jen tu a tam se na ní třpytily stříbrné cestičky ledu.

Šel mezi stromy a vytáhl kombinézu. Materiál vypadal jako jeden z výsledků kosmického výzkumu, tlustý byl asi jako běžný kuchyňský alobal. Kombinéza s kapucí vypadala, že udrží skoro všechno tělesné teplo a zabrání podchlazení i v extrémních podmínkách. Cam si ji neobratně navlékl, odhrnul větve a posadil se zády ke kmeni borovice, poklepal na revolver v kapse a rychle usnul.

Probudil ho sníh dopadající na kapuci. Když otevřel oči, jako první uviděl poletující sníh a kousky ledu. Co to má sakra být? říkal si. Před chvílí bylo jasno. Obrátil se ke kmeni a osvítil ciferník hodinek. Půl sedmé. Pak se mračno sněhu na chvíli zvedlo, aby vítr vzápětí přinesl další. Když pokleslo i to, zadíval se na protější skalní stěnu. Poměrně silný vítr hnal sníh a led z vrcholu do kaňonu. Černá obloha s přicházejícím úsvitem začínala blednout. Cam se přikrčil, když na něj vítr přinesl další spršku ledu a sněhu. Svlékl si kombinézu a s dalekohledem u očí přistoupil na okraj útesu.

Přicházející svítání paradoxně uvrhlo protější skalní stěnu do ještě hlubšího stínu, takže zpočátku na ní nebyl schopen rozpoznat vůbec nic. Připomněl si, že Kenny mluvil o skalní římse. Znovu přejížděl stěnu pohledem. Začal u vrstvy suti dole a pokračoval nahoru. Konečně měl pocit, že zachytil skalní římsu. Od ní se rozhlížel nalevo a napravo. Opět se přikrčil, když sem vítr přes řeku přihnal další vlnu ledových krystalů. Když potom vzhlédl, napravo od římsy spatřil světelný záblesk. Zaostřil tam dalekohled a konečně uviděl Kennyho. Oči mu začaly slzet pod náporem ledového větru. Měl jsem si na sobě nechat tu kombinézu, řekl si v duchu.

Kenny ještě jednou zablikal baterkou a pak se dál spouštěl po ocelovém laně. Cam křižoval skalní stěnu dalekohledem a konečně našel jeskyni. Stále více se rozednívalo a viditelnost se zlepšovala. Vzhlédl a zjistil, že vítr změnil směr a fouká teď led a sníh z vrcholu kopce do kaňonu mimo jeho stanoviště.

Vrátil se pohledem ke Kennymu a sledoval jeho klesání na laně. Ten jednou rukou udržoval kontakt se skalní stěnou, aby se neroztočil. Skála nad jeskyní vytvářela převis. Kenny visel asi šest metrů od skály a šedesát metrů nad řekou. Po malých kouscích se spouštěl na úroveň jeskyně a pak ještě o další metr nebo dva níž. Tam se zastavil. Pomalu se roztočil na laně a pohlédl Camovým směrem. Cam jednou rukou držel dalekohled a druhou zamával. Kenny zamávání opětoval a Cam si všiml, že přitom něco drží v ruce – nejspíš ten fotak. Pak se otočil zpět k jeskyni a začal pumpovat nohama, aby se rozhoupal směrem ke skále. Cam zamířil dalekohled na ústí jeskyně, ale viděl jen temnou skvrnu.

Kenny se houpal sem a tam a každým dalším zhoupnutím se dostal blíž ke skále. Oběma rukama vyrovnával polohu. Camovi připadalo, že už se houpe tak blízko ke skále, že na ni musí narážet nohama. Další kyv ven a dovnitř. V tom okamžiku se ozvalo zuřivé zařvání, které se ozvěnou odráželo od okolních skal. Objevila se kočka a Kenny bleskl foťákem. Kočka znovu zařvala, když jí fotoblesk zasvítil do očí. Kenny se zhoupl ven.

Ale nepovedlo se mu zastavit pohyb.

Lano se s Kennym vracelo k jeskyni a Cam sledoval, jak se kočka sbírá ke skoku. Kenny se všemi způsoby pokoušel zarazit houpavý pohyb. Pumpoval nohama proti němu, ale marně. Když byl v nejvyšším bodě své dráhy, kočka se odrazila ze skalní římsy a skočila na muže před sebou. Vypadalo to, že fotoaparát znovu zableskl, a pak kočka sevřela Kennyho ve smrtícím objetí. Oba se pak zhoupli nad prázdný prostor, na chvilku všecko jakoby strnulo, a ve zlomku sekundy Kenny a kočka každý zvlášť padali do řeky pod sebou. Ještě před dopadem zmizeli Camovi ze zorného pole.

53

Cam strčil dalekohled do kapsy a vydal se k okraji útesu. Máchal přitom rukama, aby udržel rovnováhu, jak mu boty klouzaly na drobném kamení. Klesl na všechny čtyři a podíval se přes okraj. Neviděl však nic, jen temnou vodu řeky proudící mezi skalami. Na kluzkém okraji útesu se necítil vůbec bezpečně. Po čtyřech odlezl dozadu do bezpečnější polohy a teprve pak se napřímil. Srdce mu divoce bušilo. Uvědomil si, že podvědomě zadržuje dech. Věděl, že se musí vypravit dolů.

Ale kam? Neví přece, kam dopadli. Snad do vody a nejsou rozbití někde na balvanech… Znovu vytáhl dalekohled a na kraji útesu začal prohlížet protější břeh řeky, jestli na něm neuvidí Kennyho červenou bundu nebo žlutohnědé kočičí tělo.

Nikde nic, jen temná proudící voda.

Zhoupl se dozadu na patách a snažil se rozhodnout, co udělá. Musí dolů. Podívat se, co a jak. Pod jeskyni a potom dolů po proudu. Řeka tu v podstatě není hluboká, jen někde voda zaplňuje geologické prolákliny a v proudu je spousta kamenů, na kterých se mohou plující těla zachytit.

Denní světlo začínalo přicházet k plnému životu. Kočka je zřejmě mrtvá nebo poraněná natolik, že už nebude nebezpečná, ať má devět nebo kolik životů. Pád z takové výšky nemůže přežít mnoho zvířat. Nebo lidí. Nedělal si iluze o tom, v jakém stavu najde Kennyho. Co kočka načala, pád asi dokončil.

„Tuhle myšlenku si zapamatuj,“ řekl v noci Kenny. Co to s těmi chlapy je? Má snad v sobě každý kočkadér zakódovánu touhu po smrti? Něco jako ti chlapi, co v obklíčení policejními jednotkamis namířenýmipuškami sáhnou po zbrani. „Sebevražda s policejní asistencí.“ NAFOD. Bez zjevného strachu ze smrti.

Sešel dolů po svahu a snažil se jít stejnou trasou, jakou vyšel nahoru s Kennym včera večer. Nebo vlastně dnes ráno, opravil se v duchu. Na srdci mu ležel těžký kámen. Kenny Cox je určitě mrtvý. Zauvažoval, kolikrát za ty roky nebral příliš na vědomí Kennyho naštvané řeči o tom, jak mají zločinci vlastně navrch a jak soudci a právníci v honbě za mocí a penězi zabíjejí Ameriku.

Cestou dolů si příliš nevšímal okolí, napůl šel a napůl padal přes kameny, kolem něho se uvolňovaly malé laviny štěrku a kamení. Několikrát si málem vykloubil kotník. Dole u řeky se zastavil a vnímal, jak je propocený pod všemi těmi vrstvami oblečení. Sluneční paprsky až sem dolů nedosáhly, ale nahoře zvýrazňovaly ve svěžím horském vzduchu jasné barvy skalních stěn a stromů nad nimi. Postavil se na velký balvan a prohlížel si řeku.

Nikde ani stopy po Kennym ani panterovi. Vydal se tedy po proudu, občas se zastavil, vylezl na vyvýšené místo a rozhlížel se. Stále obtížněji se prodíral mezi kameny, až nakonec zjistil, že to dál prostě nejde. Na chvíli mu jako svůdná možnost připadalo, že by skočil do řeky a nechal se jí donést k východu z kaňonu. Uvědomoval si však, že by někde na půli cestě zmrzl. Pak spatřil o sto metrů níž po proudu něco červeného.

Zavolal Kennyho jméno a pokoušel se zvýšit tempo, ale terén byl opravdu skoro neschůdný. Musel se kus vrátit, přebrodit se ledovou vodou a vylézt na vyvýšenou skálu, aby si našel cestu, a pak celý postup ještě jednou zopakovat. O dvacet minut později se přiblížil natolik, aby mohl použít dalekohled. Nebyl si úplně jistý, ale vypadalo to, že je to Kenny, zhroucený na velkém balvanu, před nímž se v řece tvořil vratný proud. Znovu zakřičel Kennyho jméno a se zvýšeným úsilím se prodíral mezi kamením.

Když došel ke Kennymu, musel sklouznout po balvanu na malou písčitou pláž. Kenny ležel na hromadě mokrého písku. Proud řeky hučel a naznačoval svou neúnavnou sílu. Jako mimochodem si Cam uvědomil, že odsud nevede jiná cesta než zpátky nahoru po kluzkém balvanu. Klekl si ke Kennymu.

Kočka ho pěkně zřídila. Obličej a bundu měl roztrhané, zřejmě od drápů. Stejně tak ruce – Cam musel na chvíli zavřít oči. Kenny měl kolena přitažená k břichu a spodní část bundy měla temnější rudý odstín. Obličej byl popelavě šedý, skoro bílý, ústa mírně pootevřená. Cam si byl jistý, že Kenny nežije, dokud se jeho hruď nepohnula při lehkém zakašlání.

„Jsem tady. Jsem tady u tebe,“ řekl Cam zvýšeným hlasem, aby ho bylo slyšet přes proudící vodu. Rád by mu zvedl hlavu z kamene, ale bál se s ním hýbat. Kenny otevřel oči, zamrkal a snažil se zaostřit pohled.

„Jsem tady u tebe, Kenny,“ zopakoval Cam bezmocně. Jsem tady u tebe, ale nemůžu pro tebe udělat vůbec nic, řekl si v duchu.

Kennyho oči chvíli bezcílně těkaly, ale pak se mu podařilo zaostřit pohled na Cama.

„Ehm,“ neartikulovaně zachraptěl a pokusil se ušklíbnout, což se mu příliš nezdařilo. „Kapsa.“ Cam ho špatně slyšel. „Kapsa,“ zopakoval Kenny. „Fotak.“ Kristepane, pomyslel si Cam. Po tomhle všem je to první, na co myslí, ta jeho podělaná fotka – jeho „hlava“. Podíval se na bundu – pravou boční kapsu nadouvalo něco objemnějšího. Sáhl do kapsy a kromě fotoaparátu ucítil pod prsty něco mazlavého. Měl z toho velmi nepříjemný pocit. Aparát byl v kapse zajištěn šňůrou. Kenny bolestí zasténal, když Cam uvolnil šňůru a vytáhl aparát z kapsy. Levný jednorázový model byl navzdory fólii úplně mokrý.

„Mám ho, Kenny,“ řekl. „Je tady.“ Podržel aparát tak, aby na něj Kenny viděl. Kenny soustředil pohled na aparát a pak pohlédl na Cama. Pokoušel se něco říct, ale slova mu nechtěla z hrdla.

„Nesnaž se mluvit,“ řekl Cam. „Jenom lež. Seženu pomoc.“

„Ne. Ani hovno,“ sípal Kenny. „Jsem v prděli. Konec.“ Zašklebil se a na moment před sebou Cam viděl Kennyho, jak ho vždycky znal. „Tahle hlava… stála moc.“ Vlhce zakašlal a zesinal bolestí.

Cam u něho seděl na patách a přemýšlel, co dělat. Do otevřené kapsy vlnky zanášely vodu z řeky, a ta odtékala zabarvená dorůžova. Kenny pohyboval rty.

„Bomba,“ řekl Kenny. Cam se k němu sehnul blíže.

„Co, Kenny? Bomba? Co s ní?“

„Bomba,“ zopakoval Kenny, který viditelně slábl. „Ne my.“

„Já vím,“ přisvědčil Cam a položil ruku na Kennyho rozbitou hlavu. „Už jsi mi to řekl, a já ti věřím.“ Rád by se zeptal, kdo tedy, ale měl stazené hrdlo. Kenny Cox je na odchodu a on s tím nemůže nic dělat – tady určitě ne, a je otázkou, jestli by ho mohli zachránit v nemocnici.

Kenny něco řekl, ale Camovi to uniklo. Znovu se sklonil k jeho ústům. „Ne my. Oni. Řekni to McLainovi. Ať… podívá do zrcadla.“

Cam se zarazil. Rozuměl správně? Do zrcadla? Kenny zvedl levou ruku a uchopil jí Camovu pravačku. Pevně ji sevřel – Cama překvapilo, jak velkou silou – zaklonil hlavu a zemřel.

Cam ze sebe sundal Kennyho bezvládnou ruku a vstal. Kennyho tělo jako by se scvrkávalo před očima. Cam najednou zpozoroval, že hladina vody stoupá. Kapuci Kennyho bundy najednou táhl proud vody, která tam ještě před chvílí nebyla. Cam se rozhlédl. Kolem sebe měl několik metrů vysoké balvany a od stěn kaňonu se odrážely jasné sluneční paprsky. Připadalo mu, že řeka zní nějak jinak, ale nebyl si jist, nakolik se mu to jen zdá. Díky čemu by mohla začít tak rychle stoupat?

Znovu se rozhlédl. O tom, že stoupá, nebylo pochyb. Stál ve vodě, která začínala nadnášet Kennyho tělo. Rád by odsud tělo přenesl na suché skály nahoře, ale neuměl si představit, jak by tam tak těžkou mrtvolu dostal. Uložil fotoaparát do kapsy na zip a začal šplhat po kluzké skále nahoru. Nahoře však zjistil, že z balvanu se mezitím stal ostrůvek, oddělený od břehu skoro dva metry širokým pruhem vody. Řeka se určitě rozšířila a kaňonem se teď mezi skalami valilo mnoho vedlejších ramen. Neváhal. Sklouzl po druhé straně balvanu do vody. Naštěstí se ukázalo, že je hluboká jen po kolena. Vyrazil k nejbližšímu skalisku a snažil se nevšímat si chladu, který mu začal prostupovat dolními končetinami. Postupně se přes několik skalisek nakonec dostal na širší břeh pokrytý pískem a kamením.

Z toho pak vylezl ještě výš na něco, co vypadalo jako regulérní břeh, na němž se válely staré klády a drny. Na samotnou řeku odtud neviděl, ale rozhodně slyšel proudící vodu i rány, jak menší kameny unášené proudem narážely do velkých skal. Zvedl se studený vítr. Sedl si na zem a sundal si promočené boty a ponožky. Na západě se asi deset kilometrů odtud začínaly kupit temné mraky. Zdálo se mu, že z nich prší. Mohl to ovšem být i déšť se sněhem. Ale někde nahoře proti proudu zjevně pršet musí. Nepěkná situace.

Vyždímal co nejdůkladněji ponožky a zase si je oblékl. Neobratně si zašněroval boty. Musí se dostat za řadu balvanů na ohybu řeky dřív, než ho voda uvězní v kaňonu. Nedělal si iluze o tom, co by se mohlo stát. Několik metrů nad sebou viděl známky toho, kam až může voda dosahovat. Vstal a vydal se co nejrychleji dolů po proudu. Snažil se přitom moc nevnímat temnou hradbu mračen nad sebou a vyhledával si nejlepší cestičku mezi kládami a balvany.

54

Po půlhodině chůze zjistil, že se průrva zužuje. Bral to jako optimistický příznak toho, že se blíží ke vstupu do kaňonu. I v chladném vzduchu se silně potil, jak si probíjel cestu po svahu pokrytém silnou vrstvou borového jehličí. Neviděl přesně totéž, co ze základního tábora, ale severní strana kaňonu už se neskládala z teras, a z cesty tam si pamatoval průchod hustým borovým lesem. Pak by se měly stěny začít sbíhat u vstupu do kaňonu. Nevěděl, jestli ještě budou trčet z vody kameny na přeskákání. Pokud ne, bude to problém…

Vyjekl bolestí, když se mu náhle noha propadla do díry v zemi. Taktak se zachytil větví stromu, aby neupadl. Vytáhl mokrou nohu z díry a masíroval si rychle otékající kotník. Kaňonem se s hvízdavým zvukem prohnal poryv větru, ohýbajícího vrcholky borovic. Z nedaleké skupinky stromů kousek od Cama poplašeně vylétl párek křepelek.

Pak uslyšel hluboké zakašlání.

Chlupy na zátylku se mu zježily a ztuhl bez pohybu. Něco ty křepelky muselo vyplašit a on tohle hluboké zakašlání nedávno slyšel.

Poryvy větru ohýbaly stromy sem a tam. Místy se v drobných vírech zvedalo staré jehličí. Slunce měnilo barvu ze zlaté na stříbřitou.

Nemůže tady jen tak sedět. Musí se vrátit k základnímu táboru. Ráno určitě zjistili, že odešel. Budou nejspíš vědět, kam šel. Půjdou za ním, nebo aspoň Mary Ellen by mohla. Doufal, že to tak je.

Vstal a zkusmo se postavil na nohu s vyvrtnutým kotníkem. Půjde to. Vytáhl a zkontroloval revolver. Studený jak led, ale funkční a skoro suchý. Rozhlédl se, kde je, a vyrazil dolů z kopce na východ. Snažil se držet se uprostřed mezi skalními stěnami. Při chůzi se neustále rozhlížel, protože v tomto terénu byl proti panterovi v nevýhodě. Kočka je možná po pádu zraněná, ale není to jisté – viděl už domácí kočku bez zranění přežíti pád ze stromu. Nechtěl se zastavit a naslouchat – nedělal si iluze, že by ve větru a nedaleko divoké řeky uslyšel tichý krok kočkovité šelmy.

Nesmím se zastavovat, opakoval si v duchu pořád dokola. Musím pořád jít. Směrem od jejího doupěte a loviště. Představil si, jak Kennyho tělo odnáší řeka. Možná by mohl vystřelit do vzduchu, aby přivolal pomoc? Zároveň by tím mohl zaplašit pantera… Jo.

Zvedl revolver vysoko do vzduchu a vystřelil. V uzavřeném kaňonu se rána hlasitě rozléhala a odrážela od skalních stěn. Jedna rána není špatná, dvě jsou ještě lepší. Vystřelil znovu. Tentokrát mířil za sebe mezi borovice, do míst, odkud před chvílí slyšel ten zvuk. A pak do třetice. Tři výstřely znamenají volání o pomoc.

Tak ukažte, co umíte, strážci parku!

Ani teď se nezastavoval, pořád šel a zároveň se neobratně rozhlížel. Snažil se sledovat všechny stíny, dávat pozor, kam šlape, a ignorovat bolest v kotníku. Přitom se stále potil. To je vyčerpáním, snažil se sám před sebou omlouvat. To určitě! Copak ty stromy nikde nekončí? Uvědomil si, že se cesta začíná zvedat do kopce. Upravil proto kurz směrem ke zvuku řeky. Odhrnoval si před obličejem borové větve a představoval si, jak panter slídí po jeho stopě, nezastrašený těmi výstřely. Snažil se naslouchat, jestli neuslyší nějaké signály jako odpověď od strážců, ale slyšel jen vlastní dech a větve borovic, kterými se prodíral. Les houstl a Cam některé větve odhrnoval hlavní revolveru. Občas se otočil a díval se po žlutohnědé šelmě. Možná utekla? Ví vůbec, co je to výstřel? Jak se jí mohlo podařit přežít takový pád?

Zvuk tekoucí vody najednou zesílil. Cam vystoupil z lesa na malou mýtinu, kde se mohl lépe rozhlédnout. Výhled na řeku, tekoucí o sto metrů níže po jeho levé ruce, mu zakrýval velký balvan. I když ji neviděl, dobře ji slyšel. Vstup do kaňonu viděl pár set metrů před sebou. Poznal jej i podle žulového skaliska, které tvarem připomínalo tlapu.

Pak si něco uvědomil. Řeka se za kaňonem stáčí k severu. On je na jižní straně. Nemusí tedy přes řeku. Stačí, když půjde podél ní. Při zpětném pohledu mu najednou nebylo jasné, proč ho Kenny vedl takto složitě, s dvojím přechodem přes řeku. Pokoušel se vyhnat z hlavy ospalost. Cítil, že mu uniká nějaká souvislost. Celé tělo volalo, ať si najde nějaký pěkný kámen a chvíli si na něm odpočine. Když se ale ohlédl, hradba výhružně temných mračen se táhla daleko na obě strany, kam až dohlédl. Bouře tam nahoře napájí řeku deštěm.

Borovice se teď zdály mohutnější a mezery mezi nimi větší. Tím polem balvanů projde až těsně u vstupu do kaňonu. Proto se rozhodl pokračovat po jižním břehu. Poslouchal pozorně, zda v lese za sebou neuslyší pohyb, ale stále slyšel jen řeku. Kde jsou strážci parku? Slyšeli jeho výstřely?

Vyrazil směrem ke vstupu do kaňonu a sledoval přitom prostor za sebou. Po chvíli se terén začal zvedat a místo koberce z jehličí měl pod nohama jemný žulový štěrk. Prošel oparem, který se zvedal nad vodou prýštící z pramene vysoko na skále. Panter se neobjevoval. V revolveru zbývaly jen dva náboje, protože z bezpečnostních důvodů nikdy neměl náboj pod úderníkem. Night-Night jeden výstřel vyřídil, takže zřejmě stačí se dobře trefit. Pokud na to bude dost času…

Zastavil se, když nalevo a pod sebou uviděl vodu. Proč šplhal nahoru? Zauvažoval, zda by neměl vylézt na strom a rozhlédnout se, kde vlastně je. Proč ne? řekl si. Z dost vysokého stromu bych už měl vidět základní tábor.

Najednou za sebou uslyšel podezřelý zvuk. Opřel se zády o kmen velkého stromu a znehybněl. Revolver držel oběma rukama, hlavní dolů. Stopy svých kroků ve štěrku skoro neviděl. Snažil se proniknout pohledem mezi stromy na obou stranách, aby zjistil zdroj onoho podezřelého zvuku. Na vrcholcích borovic se začínala tvořit nová jinovatka. Uvědomil si, že se stěny kaňonu sbíhají. To mu nehrálo do noty, měly by se přece rozšiřovat.

Zaváhal. Zřejmě se žene do pasti. Pocit unikající souvislosti se vrátil. Proč Kenny přecházel přes řeku dvakrát? Cam zavřel oči a snažil se vybavit si včerejší postup, ale marně. Byla tma a kolem hodně stromů. A teď je unaven.

Vylezu na strom, zopakoval si předešlý nápad. Rozhlédnu se kolem. Zorientuju se. Pak se rozhodnu. Podíval se na strom nad sebou a povzdechl si. Tak vysoko a v tomhle stavu? Ani náhodou. Když naposled vylezl na strom, byl u toho panter.

No, tentokrát asi na strom nepolezu.

Pokračoval v cestě a neobtěžoval se už rozhlížením, aby se nezdržoval. Chtěl se dostat ven z kaňonu. Marshall mu dával osmačtyřicet hodin, ale počasí se zřejmě rozhodlo nečekat tak dlouho. Určitě se mu nechtělo čekat v kaňonu na vzedmutí řeky a představa, že v základním táboře najde jediný osamělý stan, mu také nepřipadala jako vábná vyhlídka.

Prodíral se dalším pásem podrostu, hustším než předtím. Řeka už nezněla jako peřeje. Nejspíš stoupala. Nakonec se z podrostu dostal na širokou štěrkovou pláž. Ve slunečním světle viděl konečně vstup do kaňonu. Řeka se stáčela k severu v širokém stříbřitém oblouku, ale připadala mu dvakrát širší než den předtím. Na druhé straně viděl stany základního tábora. To byla dobrá zpráva.

Ovšem situace měla i svou špatnou stránku, z níž ho polil studený pot. Konečně pochopil, proč s Kennym přecházeli přes řeku dvakrát. Jižní břeh tady končil. Štěrková pláž se zužovala a o pár desítek metrů dále se už tyčila nahoru jen kolmá hladká skalní stěna. Hladina řeky se tu téměř nevinila, což znamenalo hlubokou vodu. Vzdálenost na druhý břeh byla vzdušnou čarou skoro dvě stě metrů. Měl pocit, že přívětivé sluneční paprsky se mu vysmívají, protože stojí na špatném břehu stoupající řeky.

Jak tak přemýšlel nad svými nevábnými vyhlídkami, asi deset metrů od něho se rozhrnuly borové větve, vystoupil z nich horský lev a podíval se přímo na Cama.

55

Cam ztuhl, protože panter stál mezi ním a břehem řeky. Rychle přemýšlel o dalším postupu. Měl by se vrátit mezi borovice? Vytáhnout revolver a začít ostošest střílet – oběma zbývajícími náboji? Dát si sprint na padesát metrů a skočit do řeky?

Hleděl na velkou kočku před sebou. Nevypadala vůbec poraněná, ani náznakem. Je to ta, která skočila na Kennyho, nebo nějaká jiná? Samec, co k ní patří? Panter na něho také hleděl. Černá maska na jeho obličeji se výrazně vyjímala v jasném slunečním světle. Začínal pohybovat ocasem. Cam vytáhl revolver a nechal jej volně viset dolů v ruce.

Nemělo cenu snažit se utéct mezi stromy. Kdyby se kočka rozhodla zaútočit, mezi stromy by měla nespornou výhodu – Cam by ji neviděl, ani neslyšel se blížit. Stromy byly příliš tenké, než aby se Cam pokoušel na některý vylézt. K nejbližší vhodné borovici měl několik desítek metrů.

V kočičím hrdle se ozvalo temné zavrčení, když si šelma lehla na trávu. Camovi připadalo, že se chystá vyrazit proti němu. Viděl už stejnou polohu u domácí kočky, když si přinese živou myš na hraní do obýváku. Na bláznivý okamžik si Cam říkal, že by mohl jít přímo k ní a střelit ji jako tu předtím, přímo do těžiště. Pak ale zpozoroval hru svalů na jejích ramenou. Ohrnula pysky a vycenila na něho žluté tesáky.

Zahleděl se na vodu. Bylo mu jasné, že nezvládne utíkat rychleji než panter, pokud šelma zaútočí. Až zaútočí, opravil se v duchu. Pomalu si klekl na jedno koleno, zaujal předpisovou střeleckou polohu obouruč, zamířil revolver na šelmu a natáhl úderník. Když se pohnul, kočka zavrčela, ale nezaútočila. Mrskala však ocasem a její napětí očividně narůstalo. Cam napřed zamířil na hlavu, pak ale záměr trochu snížil. Když vystřelí hned teď, může se trefit do hrudi. Míří ale dolů z kopce a cíl je poměrně daleko, takže by mohl díky poklesu střely úplně minout.

Zadržel dech a snažil se nevnímat slzení očí. Revolver v rukou mu připadal každým okamžikem o něco těžší. Panter se na břiše po kouscích plazil směrem k němu, vyměřoval si skok a oči mu žhnuly. Cam opravil záměr na pomalu se blížící kočku. Zvuk jejího dechu se výrazně nesl vzduchem. Cam si vzpomněl, co někde četl: že by se měl v takové situaci pokusit, aby vypadal co největší a nejvyšší, a tím kočku odradil. Na druhou stranu nechtěl rušit svou polohu připravenou ke střelbě. Měl poslední dva náboje, a pravděpodobně nebude mít čas vypálit víc než ten první. Vzpomněl si, jak umírající panter zřídil Bělookého, z něhož si udělal boxovací pytel pro tlapy opatřené dlouhými drápy. Pak si připomněl vyhřezlé vnitřnosti pod Kennyho bundou.

Kočka se ve vzdálenosti asi šesti metrů zastavila a roztřásla po celém těle. Hlavu skrčila k zemi a Cam tak měl najednou před sebou poměrně malý cíl.

Vzpomněl si na fotoaparát.

Držel revolver v pravé ruce a levou rozepnul kapsu a vytáhl aparát. Opatrně, bez náhlých pohybů, aparát zvedl, zamířil na kočku, zapnul blesk a stiskl spoušť. O zlomek sekundy později kočka zareagovala na záblesk zařváním. Zopakoval to podruhé a potřetí a kočka při každém záblesku znovu zařvala. Nejistě pomrkávala očima a blesk ji zjevně rozptýlil.

Znovu a znovu bleskal fotoaparátem a kočka pokaždé zareagovala. Po šestém snímku vrátil aparát do kapsy a znovu zaujal střeleckou polohu. Kočka mžikala očními víčky a přestala se přibližovat. Ocasem mrskala stejně divoce jako předtím, ale z očí jí zmizel soustředěný výraz hrozícího útoku.

V tom okamžiku se z podrostu za kočkou vynořily dva rychlé stíny.

Než si Cam všiml, že se něco děje, kočka už vycítila nové nebezpečí a rychle zareagovala. Bleskově se otočila a s vyceněnými tesáky zařvala na oba německé ovčáky. Okamžitě se zastavili a pak se rozdělili. Zachovávali vzdálenost kolem pěti metrů navzájem mezi sebou i od kočky. Srst měli naježenou a cenili víc zubů, než by Cam považoval za možné. Frick se pohybovala po Camově pravé ruce, na straně řeky, zatímco Frack se držel u borového podrostu.

Nechávali kočce volnou únikovou cestu do podrostu, ale té se tato možnost zjevně nelíbila. Zařvala ještě jednou a hrábla tlapou po Frackovi. Ten odpověděl rovněž docela působivým zařváním a ukazoval přitom zuby. Ke Camovu údivu pes před panterem neustupoval. Frick se teď přikrčila do podobné polohy jakou zaujímal panter, zavrčela a vycenila zuby. Tím pantera přinutila, aby se obrátil jejím směrem, zatímco Frack popoběhl. Cama útok psů tak překvapil, že chvíli jen pozoroval, co se děje. Pak se ale vzpamatoval. Nabral velkou hrst štěrku, a hodil ji panterovi na hřbet.

Panter se k němu rychle otočil a umožnil tak psům opět změnit polohu. Oba ovčáci si uvědomovali, že se nemohou panterovi postavit přímo, takže se nepřibližovali, ale ani nevzdalovali. Kočka se teď musela věnovat třem hrozbám místo jedné, a to ji zjevně rozčilovalo. Cam si uvědomoval, že by měl dobrou příležitost k výstřelu, ale najednou se mu do toho nechtělo. Ona přece nemůže za Kennyho hrátky.

Uteč, sakra, pomyslel si Cam. Běž pryč! Hodil další hrst štěrku. Kočka se znovu otočila a v tom okamžiku na ni oba psi naběhli.

To rozhodlo. Panter naposled zařval a pak se jediným majestátním skokem, delším než šest metrů, přenesl do podrostu a byl pryč. Psi sice běželi k místu, kde šelma zmizela, ale tam se rozumně zastavili a pokračovali jen v zuřivém štěkotu. Cam pocítil náhlý nával slabosti a musel se na chvíli posadit. Frick přišla a olízla mu tvář a krk. Frack s nosem u země pobíhal u kraje lesa, jako kdyby se snažil zachytit stopu. Cam před očima viděl ten skok z místa, kterým se panter přenesl přes vzdálenost snad větší, než měl ke Camovi. I s namířeným revolverem by pravděpodobně neměl šanci ani na první výstřel, kdyby se situace bývala vyvíjela jen trochu jinak…

Náhle pocítil fyzickou potřebu. Vstal, šel na břeh řeky a ulevil si do vody. Frick i Frack přišli k němu.

Pochválil je. Potom uklidil do kapsy revolver. Kapsu s fotoaparátem zajistil zipem. Jestli zafungoval, bude Mary Ellen konečně mít svůj důkaz.

„Tak kdepak máme strážce?“ zeptal se psů. Oba byli mokří, takže se museli někde dostat přes řeku. Pokoušel se na druhém břehu zahlédnout známky něčí přítomnosti, ale marně. Velké kameny, po kterých přeskákal řeku s Kennym, se teď projevovaly jen jako malé hřebínky pěny na proudící vodě. Bylo mu v podstatě jasné, co musí udělat. Skočiti se psy do řeky, nechat se proudem odnést do zákrutu a tam doplavat na druhý břeh.

Použil Kennyho dalekohled a prozkoumal druhý břeh.

Plán by se mohl povést za podmínky, že přežije studenou vodu a nerozbije se o některé z těch skalisek, na které by ho mohl proud hodit. Snad aby mu řeka připomněla, že na rozhodnutí nemá příliš mnoho času, její stoupající hladina mu zakryla špičky bot. Pohlédl nad vysoké hřebeny hor nad kaňonem. Temná mračna ještě více zhoustla. Jasně viděl příkrov deště padajícího z mračen. Voda bude určitě stoupat dál.

Nebyl si jistý, zda s ním psi půjdou do vody z čiré poslušnosti, nebo by si je měl nějak přivázat k sobě. Ale čím?

Seděli a hleděli na něho s radostným očekáváním, jakoby říkali: to byla pěkná zábava. Co přijde teď? Klekl si, aby je pohladil po hlavách.

V tom okamžiku z podrostu vyrazil horský lev a šestimetrovými skoky se hnal k nim.

56

Znovu zařval, asi spokojen, že má všechny cíle pěkně pohromadě, a hnal se na ně, hubu dokořán otevřenou, tlapy roztažené. Cam jen taktak podvědomě uhnul šelmě z cesty, psi se přikrčili a šelma setrvačností spadla do řeky. Ihned ji odnesl dravý proud, přestože se snažila vydrápat nahoru a znovu na ně zaútočit. Cam seděl na zadku těsně nad vodou, předloktí už měl pod hladinou, a v šoku sledoval odplouvajícího pantera. Měl pocit, že kus dolů po proudu zahlédl žlutohnědou hlavu, ale ta mu po chvilce zmizela z dohledu. Pak pod ním břeh povolil a on následoval kočku do vody.

Zakřičel na psy, ale ti jen stáli a dívali se na svého odplouvajícího pána, taženého silným proudem doprostřed řeky, s tělem omráčeným chladem a plícemi, které v šoku odmítaly dýchat.

Musím plavat, říkal si. Tělo ho však nechtělo poslouchat. Pravým kolenem pod vodou narazil do něčeho tvrdého. Roztočil se kolem překážky a úplně tak ztratil orientaci. Znovu zakřičel na psy, ale nikde je neviděl. Musel se soustředit na to, aby zamířil na správnou stranu řeky a dostal se z nejsilnějšího proudu. Nedokázal regulérně plavat, jen se bezmocně plácal v ledové vodě. Proud ho rychle hnal s sebou a napravo viděl rozmazaný, rychle dozadu ubíhající břeh se stromy a skalisky. Uvědomil si, že se mu snad všechna krev z prochladlého těla žene do mozku. Vodou nasáklá bunda ho táhla ke dnu.

„Mu-sím, mu-sím, mu-sím,“ recitoval si sám pro sebe rytmicky a s drkotajícími zuby. Kopal nohama, aby se dostal z proudu, ale řeka ho neustále přetáčela, takže chvílemi se místo ke břehu odrážel naopak zpět doprostřed proudu. Pak uslyšel křik a uviděl na vzdálenějším břehu běžící Mary Ellen, jak na něho něco volá.

Narazil pod vodou do dalšího kamene. Proud ho na překážku přimáčkl a přes obličej se mu vzedmula vlna. Na chvilku si pomyslel, že to vzdá. Vždyť vzdorovat takovému proudu nemá cenu. Nemohl pod vodou dýchat. Pak dostal hlavu nad hladinu, odrazil se od kamene a vydal se ke vzdálenějšímu břehu. Pak narazil do dalšího kamene, tentokrát břichem. Bezmocně se pokoušel bojovat s proudem, který ho i na tuto překážku pevně přimáčkl. Držel hlavu nad vodou a hystericky se smál. Nemohl nic dělat. Ve zmrzlých rukou neměl vůbec žádný cit.

Podíval se nahoru a viděl, že už je poměrně blízko vytouženého břehu. Jen kdyby se mu povedlo dostat se od té zatracené skály. V tom okamžiku uviděl, jak k němu po proudu připlouvají špičaté černé uši. Frack měl v očích vyděšený výraz. Cam po něm hmátl a podařilo se mu zachytit se obojku. Tah psa v proudu Cama uvolnil ze zajetí u skály. O malou chvíli později už se oba točili v mělkém protiproudu u břehu. Mary Ellen vstoupila do vody a podávala mu dlouhý klacek. Cam jej jednou rukou sevřel a druhou stále držel Frackův obojek. Ona je tak oba přitáhla ke břehu.

„Kde je Frick?“ zasípal Cam a nepouštěl přitom obojek.

„Nevím,“ zakřičela, aby přehlušila hluk proudící vody. „Musíš se usušit, hned teď. V obličeji jsi úplně modrý. Pusť toho psa.“

Cam druhou rukou uvolnil prsty křečovitě sevřené kolem obojku a pokusil se posadit. Mokré šatstvo ho tížilo. Uvědomoval si, jaké má štěstí, že ho nestáhlo ke dnu. Pak Frack zaštěkal a skočil do mělké vody. Do silného proudu se ale nepustil. Cam se podíval na řeku. Plula v ní Frick, a houpala se na vlnách jako chlupatá korková zátka, uši a čenich nahoru jako periskopy. Byla příliš daleko v proudu, než aby jí mohli nějak pomoci. Cam zakřičel, ale ona plula dál s proudem a za chvilku zmizela za ohybem řeky.

Cam vstal a belhal se po břehu. Mary Ellen ho snadno dohonila – prochladlé nohy ho vůbec nechtěly poslouchat. Pak v hlavě uslyšel hukot silnější než od řeky a omdlel.

Probudilo ho teplo a praskání ohně. Viděl Mary Ellen Goodeovou, jak přináší náruč dřeva. Seděl opřený o velkou skálu. Mary Ellen rozdělala oheň přímo ve štěrku na břehu. Slunce už nesvítilo vůbec jasně a skrývalo se za chladným šedým závojem. Vedle sebe viděl svou bundu, v zemi zapíchnuté klacky a na nich vzhůru nohama svoje boty. Na druhé straně ohně seděl Frack a napjatě ho sledoval. Naražené koleno ho bolelo, v břiše také cítil bolest, jako kdyby ho tam někdo několikrát pořádně udeřil, ale všechny končetiny ho poslouchaly. Oděv měl zepředu vlhký a ztuhlý, vzadu mokrý. Zachvěl se a vykašlal trochu vody.

„Vítej mezi živými,“ řekla, a položila dřevo vedle ohně. „Už jsme si začínali myslet, že tě tu budeme muset nechat.“ Ukázala hlavou na hradbu mraků za vysokým horským hřebenem.

„Neobjevila se Frick?“ zeptal se Cam.

„Ještě ne, ale plavala dobře,“ řekla. „Ten panter to asi taky zvládne.“

„Tys ho viděla?“

„Na malou chvíli,“ řekla. „Hledala jsem tě dalekohledem, když ses tamhle vynořil z vody. Nevěděla jsem, jak tě na sebe upozornit, protože jsem si s sebou nevzala zbraň. Bylo to o fous.“

„No, už jsem to viděl černě,“ přisvědčil Cam. „Kde je Marshall?“

„V táboře, volá satelitním telefonem vrtulník. Počasí se zvrtlo. Kde máš svého uprchlíka?“

Cam beze slova zavrtěl hlavou. Nechtěl o tom teď mluvit.

„Našel jsi ho?“

„On našel mě. Odvedl mě s sebou včera večer.“

Přikývla. „To jsme pochopili, když jsme našli dvoje stopy. I když Marshall si myslel, že ses asi rozhodl vyrazit na vlastní pěst. Byla jsem zklamaná. Chtěla jsem tam nahoru s tebou. Vidět na vlastní oči, co je na tom pravdy.“

Cam si vzpomněl na fotoaparát v kapse bundy, ale nechtěl o tom v tu chvíli mluvit. Pochyboval, že by film vydržel vodní lázeň, i když byl aparát zabalený v té fólii. Koneckonců, co může člověk čekat od levného jednorázového aparátu…

Mary Ellen si dřepla k ohni a shrábla dohromady zuhelnatělé dřevo. „Slyšeli jsme výstřely,“ řekla. „Ale řeka v té době stoupla. Nemohli jsme se přes ni dostat.“

„To je v pořádku,“ řekl Cam. „Vytáhla jsi mě a Fracka z vody. Díky.“ Začal se nekontrolovatelně třást.

Obešla oheň, sedla si k němu a objala ho kolem ramen. Vděčně přijímal její tělesné teplo. Držela ho, dokud se nepřestal třást. Pak uslyšeli v dálce pokřik a ona se odtáhla.

Marshall se přiblížil přes louku a připojil se k nim u ohně. „Tři hodiny,“ řekl. Prohlédl si Cama a promočeného psa. „Byli jste si zaplavat, jak vidím. Kde máte svého uprchlíka?“

Cam se zahleděl na proudící vodu a stručně konstatoval, že seržant Cox je mrtvý. Oba strážci parku se na něho překvapeně podívali.

„Je v řece?“ zeptal se Marshall a podíval se přitom na hřmící vodu.

„Ano,“ prohlásil Cam.

Náhlý poryv větru je přiměl podívat se na hřeben. Bouřkové mraky vypadaly jako valící se vlna černé vody. Napravo se asi zablesklo. Skály na východní straně měnily barvu v nestálém slunečním světle.

„Jak vysoký je ten hřeben?“ zeptal se.

„Kolem patnácti set metrů,“ odpověděl Marshall. Dorazil k nim další prudký poryv větru. „Tři hodiny jsou až moc dlouho, zdá se. Ptali se, jestli se nemůžeme vlastními silami dostat ven z kaňonu. Řekl jsem, že to nejde.“

„Jo, to je pravda,“ podotkla Mary Ellen. Znovu pohlédla na hradbu mraků. „I když nám asi nic jiného nezbude, pokud se sem nedostanou. Tamhleta bouřka může být pěkně divoká, až se sem spustí.“ Obrátila se na Cama. „Můžeš chodit?“ zeptala se. Přisvědčil.

„Dobře. Musíme do tábora, připravit se na odlet.“ Cam se zvedl na nohy. Když došlápl na nohu s naraženým kolenem, zasykl bolestí. Pak pomohl Marshallovi uhasit oheň. Tento úkol byl celkem snadný, protože voda se mezitím zvedla na pouhého půldruhého metru od jejich stanoviště. Cam se naposled podíval na řeku, jestli neuvidí Frick. Nic. Nechtěl ji tady nechat živlům napospas.

„Nezvládli byste vy dva uklidit tábor sami?“ zeptal se. „Rád bych se podíval po svém druhém psovi.“ Marshall se tázavě podíval na Mary Ellen, a ta přikývla. „Tak dobře,“ řekl, „ale musíte být zpátky nejpozději do dvou hodin. Když uvidíte, že se bouře už žene dolů, utíkejte co nejrychleji do tábora. Na vrchol hřebene to je odsud kolem dvaceti kilometrů, ale bouřka to dolů zvládne stejně rychle jako lavina.“

Cam si obul boty, oblékl vlhkou bundu a vydal se hledat Frick.

O dvě hodiny později se belhal do kopce k čekající dvojici. Frack šel s ním, ale Frick nikde. Cam pročesal břeh řeky, kam až to zvládl. Obloha teď nabyla tmavě šedého odstínu a bouře se začínala spouštět dolů. Teplota mírně stoupla a ve vzduchu se vznášela vlhkost. Cam zkontroloval bundu – byla už skoro suchá. Měl pocit jako kdysi, když na něj lezlo těžké nachlazení. Tábor byl skoro celý sbalený. Jen největší stan nechali zatím stát, pro případ že by bouře dorazila dříve než vrtulník. Mary Ellen podala Camovi misku s horkou polévkou, kterou ohřála na lihovém vařiči.

„Zatím nic,“ řekl a sevřel dlaněmi horkou kovovou misku. Když dojedl polévku, podala mu balený obložený chléb s masem. Snědl polovinu a druhou podal Frackovi, který čekal venku před jídelním stanem. „Nenašel jsem ani žádné mrtvoly,“ řekl. „Jen jednoho jelena.“

„Mary Ellen říká, že viděla horského lva,“ prohlásil Marshall. „Tím je to oficiální.“

Cam přikývl. Nechtěl mluvit o tom, co se stalo s Kennym.

Marshall si odkašlal.

„Musíme napsat zprávu,“ prohlásil.

„Já vím,“ odpověděl Cam. „Ve vhodnou dobu vám popíšu, co se stalo. Máte na stanici telefon pro zabezpečené spojení?“

Marshall se zasmál. „U správy parku? Ani náhodou.“

„Šerif ho mít bude,“ dodala Mary Ellen.

Cam přikývl. „Až se vrátíme, musím podat zprávu. Co kdybych k tomu přizval vás dva? Nemusel bych to všecko vypravovat dvakrát.“

„To zní dobře,“ odpověděl Marshall. „Ale vy nám nemusíte…“

Cam ho přerušil. „Ale ano. Jednu věc vám řeknu rovnou. Zabil ho panter.“

Marshall se zarazil. Nezmohl se na víc než překvapené „Á“.

„Ale nebyla to vina toho pantera,“ řekl Cam. „Kenny ho fotil zblízka.“

„Kristepane,“ vydechl Marshall. „Tak to nebyly jen plané řeči?“

V tom okamžiku jejich rozhovor přerušil zvuk blížící se helikoptéry. Vylezli ze stanu a začali jej skládat. Vítr už vanul dost silně a na své straně hřebene viděli kupu mraků, i když přímo na ně skutečná bouře ještě neudeřila.

Helikoptéra se objevila od východu, jednou zakroužila nad loukou, srovnala se ve větru a pak dosedla přesně na místo, kde měli před nedávnem tábor. Osádka byla stejná jako při příletu.

Jakmile se otevřel příklop, začali dovnitř házet zavazadla. Cam viděl ve ztemnělém Chopu blesky, jak křižují mračna. Když všechno naložili, podali dovnitř Fracka a sami také nastoupili. Člen posádky, který byl venku, se rozhlédl kolem, řekl něco do interkomu a také naskočil dovnitř. Zavřel poklop a zkontroloval, zda mají všichni zapnuté bezpečnostní pásy.

Vrtulník se plavným pohybem vznesl a zamířil k řece. Cam vyhlédl na zasněženou louku a ihned spatřil nezaměnitelnou siluetu běžícího německého ovčáka, jak se žene za vrtulníkem. Zakřičel, aby upoutal pozornost člena posádky, a pak ukázal dolů. Ten se tam podíval a řekl něco do interkomu. Frack si mezitím také všiml své družky venku a začal štěkat. Muž poslouchal a pak zavrtěl hlavou.

„Nejde to,“ zakřičel. „Pilot říká, že už musíme pryč.“

„Kecy,“ zařval Cam. „Nemůžem ji tu nechat umřít hlady.“ Muž znovu promluvil do interkomu, ale vrtulník začal nabírat výšku. Daleko pod nimi se Frick snažila udržet s vrtulníkem krok, jako kdyby tušila, kdo je uvnitř.

Muž se zatvářil zklamaně a zavrtěl znovu hlavou. Cam si rozepnul pás, vstal, gestem přivolal Fracka, přistoupil k poklopu oddělujícímu pilotní kabinu a dalším gestem poslal psa dovnitř. Tam začal Frack předvádět své parádní zastrašovací číslo. Zuřivě štěkal a cenil zuby, až sliny stříkaly pilotům na přilby. Cam se musel přidržovat stěn, protože se stroj několikrát nebezpečně zakymácel. Pak pilot zřejmě rezignoval a začal se strojem klesat na přistání. Cam zavolal Fracka zpátky a ignoroval užaslý pohled člena posádky. Zdálo se mu, že se Mary Ellen za obrovskými brýlemi proti slunci potutelně šklebí.

Znovu přistáli a otevřeli příklop. Cam vyskočil a zavolal na Frick, která prudkým sprintem překonala zbývajících sto metrů k vrtulníku. Rovnou z běhu naskočila dovnitř. Cam nastoupil za ní a zapnul si pás, zatímco se oba psi nadšeně vítali. Stroj se vznesl s divokým cuknutím. Cam si všiml, jak si piloti a člen posádky dlouze povídají interkomem a dívají se na psy. Jakoby mimochodem vytáhl z kapsy revolver a začal místo prázdných nábojnic nabíjet do bubínku nové. Když člen posádky spatřil zbraň, přestal mluvit. Zbytek cesty do Pinevillu seděl jako zařezaný co nejdál od svých pasažérů. Za nimi Chop zažíval svou první zimní bouři. Cam se choulil do navlhlého šatstva a hřál se vzpomínkou na objetí Mary Ellen. Byl to jeho první blízký kontakt s ženským tělem po dlouhé době.

57

Cama v motelovém pokoji probudil záchvat zimnice. Chvíli si marně pokoušel vybavit, kde je a co tam dělá. Měl za sebou hlášení šerifovi. Jak slíbil, nechal při tom oba strážce poslouchat a popsal, co se Kennymu přihodilo v Chopu. Šerif ho vyslechl a pak ho požádal, aby se hned druhý den vrátil do Tribora. Cam si našel motel, kde se pokoušel dát trochu dohromady, protože Mary Ellen slíbil, že se s ní večer sejde v místní hospodě.

Bolela ho hlava a kolena a byl si jistý, že má horečku. Pokoušel se podívat na hodinky, ale nějak se mu nedařilo rozsvítit osvětlení ciferníku. Rozhodl se pro horkou koupel, aby zahnal zimnici. Z koupelny se dopotácel do postele a přikryl se všemi přikrývkami, které v pokoji našel. Pak mu začalo být nesnesitelné vedro, tak vstal a nastavil klimatizaci na co největší zimu. Ležel v posteli a říkal si, že by si měl sehnat aspirin. Začal sám sobě nahlas vysvětlovat, jak najít lékárnu. Po nějaké době uslyšel před dveřmi hlasy. Někdo zaklepal, a za chvíli znovu. Nakonec se dveře otevřely a objevila se Mary Ellen Goodeová v doprovodu ustaraně vyhlížejícího recepčního.

„Hádej, kdo přišel,“ zavolala a vstoupila do pokoje. Cam se pokusil o úsměv a chtěl něco říct, ale dokázal jen drkotat zuby. Otřásla se zimou a vypnula klimatizaci. Poděkovala recepčnímu a zavřela za ním dveře „Podívej se na sebe,“ řekla a zavrtěla hlavou. „Čekala jsem na tebe zbytečně.“

„Ko… kolik je hodin?“ vypravil ze sebe s obtížemi.

„Půl dvanácté,“ odpověděla. Našla kódovanou kartu sloužící jako klíč k pokoji, a řekla, že se hned vrátí. Po dvaceti minutách mu přinesla tylenol a přiměla ho, aby si lék vzal a zapil ho spoustou vody.

„Díky, že jsi přišla,“ řekl. „Takhle to se mnou ještě nikdy předtím neseklo.“

„Jo, říká se tomu stav vyčerpání po záchraně,“ prohlásila. „To je běžná reakce organismu. Přežiješ, protože tělo jede díky adrenalinu na doraz. Pak si vybere svou daň.“ Zaváhala. „Je mi líto tvého zástupce.“

Cam přikývl, i když za tento pohyb zaplatil zvýšenou bolestí hlavy. „Jo, byl to dobrej chlap a dobrej policajt,“ řekl. „Ještě pořád jsem se s tím úplně nesmířil.“

„S tím, že patřil k nim?“

Cam přisvědčil. Tylenol začínal zabírat. Z vedlejšího pokoje uslyšeli vemlouvavý mužský hlas, následovaný dívčím hihňáním.

„Kenny mi to potvrdil. Byli to oni, kdo pomohl Jamesi Marlorovi chytit ty dva. A byli na to pyšní.“

„A tu soudkyni?“

„Ne,“ řekl. „Tvrdil, že to oni nebyli. Nakonec řekl něco, čemu jsem vůbec nerozuměl. O dívání se do zrcadla. Asi už mluvil z cesty.“

„A ty se teď cítíš hrozně, protože jsi ho tam musel nechat.“

Přikývl. „Jo. Vím, že jsem prostě nemohl nic dělat, ale opouštět raněné…“

„Byl ještě naživu, když jsi odcházel?“

„To ne, ale i tak…“

Zvuky z vedlejšího pokoje nabíraly očekávaný vývoj.

„Daří se jim lépe než nám,“ řekl Cam s náznakem úsměvu.

Její úsměv rozzářil celou místnost. „Někteří chlapi nemyslí na nic jiného, co? Tady máš ten tylenol. Pamatuj si, že se musí zapíjet spoustou vody. Nechceš něco k jídlu?“

Při pouhém pomyšlení na jídlo se mu začal obracet žaludek. Všimla si toho a beze slova přisunula blíže k posteli koš na odpadky. „Promiň, to jsem nechtěla,“ řekla. „Co kdybys mi zavolal, až se dáš trochu dokupy. Jestli si myslíš, že to k něčemu bude, tak s tebou pojedu do Tribora, až tady skončí vyšetřování.“

Přikývl, ale hlavně se musel soustředit na to, aby udržel žaludek tam, kam patří. Zavřel oči. Věděl, že jí chce ještě něco říct, ale ani za nic si nebyl schopen vybavit, co to je. Pak cítil, že zhaslo světlo, a uslyšel zavírání dveří. Ve vedlejším pokoji události dospěly ke svému vyvrcholení. Má tak někdo štěstí, pomyslel si.

58

„Podívat se do zrcadla?“ zopakovala Jay-Kay tázavě. „Když se podívám do zrcadla, tak vidím sebe.“

Seděli v obývacím pokoji jejího bytu v Charlotte. Cam a Mary Ellen měli za sebou jednání v Triboru, kde se s nimi setkali Bobby Lee a Steven Klein. Šerif se stejně intenzivně jako o Camovo vysvětlení zajímali o to, co mu řekne Mary Ellen. Okresní prokurátor je pak opustil, a oni tři na žádost speciálního agenta McLaina odjeli do Charlotte. Tam Cam vylíčil McLainovi poslední události v okrese Carrigan. McLain v doprovodu dalších dvou agentů FBI si vše vyslechl bez poznámek. Cam měl z jejich zamlklosti zvláštní pocit, ale Bobby Lee si z toho zřejmě hlavu nedělal. O přestávce na kávu McLain na chvíli zmizel. Když se vrátil, tiše požádal Cama, Mary Ellen a šerifa, aby se s ním za hodinu sešli v bytě Jay-Kay.

Cama stále ještě bolelo celé tělo z nárazů do skal pod hladinou řeky v kaňonu. Občas musel při řeči vstát a procházet se po místnosti, ale horečky se už naštěstí zbavil.

„Bylo to vlastně to poslední, co řekl před smrtí,“ prohlásil. „Možná už mluvil z cesty. Ta šelma mu vyrvala vnitřnosti z těla.“

Šerifa viditelně rozrušil jednak samotný fakt, že Kenny zahynul v horách, a jednak to, že Cam musel nechat jeho mrtvé tělo napospas rozvodněné řece. Zeptal se Mary Ellen, jak velké jsou šance na nalezení těla. Odpověděla, že až do pozdního jara prakticky nulové. A do té doby, samozřejmě…

„Výslovně tedy přiznal, že pomáhal při popravě těch dvou na elektrickém křesle?“ zeptal se McLain.

Cam přikývl. „Jeho bratr to křeslo sestrojil a provedl samotné popravy, ale Kenny ho na ty dva přivedl. Mám své podezření, že mu možná pomáhal víc, než přiznal, ale to už se teď nedozvíme. Trval však na tom, že za tu bombu může někdo jiný.“

McLain si zamračeně promýšlel, co si právě vyslechl, takže Cam začal uvažovat, na kterém místě vystupuje on sám na McLainově seznamu podezřelých. „Ale kde je?“ zeptal se McLain. „Kde je to křeslo?“

„Kdo ví? Marlor to podle svých slov řekl těm lidem, kteří mu pomohli.“

„Dobře,“ řekl šerif nakonec. „Máme dva možné členy té skupiny, které odhalila analýza slečny Bawové. Mimochodem, ani jeden z nich nebyl poslední dobou zraněn.“

„Skupina byla zřejmě omezena na sedm členů,“ řekl Cam. „Můžeme počítat ty dva možné členy, Kennyho a Marlora. Zbývají tři neznámí. Jeden z nich mohl být ten zraněný. Jay-Kay, hledala jste i tyhle údaje? Pracovní úrazy a období pracovní neschopnosti?“

„Něco ano, něco ne,“ odpověděla. „Zdravotní záznamy jsou více střežené než pracovní výkazy a záznamy o dovolených, ale určitě se něco dozvím, když se podívám do souborů zdravotních pojišťoven a státního ministerstva zdravotnictví.“

„S jejich vědomím?“ zeptal se šerif.

Jay-Kay se místo odpovědi jen usmála. Šerif raději netrval na odpovědi.

„Zpátky k tomu zrcadlu,“ řekl Cam. „Můžeme snad předpokládat, že Kenny nelhal.“

„Proč by ne?“ zeptal se šerif útočně.

„Přiznání umírajícího,“ odpověděl Cam. „Co by získal lhaním? Tvrdil, že tu bombu na Annie nenastražili. Pak dodal, abych řekl McLainovi, ať se podívá do zrcadla.“ Obrátil se na McLaina, který zamyšleně hleděl do neurčitá. „Co tím podle vás mohl myslet?“ zeptal se ho Cam.

McLain náhle vzhlédl. „Co jste to právě řekl?“

„Ptal jsem se, co tím podle vás…“

„Ne, myslím, co říkal seržant Cox.“

„Řekni McLainovi…“

„Ano,“ řekl. „Teď to dává smysl. Předtím jste říkal jim. Sakra. Sakra!“

Bobby Lee se zaujatě naklonil dopředu. „Takže existuje ještě skupina?“

„No a?“ řekl McLain a zatvářil se odmítavě.

„Federální skupina,“ dodal Bobby Lee nevěřícně. McLain pomalu přikývl.

„Koukám, že to pro vás není nic nového.“ konstatoval Cam. „Vy takové podezření už nějakou dobu máte, co?“

McLain opět váhavě přikývl.

„Proto jste se s námi o té věci přestali bavit, je to tak?“

„Měl jsem najednou stejný problém jako tady šerif,“ odpověděl McLain. „Nebylo mi jasné, komu můžu věřit a komu ne. Ti agenti, co tam dnes se mnou seděli… Mám je vypůjčené z Washingtonu na dočasné přidělení. Přizval jsem taky vyšetřovatele naší vnitřní inspekce.“

„Při kontrole Jamese Marlora na Internetu,“ obrátila se Jay-Kay na McLaina, „mi u FBI v Charlotte řekli, že se nemám starat o federální souvislosti, protože prý nemá záznamy ve federálních databázích a dokonce ani v AFISu. Že to už prověřovali. Já jsem to po nich nekontrolovala.“

McLain zasténal. „V AFISu být musí,“ řekl. „Byl přece v armádě. Tam berou otisky prstů každému.“

„Vaše analýza probíhala pouze v databázích státu Severní Karolína?“ zeptal se Cam.

Přikývla.

„Mohl by mi někdo říct, o co tady jde?“ zeptala se Mary Ellen.

McLain ji ignoroval. Cam si říkal, že speciální agent vypadá, jako kdyby mu hrozil náhlý konec kariéry. Což mohlo být na pořadu dne. Skupina neposlušných policistů okresního formátu, to je jedna věc, ale něco takového v FBI? „Je to asi horší, než jsem čekal,“ prohlásil McLain. „Navrhuju teda tohle: Jay-Kay, můžeme vám svěřit slečnu Goodeovou do dočasné péče? Myslím, že by teď neměla odjet do Tribora.“

„Proč myslíte, že je v Charlotte ve větším bezpečí?“ zeptal se Cam.

„Protože seržant Cox přišel o život, když jste byl u toho vy,“ odpověděl McLain. „To by někoho mohlo vyprovokovat k nějaké akci. A do tohohle okresu jste ji přivedl vy, to se tu všeobecně ví.“

„Proč by mi mělo vůbec něco hrozit?“ zeptala se Mary Ellen.

„Pravděpodobně vám taky nic nehrozí, slečno Goodeová,“ odpověděl McLain. „Ale než se mně a šerifovi podaří zjistit, kdo je v tomhle zmatku vlastně kdo, byl bych raději, kdybyste se nám moc nevzdalovala. Šerife Baggette, souhlasíte?“

„Rozhodně,“ souhlasil Bobby Lee. „Vy si tedy myslíte, že okresní a federální skupina jedna o druhé vědí?“

„Ano,“ odpověděl McLain. „To je samozřejmě dost vražedná kombinace, že? Co mi vrtá hlavou, je to s tím focením pantera tváří v tvář. Probírám si své podřízené jednoho po druhém a u žádného z nich si nic takového neumím představit.“

„Možná ani nejde o vaše podřízené,“ podotkl Cam. „Můžou být u ATF, DEA nebo třeba CIA.“

Nakonec se dohodli, že Mary Ellen zůstane v bytě Jay-Kay a Cam se šerifem se vrátí do Tribora. McLain slíbil, že s nimi zůstane v kontaktu a druhý den ráno navrhne další postup.

59

Další den Cam strávil na nejrůznějších schůzích a administrativními úkony spjatými s úmrtím policisty za mimořádných okolností. McLain nezavolal a nenavrhl další postup. Šerif vysvědil, že mu okresní prokurátor Klein doporučil nechat iniciativu na FBI. Cam si v poledne promluvil po telefonu s Mary Ellen, aby se ujistil, že je s ní všechno v pořádku. Zjistil, že strážkyně parku dělá společnost Jay-Kay, která se snaží proniknout do některých údajně neproniknutelných datových systémů státu Severní Karolína.

Na konci pracovního dne se Cam usadil u dveří kanceláře Bobbyho Lee a čekal. Kolem půl sedmé ho šerif zavolal k sobě dovnitř.

„Jak jsme na tom?“ zeptal se Cam bez okolků.

„Užil jste si den příjemně, poručíku?“ zeptal se Bobby Lee. „Já přímo skvěle. Chtěl byste slyšet, jak skvělý to byl den?“

Cam se posadil. „Ukaž mi, co máš, a já ti ukážu, co mám já,“ řekl.

Šerif se pousmál. „Do prkýnka,“ prohlásil. Silnější kletby nepoužíval. Jak písmenková polívka. FBI, SBI, ATF, ADA, ME, IA a takdál. Jedině CIA chybělo. „A co vy?“

„Tak nějak podobně,“ odpověděl Cam. „Strávili jsme hodně času zbytečnejma řečma. McLain nevolal?“

„Ne. Zato volali byrokraticky založení šťourové z Hooverovy budovy ve Washingtonu. Řekl bych, že jsem pomalu zralý na to, abych si založil svou vlastní skupinu odbojných policistů.“ Odmlčel se a konečně na chvíli zvážněl. „Jak se na vás tváří lidi?“

„Ti zvídavější vyzvídají,“ odpověděl Cam. „Někteří si mě naopak drží pěkně od těla. Naznačují, že jsem byl u jeho smrti, tak kdoví jestli mi můžou věřit.“

Šerif vstal a šel se podívat ven z jediného okna, které v kanceláři měl. Na parkovišti už svítilo veřejné osvětlení, ale stále ještě tam parkovalo poměrně dost aut.

„Pokud jde o mě, zachoval jste se správně,“ řekl. „Ale tenhle můj názor vám moc nepomůže, až příště půjdete do baru k Frankovi. Kenny Cox byl mezi lidma oblíbený. Ať nakonec dělal, co dělal.“

„Anebo byl oblíbený právě kvůli tomu?“ nadhodil Cam. „Je docela možné, že po tomhle tady nebudu moct dál pracovat.“

Bobby Lee mu věnoval zamyšlený pohled. „No, nebudu vám to vyvracet, poručíku. Vy jste se vrátil a Kenny Cox ne. To si lidi zapamatujou.“

Přerušilo je zazvonění telefonu. Šerif zvedl sluchátko a ohlásil se. Dlouhou chvíli poslouchal, pak si něco zapsal, řekl „Dobře“, a zavěsil.

„To byl operační důstojník,“ oznámil. „Na číslo 911 někdo zavolal, ať si zkontroluju e-mail. Jak se nám prý líbí elektrospotřebiče o vysokém výkonu.“

Camovi běhal mráz po zádech, když sledoval šerifa, jak otevírá e-mailovou schránku, chvíli ji studuje a pak spouští stahování souboru. Cam se mu postavil za záda a sledoval monitor. Video s povědomým začátkem: černá obrazovka, na níž se postupně formuje obraz křesla.

„Doprdele,“ řekl Cam tiše.

Jako předtím seděla na křesle postava a na hlavě měla kápi. Pak se v reproduktorech počítače ozval hučivý zvuk. Nad ním zazněl elektronicky upravený hlas.

„Všichni povstaňte,“ prohlásil – snažil se napodobovat začátek jednání u soudu. Hučení zesílilo a pak zase trochu zesláblo. „Řekněte poručíkovi, že má něco, co patří nám. Chceme, aby nám to vrátil.“

„Co to má sakra být?“ zeptal se Bobby Lee. „To mluví o vás?“

Rozhodně to tak vypadá, pomyslel si Cam. Všiml si, že hlas tentokrát mluví v množném čísle, říká „nám“ a ne „mně“.

„Poručík má hlavu, a ta patří nám. On se o ni nezasloužil. A my ji chceme. Můžeme udělat obchod. Tuhle hlavu za tu, co má on.“

Pak ruka v rukavici zvedla kápi z hlavy sedící postavy – ukázal se vystrašený obličej Mary Ellen Goodeové.

Cam ucítil, jak se mu stahují vnitřnosti. Tohle se tedy určitě nemělo stát. „Tuhle hlavu za naši. A chceme, aby nám ji přinesl Richter. My mu řekneme kdy a kde. Půjde to podle našeho, nebo tahle žena na tom křesle umře.“

Pak obrazovka ztmavla. Oba stáli u stolu a nevěděli, co říct.

Cam potom Bobbymu Lee vysvětlil, co pro kočkadéry znamená hlava. Díky tomu si na něco vzpomněl. Má přece ten Kennyho fotoaparát. Není jasné, co se stalo s filmem v řece, ale aparát je neporušený a leží na stole v Camově kanceláři. Řekl to Bobbymu Lee.

Ten jen nevěřícně hleděl. Opatrně si odkašlal, jako kdyby se chtěl ujistit, že může mluvit, a pak Cama požádal, aby aparát odnesl do kriminalistické laboratoře, ať se tam pokusí vyvolat fotografie. Cam dal aparát technikům a vrátil se do šerifovy kanceláře.

Bobby Lee zavolal McLainovi. Přepnul telefon na hlasitý hovor. Řekli mu, že tam speciální agent McLain není.

„Tak ho sakra sežeňte.“ prohlásil Bobby Lee, ke Camovu překvapení velice útočným tónem. „To je příkaz, ne prosba. A před pěti minutami bylo pozdě.“

Chvíli čekali a Cam se mezitím pokoušel dovolat Jay-Kay. Nikdo to nebral. Nakonec se v telefonu ozval McLain. Bobby Lee mu stručně sdělil, co se stalo. McLain zaklel a řekl, že pošle lidi do budovy, kde má byt Jay-Kay.

„Je vám doufám jasné, o co tu jde?“ zeptal se šerif.

„Nechtějí nějaké fotky, chtějí poručíka Richtera.“ odpověděl McLain.

„Rozumím tomu moc dobře. Podle jejich pravidel tuhle hru hrát nebudem.“

Cam si vzpomněl na vyděšený bledý obličej Mary Ellen a chtěl něco říct, ale Bobby Lee ho gestem ruky zarazil.

„Přijedu do Tribora s výjezdovou skupinou.“ prohlásil McLain.

„My tady v okrese Manceford s únosci nevyjednáváme, speciální agente.“ zareagoval Bobby Lee. „Jednou jim řekneme, jak se věci mají, a pokud se nepodvolí, tak je prostě zabijeme. Všechny do jednoho.“

„Myslím, že tam naše výjezdovka musí přijet, šerife.“ zopakoval McLain své stanovisko.

„Já zase myslím, že byste si měl najít svou konzultantku. Kam se asi poděla, když unesli tu strážkyni parku?“

„Jo, to taky.“ odpověděl McLain. „Ale i tak musíme přijet k vám.“

„Tak ale dělejte rychle,“ prohlásil Bobby Lee. Pak zavěsil, hned zase zvedl sluchátko, zavolal operačního důstojníka a nařídil mu, aby sehnal jednotku rychlého nasazení. Cam si řekl, že to je vhodná příležitost jít se na parkoviště trochu nadýchat čerstvého vzduchu. Jak tam tak stál a dýchal, ze dveří laboratoře vyšel technik a v ruce držel obálku. Když uviděl Cama, zamířil k němu a obálku mu předal.

„Obrázky se celkem vyvedly,“ řekl. „Tyhle jednorázové hračky jsou vodotěsné. Navíc byl tenhle aparát zabalený ve fólii a film má ještě izolaci proti světlu.“ Váhavě se rozhlédl. „Musel to být pěkně odvážný chlapík, co to fotil,“ dodal.

„To byste ani nevěřil,“ odpověděl Cam.

„To fotil seržant Cox?“

„Bez komentáře,“ odpověděl Cam, ale kývl přitom hlavou.

„Ach bože,“ řekl technik a otřásl se.

Cam mu poděkoval a otevřel obálku. S překvapením v ní našel dva tucty obrázků o rozměrech osm krát deset palců.

Pár panoramatických krajinek Smoky Mountains, několik fotografií zblízka a na nich otisky tlap v písku a bahně, pohledy do skalnatých roklí, pár fotek skalní stěny v Chopu, z toho jedna ukazovala ústí jeskyně. Pak několik dramatických momentek. Kočka stojící na skalní římse ve světle fotoblesku, zřejmě když se Kenny na laně vzdaloval, pak kýžený obrázek kočičí hlavy zblízka, to když ho houpačka přinesla do druhé krajní polohy. Rozmazaný snímek při dalším kyvu ven, a nakonec ten, kdy se kočka na Kennyho vrhla. Pak přišla série Camových pokusů odradit kočku fotobleskem. Tyto obrázky byly skoro všechny rozmazané. Jen jeden se vyvedl opravdu pěkně, rozčilená šelma na něm byla vidět zcela zřetelně, s hlavou německého ovčáka v pozadí. Pak několik silně přeexponovaných snímků a jedna fotografie u táborového ohně.

Cam se na ni pozorně zadíval. Osvětlení nebylo moc dobré a lidé sedící u ohně měli na hlavách vlněné kukly, v nichž byly z obličejů vidět jen oči. Jediným mužem bez kukly byl Bělooký Mitchell. Kočkadéři?

Hleděl na oči v kuklách a snažil se je poznat. Měl pocit, že poznává Kennyho, ale pak si řekl, že ten pravděpodobně fotografii dělal. Přesto se mu ty oči zdály povědomé. Všichni u ohně na sobě měli teplé zimní oděvy, takže se nedalo vyčíst skoro nic o postavě a velikosti. Marně prohlížel objemné kabáty a tlusté čepice a hledal nějaký známý rys, třeba součást policejní výstroje nebo odznak. Kromě Bělookého seděli u ohně čtyři lidé. Fotografující byl pátý, takže dva chyběli. Nedalo se říct, kdy fotografie vznikla.

Odnesl fotografie do budovy a ukázal je šerifovi.

„FBI po nich určitě skočí,“ prohlásil šerif. „Přinejmenším dokud nenajdou ty svoje odpadlíky. Proto asi McLain říká, ať se do ničeho nepouštíme, než sem dorazí.“

„Musím si zkontrolovat hlasovou poštu,“ řekl Cam, „jestli mi už něco neposlali.“

„Předpokládám, že už jste si v hlavě přebral, o čem jsem před chvílí mluvil,“ prohlásil šerif. „Jim nejde o nějaké fotky. Jde jim o vás. Pokud vás zlikvidují, nezbude už nikdo, kdo by mohl dosvědčit, že ta jejich skupina vůbec existovala. A v takovém případě se z té vaší přítelkyně z hor stane jen zbytečná přítěž.“

„Federálům by takový konec nemusel vadit,“ řekl Cam.

Šerif zavrtěl hlavou. „Ne, tomu nevěřím. Chtějí to udržet pod kontrolou, ale ne pod pokličkou.“

„Ta skupina nás kontaktovala. My musíme jednat, ne schůzovat. Mary Ellen je na tom bledě. Nemůžu se tvářit, že se nic neděje.“

„Nezvolil jste správné zájmeno, poručíku, ale jinak s váma souhlasím. Profesionální pravidla mi teď velí, abych vás dal k ledu a svěřil to někomu jinému – protože máte osobní vztah k oběti.“

Cam přikývl, zamyslel se a pak se mu rozjasnila tvář. „Fajn, tak mě suspendujte. Pošlete mě domů. Já pak možná poslechnu a možná taky ne. Jestli se to vymkne, můžete říct, že jste mě suspendoval a já neposlechl.“

„Já vám rozumím,“ prohlásil Bobby Lee s chápavým úsměvem. „Ale tyhlety způsoby tady nebudem zavádět. Máme společný problém. A společně se o něj postaráme. Běžte si poslechnout vzkazy, dejte dohromady svůj tým a pak přijďte sem.“

„Na federály teda čekat nebudem?“

„Jak zní to vaše motto, co si myslíte, že neznám?“

„Nás dobrých je málo a nechcem umřít mladí?“

„Jo, to jsem myslel.“

Cam šerifa požádal, aby mu přeposlal e-mail s přiloženým souborem. Pak se vydal nahoru a zkontroloval svou hlasovou poštu. Nic. Překvapilo ho, že celý tým pro stíhání závažných trestných činů už čeká v konferenční místnosti. Asi se doslechli, že se něco děje. Dobře věděl, že chlapci v jeho týmu mají vždycky nejlepší přehled o tom, jaký je cvrkot. Cam si zapnul počítač a pak si šel sednout do čela stolu.

„Dobře,“ řekl. „Kenny Cox.“ Všichni čekali. Vypověděl jim celý příběh a podrobně vylíčil, co se stalo v horách. Nakonec poslal kolovat fotografie horského lva, které udělal Kenny. Pak šel k počítači, otevřel nejnovější video a nechal je se dívat.

„Oni ji vrátí výměnou za ty fotky?“ zeptal se Tony. „Vždyť musej vědět, že si necháme kopie.“

„Jen když je doručím já,“ řekl Cam. Všichni hned pochopili.

Ozýval se vyzváněcí tón. „Ostraha budovy říká, že vám přišlo něco, co vypadá jako dopisová bomba,“ oznámil důstojník ve službě.

„Prosím?“

„Balíček FedExu polepený hnědou lepicí páskou. Ručně psaná adresa tiskacími písmeny. Jako odesílatel je uveden I. M. Jones, adresa městského vězení v Triboru.“

„Tak jo, proveďte běžný postup,“ řekl Cam.

O hodinu později se objevil šéf pyrotechniků a podal Camovi igelitový sáček a v něm obyčejnou bílou obálku. „Vaše bomba, pane,“ oznámil obřadně.

„Jistota je jistota,“ odpověděl Cam a převzal sáček.

„No jasně,“ odpověděl poručík a odešel.

V obálce Cam našel fotografii a ručně psaný lístek. Na fotografii seděla na elektrickém křesle Mary Ellen Goodeová, tentokrát bez kápě. Ruce a nohy měla připoutány ke křeslu. Na klíně jí ležel mobilní telefon, od něhož vedl tenký bílý kabel. Na lístku stálo: „U tebe doma. Dnes večer. Pozdě. Hlava za hlavu. Když budeš mít posily, ten mobil spustí křeslo.“

„Když se do toho dáme hned teď,“ začal Tony, „můžeme zaujmout pozice dřív, než bude pozdě.“

„Je to skupina, Tony,“ řekl Cam. „Víc než jeden chlap. Určitě nás pozorujou. Proto to nastrojili jako dopisovou bombu. Když viděli robota, jak veze balíček ven z budovy, hned věděli, že jsem dostal jejich vzkaz.“

„Tam přece nemůžeš jít sám, šéfe,“ ozval se Horace.

„Co nachystat trojského koně?“ zeptal se Pardee. „Pojedeš domů sám ve velkém starém suburbanu. Akorát v něm budou schovaní tři chlapi.

Zajedeš do garáže, zavřeš vrata, půjdeš do domu. A máš na místě tři střelce a lepší šance.“

„Nebo jinak,“ ozval se Billy Mays, „vypustíme nějakou fámu pro média, vyvedem tě v poutech a odvezem k výslechu. Do večerních zpráv nakecáme nějaký kraviny. Pošlém do tvýho domu výjezdovku. Dovnitř jich půjde dvanáct, ven devět. Druhý den tě pustíme.“

„Jo, hezký nápady,“ ocenil je Cam s úsměvem. „Ale na něco zapomínáte. Oni jsou policajti a možná agenti FBI. Pomyslete na to, že můžou poslouchat naše vysílačky. Věděj, o čem se bavíme. Odkud budeme vědět, že jeden z těch maníků propašovaných do mýho domu nebude patřit k nim?“

„Tam přece nemůžeš jít sám, šéfe,“ zopakoval Horace.

Cam si povzdechl. „Myslím, že tentokrát budu muset. Já jsem ji do toho vlastně uvrtal. Já ji z toho musím vysekat. Už mi před očima umřel Kenny.“

Díval se na obličeje kolem stolu a viděl na nich, že jeho podřízení mu rozumějí.

60

Cam se rozhodl, že půjde na klíčové zavolání čekat domů. Jeho podřízení, všichni kvalifikovaní pro práci v jednotce rychlého nasazení, si šli dohodnout místo srazu. Mary Ellen Goodeová mu věřila. Neměla žádné důležité informace, ale tohle všecko je teď druhořadé. Teď je prakticky mrtvá, pokud všecko neprovede s dokonalou přesností. Jaké jsou šance? Všecko je to jeho chyba. Takové myšlenky těkaly Camovi v hlavě. Při odchodu si sám pro sebe klel, takže lidé kolem se na něho dívali s podezřením.

Když dorazil domů, nakrmil psy. Pak šel zkontrolovat hlasovou a elektronickou poštu. Nic. Udělal si kávu. Zavolal šerif s novými informacemi. Ve městě byla sestavena speciální jednotka rychlého nasazení. Volal mu McLain, že si vyžádal tým FBI pro osvobozování rukojmí, ale řekli mu, že to bude trvat čtyřiadvacet hodin, než mu ho dají. Tak to zrušil a místo toho svolal taktický tým na 23:00 do Tribora. Dále nabídl služby speciálního nočního sledovacího letadla Sova.

„Tak jo, dávám se poddat. Co je to Sova?“ zeptal se Cam šerifa.

„Kluzák s malým motorem. Může létat v noci, unese pilota a jednoho agenta se speciálním přístrojem pro noční vidění. Můžou pozorovat shora, zůstat tam, dokud je příznivý vítr, a nedělají hluk. Na rozdíl od našich vrtulníků.“

„Ať napřed zavolají, ne?“ odpověděl Cam.

„Nevystavujte se nikde u oken,“ varoval ho Bobby Lee.

„Mám tu dva hlídače,“ řekl Cam s pohledem na německé ovčáky, kteří seděli na obou stranách a dobře si uvědomovali, že se něco děje.

Obešel dům, pozhasínal světla a aktivoval venkovní střešní světlomety reagující na pohyb. Psi ho sledovali z místnosti do místnosti. Vyčistil si automatickou pistoli Sig 0.45 a přichystal taktickou výstroj. Pak si udělal další kávu. Telefon znovu zazvonil až v deset večer.

Ale místo zločinců se ozvala Jay-Kay.

„Jedu z Charlotte po silnici číslo 52,“ řekla. „Jak se dostanu k vašemu domu?“

„O co jde, Jay-Kay?“ zeptal se Cam.

„Je to horší, než si myslíte,“ řekla. „Můžete mi vysvětlit tu cestu, prosím?“

O necelou hodinu později seděla v jeho obývacím pokoji. On se mezitím osprchoval a oblékl do taktické výstroje. Ona na sobě měla kalhotový kostým. Nabídl jí kávu, ale odmítla.

„Jak se to stalo?“ zeptal se jí.

„To nevím. Šla jsem pro něco k jídlu, jen co odešla sekretářka. Ta ten den odešla dřív, protože její syn měl fotbalový zápas. Nechala jsem slečnu Goodeovou v bytě, a když jsem se vrátila, byla pryč.“

„Co ty vaše bezpečnostní systémy?“

„Žádná známka násilného vniknutí.“

„Takže to byli lidi od FBI?“ zeptal se. „Agenti, nebo někdo, koho jste už měla v bytě…?“

„Nevím,“ řekla vyrovnaným hlasem.

„Říkala jste, že je to horší, než si myslím. Mají Mary Ellen Goodeovou. Co může být horší?“

„McLain a FBI si s vámi a vaším šerifem jen zahrávají.“

„Jak?“

„To vám hned vysvětlím, ale napřed mi ukažte, kde tady máte počítač.“ Ukázal na dveře pracovny. Vytáhla z kufříku svazek kompaktních disků a šla k počítači.

„Provedu hloubkové vymazání disku,“ řekla. „Napřed zazálohuju vaše data.“

„No… tak dobře. Ale proč vlastně?“

„Něco jsem našla, když jsem se slečnou Goodeovou procházela některé soubory FBI, co by mohly s touhle věcí souviset.“ Otevřela program pro přesouvání souborů. „Zjistila jsem, že až byste se příště připojil k Internetu, bude na vás číhat počítač FBI, který má z vašeho pevného disku vycucnout všechna data.“ Prsty se jí při řeči míhaly nad klávesnicí. „Zjistila jsem ještě pár dalších věcí, Jene Came, a ty se mi vůbec nelíbily. Asi nás všechny někdo zneužil.“

Převedla všechna jeho data na prázdná cédéčka a pak do stroje vložila jedno ze svých. Za deset sekund obrazovka ztmavla.

„Tak, a je to,“ prohlásila. „Vymazala jsem všecko kromě holého operačního systému a připojení k Internetu. Za chvilku připojím tenhle počítač k Internetu, a jak se ten jejich počítač vrhne na kořist, spolkne spolu s vašimi zbylými daty jeden malý, ale účinný prográmek. Ten vymaže jejich disk.“

Cam neměl zdání, co tím myslí, ale znělo to odborně.

„Hotovo,“ prohlásila Jay-Kay a vstala od počítače. „Teď bych neodmítla tu kávu.“

Seděli v Camově kuchyni a Jay-Kay začala vysvětlovat, jak zjistila pokus o narušení svého systému, když v databázi otisků prstů AFIS zadala vyhledání Marlorova souboru. „Ale můj firewall je prostě neprůstřelný,“ chlubila se. „Když zjistí pokus o průnik, zmocní se ho tak, že ten na druhém konci si myslí, že je uvnitř, zatímco moji tygři už řádí v jeho stroji a dělají paseku v jeho BIOSu. Víte, posloupnost příkazů při spouštění počítače a podobně. Jakmile pak restartují počítač, zbude jim jen pevný disk na zformátování a oči pro pláč.“

Cam přikývl a snažil se tvářit, že aspoň přibližně ví, o čem je řeč. „A tentokrát…?“

„Tentokrát něco moje tygry prostě a sprostě vyhodilo. Dva velké spřažené počítače IBM není snadné jen tak překonat. Musel to být nějaký silný stroj, nejspíš s kódem NSA.“

„A co z toho všeho plyne?“ zeptal se.

Povzdechla si. „Já jsem konzultantka FBI. Jsem prověřená a mám přístup. A přesto kdosi u FBI nařídil, ať mi někdo pronikne do počítače. Tak jsem o tom dala řeč se systémovou operátorkou v Charlotte. Náhodou se s ní znám, pomáhala jsem jí s nějakými bezpečnostními problémy. Tak jsem to nadhodila jako v legraci. Copak, nudíte se? Není do čeho píchnout, tak šimráte pod bradou moje tygry?“

„No a?“

„Podle ní jim Thomas McLain řekl, ať zkusí z mého počítače ukrást tu analýzu chování. Prý jako zkoušku mých bezpečnostních opatření. A jim se to povedlo.“

„Aha!“

„Jo, protože hledali soubor podle názvu. Ten asi získali tady v Triboru, protože pod tím názvem jsem soubor dodala zdejší okresní policii.“ Napila se kávy a pak se usmála. „Stejně je zašifrovaný!“

„Nemůžou ten kód prolomit?“

Zavrtěla hlavou. „Je založený na jednorázově opticky generované náhodné sekvenci. To by museli nějak získat mou polovinu zapsanou na speciální termoplastickou matrici.“

Cam vstal a začal rázovat po kuchyni. „McLain v tomhle případu už od začátku sedí na dvou židlích,“ řekl. „Předpokládejme, že v FBI existuje ilegální skupina, která působí v Severní Karolíně. Nebo že se mezi kočkadéry dostal některý agent FBI. Pokud by tomu McLain věřil, co by teď udělal?“

„Charlotte by bylo plné vyšetřovatelů vnitřní inspekce,“ odpověděla. „Rozebrali by to tam na malé kousky a prošmejdili do posledního místečka.“

„McLain přece tvrdil, že ti dva jsoii od vnitřní inspekce…“

„Tomu nevěřím. Já je neznám, ale kdyby do Charlotte přijel kdokoli od vnitřní inspekce, rozneslo by se to tam mezi agenty FBI rychlostí blesku. Nikdo z nich by nemluvil o ničem jiném.“

Zazvonil telefon. Volal znovu šerif.

„Mám tady slečnu Bawovou,“ řekl Cam. „Ona si myslí, že se u FBI v Charlotte děje něco podivného.“ Rychle shrnul, co se právě dozvěděl.

„No, nikdo od nich se tu zatím neukázal. Právě mi volal Horace. Má pár zajímavých informací o tom posledním videu. V počítačové laboratoři si myslí, že je padělané, nebo možná digitálně upravované. Oči neodpovídají. Něco jako že sítnice skutečné osoby odráží určité vlnové délky světla, zatímco fotka ne.“

„Jak moc je to jisté?“ zeptal se Cam.

„No, tak snadné to mít nebudete,“ odpověděl šerif. „Naši technici nechtějí na sto procent potvrdit, že to video je podvrh. Abych vám teda odpověděl, vůbec to není jisté.“

„To jste mě fakt potěšil.“

„Ale mám ještě něco. Tohle video mělo nějaký jiný druh osvědení. Na těch záznamech poprav nebylo z pozadí vidět vůbec nic. Tady se dal vysledovat kousek podlahy. Jeden z techniků býval řidičem kamionu. Podle něho to vypadá jako přívěs, protože jsou tam stopy jakoby po paletách. A když se nad tím člověk zamyslí…“

„Jo, to mohli vymyslet hlavou,“ odpověděl Cam. V tom okamžiku do kuchyně vstoupila Jay-Kay. „Jak to tak vypadá, mám teda pořád čekat, až zavolají.“

„No, musíme předpokládat, že je naživu a drží ji jako rukojmí. Uvidíme, jak se situace vyvine, poručíku,“ prohlásil šerif. „Mám připravenou jednotku rychlého nasazení a v helikoptéře je tým SBI, pro případ, že ty kecy o Sově byly jen kecy.“

„A co CIA?“ zeptal se Cam.

„Musíme improvizovat. Uvidíme, co se semele. Tímhle telefonem už spolu mluvit nebudeme. Jo, a ať se děje cokoliv, tu ženskou s sebou neberte.“

„Rozumím,“ řekl Cam a zavěsil.

„Váš počítač je teď úředně vymazán,“ řekla. „Máte data na těch cédéčkách, ale možná si je budete chtít někam schovat?“

„Tak co vaše návnada, spolkl ji ten počítač?“

„To zatím nevím, ale pokud jsem měla pravdu v tom, odkud ta hrozba přišla, zítra mi zavolají, abych přišla pomoct při opravě sítě, která se jim najednou zhroutila pod rukama. Jak pokračuje vaše pátrání?“

Cam jí to řekl. Zeptala se, jak by mu mohla pomoci.

„No,“ řekl Cam, „šerif mi zdůraznil, že byste se neměla dnes večer do ničeho připlést.“

Zamračila se. „Ani jsem nic takového neměla v plánu,“ odpověděla. „V čem bych mohla pomoct ve svém oboru?“

„Nemám zdání,“ odpověděl.

Venku se začal zvedat vítr. Cam zapálil plynový krb v obývacím pokoji a nalil oběma další kávu. Sedli si ke krbu. Frick a Frack se stočili do klubíčka na obou stranách krbu a usnuli. Jay-Kay sáhla do kufříku a vytáhla mobilní telefon, aby si zkontrolovala vzkazy.

„Takže nám nezbývá, než čekat,“ řekl. „Mám teď napíchnutý telefon, takže šerif bude hned vědět, až mi zavolají.“

„Možná sem někoho pro ty fotky pošlou…“

„Šerif si myslí, že jim nejde o ty fotky, ale o mě. Jsem zdá se jediný, kdo by proti nim mohl přímo svědčit.“

„Jistě už jste vypovídal, ne?“

„Jo a ne,“ odpověděl. „Šerif ví všecko, svému týmu jsem taky všecko řekl. Pokud jde o Kennyho Coxe, je to tím dané. Ale odpadlíky v FBI to neřeší.“

„Pokud existují.“

„To asi ano,“ řekl Cam. „Proč by se jinak snažili mě zlikvidovat? Unos Mary Ellen taky jinak těžko pochopím.“

„Podle mého ji unesli, aby vás odstavili, ale ne zlikvidovali. Do smrti soudkyně to byla jen osobní pomsta Jamese Marlora, možná s dopomocí někoho od okresní policie. Ta bomba, ta to všecko změnila. Myslím, že to byl omyl.“

„Omyl? Plastická trhavina v autě nemůže být omyl. Někdo ji tam musel nastražit.“

„Možná ji ta bomba měla jen zastrašit, aby konečně odešla od soudu. Nepočítali s tím, že bude chtít někam jet. Proto jí poslali to první varování, aby pochopila, že je v nebezpečí a zůstala doma. Když byla mrtvá, pochopili, že to je zbytečně velké riziko. Pak jste začal všude rozhlašovat, že za tím musel být někdo jiný než James Marlor.“

„Hodně jste o tom přemýšlela…,“ řekl Cam.

Hleděla mu přímo do očí s tím svým výrazem bohorovné nadřazenosti nad obyčejnými smrtelníky. Aniž by odvrátila pohled, vyťukala číslo na svém mobilním telefonu.

Mobilním telefonu…

Náhle mu naskočila husí kůže. Nikdo nezavolá! „Oni“ už přece mají vyslance přímo tady. Tedy vyslankyni.

Usmála se, když mu na očích uviděla, jak mu všecko konečně dochází.

61

„Pro ty fotky jste přišla vy, že?“ zeptal se.

Znovu se usmála. „Zásah do černého, poručíku.“

Začal se zvedat, ona ale výhružně zvedla mobilní telefon a řekla mu, aby si sedl. Vzpomněl si na obrázek mobilního telefonu na klíně Mary Ellen. Tak si sedl. Vytáhla z kufříku pistoli s tlumičem.

„Na co máte tu zbraň?“ zeptal se.

„Jen jako prostředek, který náš rozhovor udrží v mezích běžné zdvořilosti – mám ji na svou ochranu a neublížím vám, když nebudu muset.“

Cam se podíval na psy a zauvažoval, jak jich využít. Tou pistolí by je mohla oba zastřelit, než by se přiblížili. Upřel na ni zkoumavý pohled.

„Tak vy v tom jedete od začátku?“

„Ne, ale už nějakou dobu,“ řekla. „Sloužím jako jejich oči a uši.“

„Jak jste se k nim dostala? A hlavně proč?“

„Jak jsem se k nim dostala? Vyfotila jsem si svou kočičí hlavu, jako všichni ostatní. Bez toho se mezi nás nedostane nikdo.“

Uvědomil si konečně, čí byly ty povědomé oči u ohně. Její. „A proč?“

„Za prvé, zabíjíme jen ty, kdo si to zaslouží. Tehdy při našem prvním setkání jsem říkala jen to, o čem jsem přesvědčená. Veřejné popravy a tak. No, a je to rychlá, nebezpečná a neuvěřitelně vzrušující hra, poručíku. Jak jsem vám už taky jednou říkala, vzrušení miluju.“

„Jo, posedlá adrenalinem. Musíte přece vědět, že máme kopie všech těch fotek a že to policie nebere na lehkou váhu. Pro nás to není žádná hra. Už to stálo život jednoho policisty. Pokud zabijete dalšího, nakonec vás šerif nebo FBI dostane všecky.“

„Napřed by nás museli najít.“

„Víme už přece…“

Skočila mu do řeči. „Nevíte nic, jen to, co jsem vám řekla. Nenapadlovás, že bych vás mohla nasměrovat na nesprávné lidi? Navíc, my přece nemůžem za Coxovu smrt. Tu si způsobil sám. Měl už dvě hlavy. Už tak víc než my ostatní. Chtěl ještě víc, ale kočka nakonec vyhrála. To ježivot.“

„On to udělal proto, že se vám to začínalo bortit pod rukama,“ řekl Cam. „Mohli jste to dělat jen proto, že nikoho ani nenapadlo, že by se něco takového mohlo dít. Teď už se vám ta vaše hra nemůže dál dařit. Najdeme vás všecky, jednoho po druhém. Sama jste nás naučila, jak na to.“

„Ani náhodou, poručíku. Analyzovala jsem nějaké údaje, ale vy si teď nemůžete být jistí, jak to s nimi je. Když se dostanu ke čtení záznamů, umím je i změnit, chápete? My teď nemusíme dělat vůbec nic.“

„Vy jste mě na tu myšlenku tehdy u večeře sama navedla. Proč vlastně?“

„Dodalo to tomu šťávu. Taky jste mi začali věřit a získala jsem přístup k vašemu vyšetřování.“

„Pak jste mi prozradila Kennyho Coxe. Proč? Byl jedním z vás.“

„Už jste ho stejně podezřívali. Mysleli jsxne, že když vám ho předhodíme, možná se podaří utajit tu federální skupinu.“

„Teď o ní ale víme.“

Zasmála se. „Jen nové kolo hiy, poručíku. Já a mí tygři se vám můžem kdykoli postavit. Nikdo neříká, že kvůli tomu musím být v Severní Karolíně. Mám více možností. Ale teď mě dobře poslouchejte. Chcete, aby to Mary Ellen Goodeová přežila?“

„Samozřejmě.“

„Pak musíte utrpět velkou ztrátu paměti. Je to prosté. Nechceme vás zabít. My policajty nezabíjíme. Když mi teď slíbíte, že zapomenete na všecko, co víte, řeknu vám, kde ji najdete.“

Hleděl na ni upřeným pohledem. Není Mary Ellen už mrtvá? Co když technici v počítačové laboratoři měli pravdu? Mimoto tahle ženská přece nemůže věřit, že by někdo dodržel slib daný za takových okolností. Spolupracuje s policií dost dlouho na to, aby věděla, že při osvobozování rukojmí jsou policisté ochotni napovídat hodně lží. Pokrčil rameny. „Dobře, platí,“ řekl. „Kde ji teda najdu?“

Zasmála se. „Ne tak rychle. Víte mimochodem, že je na vás vydán federální zatykač?“

Zavrtěl hlavou. „Na základě čeho?“

„Na základě řady nepřímých důkazů, které svědčí proti vám osobně a proti okresní policii v Mancefordu. Jeden z vašich podřízených nezvládl zatýkání, a tím to celé začalo. A vy jste pak začal fungovat jako černá díra.“

„To jako co?“

„Našel jste Jamese Marlora, a ten se pak hned zastřelil. Bělooký Mitchell zemřel ve vaší přítomnosti. Seržant Cox zemřel ve vaší přítomnosti. O tom, jak ti tři zemřeli, máme jen vaše nepotvrzená svědectví. Navštěvoval jste soudkyni Bellamyovou v době, kdy byla pod policejní ochranou. Byl jste tam v době, kdy na dům někdo vystřelil z pušky velké ráže. Jste jediným dědicem jejího nemalého majetku. Kam se podívají, tam narazí na vás.“

„Můžu vysvětlit každou z těch…“ začal Cam, ale ona mu skočila do řeči.

„Můžete to zkusit, poručíku, ale FBI už vystavěla svůj případ na těch nepřímých důkazech a na další, pro ně rozhodující skutečnosti.“

„Jaké?“

„Zajímavé údaje o vašich telefonických hovorech.“

„Jaké údaje?“

„O volání do telefonních budek. Víte, taky jste do nich volal.“

„Kecy – nikdy jsem nevolal do vůbec žádné.“

„Jenže výpis z vašeho telefonního účtu říká něco jiného. Teď už ano. Chcete si to ověřit?“

Položila mobilní telefon na stůl a přehodila si pistoli do druhé ruky. „Podívejte,“ řekla. „Úřady jsou přesvědčeny, že okresní policisté z různých okresů v tomto státě utvořili nezákonnou skupinu. Navíc si myslí, že vy jste jejím členem. Musíte si sám přiznat, že příležitost k tomu máte ideální.“

Zíral na ni, neschopen slova.

„Bohužel vám musím prozradit, že jsem jim pomohla tuhle představu vybudovat a že ji můžu ještě podpořit. Bez ohledu na to, kde zrovna budu.“

Nevěděl, co říct. Co to říkala před chvílí? Když se dostane ke čtení záznamů, umí je i změnit? Právě s jeho vědomím kompletně vymazala celý jeho počítač. Co když do něj něco přidala?

„A co ta federální odnož?“

„Proč by se měly úřady o něco takového zajímat?“ ušklíbla se. „Nemají žádný důvod.“

„Ale podle toho, co řekl Kenny…“

„Na to, co říkal seržant Cox, máme opět jen vaše slovo, poručíku. A i vy jste připustil, že to bylo nejasné a možná už jen před smrtí mluvil z cesty.“

Opřel se do židle. Najednou mu bylo až nepříjemně horko.

„Takže to vy jste poslala Annie ten e-mail.“

„Ano, z vaší kanceláře. Abych pravdu řekla, přímo z vašeho počítače.“

„A taky jste jí tam dala tu bombu?“

„Ne. Udělal to ten agent, co tam byl se mnou, zatímco já jsem byla uvnitř s tou vaší soudkyní, abych se dostala do jejího počítače a odtamtud do sítě soudu.“

„K čertu s tím – to vy jste ji zabila.“

„Ona se zabila sama. Já jsem vás slyšela, když jste ji zval k sobě. Nezabil jste ji tak vlastně vy?“

Pocítil v sobě nával chladné zuřivosti. Může ji přemoct. Zařve na ni jako horský lev, skočí po ní, sebere jí tu špuntovku a pak jí urve tu načinčanou hlavu. Psi se k útoku připojí. Když na to budou tři, jeden z nich ji dostane. Vyčetla mu z očí, co se mu honí hlavou, a varovně zvedla mobil.

„Když zmáčknu tlačítko odeslat, ta ženská umře,“ řekla věcně. Zhroutil se do židle. „Takže zpátky k naší malé dohodě, poručíku. Bude to takhle: nesmíte svědčit. Nic víc, nic míň. Až se přesvědčíme, že jste dodržel svou část dohody, propustíme ji.“

„Za jak dlouho?“

Neodpověděla. Připomněl si pochybnosti, které měli v počítačové laboratoři o pravosti toho videa. „Myslím, že lžete,“ řekl. „Je už mrtvá, že?“

„Když si to myslíte, mám zmáčknout to tlačítko?“ zeptala se. „Žádnou ránu přes půl města stejně neuslyšíte…“

Zaváhal. Nechala klesnout ruku s telefonem. „Dále, skončíme s popravováním zločinců. Horské lvy také necháme na pokoji. Vy prostě jen odmítnete svědčit.“

„S tímhle se McLain nespokojí,“ řekl. „FBI po tom půjde a nepovolí.“

„S McLainem to už risknem,“ prohlásila. „Řekla bych, že jeho povahu a reakce znám z jeho e-mailů lépe než vy. Od výbuchu té bomby se nedokáže dohodnout s ATF, co se vlastně děje. Ani on nemůže věčně ignorovat všechny ty nepřímě důkazy proti vám. Pokud ale vy zachováte mlčení a my se stáhnem, přestanou se starat. Beztak na ně Washington tlačí kvůli rozpočtu.“

Téhle myšlenkové konstrukci Cam nevěřil, ale situace se mu nezdála vhodná k tomu, aby se hádal. Abych si to srovnal: „já řeknu, že nic neřeknu, vy pustíte Mary Ellen a všecko vám projde?“

„Projde… my jsme jen uplatňovali spravedlnost ve jménu starých božích zásad a ne nějaké moderní politické korektnosti. Navíc to vaše odmítnutí nebude tak nápadné. Pamatujte, že jediným důkazem je vaše slovo. Když nic neřeknete, všem sklapne.“

„Ale co s tím, co jsem už vypověděl do protokolu?“

„V nejhorším to odvoláte. Už si nejste tak jistý. Většina těch situací vás stresovala – snadno jste se mohl splést…“

Nevěděl, co říct. Vždyť když v tomhle domě mluvil se šerifem a okresním prokurátorem, svým způsobem už svědčil. Ona to možná ještě neví. Nebo snad ano? Možná to už zapsali v kanceláři do počítače. Pak už si to asi přečetla. Až přivedu živou a zdravou Mary Ellen, co může šerifovi zabránit v obnovení vyšetřování? Pár podezřelých máme. Teď se musím tvářit, že jdu téhle ženské na ruku.

„I kdyby po mně nešli,“ řekl, „stejně bych musel končit. Do výslužby.“

„Jo, to asi jo. Rozhodně je to lepší, než aby se do vás jednou večer někdo trefil z pušky. Za války jste byl ostřelovač. Dobře víte, jak snadné by to bylo…“

Připomněl si nedávnou vraždu lékaře z kliniky provádějící potraty.

„Vezměte si to ještě jinak, poručíku. Svým způsobem jste vyhrál, protože s tím skončíme.“ Pohlédla na hodinky. „Musím chytit letadlo.“Položila mobil na konferenční stolek. „Tenhle mobil má nastavenou zrychlenou volbu. Nula-jedna aktivuje elektrické křeslo. Nula-dva křeslo vypne. Nespleťte to!“

Znovu pohlédla na hodinky. „Za dvě hodiny, ale ne dříve, zvolte nulatři. Zavolá vám hlasový vzkaz. Řeknete ano a ukončíte hovor. Počkáte pět minut a zvolíte nula-dva.“

„Proč bych neměl rovnou zvolit nula-dva?“

„Protože to neznáte celé, poručíku. Když nebudete postupovat přesně podle mého návodu, každá kombinace kláves spustí křeslo. Tak to dodržte, jak říkám.“

Zaraženě přikývl. Ještě jednou mu pokyny zopakovala.

„A kdy se teda Mary Ellen vrátí?“

Jay-Kay otázku znovu ignorovala. „Teď odejdu,“ oznámila. „Úpravy vašich údajů můžu zrušit. Nebo naopak ještě prohloubit podezření proti vám, když budeme mít pocit, že je to nutné. Šerifovy údaje můžu upravit úplně stejně. Moji tygři umějí z nul a jedniček vyrobit usvědčující důkazy proti každému, kdo má něco společného s počítači, a to je v Americe každý, kdo má vůbec nějaký význam. My jsme pronikli do policejních systémů, poručíku, a pokud jste si ještě nevšiml, ty jsou ve vzájemné kombinaci pořád vlivnější. Nezapomínejte na to.“

Neodpovídal a jen hleděl přímo před sebe. Odešla. Psi ji sledovali, jak odchází, a pak se podívali na Cama.

„Myslím, že tahle ženská mě právě přechcala,“ řekl.

62

O půldruhé hodiny později seděl u šerifa v kanceláři. Mobil od JayKay ležel na šerifově stole. Vedle něj Camovy hodinky, nastavené na zpětné odpočítávání minut.

Jediným přítomným kromě příslušníků okresní policie byl Mike Pierce od SBI. Cam stručně popsal svůj rozhovor s Jay-Kay. Šerif po ní chtěl ihned vyhlásit pátrání, ale Cam mu to rozmluvil. „Napřed přivedeme Mary Ellen, pak bude čas na odplatu,“ řekl. Mike Pierce zkontroloval zprávu, kterou dostal od Jay-Kay. Zvýraznil v ní čísla telefonních budek a pak šel někam hledat záznamy Camova telefonu, aby ověřil tvrzení Jay-Kay.

Cam seděl a nedůvěřivě se díval na mobil, který dostal od Jay-Kay. „Všecky ty kecy kolem tohohle mobilu mi z jednoho důvodu dost vadí,“ řekl.

„Jakého důvodu?“

„Podle toho, co řekla, všecky zrychlené volby spouští křeslo, dokud neodpovím na to volání.“ Pohlédl na šerifa. „Jenže… můžeme jí věřit? Řekněme, že na to volání odpovím ano, jak mi řekla. Pak spustím volbu nula-dva – co když tím Mary Ellen zabiju?“

Šerif se zamračil a Cam si najednou uvědomil, o kolik je jeho nadřízený šedivější a starší, než když celá ta věc začala. „Jestli chcete, vezmu to na sebe,“ prohlásil šerif. „Mluvit do telefonu budete vy, ale ty klávesy stisknu já. Máme v pohotovosti jednotku rychlého nasazení a pro všecky hovory sem bude zjištěno, odkud jdou.“

Cam si povzdechl a klesl do židle. „Ta ženská mě zahnala do kouta, šerife,“ řekl. „Když mě podržíte, možná mě neobžalují, ale u policie jsem skončil.“

Šerif neodpovídal. Místo toho zkontroloval čas na hodinkách ležících na stole vedle mobilu.

„Kde je McLain s tím svým taktickým týmem?“ zeptal se Cam.

„To nevím,“ odpověděl Bobby Lee.

Mike Pierce se vrátil do místnosti, zprávu v ruce. Zavřel dveře a sedl si ke stolu. „Poručíku, jaké máte číslo domů?“ zeptal se. Cam mu ho nadiktoval. Mike se podíval do zprávy a přikývl.

„Vy jste to nečetli a nekontrolovali údaje, co? Jenom její závěry…“

Oba přikývli.

„No, nekecá. Vaše telefonní číslo se tady vyskytuje – podle záznamů chodily hovory mezi ním a těmi vytipovanými budkami. Jenom to neuvedla v závěrech.“

„Doprdele,“ řekl Cam. „To je fakt krása. Jak to mohla provést?“

„Ptal jsem se u telefonního operátora,“ odpověděl Pierce. „Podle jeho techniků se záznamy vedou kvůli fakturaci. Zatím ještě nevedou záznamy kvůli tomu, aby mohli informovat policii. Využívají je jako podklady, když někdo reklamuje špatnou fakturu.“

Oba znovu přikývli.

„Už se vám stalo, že někdy ustoupí a neúčtují sporný hovor? Provedou to tak, že smažou položku z databáze hovorů. Automatický systém pak přepočítá fakturu. Jinými slovy, rozhodně to není zajištěná databáze. Takovouhle úpravu může klidně provést smluvní telefonista někde v Bombaji.“

„Takže pro Jay-Kay a tygry je to brnkačka,“ řekl Cam. „Sakra!“

„Kolik máme času?“ zeptal se Pierce.

Šerif pohlédl na hodinky. „Sedmadvacet minut,“ řekl. Pak Pierceovi vysvětlil Camovy pochyby týkající se zrychlené volby na mobilu. Pierce zavrtěl hlavou a zatvářil se rezignovaně. „Jaké máme možnosti?“ zeptal se. „Ať to s ní dopadne jak chce, stejně jste podezřelý. S těmi záznamy o to víc.“

„Ale ty jsou přece padělané!“ zaprotestoval Cam.

„Říká kdo?“ zeptal se Pierce tiše.

Cam nevěděl, jak dát průchod svému vzteku.

„To není všecko,“ pokračoval Pierce. „Zavolali jsme té ženské do Charlotte. Zvedla to její exekutivní asistentka. Neví, kde slečna Bawová je, ale to prý není nic neobvyklého. Jen tak jsem se jí zeptal, jestli jste tam někdy nebyl. Ten policista se dvěma psy? zeptala se.“

„Můžu to vysvětlit,“ řekl Cam unaveně. „Já jsem…“

Pierce ho zarazil vztyčenou dlaní. „Heleďte, já jsem chodil do večerní právnické školy,“ řekl. „Dám vám zadarmo právní radu – prostě už nic neříkejte. Mně osobně teď stačí, že se za vás zaručuje šerif. Ale pro federály je teď úplně nejsnazší možnost hodit to na vás, aby měli před veřejností svého viníka, a skutečné zlosyny si pak uloví pěkně v tichosti, až se situace uklidní. Oni hrozně dají na obraz před veřejností a tyhlety kecy.“

„Věříte mi, že je to na mě nastrojené?“ zeptal se Cam. Uvědomil si, že skoro křičí.

„Měl jste mít nějaké svědky,“ odpověděl Pierce nevzrušeně.

„Koho?“ zeptal se Cam hněvivě. „Seržanta Coxe?“

„To stačí,“ zarazil Bobby Lee debatu. „Teď je náš hlavní cíl zachránit tu holku, dostat ji zpět živou a zdravou.“

Přišel poručík z jednotky rychlého nasazení, aby se poptal, co a jak. Šerif vysvětlil, že za dvacet minut by se něco mohlo začít dít. „Po těch telefonátech snad budou vědět, kdo odkud volal.“

Všichni sledovali mobilní telefon a odtikávající čas. Čím víc na celou situaci myslel, tím méně Cam věřil, že vůbec někdo zavolá. Měl chuť vyběhnout ven a jako vlk výt na měsíc. Tohle všecko jen proto, že nějaký debil zapomněl dvěma sráčům přečíst jejich práva? Pomyslel na Mary Ellen, jak je připoutaná k tomu příšernému křeslu a čeká, že pro ni někdo něco udělá. Jak dlouho ji tam už drží? Je ještě naživu? Kdy ji natočili na to video? Neboje to video jen padělek, vyrobený nějakým šílencem? Představil si K-Dogovo spálené tělo, nasáklé naftou, ležící vedle nádrže. Neplave tělo Maiy Ellen právě teď v nějaké takové nádrži? „Nikdy jsme neublížili policajtovi,“ tvrdil Kenny, ale po tom teď zbyla hromádka ožraných a omrzlých kostí, válejících se někde v horském sněhu.

„Za dvě minuty,“ ohlásil šerif. „Signál tu je. Tak co, budete to mačkat vy nebo já?“

„Já to zvládnu,“ prohlásil Cam. Vstal a šel ke stolu.

Sledovali pomalu ubíhající čas. Když se konečně ozvalo cvrlikání telefonu, všichni tři nechtěně nadskočili. Cam telefon zvedl a stiskl klávesy s nulou a trojkou. Trhl sebou, když nedaleko v chodbě práskly dveře. Nula-dva vypne křeslo, je to tak?

Cítil, jak se mu potí dlaně. Telefon na druhém konci vyzváněl a vyzváněl. No tak, pobízel neznámého příjemce. Vem to.

Pak se ozval záznamník. Cam užasle naslouchal vlastnímu hlasu, který ho vyzýval, ať nechá vzkaz. Oddálil telefon od ucha, aby viděl číslo, na které je zrychlená volba nastavena. Jeho vlastní číslo domů.

„Co je?“ ozval se šerif tázavě. „Máte snad něco říct, ne?“

Do své vlastní hlasové pošty? pomyslel si Cam. Nakonec ze sebe vypravil kýžené slůvko a zavěsil.

Nastavil odpočítávání času na pět minut a opět čekali. Pak se zhluboka nadechl a stiskl klávesu s nulou a potom s dvojkou. Telefon zazvonil jednou a podruhé, pak se ozvalo jakoby pískání faxového přístroje, následované tichem. Cam znovu zavěsil.

„Tomu byste nevěřili,“ prohlásil. „To první číslo, co se vytočilo, bylo moje.“

„To sedí,“ odpověděl Mike Pierce. „Její to podobné.“

63

Čekali další hodinu, ale nikdo nevolal. Cam nakonec zavolal domů, aby si vyzvedl vzkazy hlasové pošty. Jeden novy vzkaz, ne to jeho „ano“. Poslouchal pozorně, přehrál si vzkaz ještě jednou a pak zavěsil. „Asi to tam nahráli z pásky,“ hlásil. „Překladiště na jižní straně dálnice 1-40, u odbočky na letiště. Zřejmě přívěs. Mám tam přijet sám, jinak spustěj to křeslo.“

„Ne,“ prohlásil Bobby Lee. „V žádném případě.“

„Šerife, uvrtal jsem ji do toho já,“ zaprotestoval Cam. „To nejmenší, co můžu udělat, je pokusit se ji z toho dostat.“

„Jak jí pomůžete tím, že se necháte zabít? Je mi líto, je tu rukojmí. Je mi to vždycky líto, když jde o rukojmí. Ale musíme uhodit plnou silou.“

„Co ta jejich Sovař“ zeptal se Pierce. „Mohla by letět s termovizorem, třeba by našli nějaký přívěs, co bude vypadat jinak než ostatní…“

„Jak dlouho by to trvalo?“ zeptal se šerif. Pierce to šel zjistit.

Po půlhodině měli hotový plán. Sova se proletí nad označenou oblastí a vytipuje možné cíle. Jednotka rychlého nasazení se rozvine za železniční vlečkou. Cam tam přijede sám autem, na sobě úplnou taktickou výstroj, a bude předstírat, že zkoumá přívěsy ruční infravizí. Bude tam pojíždět, dokud se jednotka rychlého nasazení nepřipraví k úderu. Pak se akce spustí. Jestliže Sova nic nenajde, přeskupí se síly a vyzkouší se něco jiného.

Za hodinu byl kluzák nad překladištěm. Cam dojel do blízkosti překladiště v suburbanu s celým týmem pro stíhání závažných trestných činů. Tam přesedl do fordu a jeho podřízení se šli na velitelské stanoviště připojit k jednotce rychlého nasazení. Šerif a Mike Pierce jeli v šerifově autě přímo na velitelské stanoviště.

Cam dojel za pět minut k cíli a projel vraty. Podle měřítek Tribora šlo o překladiště střední velikosti – deset skladovacích budov s mechanizovanými rampami na nakládku a vykládku vagonů a kamionů. Některé skladovací budovy vypadaly jako nepoužívané, ale u poloviny se pracovalo a proti osvětleným vratům se pohybovaly siluety vysokozdvižných vozíků. Seržant z velitelského vozidla oznámil na zajištěné taktické frekvenci, že je kluzák nad nimi a kontroluje přívěsy zaparkované v zadní části pozemku. Informoval, že je tam asi šedesát až sedmdesát přívěsů.

Cam pomalu projížděl kolem skladišť s otevřeným oknem auta. Nezdálo se, že by skladištní dělníci věnovali pozornost jeho automobilu. Cam měl spojení s velitelským vozem, ale ne s jednotkou rychlého nasazení. Kluzák hlásil, že na střechách budov nečíhají žádní ostřelovači. O deset minut později oznámil, že jeden přívěs má jinou infračervenou stopu než ostatní. Pozorovatel označil polohu přívěsu a jednotka rychlého nasazení se připravila k zásahu.

Cam pokračoval v pomalé jízdě, občas vystrčil z okna infravizi a čekal na signál, že je zásah připraven. Nakonec mu z velitelského vozu řekli, aby jel až dozadu a pomalu projížděl kolem přívěsů zaparkovaných v řadě u zadního plotu. Začal používat i přenosný světlomet – svítil pod přívěsy, kam pozorovatel ze Sovy nedohlédl.

Projel kolem celé řady přívěsů a pevně doufal, že se mezi stromy neskrývá žádný ostřelovač. Na konci řady vypnul světlomet a obrátil auto. Pak vyjel zpět podél řady přívěsů a pozorně si prohlížel jeden po druhém, zatímco z velitelského vozu mu odpočítávali čas. Předstíral zájem o jeden přívěs na cestě, dokud mu velitelský vůz nesdělil, že je jednotka rychlého nasazení připravena k zásahu za stromy a že je plot prostříhán.

Cam pokračoval v jízdě a dojel k přívěsu vytipovanému vzdušným pozorovatelem. Zamířil na něj svůj infračervený detektor, ale nic v něm neviděl. Pozorovatel potvrdil polohu. Bylo načase vystoupit z auta. Rád by ještě jednou posvítil pod přívěs, ale tím by mohl prozradit čekající jednotku na druhé straně. Stejně jako ostatní v řadě byl přívěs otočen dveřmi dozadu k plotu.

Cam nakonec zastavil auto v šikmém úhlu a posvítil pod přívěs čelními reflektory. Přál by si tady mít své psy, ti by rychle odhalili každého, kdo by se pod přívěsem skrýval.

„Připraven,“ ohlásil se tiše do ramenního mikrofonu.

„Vystupte z vozidla a obejděte přívěs dozadu,“ uslyšel ve sluchátku. „Sova hlásí, že nejsou vidět žádné příznaky útoku ze zálohy.“

Cam se zhluboka nadechl, vypnul motor a vystoupil. Osvětlení překladiště sem svítilo, ale zbývala spousta hlubokých stínů. Musel se spolehnout na to, že pozorovatel nahoře má opravdu dobrý výhled, protože tady dole mohl každý dobrý ostřelovač zabít kohokoli na sto metrů a toto riziko nemohla odvrátit žádná neprůstřelná vesta. Obešel přívěs a svítil baterkou všude kolem, jen ne na plot vzadu. Poslouchal, jestli neuslyší Sovu, ale jediným zvukem kolem bylo tiché ševelení větru ve větvích stromů. Přívěs vypadal jako chladicí typ, s generátorem nahoře a izolovanými stěnami. Zadní stěna přívěsu byla asi šest metrů od plotu.

Dorazil k zavřeným dveřím přívěsu a celý jej ještě jednou obešel. Snažil se přitom nevnímat mrazení v zádech. Jsou tady? Vědí o jednotce rychlého nasazení? Není pozorovatel v Sově jedním z nich?

Znovu dorazil k zadním dveřím. Nikde nic. „Můžem,“ řekl do ramenního mikrofonu.

„Jdeme na to,“ oznámil velitelský vůz. Najednou se rozsvítily přenosné svědomety a u plotu se vynořily postavy jak z filmu o hvězdných válkách. Na překladiště přijela řada vozidel, mezi nimi šerif ve svém autě, následovaný velitelským vozem.

Všichni se vydali k zadnímu konci přívěsu. „Fakt se bojím toho, co tam najdem,“ řekl Cam.

Šerif neodpovídal. Nejspíš už v duchu odepsal Mary Ellen jako mrtvou, což je realistický přístup, který má vůči rukojmím mnoho policistů. Pokud to náhodou dopadne jinak, můžou být jen příjemně překvapeni. Mike Pierce také mlčel.

Přivezli sem velkou řezačku plechu na otevření dveří. Cam a šerif přihlíželi, když hluk náhle ztichl. Dva přenosné svědomety s generátory začaly svítit na otevřené dveře.

Hned za nimi Cam viděl elektrické křeslo, které znal z Internetu. Před ním stál stůl a v jednom koutě malý stan. Na jedné straně od křesla stála zbrusu nová svářečka, od níž vedly tlusté kabely ke generátoru na střeše. Na podlaze se válely lahve od vody, přenosný záchod a obaly od armádních denních dávek stravy. Po otevření dveří se automaticky spustil generátor.

Mary Ellen Goodeová nikde.

Cam v duchu zaklel.

Dva členové týmu vstoupili dovnitř. Opatrně obešli odpadky na podlaze a otevřeli stan, kde našli spací pytel, starý lodní pytel a zbytky lepicí pásky. Po tomto prvním rychlém ohledání z přívěsu zase odešli. Cam zklamaně vrtěl hlavou. Kam sakra zmizela Mary Ellen?

„Podle prvního ohledání,“ oznámil velitel zásahu, „tady někoho drželi jako rukojmí. Ale teď tu nikdo není.“

„Známky násilí?“ zeptal se šerif.

„Žádné viditelné skvrny od krve,“ odpověděl poručík. „Bude to ale muset potvrdit laboratoř. To křeslo dost hnusně smrdí.“

„Neviděli jste tam mobilní telefon?“ zeptal se Cam. Muž se chystal odpovědět, když se ze stanu ozval vyzváněcí tón.

Po třetím zazvonění se generátor rozběhl na vyšší otáčky. Na ovládacím panelu svářecího stroje se rozblikaly zelené a červené kontrolky. Cam a šerif si vyměnili pohledy a pak šerif varovně vykřikl, že mají všichni ustoupit. Všichni poslechli. Generátor najednou přešel do velmi vysokých otáček, zatímco se řada policistů hrnula ven vystříhanou dírou v plotě. Cam a šerif odešli tou dírou jako poslední a pak se obrátili, aby sledovali, co se děje. Na povrchu křesla se utvořil elektrický oblouk. Protože v křesle nikdo neseděl, protékající elektřina roztavila kovové nohy a doprovodila vše efektními blesky. Pak se na druhém konci přívěsu ukázala tmavě červená záře a celý přívěs vyletěl do vzduchu v obrovské ohnivé kouli. Po parkovišti létaly kusy kovu a pneumatik. Přívěsy na obou stranách začaly hořet, policisté zásahové jednotky seděli omráčeně na zemi a zvonilo jim v uších. V okamžiku před výbuchem se Cam mírně odvrátil od oslepujícího světla, takže se částečně ocitl za šerifem. Když se mu podařilo znovu získat rovnováhu, viděl šerifa sedícího na trávě, jak se užasle dívá na velkou dřevěnou třísku, kterou má zabodnutou v horní části hrudi.

„Zdravotník!“ zakřičel Cam a klekl si k šerifovi. V uších mu stále ještě zvonilo po výbuchu a nebyl si jistý, jestli ho někdo slyšel. Šerif krvácel, ale ne mnoho. Měl na sobě neprůstřelnou vestu, ale tenhle kus dřeva se jí vyhnul a probodl ho skrznaskrz. Kus trčící ze zad se ve světle přenosných světlometů černě leskl. Bobby Lee slabě zakašlal a Cam ho musel přidržet, protože se při tom nebezpečně zakymácel.

Když zdravotník uviděl třísku, okamžitě zavolal speciální sanitku. Cam ustoupil a druhý zdravotník pomáhal držet šerifa ve vzpřímené poloze. Cam viděl některé členy zásahové jednotky, jak leží na zemi. Vypadalo to, že je celotělové brnění ochránilo před vážnějšími úrazy. Ostatní členové jednotky je ošetřovali. Pak dorazila sanitka s blikajícím majáčkem. Trosky a dým Camovi náhle připomněly, jak se cítil ten večer na dvoře Annie Bellamyové. I zápach byl stejný. Zase C-4, řekl si. Tak tihle zmetci se kasají tím, že policistům neubližují, co?

Mike Pierce přišel a spolu s Camem sledovali, jak šerifa nakládají na nosítka a odnášejí do sanitky. Někteří policisté stříkali z hasicích přístrojů na hořící pneumatiky sousedních přívěsů, jiní postávali u sanitky a vedli povzbuzující řeči se šerifem, takže ten musel být při vědomí.

„To nevypadá dobře,“ prohlásil Pierce.

„Je to dost vysoko,“ odpověděl Cam. „Možná skrz plíci, ale moc to nekrvácelo.“

„No, navenek ne,“ vyslovil Pierce nahlas Camovu obavu.

„Tím se mění situace,“ řekl Cam.

„Je jisté, že nebyla uvnitř?“

Cam přikývl. „Přívěs byl prázdný, ale otevření dveří ho odpálilo. Buď nás někdo pozoroval, nebo to bylo elektronicky nastavené.“

„Podle jejich pokynů jste sem měl přijít sám. Takže na zásahovou jednotku to namířeno nebylo.“

„Museli přece vědět, že tu nakonec bude víc lidí, spíš dříve než později,“ namítl Cam. „Dobře, dveře jsem měl otevřít já, ale muselo jim být jasné, že pak přijdou posily.“

„Jestli to jsou okresní policajti, tak jo,“ připustil Pierce. „U FBI bych si nebyl tak jistý.“

„A kde je Mary Ellen Goodeová?“

Několik členů zásahové jednotky se dívalo nahoru. Cam se tam podíval také a spatřil nízko nad zemí přelétat malé letadlo s velkou bublinou pilotní kabiny a nepřiměřeně dlouhými křídly.

„Sova hlásí, že něco vybuchlo,“ oznámil velitelský vůz suše.

„Ať žije Sova,“ řekl Cam ponurým hlasem.

64

Cam dorazil na domácí půdu kolem půl třetí ráno. Zpomalil a odbočil k příjezdové cestě ke svému domu. Cítil se k smrti unaven a tělo se ještě nevzpamatovalo z překážkového plavání v ledové řece. Nejvíc ho ale deprimoval neúspěch při hledání Mary Ellen Goodeové. Po návratu do kanceláře telefonoval strážci parku Marshallovi a byl to krajně nepříjemný rozhovor. V okrese Carrigan teď Cama nikdo nemá rád.

Chápal to. On sám se v tu chvíli taky neměl příliš v lásce. V uších mu zvonilo. Dům byl temný a cypřišovce se mírně pohupovaly v nočním vánku. Z nemocnice v Triboru se dozvěděli, že šerifův stav je „uspokojivý“. Nikdo jiný než šerif žádné vážnější poranění neutrpěl. Tříska nezasáhla žádné hlavní tepny, ale byla špinavá a hlavní problém teď představovala infekce. Cam pohledem zkontroloval dům, ale neviděl nic zvláštního. Stiskl tlačítko dálkového ovládání, ale vrata garáže nereagovala. Znovu stiskl dačítko. Nic.

Zaparkoval na příjezdové cestě a vypnul motor. Pouliční osvětlení svítí, takže výpadek proudu to není. A kde jsou psi? Za normálních okolností vyrazí ven a pobíhají podél plotu, hned jak uslyší auto. Tentokrát nejsou vidět. Byl v pokušení zatroubit na klakson a sledovat, co se bude dít. Znovu bezvýsledně stiskl dačítko dálkového ovládání. Pak zkontroloval, jestli se na ovladači rozsvítí červená kontrolka, když je dačítko stisknuté. Ovladač reaguje, takže je asi v pořádku…

Vytáhl z pouzdra revolver a vystoupil z auta. Pak si to rozmyslel, vrátil se do auta a telefonem požádal operačního důstojníka, aby k jeho domu poslal hlídku. „Do deseti minut tam jsou,“ potvrdil operátor. Co teď? Mohl se jít podívat do domu, nebo počkat na hlídku. Jasná zpráva: čekat na hlídku.

Za šest minut dorazili dva policisté a vstoupili s Camem do domu. Světla uvnitř fungovala, ale psy nebylo nikde vidět. Policisté Cama doprovodili do všech místností v domě. Hledali výbušniny a hořlaviny a kontrolovali okna a dveře, zda nenesou známky násilného vniknutí. Prohledali zadní dvůr až k potoku a rychle prošli i cypřišovce na obou stranách domu.

Po čtyřiceti minutách Cam zahanbeně poslal policisty pryč. Věděl, že se zachoval správně, ale tvářili se tak, že neměl nejmenší pochybnosti, co si o něm myslí. Jedinou skutečně podivnou okolností byla nepřítomnost psů. Neměli sklony k toulavosti. Zvedl se stálý vítr a měsíc na obloze osvětloval nízko visící bělošedá oblaka. Na danou roční dobu bylo neobvyklé teplo. Kde ti psi můžou být? Našel si velkou baterku a znovu se vydal k potoku. Možná se podhrabali pod plotem. Vtom našel otevřenou branku.

Zasvítil baterkou na druhou stranu potoka, který tu měl na šířku jen něco přes půl metru. Tráva na protějším břehu se mu zdála zválená a stopa vedla do kopce. Branku normálně zavíral na oboustrannou petlici, ale ta byla pryč. Někdo tudy psy vypustil. Nebo se někdo dostal na dvůr, psi na něho vyběhli a on spěchal pryč. Pronásledován psy? Navzdory větru cítil v trávě slabý chemický zápach. Nebo z potoka? Snažil se najít zdroj, ale mamě. Volal na psy, ale odpovědí mu bylo jen šumění větru.

Vrátil se do domu a až příliš dobře si uvědomoval, jak snadný střelecký cíl musí tvořit ve svědě automatických reflektorů. Možná se psi zaběhli na Holcombovu farmu? Ale proč? Možná ho hledali? Frick možná, ale Frack sotva. A v každém případě by přišli na zavolání.

Zívl. Cítil, jak je unavený. Nemůže ale jít spát, když ho jeho psi možná potřebují. Šel do domu, oblékl se, vypnul automatické reflektory a vydal se podél potoka. Jednou to projdu, říkal si. Nahoru do kopce, projdu tam ty budovy a vrátím se. Zítra je taky den – až na to, že už je to vlastně dnešek. Už jsem měl v životě větší problémy než dva ztracené psy.

Měl bych si sehnat nějaké posily, řekl si. Pak si vzpomněl, jak se tvářili ti dva policisté. Ty už sem tahat nemůžu, a určitě by se jim nelíbilo trmácet se podrostem a hledat mé dva psy. Osamělá Holcombova farma vypadá v noci strašidelně, ale Cam tam byl i se psy nejméně stokrát.

Ještě jednou zívl a pak vyrazil do kopce. Šel víceméně rovně. Za chvíli se po jeho pravici vynořil dům a nalevo zborcené silo.

Napřed prošel stodolu, kde vyplašil sovu a nějaká drobná zvířata, která utekla do noci tak rychle, že je neměl šanci poznat. Páchlo to tam starým senem, zatuchlinou a práchnivějícím dřevem. Na stropě se houpaly pavučiny, ale žádné další známky života tu nikde nenašel. Kus plechu na střeše klapal ve větru. Psi nikde. Krátce nahlédl do prázdné betonové garáže, kde našel známky nějaké mládežnické party se vším všudy včetně pomalovaných stěn, a pak se vydal do domu.

Dveře a okna v přízemí a prvním patře byly zabedněny překližkou, ale už dávno. Místní problémové skupiny sem mezitím jistě našly cestu. Některé kusy překližky, původně přibité hřebíky, byly v otvorech už jen nasazené. Cam sem před pár lety jednou zašel, ale zápach ho tehdy odradil od podrobnějšího zkoumání. Ani teď neměl v úmyslu jít dovnitř. Jeho jediným cílem bylo najít ztracené psy. Už když odsouval překližkovou desku z jedněch dveří, bylo mu jasné, že kdyby jeho psi byli v domě, dávno by se ozvali.

Uvnitř ho chuť do hledání rychle přešla. Opuštěný starý dům by za tmavé větrné noci měl být aspoň trochu strašidelný, ale byl jen odpuzující, protože se ve vzduchu vznášel zápach starých plechovek od piva, rozpadajícího se sádrokartonu, obalů od hamburgerů a lidských a myších exkrementů. Přestal hledat a vrátil se domů.

65

O týden později seděl Cam ve své kanceláři a bilancoval svou končící se policejní kariéru. Když oficiálně oznámil, že odmítá svědčit, vyšetřování se předvídatelně zastavilo. Den potom, co mu zmizeli psi, byl pozván na schůzku s okresním prokurátorem Kleinem a s předsedou velké poroty. Prohlásil, že aby zachránil život rukojmí, musel uzavřít určitou dohodu se svým telefonním záznamníkem.

„No a?“ zeptal se Steven. „Ona tam nebyla, takže druhá strana nedodržela dohodu. Co vás teda váže?“

„Ještě nemáme Mary Ellen,“ odpověděl Cam. Připomněl, že mu JayKay neodpověděla na otázku, kdy Mary Ellen pustí. Zřejmě ne dříve, než se druhá strana ujistí, že Cam nebude svědčit.

„Chcete mi říct, že okresní policie ten případ pouští k vodě? I když to uděláte, FBI to tak snadno nepustí – copak to nechápete?“

„Za FBI nemůžu mluvit,“ odpověděl Cam. „O zrádci ve svých řadách víme.“

„Máte na mysli seržanta Coxe?“

„Jo, Stevene,“ povzdechl si Cam. „Přesně tak. U federálů zase víme, co je zač ta jejich sličná konzultantka. Taje teď mimo hru.“ Dokud se nám nezhroutí počítačová síť nebo tak něco, dodal v duchu.

„Seznam podezřelých máme. Rád bych vám připomněl, že můj úřad žádnou dohodu neuzavřel.“

„Jen do toho, Stevene,“ prohlásil Cam vyrovnaně. „Pokud se ale Mary Ellen vrátí jako mrtvola, bude to vaše odpovědnost, ne moje. Navíc mi Jay-Kay jasně řekla, že některé takzvané důkazy nenašla, ale vyrobila.“

Klein ho rozčileně vyhodil z kanceláře. Cam ho chápal, ale velké starosti si nedělal. Tajná skupina mezi policisty zároveň se svým utajením přijde i o většinu svých možností a výhod. Okresní policie taky má ten seznam. Bobby Lee se do toho taky jednou pustí. Stejně to budou muset nezávisle prověřit, protože ten seznam sestavovala Jay-Kay. Tým pro stíhání závažných trestných činů se pokoušel indickou kouzelnici vystopovat, ale marně. Zmizela beze stopy, pokud nepočítáme pronajatou kancelář a budovu v Charlotte a dva velké počítače IBM, které se navzájem kontrolují, ale v paměti nemají vůbec nic, snad kromě nějakých volných elektronů… Kontrola letenek ani hraničních přechodů nezjistila, že by zemi opustil někdo s jejím jménem. Její nápadné auto také zmizelo. Okresní policie na vozidlo a jeho majitelku vypsala pátrání. Informace od FBI vyznívaly podobně – nikde ani stopy po jejich sličné konzultantce. Ovšem bez podrobnějšího vysvětlení kroků, které byly v rámci pátrání podniknuty. Cam si velmi dobře uvědomoval, že málokdo je kvalifikovanější pro zmizení z elektronického světa, než slečna Bawová. Těžko říct, jestli je v Indii nebo v Indianě.

Šerif se v nemocnici pomalu zotavoval. Jen co lékaři potlačili jednu infekci, objevila se další a spektrum použitelných antibiotik se zužovalo. Cam ho za tu dobu dvakrát navštívil. Při druhé návštěvě vypadal snad hůře než při první. Bez šerifovy podpory se Cam v kanceláři cítil stále izolovanější, zejména když se od Stevena Kleina začaly šířit jakési řeči. Pak přišlo podobné setkání s federálními úřady v Charlotte. Většina jejich informací pocházela z druhé ruky. Za jediné hmatatelné důkazy bylo možné považovat tělo mrtvého lupiče z naftové nádrže, zbytky podomácku vyrobeného elektrického křesla, mrtvolu průvodce turistů a hlavu horského lva, který ho zabil, pohřešovaného seržanta Coxe, zbytky chladiče neznámého vozidla a stopu po dvou bombách – z domu soudkyně Bellamyové a z překladiště.

Cam jako svůj mnohem větší problém pociťoval zachování přijatelných vztahů s lidmi u mancefordské okresní policie. Pozoroval viditelné ochlazení. Zdvořilého pozdravu se občas dočkal, ale jinak se mu někteří kolegové začali vyhýbat. „Promiň, teď zrovna nemám čas. Spousta práce. Znáš to.“ Členy týmu pro stíhání závažných trestných činů kancelář rozeslala na různá školení a certifikační kurzy. Všeobecně se povídalo, že tým bude rozpuštěn z důvodu „rozpočtových omezení“. O Camovi se šířily všelijaké klepy a on hrozně toužil posadit se někam se svými kolegy a všechno jim vysvětlit.

Šerif mu takový postup nedoporučil, protože by je pak pravděpodobně předvolali na výslech u FBI, kde by museli sdělit všecky informace, které se od Cama dozvěděli. Cam se pokoušel vyjasnit si s Piercem, jak na tom vlastně jako podezřelá osoba je. Pierce mu v podstatě vysvětlil, že dokud nic neřekne, nikdo proti němu nemůže vznést žádné obvinění. Jako první také Camovi na rovinu navrhl, ať odejde do výslužby, že takové řešení bude pro všechny zúčastněné nejjednodušší.

„Těch devadesát dnů nějak překlepete,“ prohlásil. „Prostě Bobbymu Lee oznamte, že to balíte, a dejte mu čas, ať tým pro stíhání závažných trestných činů nějak přerozdělí, nebo mu najde nového velitele. Pak složíte své stany a vytratíte se do noci pouště.“

„Můžu odejít hlavním vchodem, nebo musím potajmu zadem?“ zeptal se Cam s hořkostí v hlase.

„Jste členem nějaké ilegální skupiny?“ zeptal se Pierce.

„Jasně že ne.“

„Já už jsem vám řekl, že pokud vám věří Bobby Lee Baggett, já nemám problém držet s ním. Pro vaše skutečné přátele by to taky neměl být problém. A co vám záleží na těch ostatních?“

Mezitím dorazily materiály o Kennyho vojenské službě a incidentu, kvůli kterému musel armádu opustit. Když byl na přechodném přidělení ve Fort Huachuca v Novém Mexiku, nevrátil se včas z třídenní dovolené. Následné vyšetřování zjistilo, že se spolu se svým bratrem, Jamesem Marlorem, účastnil nepovolené lovecké výpravy do federální rezervace. James Marlor se tam zranil a Kenny ho odvezl na ošetření do civilní nemocnice. Chirurg, který operoval Jamese, informoval policii, že zranění vypadají jako od velké kočkovité šelmy, pravděpodobně horského lva. Policie informovala Kennyho nadřízené ve Fort Huachuca.

Bratři skutečně lovili horského lva, což bylo přísně zakázáno. James Marlor šelmu postřelil. Když se přiblížil k tělu, které omylem považoval za mrtvé, kočka ho ošklivě zranila. Kenny šelmu dobil a potom lhal, aby ochránil bratra. Byl postaven před vojenský soud – ne pro zabití horského lva, ale pro morální poklesek, lhaní nadřízeným. Byl propuštěn z armády s všeobecným zákazem služby ve vojenských silách, změnil si jméno a stal se z něho Kenny Cox.

Cam by si rád přečetl v Kennyho spise, co o tomto období svého života řekl osobnímu oddělení okresní policie, ale přístup ke spisu byl pro něho po Kennyho smrti uzavřen. Za daných okolností nepovažoval za rozumné žádat o spis úřední cestou. Šerif vystrojil Kennymu něco jako pohřební obřad, kde měl dojemný projev, mimo jiné o obětech, které policisté přinášejí na oltář ochrany amerického způsobu života. Šéfům jednotlivých útvarů se dostalo vysvětlení, že seržant Cox zahynul při nehodě na lovu v horách Smoky Mountains a že čirou shodou okolností se to stalo zrovna v době, kdy ho tam hledal poručík Richter.

Kontrolka na Camově telefonu zablikala po dlouhém týdnu, kdy měl pocit, že s ním v úřadě nechce mluvit ani rádio. Zvedl sluchátko. Ozval se Oliver Strong, právník Annie Bellamyové.

„Poručíku, letěl kolem malý ptáček a zpíval, že prý odcházíte do předčasné výslužby. Co je na tom pravdy?“

Cam se zasmál. „Co to bylo za ptáka?“

„Poletoval v podatelně soudu. Dobře víte, že dámy tam jsou vždycky dobře informované. Nechci se nijak vnucovat, ale mám dobrou a špatnou zprávu o vašich penězích, a asi byste si ty zprávy měl vyslechnout, než uděláte nějaké rozhodnutí.“

„Napřed tu špatnou zprávu, pane Strongu. Na ty už si začínám zvykat.“

„Finanční úřad mi poslal dopis, podle kterého musím pozastavit likvidaci majetku soudkyně Bellamyové, protože potenciální příjemce je, cituji, předmětem federálního vyšetřování. Pak uvádějí odkaz na zákon, podle kterého nikdo nesmí mít prospěch ze své trestné činnosti.“

FBI mi posílá vzkaz, jak to se mnou je, pomyslel si Cam. „Předmětem vyšetřování?“ zopakoval.

„Normálně se tak říká lidem, které by nejraději popravili, ale nemají dost důkazů, aby je usvědčili.“

„Jo, já tomu rozumím. A co je ta dobrá zpráva?“

„Vzpomínáte si na to ustanovení závěti o odložených alimentech? Že když odejdete od policie, bude vaše penze zvýšena z jejího majetku?“

„Jo, tak nějak přibližně,“ odpověděl Cam. „Ale abych pravdu řekl, teď mi více než na nějakých penězích záleží na osudu jisté strážkyně národního parku.“

„Chápu, ale stejně si to poslechněte. Protože je to tak, že od okamžiku, kdy u policie skončíte, začnete dostávat úroky z jejího majetku. Na jistinu sahat nemůžete, ale čtvrtletně vám budeme vyplácet investiční výtěžek z devíti milionů dolarů. I kdyby to dělalo jen pět procent, nejsou to zanedbatelné drobné.“

„Beze srandy?“ zeptal se Cam.

„Naprosto vážně, poručíku,“ odpověděl právník. „Je to formulováno tak, že jedinou podmínkou je trvalé ukončení vaší práce u policie. Můžou vás i vyhodit, to nehraje roli.“

Cam se zasmál. „Asi tušila, že se mi něco takového může přihodit,“ konstatoval.

„No, takže můžete jít do penze, nechat se vyhodit, to je jedno, ale jak vaše práce u policie skončí, dejte mi hned vědět.“

Cam přisvědčil a zavěsil. Nemluvil jen tak naplano. Opravdu by všechny ty peníze rád oželel, kdyby býval našel Maiy Ellen v tom proklatém přívěsu. Nikdy v životě nežil ve finančním nadbytku. Proto si uvědomoval, že náhlý příliv peněz by mu mohl sám o sobě dost zkomplikovat život. Tím spíš, kdyby ho měl prožívat v temném mraku špatného svědomí. Mám to prašť jako uhoď, jít do penze nebo zůstat tady, říkal si.

Telefon znovu zazvonil. Zvedl sluchátko a představil se.

„Přišel vám e-mail,“ ozval se hlas jak z počítače.

Zasmál se a zavěsil. Pak se mu to rozleželo a šel k počítači. Opravdu mu přišel e-mail, z adresy JKB@trigereye.com. Podívejme, řekl si. Otevřel zprávu.

Na obrazovce se začínal vykreslovat barevný obraz. Dokud stahování neskončilo, nebylo moc vidět, co na něm je. Pak si uvědomil, že se dívá dovnitř temné, poměrně veliké jeskyně. V popředí viděl tři velké klece, které měly na podlaze slámu a vzadu jimi procházela koryta na vodu. Klece měly přibližné rozměry tři krát šest metrů a vzadu se zavíraly mohutnými dubovými dveřmi.

Klece byly prázdné. Mřížové dveře v přední stěně byly otevřené. Všechny troje dubové dveře vzadu byly zajištěny kovovými petlicemi.

V řadě čísel nad fotografií Cam poznal souřadnice GPS. Pod nimi si přečetl řádku textu: „Princezna, nebo tygr? Přijeďte v poledne. Buď sám, nebo vůbec ne.“

66

Další den v poledne stál u svého auta a díval se na potok protékající kolem prastarého obytného přívěsu obklopeného kůlnami na úpatí kopce porostlého hustým lesem. Byl by zajel blíž, ale bál se, že by chatrně vyhlížející dřevěný můstek nemusel vydržet váhu jeho pickupu. Když sjel z dlážděné cesty, hledal místo podle souřadnic déle než hodinu. Posledních několik kilometrů jel po sotva viditelné koleji vyjeté vedle potoka. Vyjetá kolej tu nekončila, vedla dál, ale souřadnice GPS označovaly obytný přívěs.

Měl na sobě uniformu policejní hlídky, i když formálně vzato už na nic takového neměl právo. Byl sám, ale ne tak úplně bez podpory. Když dostal e-mail, zašel do nemocnice za šerifem a řekl mu, co se chystá udělat. Šerif vypadal, že se mu daří o něco lépe, a přemlouval lékaře, aby ho pustili domů. Camův nápad, že na označené místo vyrazí sám, okamžitě zavrhl.

„Pokud by únos provedl někdo jiný, asi bych souhlasil,“ řekl Cam. „Ale tohle jsou policajti. Ať tam propašuju posily, jak chci, oni se to dozví.“

„Pak je ta žena prakticky už mrtvá,“ prohlásil šerif. „Když tam přijedete sám, tak oni zabijou nejdřív vás, a pak ji, protože už ji nebudou potřebovat.“

„Udělal bych to podle vašeho, kdyby to byla policistka,“ řekl Cam. „Ale to ona není. Nic neví. A já jsem ji do toho uvrtal.“

Šerif se zvedl na posteli a zadíval se na Cama neústupným pohledem. „Proč sakra těm lidem pořád tak tvrdošíjně věříte?“ zeptal se. „Protože jsou to policajti? Protože seržant Cox tvrdil, že policistům neubližují? Chcete se podívat, jakou díru mám v těle od té jejich bomby?“

Na takové otázky Cam neuměl odpovědět. „Mají se mnou dohodu,“ zopakoval chabě. Šerif si jen pohrdavě odfrkl.

„Podívejte,“ začal znovu Cam. „Jay-Kay slíbila, že když odmítnu svědčit, oni propustí Mary Ellen Goodeovou. Bez mé výpovědi se vyšetřování nehne z místa. Když to přežiju a pak začnu vypovídat před velkou porotou, strávím zbytek života ve strachu o sebe i o ni. Když nic neřeknu, bude všecko v podstatě vyřešené. Oni s těmi popravami skončí a Mary Ellen zůstane naživu. Nebude to tak pro všechny lepší?“

„Váš postoj je velmi naivní a zcela neprofesionální. Je hezká, to jsem viděl, ale to jste se do ní tak zblbnul?“

„No… líbí se mi,“ připustil Cam. „A u té řeky mi zachránila život. Jsem jejím dlužníkem.“

„Musím vám to zakázat,“ prohlásil Bobby Lee. „Pokud v tom budete pokračovat, budu vás muset propustit. Co vy na to?“

„Budete mě muset propustit,“ odpověděl Cam.

„Dobře, tímto jste propuštěn. Neměl bych ale zavolat šerifovi v okrese Carrigan, abych mu vysvětlil, co se děje, a požádal ho, ať na to místo vyrazí… řekněme, dvě hodiny po vás?“

„To by od vás bylo pěkné,“ řekl Cam. „Ale ty dvě hodiny ať mi opravdu dají. Ohlásím se jim, jak tam dorazím.“ Na chvíli se odmlčel. „Jsem rád, že mi pomáháte.“

„Nejspíš do hrobu, poručíku. Teď vypadněte. Mějte sakra ohled k nemocnému muži.“

Teď Cam obhlížel přívěs a dvůr. Pozemek zabíral asi deset arů a na rozdíl od mnoha jiných míst u silnice nebyl plný odpadků. Byla tam posada na drůbež, stodola, dvě zavřené kůlny, sněžný skútr na špalcích a dvě kánoe položené dnem vzhůru na krakorci. Zahrádka na zeleninu, notně zaplevelená. Nikde nikdo, jedinou společnost mu dělalo jasné slunce, vznášející se na obloze. Nikde žádní psi, kočky, slepice ani jiná zvířata. Vedle rezavých dveří přívěsu svítila na kabelu holá žárovka. Nikde žádná poštovní schránka ani nic jiného, podle čeho by se dalo zjistit, kdo tady bydlí. Přívod elektřiny na sloupech končil u přívěsu.

Cam zamkl auto, povytáhl si opasek a přešel můstek, který se i pod jeho vlastní vahou nebezpečně rozhoupal. Když došel ke dveřím přívěsu, důrazně na ně zaklepal. Pak na klice našel pásku s nápisem: „VSTUPzakázán – důkazní materiál úřadovny okresního šerifaV OKRESE CARRIGAN.“

Důkazní materiál? Cam začal přemýšlet. Pak se sklonil a našel jméno v políčku „majitel“: J. M. Smith alias W. E. Mitchell.

Narovnal se. Takže ten přívěs patřil Bělookému? No jasně. Zkusil dveře otevřít, ale byly zamčené. Navíc se mu nechtělo porušit úřední pečeť. Pro jistotu ještě jednou zaklepal, pak přívěs obešel a zkusil otevřít zadní vchod. Také zamčený a úředně zapečetěný. Zevnitř na oknech viděl jen zatažené závěsy a za nimi vůbec nic.

Tu fotografii v e-mailu někdo pořídil v nějaké jeskyni, ne v přívěsu. Pohlédl na hodinky. Do očekávaného příchodu carriganské okresní policie zbývaly necelé dvě hodiny. Vypudil z hlavy přívěs a soustředil se na ostatní stavby na pozemku. Odolal pokušení a nesnažil se zjistit, kdo a odkud ho případně sleduje. Kdyby ho chtěli zastřelit, už by touhle dobou byl třikrát mrtvý.

Všechny kůlny našel odemčené a nezapečetěné. První obsahovala tábornické vybavení – některé nakoupené, jako například horolezecká lana, jiné podomácku vyrobené, třeba indiánské saně. První kůlna stála osamoceně, druhá jako jednu stěnu využívala svah kopce. Usoudil, že by v ní mohl být vstup do podzemí. Uvnitř našel krabice se zásobami, palivové dříví a spoustu konzervovaných potravin. Klepal do zadní stěny, ale nenašel žádnou dutinu ani tajné dveře. Pak ohledal podlahu, ale ta se skládala jen z pevných prken.

Vyšel ven a znovu se rozhlédl. Ticho narušovalo jen zurčení potoka a křik ptáků z lesa. Pokud tady poblíž bydlel někdo jiný, zůstával zalezlý doma. Zbývala už jen posada na drůbež asi patnáct metrů za přívěsem, ale nikoli blízko svahu. Stavba o ploše asi jednoho čtverečního metru stála na nízké podezdívce. Měla snímatelné stěny a k jejímu vchodu vedla povlovně se zvyšující rampa. Prošel otevřenou brankou v plotě, který posadu odděloval od zbytku dvora. Nikde žádná drůbež, našel jen trochu starého peří. Zkusmo kopl do trámku v jednom rohu a odpověděl mu štěkot psa. Ne, dvou psů.

Ten štěkot mu rozhodně zněl povědomě, ale nemohl přijít na to, odkud přichází. Odněkud zdola… Ano, z podzemí pod posadou! Sklonil se k zemi. V lepším přístupu mu překážela dřevěná konstrukce stavby. Odstoupil a zabral za jednu stěnu posady. Zjistil, že ji může odklopit nahoru. Z podzemí se stále ozýval štěkot. Zavolal na své psy,a ti se mohli zjančit. Vstoupil do posady, rozkýchal se z peří a prachu v nose, našel na podlaze dřevěný rám pokrytý tkaninou a zvedl jej. Slepičí peří se rozlétlo všude kolem. Pod rámem našel dřevěný poklop se dvěma velkými rukojeťmi, otočný na veřejích.

Zvedl těžký poklop. Objevil se žebřík do podzemí. Na jedné postranici žebříku byl připevněn oranžový elektrický prodlužovací kabel a pod žebříkem Cam viděl stočenou zahradní hadici. Nad rámem poklopu trčela ze stěny koncovka na nastrčení hadice a nepříliš čistě nainstalovaná elektrická zásuvka. Cam zapojil do zásuvky zástrčku oranžového kabelu a dole se rozsvítila holá žárovka. V jejím světle uviděl, jak kolem paty žebříku krouží Frick a Frack a radostně ho vítají. Odklopil poklop na doraz do otevřené polohy a sestoupil po žebříku. Přemýšlel přitom, jak dostane nahoru psy. Dole zjistil, že je v malé jeskyni. Psi se na něho nadšeně vrhli a on je hladil po hlavách a uklidňoval. Byli vyhublí, ale vypadali v pořádku.

Rozhlédl se po jeskyni, ale kromě žebříku nic neviděl. Pak si všiml další oranžové prodlužovačky, která vedla do úzké chodby. Z té vanul studený, nikoli však vlhký vzduch, přinášející zvláštní zápach. Jakmile Cam vstoupil do chodby, začal zápach cítit silněji. Chodba mírně klesala a stáčela se doleva. Nad hlavou neměl žádná světla, ale v dálce něco světlejšího viděl. Sklonil proto hlavu a vydal se chodbou. Psi ho neochotně následovali.

Čím více světla, tím silnější byl zápach – konečně začínal rozpoznávat silný pach starého masa, trusu a slámy, typický pro zoologickou zahradu. Psi se mu drželi u nohou jako přilepení. Cam začínal mít poměrně jasnou představu o tom, k čemu podzemní prostory slouží. Pak se chodba stočila ostře doprava a otevřela se před ním jeskyně, jejíž fotografii dostal e-mailem. Přímo před sebou viděl tři klece a před nimi otevřenou plochu. Na kamenné podlaze se válela sláma a nahoře visela další holá žárovka. Cam vytáhl a zkontroloval revolver. Jakmile se zastavil, psi si lehli a upřeně zírali na klece.

Cam se přesvědčil, že nikde nevidí žádné zvíře. Pak se zaposlouchal do okolí. Slyšel jen bzučení žárovky a kapání vody.

„Princezna, nebo tygr…“ říkal ten e-mail. Ale tady nejsou dvoje dveře, proti příběhu jedny přebývají. Je jasné, o co tu jde. Má před sebouMitchellův soukromý zvěřinec. Pokud otevře špatné dveře, vypustí americkou obdobu tygra. Z toho by mělo plynout, že za jedněmi z těch dveří je Mary Ellen. Zavolal její jméno. Napřed potichu, pak hlasitěji. Překvapilo ho, že neslyší žádnou ozvěnu. Měl pocit, jako by ho nízký strop jeskyně dusil. Vzal psy do první jeskyně zleva a přivedl je k dřevěným dveřím. Věřil tomu, že mu psi pomohou rozeznat, které dveře jsou bezpečné. Dveře, sestavené z hrubých dubových fošen vyztužených ocelovými pásy, byly zavěšeny na křížových veřejích. Jako zajištění sloužila ocelová závora, zaklíněná do petlice. Psi se odmítali ke dveřím přiblížit a jakmile Cam pustil jejich obojky, okamžitě z klece utekli.

Zabouchal na dveře a zavolal. Nic. Zopakoval stejný postup u obou dalších dveří, s přesně stejnými výsledky. V tomto směru se psi ukázali k nepotřebě. Zvířecí pach v klecích je děsil tak, že se rozhodl je vypustit ven. V tomto omezeném prostoru by představovali větší starost než pomoc, kdyby se horský lev ukázal. Plesk, plesk a svačinka je hotová, připomněl si. Vrátil se s nimi k žebříku, jednoho po druhém je vynesl nahoru a vzal je ven. Rozhlédl se, zda je nikdo nepozoruje. Pak je odvedl do auta a vrátil se do velké jeskyně.

Sedl si na bobek a studoval dřevěné dveře. Princezna, nebo tygr? uvažoval. Nastává okamžik pravdy. Naneštěstí mu tady nikdo nepomůže vybrat správné dveře. Tady asi Bělooký choval Night-Night. Proč na to ale potřeboval tři klece? Na druhou stranu, žádné zbytky po šelmách tady nevypadaly jako čerstvé a Bělooký je už pěkně dlouho pod drnem, takže i ochočení panteři by odtud z nouze utekli, ovšem měli by kudy? Klece byly sestaveny z běžně dostupných mřížových panelů. Vypadaly, že by nemohly vydržet nápor odhodlaného horského lva, i když všechny měly kompletní stěny i mřížový strop. Ochočené zvíře si ale neuvědomí, že by mohlo překážku překonat, kdyby chtělo… Všechny dřevěné dveře byly zajištěny ocelovými závorami, takže se možná Bělooký tak úplně nespoléhal na to, jak je má ochočené.

Cam se rozhodl jako první otevřít dveře napravo, protože náhodou stál zrovna před nimi. Zapáčil a vyjmul závoru. Připravil si revolver ke střelbě a zatáhl za dveře. Byly těžké, ale na dobře namazaných veřejích se pohybovaly překvapivě hladce. Byly snad dvacet centimetrů tlusté, takže jeho volání jimi nemohlo proniknout. Za nimi pokračovala mnohem užší a nižší chodba. Na všech čtyřech by se do ní vešel, ale rozhodně neměl chuť se o něco takového pokoušet. Vzduch tady páchl méně než v hlavní jeskyni a z chodby zavanul mírný průvan. Dokonce trochu rozkomíhal žárovku na stropě, a ta začala házet na stěny podivně strašidelné stíny. Řekl si, že nechá dveře otevřené, když bude zkoušet ty ostatní. Aspoň se tím trochu vylepší vzduch.

Které dveře teď? Pokoušel se rozhodnout podle čerstvější slámy. Ve zmatku na podlaze se ale vůbec nevyznal. Tak ty nalevo, řekl si. Za těmi našel další chodbu. O něco vyšší než tu napravo, ale o nic širší. Sklonil se a prohlédl si bahno na druhé straně dveří. Nejsou to otisky tlap? Ale ano, jsou. Jak staré? Jak to mám sakra poznat? Od doby, kdy jsem se naposled pokoušel stopovat horské lvy, jsem se v tomhle oboru nijak nezlepšil. Tady žádný čerstvý vzduch necítil. Tak dveře zavřel, ale neobtěžoval se nasazováním závory. Zauvažoval, jak dlouhé mohou být podzemní chodby, které právě otevřel. Škoda, že nemá statečnější psy. Na druhou stranu, všichni pořád říkají, jak jsou ti psi chytří…

Dobrá, Jay-Kay – ať jsi kde jsi, teď už to musí být princezna. Sliby se mají plnit. S námahou zatáhl za prostřední dveře. Za nimi se otevřela jeskyně, sahající do hloubky necelých dvou metrů. Mezi hromadami lepenkových krabic seděla Mary Ellen Goodeová. Byla přivázaná ke kopii elektrického křesla z přívěsu, ústa měla přelepena lepicí páskou a na klíně jí ležel mobilní telefon. Chystal se na ni promluvit, když uviděl, že se na něho dívá s výrazem hrůzy ve tváři. Pak si ale uvědomil, že se nedívá na něho, ale za něho.

67

Před klecemi stáli dva panteři a zírali na něho. Otočil se k nim naplno a oni odpověděli tím, že hrozivě vycenili zuby. Ten větší položil hlavu na zem a výhružně zasyčel. Druhý pomalými, jakoby tanečními kroky ustupoval do strany a nespouštěl z nich přitom oči. Dveře v levé kleci teď byly dokořán otevřené.

Cam vytáhl revolver a opatrnými kroky se blížil ke dveřím klece. Obě šelmy vypadaly zbědované. Byly vyhublé, v očích měly hnis a jejich srst měla nezdravou barvu a vzhled. Uvědomil si, že jsou zřejmě vyhladovělé, což pro něho a Mary Ellen nebylo zrovna výhodou. Namířil revolver v pravé ruce směrem k nim, i když v jeskyni se mu střílet nechtělo. Levou rukou sáhl na okraj dveří a začal je zavírat. Druhý panter na něho zavrčel, ale ani jeden z nich mu nebránil v zavření dveří. Začal hmatat po petlici, když si uvědomil, že je uvnitř klece. Kočky začaly pobíhat před klecemi, ale držely se v uctivé vzdálenosti. Asi jsou ochočené, řekl si. Ovšem vyhladovělá kočka si nemusí pamatovat, že je ochočená.

Protáhl ruku mezi mřížemi klece, našel petlici a zajistil jí dveře. Pak se obrátil k Mary Ellen, aby ji vysvobodil ze zajetí hrůzného křesla. Nechal ji, aby si sama strhla lepicí pásku a koutkem oka přitom hlídal oba pantery. Ubezpečoval sám sebe, že pokud by se rozhodli skočit na dveře, těžký dubový rám jejich nápor vydrží.

„Nezabíjej je!“ bylo první, co Mary Ellen řekla, jakmile si strhla lepicí pásku.

I v téhle situaci zvíře především? pomyslel si Cam. „Když nebudu muset, tak ne,“ ubezpečil ji. „Jsi v pořádku?“

„Mám žízeň,“ řekla. „Jak jsi mě tu našel?“

„Dostal jsem e-mail,“ odpověděl. „Jay-Kay mi poslala souřadnice GPS. Myslíš, že tu jsme sami?“

Jako odpověď zazněla dunivá rána ze směru přístupového tunelu. Oba panteři zareagovali krátkým zařváním. Cam zaklel. Sem dolů prošel otvorem pod velkým poklopem. Poklop pečlivě naplno odklopil, to si pamatuje naprosto přesně. Nemohl se prostě zavřít sám. Takže mu někdo pomohl. Měl jsem tam nechat hlídat psy, řekl si. Mary Ellen bez dlouhých řečí pochopila, co se děje.

„Co uděláme?“ zeptala se.

„Všecko je v pohodě,“ ujistil ji. „Za pár hodin mě sem přijdou hledat. Sice jsem tu sám, ale cestou jsem zavolal okresní policii v Carriganu.“

Panteři se přiblížili k mřížovým dveřím, jako kdyby hledali způsob, jak je otevřít.

„Co je v těch krabicích?“ zeptal se.

Mary Ellen, která si mnula zápěstí, se šla podívat, zatímco Cam pozoroval pantery. Překvapeně oznámila: „Žrádlo pro psy.“

„Copak panteři žerou psí žrádlo?“ zeptal se Cam.

„Tihle dva by klidně sežrali jeden druhého,“ odpověděla. „Tady na slámě jsou jelení kosti, takže ty krabice jsou asi jen železná zásoba.“

„Zkusme je nakrmit, třeba nám pak dají pokoj,“ řekl.

„Za pokus to stojí,“ odpověděla. Vzala velký rezavý otvírák na konzervy, který visel vedle dveří, a začala pracovat na jedné konzervě. Když to panteři uviděli, přestali pobíhat a vyčkávavě se posadili.

„Či-čí,“ zanotoval Cam vemlouvavě. Oba panteři na něho začali syčet, ale nepřestávali sledovat Mary Ellen. Našla ve slámě ocelovou misku na krmení a naplnila ji šesti plechovkami psího žrádla. „Co teď?“ vyslovila nahlas otázku, kterou si Cam kladl v duchu. Problém, jak vystrčit misku a nepřijít přitom o ruku, se zdál netriviální.

Mary Ellen problém vyřešila. Přinesla misku ke dveřím klece. Držela ji v jedné ruce, druhou povolila petlici, pak na pantery zaječela, a oni reflexivně uskočili. Rychle otevřela, posunula misku po podlaze a hned zas dveře zavřela.

Následovala nepěkná scénka. Oba panteři se vrhli k misce. Větší na menšího zaútočil divokým vířením tlap. Menší panter zaječel a pak utekl. Lehl si na kamennou podlahu u stěny a olizoval si rány. Nespouštěl přitom oči z misky, z níž psí žrádlo rychle mizelo.

Mary Ellen otevřela další plechovku, tentokrát na obou koncích, a hodila ji skrz mříže do kouta k menšímu panterovi. Zraněné zvíře se na plechovku vrhlo a začalo ji drtit mezi čelistmi. Cama bolely zuby jen z toho pohledu. Mary Ellen stejným způsobem otevřela a hodila menšímu panterovi tři další plechovky.

„Hlad teda mají,“ řekl Cam.

„To je ten problém s ochočenými divokými zvířaty,“ řekla. „Proto je to zločin. Nakonec to vždycky dopadne tak, že na ně někdo zapomene a oni hladovějí.“ Otevřela další plechovku a hodila ji před dveře klece, kde se šplouchnutím dopadla.

Cam nastražil uši. Proč se šplouchnutím?

Upřel pohled na podlahu a spatřil v přední části jeskyně vodu, která tam najednou přitékala stálým proudem. Mary Ellen vodu také spatřila. Taky nemusela znovu říkat „co teď“, pomyslel si Cam. Menší panter si nevšímal vody a hltal psí žrádlo z plechovek. Větší dočista vylízal misku a zamířil do kouta, kam dopadla poslední plechovka. Okamžitě se rozvinul dialog sestávající z vrčení a syčení, ale asi už ukojili hlad natolik, že nedošlo na drápy a zuby. Pak ten větší začal velkým jazykem pít vodu z podlahy a menší se připojil. Zvedající se hladina vody začala nadnášet některé z velkých kusů slámy před klecemi.

„Ti, co mají přijít… vědí o téhle jeskyni?“ zeptala se.

„Pochybuju. Přívěs má zapečetěné dveře, ale nevšiiíii jsem si, že by někdo od policie odhalil tenhle soukromý zvěřinec. Ale na poklopu jsem neviděl žádný zámek. Pokud se nám podaří projít kolem panterů, dostáném se ven.“

„Projít kolem panterů…“

„Jo, když jsme je teď nakrmili. No, aspoň trochu. A mám revolver.“

Vrhla na něho nesouhlasný pohled.

„Utopit se tu nechci,“ řekl. „A za ochočení těchhle dvou panterů nenesu žádnou odpovědnost. Celá tahle záležitost…“

„Odkud sem přišli?“

Nadechl se k odpovědi, ale pak se zarazil. Má pravdu, odkud sem přišli? Z té úzké chodby nalevo, ze které nešel vzduch? V chodbě napravo jsem cítil průvan, takže asi vede někam ven… Ale odemčené nechal dveře nalevo, jen je přivřel.

„Odsud,“ ukázal na levou klec.

„Hodíme tam maso. Pak je tam zamkneme.“

„Aha. Nesnáším ženský, co jsou chytřejší než já,“ řekl. „Já budu házet maso, ty zamykat.“

Tázavě se na něho podívala, tak vysvětlil, že to byl její nápad.

Fungovalo to. Kočky vběhly do klece za masem v konzervě a ona za nimi přibouchla a zamkla dveře. Začaly se tahat o maso a ani si nevšimly, že jsou uvězněny.

Cam se rozběhl chodbou, aby zastavil vodu. Mary Ellen ho našla, jak stojí pod holou žárovkou a hledí nahoru. Žebřík byl pryč a poklop zavřený. Kolem okrajů poklopu se do podzemí hrnula voda. Část jí stékala po kabelu přímo na žárovku.

„Brzo tu budeme mít tmu,“ řekl. „Buď musíme otevřít ten poklop, nebo najít jinou cestu ven.“

„Jsou tu ty krabice,“ řekla. „Můžeme je naskládat na sebe. Ty jsi dost vysoký, abys z nich dosáhl na poklop.“

Uskutečnili tento plán, ale poklop se ani nepohnul. Camovi se alespoň podařilo stáhnout dolů delší kus kabelu, takže na něm udělal smyčku a voda už netekla na žárovku. Pak se ale krabice, nasáklé vodou, začaly hroutit. Musel seskočit. Podlaha byla mokrá, ale voda se v místnosti nedržela a odtékala dolů, do místnosti s klecemi.

„Za tou klecí napravo je chodba,“ řekl. „Šel z ní čerstvý vzduch. V té druhé vzduch stál. Musíme to zkusit.“

„Potmě?“ zeptala se. Cítil v jejím hlase utajenou obavu.

„Mám tohle,“ řekl Cam a vytáhl z opasku malou baterku. „V jeskyni ti bude připadat jako světlomet. V jeskyni bývá opravdická tma.“

„No, nevím,“ odpověděla. „Aspoň víme, že je postaráno o kočky.“

Ale když došli do hlavní jeskyně, zadní dveře levé klece byly dokořán otevřené a panteři byli pryč.

68

Museli lézt asi patnáct metrů po čtyřech, než jim nízký strop dovolil se narovnat. Chodba nalevo byla až na jeden nezanedbatelný detail přitažlivější. Voda v hlavní komoře sahající už po kotníky si vynucovala rozhodnutí. Zůstat a utopit se, nebo se pokusit jít další chodbou.

Ve vzpřímené poloze se jim šlo lépe. Cam však cítil, že místo nahoru jdou dolů. Chodba byla jen o málo širší než půl metru a většinou museli jít bokem napřed. Cam šel vpředu. Střídavě svítil dopředu a pod nohy, aby v temnotě nenarazili na nějakou překážku. Ve vzduchu se vznášel zápach vlhkého kamene a stěny na ně jakoby padaly. Slyšel za sebou přerývaný dech Mary Ellen a byl si jist, že nejde jen o fyzické vyčerpání. Snažil se zažertovat, ať zkusí, jestli tu její mobil nemá signál, ale nezasmála se.

Nakonec došli do menší jeskyně. Cam posvítil kolem a viděl, že se cesta dělí do tří dalších chodeb. Neměl zdání, kterou si vybrat.

Posvítil zpět do chodby, jíž právě přišli. Prachem na zemi se vinul stříbřitý proužek přitékající vody.

„Podívej,“ řekla. „Když voda teče sem, tak nezatopí ten prostor s klecemi, co? Řekl jsi, že sem jedou posily. Pojďme se tam vrátit. Aspoň je to blízko k povrchu.“

Ve světle baterky její oči vypadaly obrovské. Cam se na chvilku zamyslel. „Když budeme pod zemí, tak nás těžko uslyší. Leda by se podívali do té posady jako já.“

„Nebudou nás hledat?“

„Chtěl jsem odvézt ten vlek, protože jsem věděl, že tu někde jsi. Oni uvidí moje auto a psy, a tak si budou myslet, že jsem někde v lese. Vlek je pořád zapečetěný. Napoprvé ty tunely nenašli.“

„Tak kudy půjdem?“ zeptala se zvýšeným hlasem. „Podle čeho se máme rozhodnout?“

Ozvěna jejího hlasu se odrážela od stěn jeskyně. Jako odpověď se ozvalo hluboké hrdelní zakašlání. Cam jí zakryl ústa dlaní, než mohla říct cokoli dalšího, a hrubě ji odstrčil zpět do chodby, kterou právě přišli. Paprskem baterky rychle přejel ústí všech tří chodeb a pak světlo zhasl. Sklonil se k ní a tichounce jí zašeptal do ucha, že se blíží panter. Cítil, jak se její tělo napnulo. Svým tělem jí naznačil, že musí ustoupit kousek dál do chodby, vytáhl revolver a čekal.

Asi dvě minuty se nedělo nic, pak se ozvalo zakašlání znovu, tentokrát blíž. Nahmatal ve tmě její hlavu a znovu přiblížil ústa k jejímu uchu. „Kočka asi ví, kudy ven. Když byl otevřený poklop, byl cítit tah vzduchu. Půjdeme podle něj.“

Cítil, jak kývla hlavou. Pak se napřímil.

Čekali. Všude kolem černočerná tma. Cítil, jak se mu oči chtějí temnotě přizpůsobit, ale nikde nebylo vůbec žádné světlo. Tak místo toho poslouchal.

Snažil se sám nevydat vůbec žádný zvuk. Zaposlouchal se, jestli neuslyší dech Mary Ellen, ale ta se zřejmě domyslela, že má být opravdu potichu.

Kočka sice vidí ve tmě, ale v tak hluboké temnotě nemůže snad nic vidět ani ona. Má ale čich a šestý smysl. On a Mary Ellen do jeskyně vstoupili, takže jejich pach bude na zemi i ve vzduchu.

Tak rozsviť, řekl si. Takhle má kočka proti tobě výhodu. Pak ho napadla hrozná věc: co když ji máme v zádech?

Ne, to není možné. Dveře klece byly zavřené a chodba, kterou sem přišli, nemá žádné odbočky. Ne, musí být před námi.

Namířil baterku do jeskyně a rozsvítil ji.

Kočka stála necelý metr od nich a upřeně na ně zírala. Jantarově žluté oči ve světle baterky zamžikaly. Mary Ellen polekaně vyjekla a Cam nasucho polkl. Ani se nehnul a pak, dříve než si rozumově uvědomil, co dělá, co nejvěrněji napodobil vzteklé kočičí zasyčení. Kočka odpověděla podobným zvukem, ale pak se otočila a odběhla jeskyní do té chodby, kterou měli přímo proti sobě.

Cam na roztřesených kolenou vstoupil do jeskyně a pomohl Mary Ellen vstát. Na chvíli se zaposlouchali do zvuků kolem sebe, ale nic neslyšeli.

„Podle mě odsud existuje cesta ven a ten panter se vydal do té chodby, která tam vede.“

„A když ne?“

„Musíme to zkusit. Když to bude slepá ulička nebo najdeme další odbočky, můžeme se vrátit a udělat to po tvém.“

„Co když tam na nás bude číhat? Takhle panter loví…“

„To je možné, ale zatím před námi utíká.“ Radši nepřipomínal, že se tu někde potulují dva panteři. Úzké chodby mu nepřipadly jako vhodný terén pro útok ze zálohy. Na druhou stranu ani pro únik.

Vzal ji za ruku a společně vstoupili do chodby, v níž zmizela kočka. K jejich velké úlevě chodba mířila nahoru. Zkontroloval stopy v prachu na zemi. Připadalo mu, že odstup otisků je něco víc než metr. Pak se chodba stočila ostře doprava a začala stoupat pod strmým úhlem asi šedesáti stupňů. Svah vedl asi patnáct metrů nahoru a byl pokryt kamením a hlínou. Posvítil až nahoru a měl pocit, že tam vidí záblesk žlutozelených očí. O chvilku později uslyšeli drobné kamínky, jak se kutálejí dolů po svahu.

„Je to on?“ zeptala se.

„Jo, ale utíká,“ odpověděl. Znovu posvítil nahoru na svah. Všiml si, že světlo slábne a žloutne. Buď musí brzy někam dojít, nebo se budou muset vrátit, než se baterie úplně vybije.

Vyrazil nahoru jako první, ale asi na půl cestě uklouzl a neobratně na hlíně a kamenech sjel až zpátky dolů. Pak to zkusila Mary Ellen, podařilo se jí dostat pár metrů nad jeho nejvyšší bod, ale pak podobným způsobem sjela dolů.

„Ta kočka to zvládla,“ řekl Cam. Prozkoumal stěny zvedající se chodby a našel na nich čerstvé škrábance. U stěny se hlína zdála pevnější. Pokusil se o cestu nahoru znovu, a tentokrát úspěšně. Mary Ellen předvedla ještě jeden neúspěšný pokus, ale nakonec se i jí výstup nahoru podařil. Cam se rozhlédl s baterkou a s úlevou si vydechl. Z plochy nad svahem vedla jen jedna chodba, a i ta stoupala. Zdálo se mu také, že je vzduch o něco čerstvější, ale sám sobě přiznával, že v tom může být přání otcem myšlenky.

Oprášili se, vstoupili do pokračující chodby a pomalu postupovali směrem dopředu a nahoru. Tempo přizpůsobovali očekávání, že za kterýmkoli zákrutem chodby na ně může číhat panter. Svah tady nebyl příliš příkrý, ale nohy jim trochu podkluzovaly. To naznačovalo vlhkost. Cam na chvíli vypnul baterku, aby zjistil, jestli před sebou nemají denní světlo. Neměli. Viděli jen hlubokou, černočernou tmu. Na chvíli se zastavili a naslouchali. Když chtěli pokračovat, uslyšeli hluk na příkrém svahu za sebou. Panter číslo dvě.

Co nejrychleji spěchali dopředu. Občas naráželi hlavou do stropu chodby, který se zde snižoval asi na půldruhého metru. Cam občas posvítil dozadu, jestli neuvidí blýskající se oči, ale tunel se kroutil, takže neviděli nic. Neměl už pochyby o tom, že je vzduch čerstvější. To byla dobrá zpráva. Na druhou stranu, baterie ve svítilně měla už opravdu namále. Rád by ji vypnul a šetřil, ale netroufal si, protože měli před sebou pantera číslo jedna. Snažil se sám sebe uklidnit. Říkal si, že jde o kočky držené v zajetí, které se jich pravděpodobně bojí víc než oni jich. Jo, doufejme.

Když kočka před nimi vztekle zavřískala, málem upadl, jak se mu zapletly nohy v rychlém pokusu o zastavení. Mary Ellen do něho narazila a popadla ho za paži. Kočka znovu zavřískala a na konci její hlas přešel do temného vrčení. To se před nimi rozléhalo ozvěnou, jako kdyby kočka byla v další jeskyni. Potom zezadu uslyšeli odpověď. Ta zněla mnohem více jako skutečný lví řev. Máme vás tam, kam jsme vás chtěli dostat, říkali jim panteři. Co vy na to?

Cam byl v pokušení odpovědět jim výstřelem z revolveru, měl ale obavy z odražené kulky a z toho, že by hluk výstřelu mohl způsobit pád stropu.

„Jdem na to,“ řekl. „Je načase se jim postavit.“

Mary Ellen stála a nehýbala se, tak ji jemně zatáhl za ruku. Poslušně ho následovala. Za ohybem chodby vstoupili do vysoké jeskyně, která na jedné straně přecházela do dvacet metrů vysokého komína, na jehož konci viděli kousek oblohy. Jakoby zrcadlově dolů klesala proláklina. Šířka jeskyně dosahovala třiceti metrů a uprostřed se černala vodní hladina. Kolem vody se bělaly zvířecí kosti. Za ní stál panter a hněvivě mrskal ocasem. Když vstoupili do jeskyně, vztekle na ně zařval. Cam vypnul baterku, protože tady už bez ní viděli. Opatrně podél stěny poodešli doprava a hlídali vstup do jeskyně, kdy se objeví další panter.

„Já budu dávat pozor na kočky,“ řekl. „Ty si prohlédni tu prasklinu a zkus najít nejlepší cestu nahoru.“

Kočka na vzdálené straně jeskyně začala postupovat a pozorně je přitom sledovala. Cam a Mary Ellen se také pohnuli, aby drželi vodu uprostřed mezi sebou a šelmou.

„Nebude to snadný výstup, ale jinudy to asi nejde,“ řekla. „Všechny ostatní stěny jdou nahoře do převisu.“

„Jo,“ řekl. „Ještě že panteři neumějí šplhat po skalách.“

V tom okamžiku do jeskyně vstoupil druhý panter. Obě šelmy se zkoordinovaly a blížily se k Mary Ellen a Camovi. Ta napravo stála mezi nimi a prasklinou představující únikovou cestu nahoru. Mary Ellen zatahala Cama za rukáv a ukázala na skalní lavici, která vedla k prasklině.

Cam držel v ruce revolver. Rád by vyhověl přání Mary Ellen neubližovat šelmám, ale ne za tu cenu, že by se měl stát jejich večeří. Zamířil ve směru druhé kočky do vody a vypálil. Hluk výstřelu se v jeskyni strašně rozléhal a kočku zalila vlna vody vzedmutá kulkou. Kočka se zastavila, vztekle zaječela a začala si vytřásat vodu z hlavy. Na první kočku, které k nim zbývalo už jen několik metrů, to neudělalo žádný zvláštní dojem a stále se blížila. Cam znovu vypálil, tentokrát jí pod nohy. Kočka zařvala a jeskyní zahvízdala odražená kulka, až se Cam i Mary Ellen podvědomě přikrčili.

Mary Ellen vyskočila na skalní lavici a přešla k prasklině. Cam ji následoval a sledoval přitom kočky, které předváděly vyceněné tesáky a dělaly hrozivý hluk. Jedna z nich stále stála mezi nimi a spásnou prasklinou, ale pod úrovní lavice.

Kočka postříkaná vodou změnila kurz a obcházela vodní plochu, aby se dostala vedle svého partnera. Ten se chystal vyskočit na skalní lavici. Cam se přikrčil do podřepu a pečlivě namířil, zatímco se Mary Ellen snažila udržet rovnováhu na úzké a kluzké skále.

Hlad překonal výcvik a šelma skočila přímo na své oběti. Čas jako by se zpomalil. Obrovská hlava zaplnila celé Camovo zorné pole. Šelma byla tak silná, že visela na uzounké hraně skalní lavice jen za drápy zadnich tlap a přitom dokázala řvát Camovi do obličeje a hrozit mocnými rameny. Cítil její smrdutý dech a horko vanoucí z její srsti.

Střelil jí přímo mezi oči a ona přitom výhrůžně protínala vzduch před ním dlouhými, ostrými drápy. Zavřeštěla a pozpátku spadla do vody. Cam rychle změnil záměr na další kočku. Vystřelil rychle dvakrát za sebou a pokaždé minul. Kočka však v důsledku toho ztratila rovnováhu a rovněž spadla do vody. Jako další ztratila rovnováhu a začala padat do vody Mary Ellen. Cam se ji pokusil zachytit, ale dosáhl jen toho, že spadli do vody oba najednou.

Cam nepouštěl pistoli a rychle se ve vodě rozhlížel, kde je nezraněná šelma. Pak ji spatřil, jak mocnými tempy plave jejich směrem a z hrdla jí přitom vychází hnusně skřípavý zvuk. Cam vytřepal z hlavně pistole vodu a střelil kočce přímo do krku. Zpětný ráz mu odhodil ruku nahoru. Kočka se pokusila po Camovi seknout drápy, ale pak začala chrlit krev a zmizela z dohledu.

Mary Ellen se zachytila u kraje nádrže, ale nedařilo se jí vylézt, protože kamenný břeh byl kluzký. Cam se k ní pokoušel připlavat, ale zjistil, že ho neposlouchá levá ruka. Podíval se dolů a zjistil, že na místě levého bicepsu má jen krvavou změť podivných cucků. Vůbec nevěděl, jak k tomu došlo, ale teď se bolest začínala ozývat. Zaskřípal zuby a naznak plaval pouze nohama k místu, kde se Mary Ellen snažila vydrápat nahoru. Řekl jí, ať chvíli počká, než popadne dech. Marně se pokoušel zapřít nohy o hladký kámen břehu, ale pak si řekl, že napřed musí zkontrolovat, kde jsou kočky. Uprostřed vodní plochy uviděl záplavu bublin a pak už jen klidnou hladinu. Pak se najednou první zastřelená kočka vynořila z vody těsně vedle Mary Ellen, která polekaně zaječela a odrazila se od břehu do vody. Šelmě chybělo jedno oko, z druhého bylo vidět jen bělmo a zadní část lebky neměla vůbec. Reflexivně našla břeh a zaryla do něj dlouhé drápy. Chvíli se chvěla a pak se celým tělem vytáhla z vody. Pokusila se vstát, ale marně. Zhroutila se na zem, tělem jí zaškubala křeč a pak konečně chcípla. Drápy předních tlap měla zaražené snad pět centimetrů do bláta.

Oba ještě nějakou dobu šlapali vodu, aby se ujistili, že je se šelmou na břehu opravdu konec. Mary Ellen drkotala zuby, zatímco Cam blahořečil ledové vodě, která pomáhala tlumit bolest v levé paži. Pak připlaval ke kočičí mrtvole, na chvilku zaváhal, ale pak ji zdravou rukou popadl za ocas a vytáhl se z vody. Chvíli bezmocně ležel na kočičí mrtvole. Ještě cítil její unikající tělesné teplo a viděl, že je kočka delší, než je on sám vysoký. Gestem k sobě zval Mary Ellen, ta se ale nechtěla přiblížit ani k mrtvé šelmě. Připlazil se k okraji vody a vytáhl Mary Ellen na břeh několik metrů od kočičí mrtvoly. Oba leželi nataženi na podlaze jeskyně. Ona si ještě nevšimla jeho paže. On sám neměl chuť se na svou zraněnou ruku podívat.

V tom okamžiku se shora ozval přísný hlas, který se ptal, co se to tam dole sakra děje.

„Lépe pozdě, než nikdy,“ zalapala Mary Ellen po dechu.

„Okresní policajti. Co se na to dá říct?“ odpověděl Cam a položil jí dlaň na čelo.

„Je mi líto, že jsem ty pantery musel zabít,“ řekl. „Škoda celé téhle povedené historie.“

Pak ucítil v hlavě známé hučení a přitiskl si zdravou ruku na otevřenou ránu na druhé paži. „Radši je sem nějak zavolej,“ zašeptal.

Posadila se a uviděla jeho zranění.

Potom už si moc nepamatoval.

69

O měsíc později seděl Cam na verandě za svým domem, v jedné ruce držel sklenici skotské a druhou hladil po hlavě Frick. Frack ležel na prknech verandy a oba je sledoval pohledem. Naproti Camovi seděl Bobby Lee Baggett a také držel sklenici.

„Jinými slovy, stále jsem propuštěn,“ konstatoval Cam.

„Vlastně jste byl poslán do předčasné výslužby. Je to něco jako propuštěn, ale trochu míň to bolí.“

Cam si sám pro sebe řekl, že šerif pořád vypadá pobledle a že váží méně, než by měl. Občas si sáhl levou rukou na tu stranu hrudi, kde měl zahojenou ránu. Cam dobře věděl, jak se šerif cítí.

„Ani si nepamatuju, že bych něco takového podepisoval,“ prohlásil Cam a masíroval si přitom stále ještě ovázanou ruku.

„Paměť je to druhé, o co člověk v penzi přijde.“

„A co je první?“

„Nemůžu si vzpomenout,“ odpověděl Bobby Lee. Vtip to byl tak starý, že se mu oba museli proti své vůli zasmát.

„A copak dneska dělají naši federální přátelé?“ zeptal se Cam.

„Identifikovali určité zájmové osoby,“ odpověděl Bobby Lee.

„Se stejným významem jako obvykle?“

„Jo. Vědí, kdo za co může, ale nemůžou dokázat ani prd. Zatím. Je v tom ale zajímavý obrat, jestli se tomu dá věřit.“

„AtO?“

„Chtějí nabídnout imunitu té Indce, když jim pomůže usvědčit ostatní kočkadéry, policisty.“

„Musela to být ona, kdo strčil bombu do auta Annie Bellamyové,“ poznamenal Cam. „To jí dají imunitu z dokonané vraždy?“

„Podle mýho budou chvíli předstírat, že tohle nevědí,“ odpověděl Bobby Lee. „Dají jí imunitu za účast v organizované skupině. Až jim řekne, co potřebujou, přišijou jí i tu vraždu.“

„Nebylo by špatné, kdyby mi s ní dali pět minut ve vyšetřovací místnosti,“ řekl Cam.

„Ale, ale, takhle přece policista ve výslužbě nemluví.“

„Našli ji?“

„To je ten problém. Oni si myslí, že byste jim mohl pomoct ji najít.“

„Já?“

„Ona vám poslala ty souřadnice GPS, ne?“

„To byla jednosměrná komunikace, šéfe,“ odpověděl Cam. „Sám víte, jaké šance mám zrovna já, abych našel na Internetu zrovna ji.“

„Oni na to mají odborníky. Můžete se aspoň tvářit, že chcete pomoct.“

Cam se nad tím zamyslel a upil skotské. Doktoři mu řekli, že do ukončení léčby antibiotiky nesmí pít. Sám před sebou si řekl, že uplatní svá ústavní práva proti krutému a nelidskému zacházení. Ale nijak to s pitím nepřeháněl. Do jisté míry.

„Příští týden jedu na konferenci šerifu do Raleighu,“ řekl šerif. „Budeme si vyměňovat informace, které nás všechny zajímají.“

„Podělíte se o technicképarametry?“ zeptal se Cam.

„O ty určitě taky. Máte zprávy o své přítelkyni, hlídačce parku?“

Cam se pokusil ohnout levou paži. Skoro vůbec neposlouchala. Přišel o příliš velkou část svalové hmoty na důležitých místech. Připadal si teď jako Napoleon, ruku měl většinou zastrčenou za košilí. „Nic moc, bohužel,“ odpověděl.

„Proč, protože jste zastřelil ty kočky?“

„Ne, protože jsem ji zatáhl do hnusné a nebezpečné věci. Chtěli jsme od ní, aby jen svědčila, a místo toho… vždyť víte sám. A když jsem já sám svědčit odmítl, asi si začala říkat, co jsem vlastně zač.“

Šerif přikývl.

Cam se na něho zadíval. „Nemůžu jinak,“ řekl. „Dokud mi vy a FBI neřeknete, že je máte pod zámkem, nemůžu riskovat život Mary Ellen.“

„Vysvětlil jste jí to?“

Cam zavrtěl hlavou. „Chtěl jsem tam zajet,“ řekl. „Promluvit si. Ale všichni policajti a dozorci parku mě varovali, abych se tam nikdy nevracel. Mají tu dámu ve velké vážnosti a já jsem pro ně ten, kvůli kterému málem zahynula.“

„Hm… hm.“

Cam zvedl oči. „To jako co?“

„To jako že to byli ti kočkadéři, co ji málem zabili.“ Na chvíli se odmlčel. „Když jste teď odešel do výslužby, tak to všecko pustíte z hlavy, ne?“

Cam se před svou odpovědí musel zamyslet. „No, docela rád bych strávil pět minut o samotě s Jay-Kay Bawovou,“ řekl nakonec.

„To by se FBI určitě nelíbilo.“

„Mám teď peníze, šerife,“ odpověděl Cam. „A budu jich mít ještě víc. Vypadá to, že o dost víc. Myslím, že za ty se dá koupit určité zajištění, politická ochrana. Navíc neznám pro ty peníze lepší využití, než dostat tu svini, co zabila Annie.“

„A co přesně byste s ní udělal, kdybyste ji našel?“

„No, to je vlastně otázka,“ odpověděl Cam zamyšleně. „Že bych dal dohromady další elektrické křeslo?“ Frick vstala a odešla. Frack se přišoural pro pohlazení.

„Jo, to nezní špatně,“ řekl šerif, „dokud oba víme, že jsou to jen takové řeči.“ Natáhl nohy a podrbal se na hrudi. Pak vstal. „Mimochodem, do kanceláře vám přišel dopis. Zavolal jsem odesilatelce a vysvětlil jí, že už u nás nepracujete. Ptala se proč, a já… no, vysvětlil jsem jí pár věcí. Pak mě požádala, abych jí ten dopis poslal zpět.“ Vytáhl z kapsy obálku a podal ji Camovi. „Místo něj poslala jiný. Tady ho máte. Nezapomínejte, kdo jsou vaši přátelé a o co v životě doopravdy jde.“

Cam si vzal dopis, ale ani se na něj nepodíval. „Takže jsem vás nezklamal?“

„To vůbec ne,“ odpověděl šerif důrazně. „Ale musíte se vrátit do života. Myje dostáném. Taky ještě zvládnem pár triků.“

„Nás dobrých je málo?“

Šerif se usmál a jeho bílé zuby zasvítily do tmy. Vypadal najednou jako velká šelma.

„Jo, tak nějak,“ prohlásil.

Cam si odnesl dopis do kuchyně, jen co šerif odešel. Sedl si ke stolu, četl, co mu Mary Ellen napsala, a masíroval si přitom levou paži. Pak se usmál. Jay-Kay a kočkadéři budou muset chvíli počkat.

Nebude to ale věčně.

PODĚKOVÁNÍ

Rád bych poděkoval šerifovi v okresu Guilford v Severní Karolíně za zasvěcené informace o chodu moderní a vysoce úspěšné okresní policie sloužící ve městě. Musím přiznat, že jsem v této knize značně popustil uzdu své fantazii při popisu postav, metod a dokonce i informací o konkrétních místech. Další mé poděkování patří Správě národních parků USA za pomoc, kterou mi její pracovníci poskytli při získávání informací o Národním parku Great Smoky Mountains. Ani tady jsem se při popisu reálií nedržel pouhých faktů. To se zejména týká výskytu divokého horského lva v parku. Prohlašuji, že podle mého vědomí neexistují žádné hmatatelné důkazy o přítomnosti velkých kočkovitých šelem v horách Smoky Mountains. Na druhou stranu, čtenáři, pro které nepřítomnost důkazů není totéž co důkaz nepřítomnosti, se mohou jet přesvědčit na vlastní oči. Jistě je zbytečné dodávat, že by nikdo nebyl tak bláhový, aby skutečné horské lvy pokoušel „lovem beze zbraní“ popsaným v této knize. To se týká i skutečného (velmi statečného) Kennyho Coxe, který mi velkoryse dovolil použít v knize jeho jméno v souvislosti se získáváním sponzorských darů pro společnost „American (Carriage) Driving Society“. Tato kniha se řadí k beletrii. Jakékoli připomínky skutečných událostí, míst, organizací nebo osob jsou zcela náhodné.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai