Zběsilost

Peter T. Deutermann

Metafora (2005)

Hodnocení:

87%

Štítky:

Literatura světová, Detektivky, Thrillery

V Washingtonské chirurgické klinice provádějí dva pakinstánštní lékaři se svým týmem plastickou operaci anonymního pacienta,který si přeje změnit vzhled svého obličeje.Po operaci se pacient probere a zanedlouho je celá klinika v plamenech,v nichž zahyne celý personál.

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2005

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2003 by P. T. Deutermann

All rights reserved.

Z anglického originálu The Firefy

(First published by St. Martin’s Press, New York, 2003)

přeložila © 2005 Daria Dvořáková

Redakce textu: Tomáš Vystrčil

Jazyková korektura: Jan Řehoř

Grafická úprava obálky © 2005 Robin Brichta

Tisk: CENTA spol. s r.o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 80-7341-520-8

Tato kniha je věnována všem mužům a ženám

z ministerstva obrany, vnitřní bezpečnosti

a tajných služeb, kteří budou v předních liniích

po dlouhý nadcházející čas čelit barbarům.

Poděkování

Chci poděkovat Donovi, Penny a Laurie za pomoc při řešení některých technických aspektů této knihy a svému redaktoru Georgi Witteovi za pečlivou redakční práci. Rozsáhle jsem využíval veřejných informací z webových stránek americké Tajné služby a ministerstva vnitřní bezpečnosti a jsem vděčný za snahu těchto organizací, z nichž jedna se stala součástí druhé, pomoct občanům pochopit, co je skutečně jejich náplní. Rád bych poděkoval Marcu A. Branhamovi, doktoru filozofie, zakladateli webových stránek souboru The Firefly Files, který mi dovolil využít (v podstatě volně) některých ze svých fascinujících materiálů. Z čehož plyne, že tato kniha je výlučně fikce. Při popisu skutečných zpravodajských agentur čtenář jistě pochopí, že nejsou vylíčeny přísně podle skutečnosti, nýbrž s použitím básnické licence. Pokud se v této knize některé její postavy budou podobat živým či mrtvým lidem a příběhy skutečným událostem, pak jde o podobnost čistě náhodnou.

Světlušky I

Světlušek, poletujících v obyčejné letní zahradě, je mnoho druhů, a i když se zdá, že jejich zadečky blikají nazdařbůh, není tomu tak. Většina záblesků, které za teplé letní noci spatříme, patří samečkům na námluvách; každý druh světlušek bliká určitým kódem. Samičky se dívají. Když spatří samečka vlastního druhu a když mají zájem, zablikají na něj stejný kód. Sameček se potom přiletí spářit.

Úvod

MUŽ, který si říká Jägera Heismann, se probouzí v tlumeně osvětleném pooperačním pokoji soukromé kliniky plastické chirurgie v severozápadním Washingtonu, D. C. Prudce zamrká, aby si uvolnil slepená víčka, a pak se podívá na hodinky. Téměř půlnoc. Čas útoku. Znovu na pár minut zavírá oči. Ještě nemá jasnou hlavu. Slyší, jak do pokoje vchází sestra, upravuje mu pokrývky, kontroluje monitorovací panel a odchází. Hlavou mu podvědomě probíhá, že má za sebou poslední z osmnácti částí svého rok a půl dlouhého martyria; tato byla poměrně lehká. Necítí spodní část obličeje a rty má na dotek opuchlé. Těžce se mu dýchá a do mozku mu buší vlna ospalosti, ale jinak ho nic nebolí. Soustřeďuje se na hluboké dýchání, aby se zbavil zbytků anestetik. Monitor za ním povzbudivě pípá.

O něco později otevírá oči a pohlédne opět na hodinky: půlnoc. Hlavu má téměř čistou.

Posadí se, opatrně spustí nohy z postele a čeká, až se mu přestane točit hlava. Myslí na to, co má udělat, a vyčkává, až se mu nahromadí adrenalin nezbytný k provedení úkolu. Hluboko v plicích cítí dosud jistý tlak, a tak zastrčí ramena dozadu, několikrát se zhluboka nadechne a snaží se roztáhnout si bránici. Se stoupající aktivitou se monitor rozpípá rychleji, a tak se natáhne, stiskne vypínač a z kůže si odstraní všechny snímače a náplasti. Nitrožilně napojen není. Vstane, oblékne si své obvyklé šaty, stále zhluboka dýchá a k ústům si přitiskne ručník, aby potlačil náhlý záchvat kašle. Odebere se na záchod, kde si předem schoval malý látkový ruksak, vytáhne odtud vodní taserovou pistoli a nádržku s kapalinou a pečlivě ji připevní. Vytáhne bundu a přehodí ji přes taser.

Otevře rázně dveře do chodby, uchopí zbraň a naslouchá. Slyší, jak sestry uklízejí na chirurgickém sále, a tichý hovor lékařů v pracovně ob jedny dveře naproti. Nejdřív muže, rozhodne se.

Teď ještě jeden opravdu hluboký nádech.Vzadu v krku cítí jemnou pachuť čehosi chemického. Pak seřídí přenosnou nádržku a v ruce s tuponosým taserem, od nějž se mu k bedrům vine přívodní hadička, vkročí do chodby. Kráčí tiše a najednou prudce rozrazí dveře do pracovny lékařů. Jsou dosud v operačních halenách a popíjejí čaj. Postarší pákistánský tlusťoch si diktuje poznámky do malého diktafonu. Oba překvapeně zvednou oči a vzápětí se hluboce vyděsí. Taser v jeho ruce ještě nikdy neviděli. Namíří hranatý rypák zbraně na tlusťocha, koutkem oka vidí, jak z ní vyráží vodní oblouk, a tmavohnědý muž přeletí přes opěradlo židle a pleskne sebou na koberec jako těhotná ryba. Pak se Heismann otočí a zaměří se na toho druhého, mladšího, teprve druhým rokem z Karáčí, jehož ústa se otevírají v protestu. Celé tělo mu nadskočí, na podlahu dopadne ve fetální poloze a hlasitě škube jednou patou. Heismann počká vteřinu a oběma uštědří další zásah, tentokrát přímo do nechráněných krků a odešle je do hlubin užaslé strnulosti.

Ekvivalent 400 000 voltů. Prý neletální. Pro něj letální ažaž. Nejsou mrtví – dosud. Nadzvedne přenosnou nádržku, přitáhne jeden popruh a vydá se chodbou k operačnímu sálu.

Dvě ženy v zelených pláštích ukládají do autoklávu tácy s nástroji. Jedna z nich ho zahlédne a usměje se. „Tak vy jste už vzhůru,“ prohlásí vesele.

„Ano,“ zavrčí a pustí jí dávku do krku. Podnos s nástroji přistane s řinkotem na podlaze. Druhá sestra doširoka otevře oči, uvědomí si, že je něco strašlivě v nepořádku, zvedne na obranu ruku a právě v tu chvíli na ni zamíří Heismann vodní proud; sestra, kterou ruka praští do obličeje, zahudruje jako krocan. Zavrávorá směrem k autoklávu a se škubající se rukou se zhroutí na podlahu. Obě leží na břiše, a tak je obdaruje další dávkou zezadu do krku a slyší, jak na něj oplátkou zachrochtají. Pak přístroj vypne a strčí taser do kapsy. V duchu se usměje při vzpomínce na instruktora, který mu kladl na srdce, aby nikdy nepopletl pořadí: „Nejdříve vypnout, pak teprve strčit do kapsy. Nikdy ne opačně.“ Z krabice vytáhne pár gumových rukavic a navlékne si je.

Odvleče oba lékaře, kteří jsou napůl při vědomí, do operačního sálu a hodí je pod operační stůl. Přes ně naskládá sestry. Ta mladší má jedno nezaostřené oko pootevřené. Vidí ho. Sténá, ale nemůže se pohnout. Muž začne připravovat požár, pak se zarazí. Kdyby byli všichni tady, jeden z nich by si musel požáru všimnout a utíkal by pro hasicí přístroj. To je ono. Odtáhne starší sestru za paty ke dveřím, kde na stěně visí minimax. Položí jí ho poblíž ruky sevřené v pěst. Vytáhne z něj pojistku, zamíří na závěs kolem operačního stolu a pokryje podlahu a spodní část zdi bílým práškem na místech, kde by ho požárníci mohli najít. Vidí, jak se sestře kroutí prsty, ale celou rukou nepohne. Muž má spoustu času, ale také divný pocit, že mu něco kolem sester uniklo.

Nechá sestru u dveří a zbývající „oběti“ přemístí na druhou stranu operačního stolu. Podívá se na hodinky a připraví kyslíkovou aparaturu na požár. Pro náležitý efekt propojí dvě zelené přenosné láhve a pečlivě dbá, aby všechno provedl správně. V zamčené skříňce s prosklenými dvířky jsou dvě záložní láhve s oxidem dusíku. Jsou to imitace, které v neděli vyměnil za pravé. Domněle kovové ventily a tlakové měřidlo jsou ve skutečnosti z masivní a lehce tavitelné umělé hmoty.

Ujistí se, že jsou ventily uzavřeny, a propálí zapalovačem přívodní kyslíkovou hadici v místě, kde prochází nad nástěnnou nádržkou. Z taštičky vytáhne izolovaný šroubovák a jako zdroj požáru zvolí tříhrotou zástrčku autoklávu. Pak přitáhne jeden z chirurgických závěsů zpátky ke stěně a přesvědčí se, že se dotýká šňůry od autoklávu. Zásuvku vytrhne částečně ze stěny a čepelí šroubováku propojí hrot pod napětím s hrotem uzemnění. Ozve se odporný praskavý zvuk a objeví se krátký záblesk obloukového světla, ale pak se chodbou prožene děsivý zkrat, který zasáhne i některá světla na operačním sále. To mohl vymyslet jenom idiot, řekne si a vytáhne opět zapalovač.

Zkontroluje, zda oblouk plochý hrot fyzicky odřízl, a zapálí okraj chirurgického závěsu. Při své nedělní návštěvě ve dvě hodiny ráno vyměnil také ohnivzdorný závěs za obyčejný nylonový. Ten se úslužně rozhoří, nejdříve sálavým, později ošklivým praskavým plamenem, který nahoře na stropě rychle začoudí bílé trubky. Muž ustupuje ke dveřím a sleduje postup ohně. V místnosti je plno hořlavého materiálu, od stropního plastového vedení po celou závěsovou stěnu, hromady chirurgického prádla i umělohmotné skříně s laserovým zařízením. U stropu se rychle hromadí hustý a žhavý černý mrak, který se tam převaluje jako zuřivá chobotnice. Podívá se na hlavice hasícího přístroje, ale ty nereagují. Dobře. Máje všechny. Otevře dvířka skříně se zásobními lahvemi oxidu dusíku, narazí ventily a zkrátí hlavní kyslíkové přívody. Poslouchá, aby se ujistil, že visící hadice naplno šumí. Pak projde dveřmi a zavře je za sebou.

Odhaduje, že mu do spuštění požárního alarmu zbývá přibližně minuta. Alarm je součástí bezpečnostního systému budovy, takže ho nedokázal odpojit. Hasicí přístroje byly jednodušší – jeden obslužný ventil. Ještě jednu věc vytáhne z ruksaku. Je to silně ožehnutý kovový obal. Uvnitř je na formuláři s tištěným názvem kliniky a s její adresou podobně ohořelá lékařská zpráva. Vytáhne zprávu, přistoupí k fontánce na pití zabudované na stěně a nechá lepenkovou obálku pořádně nasáknout. Vrátí ji do obalu a ten zastrčí do kovové kartotéky před dveřmi do chirurgické části oddělení. Poplácá ji. Doufá, že přežije, protože je to klíčový podvrh – návnada předem ožehnutá tak, aby důležité části zůstaly čitelné.

Oheň je už přímo slyšet a stěny chodby se začínají chvět. Fluorescenční světla kolísají mezi intenzivními záblesky a pohasínáním a klika na dveřích do chirurgické části je horká na dotek. Naslouchá vibrujícím dveřím a usměje se, když uslyší důvěrně známý řev ohně přikrmovaného kyslíkem. Začíná tu být pořádně horko, pomyslí si, a bude ještě tepleji, jen co se k téhle švandě přidají upravené láhve s oxidem dusíku. Masivní plastové uzávěry se roztaví při pouhých 260° C a pak tryskou difuzéru vypustí hořlavý plyn, který bude oheň přikrmovat, aniž by láhev najednou vybuchla. Samotné láhve se roztaví při 540° C, kterých se v plamenech dosáhne během tří až pěti minut. Do té doby bude všechno v jednom ohni a lidé v místnosti se změní v zuhelnatělou kaši. Do hořící chirurgie se propadá něco těžkého, a tak zvedne batoh, ujistí se, že jsou dveře do kanceláře a kartotéky dokořán, a vytratí se z kliniky zadními dveřmi. Projde kolem průčelí, nastoupí do auta a odjíždí.

Po dvou blocích si vzpomene, co to bylo s těmi sestrami, a hlasitě německy zakleje. Třetí sestra, sexy bruneta. Třicet a něco. Dnes večer tam nebyla. Ale několikrát ho pochopitelně viděla. Věděla, jak vypadal předtím, než na něm pákistánští doktoři vyzkoušeli svá kouzla. A nepracovala v kartotéce? Zpomalí, přirazí k průčelí jakéhosi činžáku, zastaví, zhasne světla a snaží se srovnat si myšlenky. Tohle mu nemělo uniknout. A teď má velký problém, který musí vyřešit. Sestra z kartotéky. Sakra!

Sedí v autě a snaží se donutit dosud omámený mozek, aby si vzpomněl na její jméno. Wallová. Nějak Wallová. Catherine? Ne. Při zvuku sirén přijíždějících po Kalorama Road instinktivně otáčí hlavu. Když velký vřískající automobil projíždí kolem a osvětlí rudobílým majáčkem vnitřek jeho auta, lehne si na vedlejší sedadlo. Požární vůz doprovází automobil velitele a jeho rudý majáček hází blesky do všech stran. Další vůz přijíždí ulicí o minutu později. Dívá se na hodinky. Patrně požární alarm. Ale spousta času na to, aby směs kyslíku s plynem odvedla svou práci.

Ale teď ho čeká důležitá odbočka. Ženská. To nemůže být velký problém, nicméně… Má její adresu v počítači. Nedělní noční návštěva na klinice nebyla zásluhou ledabylých bezpečnostních opatření sester jeho první. Jako v každém úřadu, který dosud navštívil. Přístupové kódy poznamenány v telefonním seznamu. Svazky klíčů i jednotlivé klíče na háčcích umístěných každému na očích. Mohl by zaskočit do svého bytu, podívat se na adresu a vyřídit to ještě dnes v noci.

Další požární vůz se blíží po Kalorama Road, tentokrát doprovázený policejním automobilem. Druhý alarm. Výtečně. Táborák se vydařil. Chirurgie a jistě i horní patro jsou v jednom ohni. Podlaha se propadá. Rezervní láhve přihřívají žhavou kaši. Čeká, až požární vůz projede kolem něj, rozhlíží se, jestli někde nezahlédne policii, a pak vyráží. Ujede celý blok, než si uvědomí, že nerozsvítil přední světla. Zatracená narkóza.

Ne, rozhoduje se. Dnes v noci ne. Jistěže ji potřebuje odstranit, jako ty ostatní, ale vzpomene si na staré armádní pořekadlo: Netlač příliš na pilu.

Ne. Sedm týdnů zbývá, než nastane der Tag. Velký den. Moře času na jedno závěrečné náhodné úmrtí. A rozhodně to neodbude. Půjde tam, provede řádný průzkum; vypátrá, kde ta ženská bydlí, dostane se dovnitř, zjistí, kde má alarm, jaké má sousedy, jestli má psy – jaké zvyky. Před neodvratným osudem ji podle jeho názoru nemůže nic varovat; jeho jméno určitě nezná. Kartotéka je i s celým obsahem zničena a jediné jméno, kterému je předurčeno přežít požár, je i se svůdným, nicméně zlomkovitým přepisem, ukryto hluboce v kovové skříni.

Dupne na brzdy, protože nějaký debilní washingtonský řidič ignoruje červenou a téměř mu vrazí do boku. Automaticky se rozhlédne, nestojí-li poblíž policejní auto nebo strážník, který mohl vidět přestupek, ale žádný tu pochopitelně není.

Mají teď plné ruce práce, vzpomene si s ledovým úsměvem. A brzy, velmi brzy, se zapotí ještě víc.

1

Hezounká a mladinká sekretářka na něj civěla s otevřenou pusou, takže Swamp Morgan opakoval ještě jednou: „Zvláštní agenti Morgan a White, Tajná služba Spojených států, za panem Thompsonem.“

„Hm,“ začala, pak se zarazila a zřejmě dosud nevěděla, jak dál. Swampův obličej míval podobný účinek.

„Je uvnitř, viďte?“ zeptal se Swamp a nakukoval jí přes rameno na dveře rohové kanceláře. Bylo slyšet, jak tam nějaký muž hovoří do telefonu. Na nablýskané měděné jmenovce na dveřích stálo C. FREER THOMPSON, DRUHÝ TAJEMNÍK MINISTRA PRÁCE, ZAKÁZKOVÁ POLITIKA. Začal si mnout ruce, jako by se chystal dovnitř něco hodit. Když si všiml, že sekretářka začíná být doopravdy vyděšená, přestal.

„Ano, pane, je,“ odpověděla. „Ale má právě telekonferenci. Já – totiž…“

„Co kdybyste mu podstrčila lístek se zprávou, že jsme tady. Nic víc po vás nechceme. Platí? Zvláštní agenti Morgan a White, Tajná služba Spojených států, ministerstvo vnitřní bezpečnosti.“

„A máte domluvenou schůzku, pane?“ zeptala se a tentokrát se obrátila na Garyho Whitea ve snaze potvrdit si své postavení sekretářky druhého tajemníka a pokusit se Swampa vytěsnit do oblasti nepříjemných výplodů vlastní fantazie.

„Postačil by vám federální zatykač?“ zašeptal Swamp a významně nadzvedl obočí.

Zamrkala a do bločku na zaznamenávání telefonních vzkazů napsala jejich jména.

Vstala, došla k velkým dubovým dveřím, jednou zaťukala, přes rameno po nich blýskla očima, vstoupila a zavřela za sebou.

„Zatykač?“ ucedil White. Byl to nový agent, který se dnes ráno přidal spíše proto, aby se podíval, jak legendární Swamp Morgan uzavírá případ. Byl přidělen k jinému agentovi Zvláštní vyšetřovací jednotky, člověku, který dosud pracoval na Thompsonově případě, ale ten se zhroutil s ledvinovými kameny; poté byli případ i učedník White postoupeni Morganovi k závěrečnému pohovoru.

„Neřekl jsem přece, že ho mám s sebou, že ne?“ zabručel Swamp. „Kromě toho je to podstatou závěrečného pohovoru. Cílem je před vším tím úřadováním položit padoucha na lopatky.“

Sekretářka se nevracela. „Co tam ještě dělá?“ ptal se White.

„Nejspíš nic takového, co tam už předtím nedělala,“ ušklíbl se poťouchle Swamp.

Nakonec se vrátila a pokynula jim, aby šli dovnitř. Morgan kývl na mladšího agenta, aby šel před ním. Gary White byl průměrně rostlý muž s chlapeckým obličejem, za nímž by nikdo nehledal šestiletou praxi u městské policie. Swamp Morgan se těšil, jak jeho kořist zareaguje na jeho obličej zejména poté, co nejdřív uvidí Whitea. Podle Swampa vypadal Gary přibližně na devatenáct, a tak s určitostí očekával, že se na Freerově obličeji po spatření dospělého člena týmu objeví viditelný šok. Swamp byl vysoký, rozložitý a do krasavce měl hodně daleko.

Ve skutečnosti se jmenoval Terry Lee Morgan. Narodil se a vyrostl v Harpers Feny v Západní Virginii a rychle vyrostl v jedno z nejstatnějších a nejméně pohledných dětí ve městě. Rozměry zdědil po otci Henrym Leeovi Morganovi, který se do Harpers Ferry uchýlil před otročinou v podzemí uhelných dolů a vidinou černých plic. Od deseti let se Terry Lee vyznačoval abnormálně velkou hlavou, nepoddajnou kšticí černých vlasů, mírně neandertálským obličejem s vystouplým obočím, mohutnou čelistí, velkýma ušima a divokýma, temně hnědýma očima. Po matce zdědil Terry Lee vlídnou povahu, smysl pro humor a mimořádnou inteligenci. Zanedlouho zjistil, že při pohledu na jeho obličej docházejí lidé k jednotným závěrům, a tak je od té doby rád vyváděl z míry a při prosazování práva z toho značně těžil. Se svým neandertálským vzhledem si Terry Lee vůbec nelámal hlavu a od svého nástupu na střední školu z něj měl legraci. Na střední škole a později i na Notre Dáme hrál v obraně a zadáky druhého mužstva vytáčel často tím, že si za hlavním houfem sundal přilbu a jako stříbrohřbetá gorila běhal kolem mohutnými skoky, skákal sem a tam a s očima upřenýma na zadáky pohupoval rychle dopředu a dozadu v mohutných tlapách helmou. Jeho chování většinou fatálně rozvrátilo pozornost předních linií a vytvářelo časté příležitosti k úniku.

Ke jménu Swamp přišel až po ukončení Notre Dame, na němž získal hodnost finančního manažera, když se ucházel u FBI o práci zvláštního agenta. Během výcviku v Quanticu na škole FBI se účastnil modelové situace, při níž se noví agenti vydávali za překupníky kradeného zboží. Instruktoři vystupovali jako profesionální zloději. Jedna z instruktorek, oslnivá rudovláska, se cítila dotčena způsobem, jakým Terry Lee házel po jejím lupu očima. Prohlásila na celé kolo, že by se jí velmi ulevilo, kdyby si támhleten „Swamp Thing“ strčil své oči za klobouk. Všichni aktéři se svorně zhroutili smíchy včetně Terryho Leea, kterému bylo naprosto jasné, co tím chtěla říct. Od té doby mu nikdo neřekl jinak než „Swamp“ Morgan, ale vždycky s úsměvem, protože si nikdo nechtěl popudit mládence, který měl sto osmdesát osm centimetrů, sto dvacet kilogramů a pověst, že svou chytrostí značně převyšuje svůj vzhled. Když po několika letech nastoupil u Tajné služby, jeho přezdívka šla s ním.

Dnešní kořistí byl ctihodný C. Freer Thompson, boubelatý běloch s dvojitou bradou a s pěti křížky na zádech. Při příchodu agentů stál za obrovským mahagonovým stolem a přes opěradlo svého exekutivního trůnu měl přehozené pečlivě složené sako. Jeho snobská pracovna s okny až k podlaze byla prostorná a pohodlně zařízená. Před stolem stály dvě masivní čalouněné židle. Thompson byl v obličeji lehce zardělý a na zdůraznění své nepředstavitelné zaměstnanosti svíral v rukou jakási lejstra. Sekretářka zůstala stát v otevřených dveřích, a tak jí Swamp kousavě připomněl, aby je zavřela. Thompson měl chuť k tomu něco poznamenat, ale místo toho si odkašlal. Swamp přešel ke stolu, natáhl se přes něj a podal mu ruku. Thompson mu ji slabě a trochu vlhce stiskl. Swamp usedl na jednu z židlí. White zůstal po předchozí domluvě stát.

„Pane Thompsone,“ začal Swamp, „jsem zvláštní agent Lee Morgan z Tajné služby Spojených států. Tohle je zvláštní agent Gary White. Přišli jsme si pohovořit o vaší okamžité rezignaci ze státní správy.“

Thompson zamrkal a pak se trochu sesul na židli, jako by si nebyl jist, že ho ještě unese. „Rezignaci?“ otázal se. „Co to říkáte?“ V hlase měl stopu vzdoru, ale v očích znepokojení. Swamp si všiml, že mu trošku zbělely klouby.

„To vám snadno vysvětlím, pane Thompsone,“ odpověděl Swamp mile. „Něco vám tu teď povím a od vás čekám, že mě budete pozorně poslouchat. Nepřeju si, abyste mi skákal do řeči, a i potom chci slyšet jedinou věc, a to ‚Ano, rezignuju‘. Je vám to jasné?“

„To je absurdní. Kdo vlastně jste? Jak se opovažujete…?“

Swamp ho přerušil. „Pane Thompsone?“ Upřel nelítostný pohled na popudlivého byrokrata, bez mrknutí oka pohyboval čelistmi, jako by si vyřizoval účty s posledním kusem mamutí kosti od snídaně, a otevřel doširoka oči, aby zdůraznil jejich lesk. S uspokojením zaznamenal, že tlouštíkův obličej se mírně orosil. „Určitě je ve vašem nejvlastnějším zájmu dobře poslouchat všechno, co vám řeknu, pane Thompsone. Do posledního slova, kapišto? Protože podle federální trestní sazby máte vyhlídku na dobrých třicet let v chládku. Pro člověka vašeho věku to znamená, že odtud vyjdete nohama napřed, že? Takže napněte uši a především držte jazyk za zuby. Máte to, pane Thompsone?“

Thompson se podíval ze Swampa na Whitea a pak zpátky.

„Hodnej,“ pochválil ho Swamp, ještě než stačil Thompson klapnout pusou. Otevřel diplomatku a vylovil odtud tlustý spis. Listoval stránkami materiálu, dokud nenarazil na závěrečné shrnutí. „Obvinění, která jsou nyní před federální velkou porotou, obsahují nespočetné defraudace, podvodné smlouvy, falešnou hru s federální komisí na zprostředkování zdrojů, daňové úniky, vydírání a praní peněz. A to je teprve předběžný seznam.“ Zvedl k Thompsonovi oči. „Chceme udržet předběžný seznam krátký, abychom urychlili proces před velkou porotou. Může dojít, a jistě dojde, k dalším obviněním. Rádi v takových případech obvinění vrstvíme, pro případ, že bychom dostali vybíravého soudce. Zatím jasné?“

Thompson, který už trochu ztrácel barvu, se zmohl pouze na malé pokývnutí. Swamp pozoroval, jak se mu v podpaždí šíří mokré skvrny. Paráda, pomyslel si. Naslouchá pozorně.

„Tak fajn,“ pokračoval Swamp příjemným tónem. „Víme o vás tohle.“ Pustil se do nadšeného a detailního popisu, jak druhý tajemník ministra práce manipuloval se smlouvami na systémové, analytické, konzultační a servisní kontrakty ministerstva práce s cílem převést několik milionů ročně do takzvané Sekce 8A, malopodniku vlastněného příslušníky menšin, které tajně představovaly dvě Thompsonovy sestry. Jak odčerpával dvě třetiny vznikajících zisků a ukládal je do ostrovních bank s nulovým zdaněním. Jak manipuloval s programem na zprostředkování zdrojů tak, aby vyloučil stejně nebo lépe kvalifikované konkurenční malopodniky. Jak jeho poněkud nevšední přítelkyně, nikoli vlastní žena, byla přistižena v jednom georgetownském klubu při drogovém zátahu a s jakou obdivuhodnou štědrostí poskytovala informace na C. Freera, aby získala nezbytné „quo“, potřebné na záchranu vlastního rozkošného pozadí. Pro získání konkrétního koloritu nenuceně přihodil několik jmen, dat, míst, Freerovu ostrovní banku a adresu bytu Freerovy milenky.

„Před chvílí jste se mě ptal, kdo jsem,“ uzavřel, když ukládal materiály do aktovky. „Připouštím, že na to není jednoduchá odpověď. Jsem reaktivovaný agent americké Tajné služby, dočasně převelený ke Zvláštní vyšetřovací jednotce ministerstva financí.“

Očividně popletený Thompson svraštil obočí.

„Reaktivovaný proto,“ pokračoval Swamp, „protože jsem agent americké Tajné služby ve výslužbě. Přesně tak, jsem stará vojna. Šestadvacet let, věřil byste tomu? Důkladně si rozmyslete odpověď. Každopádně než jsem odešel do výslužby, byl jsem stejně jako vy, pane Thompsone, jedním z nejvyšších exekutivních úředníků. Vrchní vedení. Ale malý rozdíl mezi námi přece jen je. Já jsem kupříkladu nespáchal žádný federální zločin.“

„Vůbec tomu nerozumím,“ zachroptěl Thompson a upřel oči na Whitea, jako by mu mladší agent mohl podat vysvětlení. Swamp viděl, že mu White snaží svým obličejem bezelstného pacholete nepříliš zdařile vrátit tvrdý a nelítostný pohled.

„Dívejte se na mě, pane Thompsone,“ doporučil mu Swamp. „Věc se má tak. Špatná zpráva je, že jsme vás chytili s rukou v piksle se sušenkami. A dobrá, že jsme oba staří mazáci a vám už jistě došlo, proč tu vlastně jsem, viďte?“

Thompson na chvíli svraštil obočí a pak mu svitlo: „Dohoda?“

Swamp se rozzářil. „Vidíte, jak ten náš milovaný systém báječně pracuje, pane Thompsone?“ radoval se. Poplácal zadní stranu tlustospisu, který měl v diplomatce. „Vzpomínáte si ještě, jak jsem řekl, že důkazy, které jsem shromáždil, jsou předběžné? Smutnou pravdou je, že mě už vážně žádná úmorná dřina neláká, zejména po odchodu do výslužby, takže to, co tu máme“ – poplácal znovu naditou složku – „je pouze taková chuťovka. Dalo by se z toho pochopitelně vytěžit mnohem víc.

Prohodíme pár slov s lidmi, ti zase s dalšími. Vždyť vy dobře víte, jak to chodí, nemám pravdu?“

Swamp si všiml, že sebou Thompson trhl, a podíval se mu na ruku. Thompsonovi se podařilo říznout se o hranu papíru, který žmoulal v dlani. Když pak sahal do zásuvky pro papírové kapesníky, White, budiž mu Bůh milostiv, strčil ruku pod kabát. Toho si Thompson naštěstí nevšiml, jinak by to na jeho straně patrně skončilo ponižující střevní dysfunkcí.

Swamp se nedal zastavit. Byl blízko. Tím si byl jist.

„Víte, pane Thompsone, že shnilá jablka na nejvyšších postech ministerstva financí a také spravedlnosti, tak jako vy, špiní pochopitelně jméno celé vlády. A tak místo toho, abychom vás, takovou osinu za krkem, zažalovali a zavřeli do federální věznice, až byste zčernal, někdy, a zejména v případě, kdy nedošlo k žádné újmě na zdraví, k žádnému zranění lidí, je pro vládu nejschůdnější cestou takové lidi pouze’uklidit‘. Máte to, pane Thompsone? Budete-li potřebovat, můžu mluvit pomaleji a používat jednoslabičná slova.“

Thompson zvedl oči, polkl, opět přikývl a neustále si omotával kolem ranky na prstě papírový kapesník.

„Dobře. Takže tohle jsou hlavní body smlouvy: Musíte provést finanční náhradu. Což znamená vrátit všechno do puntíku, jasné? I vaše sestry musí provést finanční náhradu, to si jim vysvětlete, jak chcete. Nepochybně se toho rád ujmete, protože nám se zdá, že do toho nebyly nikdy zasvěceny. Nebo byly?… Ne, my jsme si to ani nemysleli. A pochopitelně si trochu poklábosíte s berňákem. Ty hochy jistě znáte. A nakonec podáte rezignaci. S účinností od… mrknem se na to.“ Swamp se podíval na hodinky. „Dneska máme devátého ledna. Šťastný nový rok, mimochodem. Myslím, že budete rezignovat koncem dnešního pracovního dne, takže řekněme od patnáctého tohoto měsíce. Z osobních důvodů, pochopitelně. A vaše rezignace bude jistě přijata. Už jsem se zmínil, že jsem prohodil pár slov s ministryní práce?… Ne? Takže, prohodil. Čeká na váš písemný příspěvek, jak tomu u nás říkáme.“

Odmlčel se, aby dal Thompsonovi čas všechno vstřebat nebo se k něčemu vyjádřit, ale ten jenom upřeně civěl na stůl. Swamp nedokázal rozeznat, zda přemýšlí, nebo je jen v šoku. Někteří v takové kritické chvíli upadali do jakési strnulosti. Mrkl na Whitea, který kývl, rozepnul si sako a vytáhl dvě blýskavá ocelová želízka. Neomylně mu zasvítily v ruce.

„Nebo,“ prohodil Swamp významně. White držel želízka v obou rukou a za hlasitého skřípání jimi třel o sebe. Thompson se podíval na pouta, pak zpátky na Swampa.

„Tak jo,“ vydechl. „Tak já rezignuju.“

„No to je slovo, pane Thompsone. Ani to moc nebolelo, že? Takže jsme už téměř v cíli, jenom si to všechno ještě malinko pojistíme.“ Zašátral v aktovce a vytáhl mnohem útlejší složku. „Tady máte rezignační dopis. Už napsaný. Na papíře ministerstva práce, dnešní datum a všechno. Chci, abyste to podepsal a pod svůj podpis napsal datum.“ Podal mu ho.

„Teď?“

„Právě teď. Alespoň vás tak nenapadnou žádné nevhodné myšlenky. Protože vás máme definitivně v hrsti, pane Thompsone. A i když si vaše sestry možná myslí, že za celou tuto rozkošnou záležitost nesete právní odpovědnost výlučně vy, mohli bychom je dostat také. Tenhle papír je mrkvička, pane Thompsone. Sledujete noční zprávy, že ano? Takže víte, jak vypadá pořádná hůl. Tak to podepište. A ano, hned. Paní ministryně čeká.“

Thompson se podíval na složku a otevřel ji takovým způsobem, jako by čekal, že z ní vyrazí had. Žádost o odstoupení byla suma sumárum ve dvou řádcích. Podle slibu byla sepsána na úředním papíře ministerstva práce i se všemi průvodními tituly. „Neměl bych si promluvit se svým právníkem nebo tak něco?“ zaváhal Thompson.

Swamp se v předstíraném zklamání opřel o opěradlo. „To skutečně můžete,“ odpověděl. „Můžete si promluvit s celým hejnem právníků, budete-li chtít. Jenomže pokud to nepodepíšete tady na místě, vezmu si to zpátky. A změníme styl.“

Gary White ještě jednou zamnul svými želízky. „Ale,“ protestoval Thompson. „Tohle je přece nátlak.“

„To si pište, pane Thompsone, že je,“ usmál se na něj Swamp. „O tom není sporu. Je to nátlak jak vymalovaný. Vždyť právě proto tu také jsem. I když musím podotknout, že jestli tohle považujete za nátlak, nevím, co budete říkat, až vstoupíte do systému. Tam teprve poznáte, jak také může nátlak vypadat.“ White k tomu snaživě přikyvoval.

„Do systému?“

„Ach, promiňte, pane Thompsone. Do systému trestního práva. Federální soud. Vaše obvinění. Až si budete vyšlapovat na povinné procházce a stanete se pro všechny své sousedy u vás v Chevy Chase hvězdou večerních zpráv. A my média včas upozorníme. A mraky příšerně drahých právníků. A polínko si přiloží i berňák – nezapomněl jste na něj? Konfiskace veškerého majetku – vašeho domu, vašeho auta, vašich bankovních kont. Pak další právníci – tentokrát finanční experti. Drobné rozptýlení ve vazbě, určitě alespoň na počátku. Pak vysoká kauce – chtějí deset procent předem na dřevo, za předpokladu, že jim tam máte ještě co položit. Dále dlouhý a vyčerpávající proces, pak skutečný kriminál, už žádná vazba. Špatné jídlo, mizerné oblečení, nevalný sestřih. Urostlí a nadržení spoluvězni. Zcela odlišný kulturní obzor. Vzrušující, i když zpočátku trochu bolestivé, zkušenosti vaší sexuální převýchovy. Posloucháte mě, pane Thompsone? Vyložil jsem to dost jasně?“

Thompson teď vypadal jako Bambi na mezistátní dálnici, polomrtvý strachy na prostředním pásu a odhodlávající se k osudově špatnému kroku.

„Podepište ten zatracený dopis, pane Thompsone,“ obořil se na něj Swamp. „Než si začnu myslet, že nechcete spolupracovat.“ Vrhl na Thompsona zachmuřený pohled. „Umíte si představit, jak zatočím s lidmi, kteří se mi vzepřou?“

Thompson polkl, zhluboka se nadechl, vytáhl pero, položil ho, pak ho zase zvedl a svou rezignaci podepsal. Zavřel složku a přisunul ji přes stůl ke Swampovi.

„Co teď?“ zeptal se. Jako by mu spadl kámen ze srdce. Je to zázrak, pomyslel si Swamp. Vždycky vypadají, jako by jim spadl kámen ze srdce. Jako by byli dokonce vděční.

„Vezmeme to nahoru. A vy si mezitím, pane Thompsone, zajděte domů. Neberte nic ze stolu. Nedotýkejte se počítače. Nechte tu všechen svůj osobní majetek včetně svých rolodexek. Lidé z generální inspekce ministerstva práce se vám ozvou a nakouknou k vám domů.“ Podíval se na hodinky. „Vlastně by už tam měli být. I s ochrankou.“

„Můžu to říct…“

„Své ženě? Jistěže. Ale svým sestrám ještě ne – pár našich lidí k nim právě jede na malou debatu. Můžete a měl byste si promluvit se svým účetním a právníkem, pokud nějakého máte. A nějakého byste si měl obstarat. Dokonce mu můžete říct, že mi může zavolat, jestli o to budete stát. Tady je má vizitka.“

Thompson hlasitě vydechl. „Jsem na mizině.“

„Finančně ano, to nesporně, pane Thompsone,“ souhlasil Morgan zvesela. „Ale podívejte se na to z této stránky: Neskonáte jako odsouzený zločinec a zbytek svého života nestrávíte v nějaké dusné a zapocené federální věznici. Odkráčíte odtud s prostou rezignací. Pravda je taková, že jste uzavřel náramně mazanou dohodu, pane Thompsone.“

Thompson zavrtěl pomalu hlavou. „Jsem zničený,“ zamumlal. „To je pravda.“

„Tak to není, pane Thompsone. Dlouho jste tropil neplechu. A ministerstvo financí pracovalo na tomto případě pět měsíců. Já jsem jenom poslední v dlouhé řadě.“

Thompson vstal, otočil se a podíval se z okna. „Mohl bych se také zastřelit.“

Swamp viděl, jak se White zamračil. Vlastně s Thompsonem málem souhlasil; žádný proces, žádné nekonečné papírování. Na druhé straně všechny nové agenty školili v ohleduplnosti, a tak se smiloval. „To nejspíš udělat můžete,“ prohlásil upřímně, jako by mu to skutečně leželo na srdci. „Ale uvědomte si, kolik svinstva taková zbraň dokáže nadělat. Víte, že když to uděláte někde u zdi, nikdy z ní nedostanete skvrny od mozku?“

Viděl, jak Gary zamrkal, a pochopil, že na to bude muset jít trochu rafinovaněji. „Ale ve skutečnosti,“ pokračoval, „tu nevidím pro sebevraždu žádný důvod. Podívejte se na mě, pane Thompsone.“

Thompson k němu obrátil nevidoucí oči.

„Kompromis, pane Thompsone,“ prohlásil Swamp a sbíral si papíry. „Kompromis je nejvlastnější esencí dobré vlády, nemyslíte? Souhlasíte se mnou?“

S malým trhnutím se Thompson zapojil zpátky do nabízené diskuze a zaostřil na Swampův obličej. „Cože?“ zamektal.

„Souhlasíte se mnou, pane Thompsone?“ zopakoval Swamp svou otázku. „Že to nestojí za sebevraždu nebo něco podobně drastického? Že se na to dá myslet jako na změnu v kariéře?“

„Změnu v kariéře?“ zachrčel Thompson.

„Právě to váš čeká, pane Thompsone. Už se pomalu dostáváte do obrazu.“ Pak se na oroseného úředníka usmál. „Právě to.“

„A další na štítě,“ vítal Lany Daniels, ředitel SISU ministerstva financí, Swampa ve své víc než prostorné kanceláři. „Zatraceně dobrá práce, Swampe.“

„Cením si toho, že jsi mě zavolal,“ prohlásil jeho exšéf. „Byla to legrace zkusit si zase jednou zakončení.“

„V tom jsi vždycky exceloval,“ poznamenal Daniels. „Jak se vede v cirku maximu?“

„Topím se až po krk v písmenkové polívce. ZSD v ÚZV u MVB. Znamená to zpravodajského styčného důstojníka v Úřadu pro zvláštní vyšetřování při ministerstvu vnitřní bezpečnosti.“

„Grrr.“

„Jo. Snažíš se soustředit najedno místo ministerstva informací ze sedmdesáti tří washingtonských federálních agentur a úřadů prosazujících právo. Jako by člověk chytal pytel blech.“

„No, až ti UZV začne lézt krkem, přijď k nám. A myslím to vážně. Gary White si vedl dobře?“

„Šikovný kluk. No jasně, není žádný kluk. Jenom tak prostě vypadá.“

„Já vím, ale jeho dětský kukuč mu tu a tam umožní dostat se lidem trochu víc pod kůži, takže to funguje obousměrně. Bývalý detektiv z vražd u fairfaxské policie. Podívej, zkušební rok má téměř za sebou. Mluvím o tom jenom proto, že ze mě chtějí vyždímat jednoho člověka pro ministerstvo vnitřní bezpečnosti. Nechtěl bys ho?“

„Ale rád, pokud ho prověří. Pomoc by se mi hodila. Ale žasnu, že vnitřní bezpečnost dosud nabírá lidi. Jak dlouho je to – jistě dva roky, co vznikla?“

„Úpím verbíři,“ zavrčel Daniels. „Už jsem dávno ztratil přehled, co komu patří. Ale co gestapo chce…“

„Správně, taky gestapo dostane. Kdyby tak lidi věděli, co je to za frašku.“

„Podívejme – jsem teď jen obyčejný policajt ministerstva financí. Základní vstupní prověrku má už téměř hotovou, takže to půjdu zařídit. Budeš mu muset vyložit, nač taková vnitřní bezpečnost doopravdy je.“

„Pokud na to přijdu,“ prohlásil Swamp a oba se zasmáli.

Swamp se vracel do staré budovy vedení, známé po celém Washingtonu pod zkratkou SBV, po krátkém obědě v lahůdkářství na L Street. Byloto onoho větrného a studeného lednového dne osm svižných bloků od kanceláří Tajné služby, ale Swamp se na čerstvém vzduchu pohyboval rád. Pracoval na Úřadu vnitřní bezpečnosti téměř od jeho založení, protože mu bezprostředně po katastrofě z 11. září nabídl své služby. Byla to od té doby frustrující lopota, protože nové ministerstvo na vládní úrovni se snažilo definovat své poslání, rozsah autority a úřední moc ve městě, které se o zmíněné komodity jen nerado dělilo. Ve srovnání s téměř vojenskou efektivitou Tajné služby jevily se první kroky vnitřní bezpečnosti jako pokus o řízení chaosu. Navíc Swamp coby nově povolaný vysloužilec nedisponoval podobnou osobní pravomocí, kterou měl ve své poslední funkci náměstka ředitele prestižní zpravodajské sekce Tajné služby. I tak byl vděčný za to, že se vrátil do boje o národní bezpečnost a že dostal možnost aktivně se potýkat s rakovinou mezinárodního muslimského terorismu.

Jeho kancelář, nebo spíš krabice, se nacházela na třetím podlaží SBV. Mnozí z prvních pracovníků ministerstva vnitřní bezpečnosti byli vecpáni do přeplněných prostor půvabné staré budovy jeden blok od Bílého domu, a to k převeliké radosti vzteky sršícího personálu Rady národní bezpečnosti, který je musel vyklidit. Jeho šéf Tad McNamara byl ředitelem Zvláštní vyšetřovací jednotky podléhající sekretariátu ministerstva vnitřní bezpečnosti. Jejich stanovy byly spíchnuty horkou jehlou po 11. září 2001 a Swamp nebyl jediný reaktivovaný agent, který zde pracoval.

Na stole mu ležela dvě hodiny stará telefonická zpráva: „Zajděte za panem McNamarou.“ Zavolal McNamarově sekretářce Mary, která ho informovala, že ředitel je v kanceláři a ochotný ho přijmout.

Tad McNamara byl vysoký muž s dravčím obličejem a v době arabského útoku na New York City byl náměstkem ředitele oddělení zpravodajských operací na FBI. V době, kdy byl Swamp druhým náměstkem ředitele centrály Tajné služby, byli kolegové a okamžitě po útocích skočil po Swampově nabídce návratu do aktivní služby. Tad McNamara byl člověk, který bral většinu věcí vážně, a také tímto dojmem působil.

„Mary říká, že máte nějaký další projekt?“ zeptal se Swamp, jen co překročil práh do McNamarovy kanceláře.

Ředitel seděl u stolu. Ukázal Swampovi na židli a vytáhl materiály k případu. „Bude to asi klasická světluška,“ prohlásil. „Přišlo to z Útvaru ochranného průzkumu, tvého bývalého týmu. Rutinní záležitost, koncem minulého týdne. Už jste toho člověka z ministerstva práce vyřídil, že?“

„Jistě. Uzavřel jsem to dnes ráno. Šel přes palubu.“

„Výborně. Však taky Larry Daniels říkal, že jestli někdo může toho chlapa zarazit, pak to jste vy. Tohle,“ zamával šanonem, „bude nejspíš mnohem menší legrace, nicméně nás bohužel takových věcí čeká ještě řada, přinejmenším do té zatracené inaugurace.“

„V současné době je lepší se od Tajné služby držet co nejdál,“ prohlásil Swamp. „Zbývá nám kolik… jedenáct dnů? Bezpečnostní průzkum před inaugurací se dělá rok předem a právě v této chvíli jde asi všem hlava kolem.“

McNamara přikývl. „Tahle věc patrně není jednoznačně otázka Tajné služby, pochopitelně, ale s vaší dlouholetou praxí jste na bleskové zhodnocení asi ten nejlepší.“

„Jak jsme k tomu přišli?“

„ÚOP je přetížené. Chodí tam dennodenně desítky výhrůžek a takové množství je prostě nad jejich síly. I když je to na první pohled’světluška‘, musí se na to někdo podívat. Každý tým v rámci MVB, který má v názvu slovo vyšetřování, musí přiložit ruku k dílu. Ale jak jsem řekl, je to patrně pitomost.“

Swamp pokrčil rameny. „Pitomosti mi nevadí,“ prohlásil. A byla to pravda. Poslední věc, o kterou by v tyto dny stál, byla přemíra volného času. Práce, kopa práce – to byl jeho sen. Mít pořád co dělat, aby se mu večer lépe usínalo. „Musím pořád něco dělat, šéfe,“ podotkl.

McNamara účastně přikývl. I když od slavnostní ceremonie na oslavu Swampova odchodu do důchodu pořádaná na sekretariátu ministerstva financí uplynuly téměř čtyři roky, všichni jeho známí si dosud pamatovali, co se stalo těsně poté. Byla to jedna z věcí, které ho neustále dojímaly,i když to na sobě nedával znát.

„Dobře,“ prohlásil McNamara stručně. „Tak k věci. Přibližně před šesti týdny, zhruba koncem listopadu, vypukl v severozápadní části města silný požár. Soukromá klinika plastické chirurgie. Čtyři oběti.“

Swamp přikývl, vzpomínal si na to. „Četl jsem o tom. Nějak tam figurovala kyslíková bomba.“

„Správně. Pořádný táborák. Zůstali tam dva doktoři a dvě sestry. Všichni na operačním sále.“

„A?“

„Jakési forenzní nejasnosti. Za prvé, očividně chyběl pacient. Každopádně to vrtá hlavou městskému oddělení žhářství. Dva lékaři, dvě sestry, co měli vůbec na operačním sále bez pacienta pohledávat?“

„Nepřipravovali se? Nezkoušeli si tam něco?“

„Tak pozdě v noci? Kromě toho přípravu provádějí sestry. Lékaři přicházejí na poslední chvíli, mávají rukama ve vzduchu a hartusí’skalpel, svorku a kávu‘. Každopádně to není jasné. A možná tam přece jen pacient byl. Chlapci ze žhářství nakonec zavolali do místní laboratoře. Abyste rozuměl, identifikace ostatků byla problematická. Kvůli tomu kyslíku.“

„Pár škvarků.“

„Ano. Několik zuhelnatělých hromádek na podlaze.“

Swamp přikývl. Jeho strýc byl profesionální svářeč. Právě kyslík pomohl acetylenovému plameni krájet ocel.

„A tady je druhý problém. Chlapci ze žhářství si myslí, že na operačním sále nebylo na požár takového kalibru dostatek materiálu. Znáte to, kyslíkem přikrmovaný požár prudce vzplane, všechno bleskově shoří, lidé se nadýchají rozžhaveného plynu, padnou na zem, párkrát sebou škubnou a je po požáru. Po tomhle rozhodně nebylo. Vypadá to tam jako uvnitř vysoké pece.“

„Externí zdroj požáru?“

„Dvě ze čtyř lahví s kapalným plynem se roztavily. Dvě ne. Něco tu smrdí.“

Swamp zamyšleně přikývl. „Možná falešný požár. Žhář. Možná vražda. Ale co to má společného s Tajnou službou a ochranou prezidenta?“

„No, hoši ze žhářství případ zatím neuzavřeli. Nemohou se dohodnout. Jeden je pro úmyslný požár a žádnou nehodu. Druzí tvrdí, že ne, že nemají dostatečný důkaz. Absence pacienta na stole toho moc nedokazuje, zejména když se stůl roztavil. Takže to uzavřete.“

„A oni na to nemají?“

„Bingo. To máte tak… jeden z těch mládenců,“ otevřel materiály, „je tvrdohlavý jako mezek. Jen co to najdu. Zástupce hlavního inspektora Carl Malone. Znám tyhle týpky, které vyšetřují požáry. Mají šestý smysl a většinou se trefí do černého.“

„A souvislost s prezidentovou ochranou?“ nedal se odbýt Swamp.

„Hned k tomu dojdu. Minulý týden přišla tato kauza na řadu při kontrole odložených případů. Malone si ji ještě jednou prošel. První týdenv lednu, lidi ještě na dovolené, kanci prázdný, a tak měl klid na přemýšlení. A navíc jim z laboratoře vrátili všechny krabice s důkazy. V jedné z nich našel Malone něco zajímavého. Zavolal Tajnou službu v Bílém domě. Ta to předala ÚOP. Je to částečně ohořelá lékařská zpráva.“

„Chybějící pacient?“ zeptal se Swamp a ukázal na šanon. Náhle s ním zalomcovala netrpělivost a nemohl se nového případu dočkat.

„Máme tu první zprávu z ÚOP. Důkaz, o němž tu mluvíme, je stále na žhářství. Ale jasně z něj vyplývá, že tamti kouzelníci s obličeji nahrávali pacienty při narkóze na magnetofon.“

„Myslíte záznam operace? Na vychytání chyb? To dobří chirurgové dělají.“

„Jenomže většinou na videokazety. Tady měli výlučně zvukové kazety. Malone soudí, že si ta parta nahrávala vlastní pacienty. Lidé na sebe pod vlivem narkózy občas něco prozradí.“

„Takže co? Vydírání? Vlastních pacientů?“

„Kdo ví. Podívejte se na to s Malonem ze žhářství. Tvrdí, že existuje jakýsi důkaz, že jde o hrozbu vůči prezidentovi, ale ten důkaz má zatím on. Podezírám ho, že si ho schovává pro ÚOP, ale musí se na to někdo podívat s čistou hlavou.“

Swamp vstal a převzal složku od McNamary. „Komu to v Tajné službě patří?“

„Přehazovali si to tam jako horkou bramboru. Neznám to jméno, ale vy byste mohl. A nezapomeňte, že to klasifikují jako ‚světlušku‘. Vy máte za úkol potvrdit jejich odhad. Když na druhé straně usoudíte, že jde o skutečnou hrozbu, hoďte to na papír a já to okamžitě předám ÚOP.“

„Rozumím,“ přisvědčil Swamp nedočkavě. McNamara mu popřál mnoho štěstí a už byl venku. Po návratu do kanceláře čekal na Swampa Gary White.

„To jsi rychlík,“ podivil se Swamp.

„Podařilo se mi hodit vypracování závěrečné zprávy o Thompsonově případu na krk jinému bažantovi,“ uculoval se White rozpačitě. „Ale jenom proto, že jsem dostal velice naléhavý příkaz okamžitě se hlásit na ÚZV. Bezodkladně. Ještě dnes. Nechtěl jsem vás nasejřit. Pane.“

Swamp se zasmál. „Dobrá finta. Ale mě tím neoblafneš.“

„To by mě ve snu nenapadlo,“ dušoval se White. Swamp ho poslal za Mary, McNamarovou sekretářkou, aby mu přidělila vlastní kancelář. „Než vymámí z RNB kousek místa, bude zbytek odpoledne pryč. A mezitím si zachytáme jednu světlušku.“

White vypadal trochu zmateně, a tak mu Swamp vysvětlil, co tento slangový výraz znamená. „Světluška je malý brouček, který vylétá v noci z trávy a zabliká ti svou svítící prdelkou přímo do očí. Všichni přítomní jsou z toho paf, protože je trochu překvapí, co takový brouček dokáže. Pak někoho tahle zábava omrzí a srazí její bioluminiscenční zadeček zpátky do trávy.“

Mladý agent stále nechápal. „Aha, takže?“

Klid, připomněl si Swamp v duchu. Kdysi jsi býval také takový zajíc. „Takže všechny zpravodajské organizace mají na talíři neuvěřitelné množství problémů. Nikdo nestojí o další práci. Občas z běžného úřednického cvrkotu, kterému se taky někdy říká ‚tráva‘, vystřelí nějaký problém. Vypadá velmi důležitě a vyžaduje okamžitou pozornost. Blik. Blik. Blik. Lidé jsou vzrušení, všichni se za ním ženou. Než si ho prohlédne někdo s dostatečnou zkušeností a smete problém zpátky do trávy, protože není zdaleka tak důležitý, jak vypadá. Nebo je zcela vymyšlený. Nebo to byla utkvělá představa nějakého papaláše. Jinými slovy světluška.“

White přikývl. „A ‚tráva‘? Jak přišli na takové slovo?“

„Starý vojenský výraz. Pochází od primitivních radarů, což byly původně osciloskopy. Když se podíváš do osciloskopu, uvidíš podél dolní osy něco jako horizontální pruh zelené trávy – signál, který máš vyhodnotit, ční nad úrovní’trávy‘. Když se tedy řekne’dole v trávě‘, myslí se tím, že to není důležité.“

Gary se nad tím zamyslel. Swamp už tušil, jak bude znít další otázka.

„Teď se mě chceš asi zeptat, co je to vlastně osciloskop,“ nadhodil. White se potěšeně rozzářil.

Swamp si povzdechl. Čirá beznaděj, pomyslel si. „Práce čeká,“ prohlásil. „Jdi zjistit, kde se nachází na washingtonské městské policii oddělení žhářství. Bude-li to s trochou štěstí na policejním velitelství, pojedeme metrem.“

„Ano, pane, a můžu si od vás zavolat?“

Zástupce šéfinspektora Carl Malone je uvítal na druhém podlaží budovy policejního velitelství D. C. Byl to černoch středních let, téměř stejně vysoký jako Swamp Morgan. Všichni tři se posadili ke konferenčnímu stolku.

„V tomto případě stojím sám proti všem,“ prohlásil Malone a otevřel mohutný tříkroužkový blok s číslem případu namalovaným na přední straně. „Naše komise pro odložené případy chce uložit toto štěně k ledu.“

„Viděl jsem pouze zprávu o předání případu z ÚOP,“ oznámil Swamp. „Můžete nám v kostce říct, o co jde?“

„Jistě,“ odpověděl Malone. Probral s nimi dva alarmy, nález pozůstatků čtyř lidí, zvláštní povahu požáru přiživovaného kyslíkem, která vyplývala z důkazů a lidských obětí, a nakonec následné vyšetřování téměř archeologického rázu.

„A co vám na tom nesedí?“ zajímal se Swamp, když Malone skončil.

„Několik věcí. Jedna z těch sra-chmm, chci říct obětí, ležela u dveří s vypotřebovaným hasicím přístrojem u ruky, jako by oheň viděla a snažila se ho uhasit. To se v tak explozivním prostředí ještě nikdy nestalo. Má to strašně rychlý průběh a jakmile vám teplota v plicích stoupne na dvanáct set stupňů, neuděláte ani krok.“

Swamp se při téhle představě zašklebil. „A dál?“

„Dál skutečnost, že ten požár trval tak dlouho. Víte, lidé, kteří staví operační sály, jsou na toto nebezpečí velmi citliví. Kromě toho používají spoustu kovu nebo tvrdého plastu, který se dá snadno udržovat. Takže by tam vyjma stropní instalace nemělo být nic nijak zvlášť hořlavého. Žádné koberce, žádný dřevěný nábytek. A přesto to tam vypadalo jako uvnitř vysoké pece. Roztavily se dokonce i dvě láhve s plynem.“

„Což znamená?“

„To znamená, že byl přítomen ještě další kyslík a bůhvíjaký další plyn.“

„Řekl jste čtyři oběti: dva lékaři a dvě sestry.“

„To je ta třetí věc. Žádný pacient. Ani žádný nástroj na vedlejších stolech. Všechny nástroje ležely na podlaze.“

„Co jste z té budovy ještě zjistili?“

„Mimo tu vysokou pec už celkem nic. Povedlo se nám postříkat zbytek budovy a většinu z ní zachránit, vyjma toho, co bylo zničeno kouřem nebo vodou. Ale samotný oheň se příliš nešířil, jedině směrem nahoru – až na střechu.“

„Jejich kartotéka?“

„Získali jsme část. Počítače se roztavily, ale podařilo se nám zachránit několik zuhelnatělých krabic s písemnými záznamy. Zmínil jsem se už o roztomilé zvláštnůstce zmíněných plastických chirurgů? Protože to skutečně zvláštní je. I u těch čitelných materiálů jsou jména všech pacientů zapsána číselným kódem. Nepodařilo se nám je rozšifrovat. Oba lékaři byli Pákistánci. Jeden byl očividně šéflékař, druhý ucho těsně po škole, který byl tady ve Státech na zaškolení.“

„Koho dělali – manželky washingtonských potentátů?“

„Ne. I když žádná jména nemáme, veškeré operace byly evidentně prováděny na mužích. A večer. Každopádně u tohoto týmu.“

„Tohoto týmu?“

„Jo, další zajímavý kousek skládanky. Ve dne tam pracovali jiní lékaři, Američané, kteří dělali takové ty běžné věci – povislá břicha a větší či menší prsa. S nočním týmem toho moc společného neměli. Vlastní kancelář, vlastní záznamy, vlastní personál. Týž operační sál. Budovu vlastnili američtí lékaři – s hypotékou u banky – a prý ji pronajali noční směně.“

„A o nočním týmu nic nevěděli, nic neviděli a nic neslyšeli?“

„Jako ty proslulé opičky, jedna vedle druhé. A mimochodem, všechno zcela v rámci zákona. Samostatná, ale platná povolení na užívání budovy, i licence. Podle šéflékaře klienti nočního týmu vyžadovali naprosté soukromí, a proto se všechno odehrávalo v noci. Podle něj se ti hoši specializovali na přírůstkovou fyzioplastiku, což znamená rozdělit zákrok na několik menších operací, takže i když mají pacienta’v prádle‘, celá akce probíhá tak dlouho, že si změn nikdo nevšimne.“

„Můžete mi něco říct o jejich práci?“

„Podle našich doktorů se dělila do dvou hlavních kategorií: standardní kosmetická vylepšení – obličeje, vlasové implantáty, tvary rtů – a pak komplikovanější procedury – kostní rekonstrukce obličeje, vlasové náhrady, smíšené kožní štěpy na prstech a jejich špičkách, zabarvení duhovky, dokonce i náhrada sítnice a podobné záležitosti. Jsou tam náznaky částečné změny pohlaví. Uvědomte si, že máme jenom fragmenty.“

„Kožní štěpy na prstech? To jsou změny totožnosti.“

„Nejspíš ano. Já nejsem žádný doktor, ale v laboratoři Federálního úřadu si toho také povšimli.“

„A jména všech nočních pacientů jsou zakódována?“

„Ano.“ Malone vstal a šel si dolít do hrnečku kávu. Oba agenti ho následovali k rohovému stolku s kávovarem. „Naši lidi z vražd prohodili pár slov s Úřadem. Federálové potvrdili, že se k nim o pákistánských doktorech cosi doneslo, ale co to bylo, neřekli. Vsak víte, jaké je s nimi pořízení.“

Swamp přikývl. Starý problém federálů kontra místních. Washingtonská posedlost kompetenčními spory se tu navzdory novému ministerstvu vyostřovala nejvíce v celé v zemi. „A co vás vedlo k tomu, že jste poslal zprávu ochrance Bílého domu?“ zeptal se Swamp.

„Jeden záznam,“ odpověděl Malone. „Hned vám ho předvedu.“ Sáhl do krabice s důkazy, která ležela na podlaze, a vytáhl igelitovou kapsu na důkazy, uvnitř níž byly jakési kovové desky. „Tohle jsou desky s chorobopisem.“

Otevřel igelitovou kapsu a vytáhl složku s materiálem. Z kapsy pronikal slabý zápach spáleniny. „Našel jsem to těsně předtím, než jsem případ málem uzavřel. Jsou to chirurgické záznamy. Podle poznámky na sáčku to bylo nalezeno na chodbě poblíž operačního sálu.“ Obrátil obal přední kovovou stranou nahoru.

„Tato věc byla vystavena přímému ohni, protože první a několik posledních stran ohořelo do té míry, že jsou nečitelné. Části, které se podařilo odlepit od kovového obalu, naznačují, že šlo o standardní pooperační zprávu. Vyjma tří listů.“ Otevřel obal a podal Swampovi tři kusy papíru. Okraje byly silně ohořelé a listy zvláštně tvrdé, jak to bývá u namočených a později vysušených papírů.

„Laboratoř se vytáhla, a tak se s tím dá pracovat. Tyto poznámky, nebo co to je, se nacházely uprostřed složky. Vypadá to na jakýsi strojopisný přepis. Nebo možná hlasový záznam. Těžko říct.“

„Jo, šéf se zmínil, že ti mastičkáři nahrávali své pacienty v narkóze. Je tam jméno?“

„Kdepak. Jenom číselný kód – dvě-nula-nula-tři-čtyři-jedna. V některých materiálech z ordinace jsme našli kusy podobných přepisů, i když, jak jsem řekl, mluvíme tu o pouhých fragmentech. A většina jsou obyčejné bláboly, jak jinak. Tento se od nich nijak zvlášť neliší vyjma jedné části textu, na niž jsem upozornil.“

Dovnitř strčila hlavu mladá žena a oznámila Maloneovi, že ho chce vidět šéf detektivů. „Budete mě muset na chvilku omluvit,“ vstal. „Problém je v tomhle: Ten chlap, ať už je to kdokoli, mluví nejspíš o útoku na Kapitol, který se má odehrát v den, kdy bude přednesena zpráva o stavu Unie.“

Swamp sebou trhl: „Ouha.“

„Říkám na rovinu, že já jsem jediný, kdo si tohle myslí. Ostatní se mnou nesouhlasí. Není to prostě vůbec jednoznačné. Najděte si to sám. Budu hned zpátky. Doufejme.“

Gary White posunul židli, aby lépe viděl. Swamp rozložil ony tři listy s ohořelými okraji a popsané textem s dvojitým řádkováním na stůl. Byla tam slova a fráze v angličtině a také, kupodivu, i v němčině, ačkoli písařka přepsala všechno foneticky a u mnohých německých slov netrefila pravopis. V přepisu byly mezery a data, z nichž se dalo vyčíst, že byl vyroben v průběhu minulého roku. Byly tam žvásty o řezání do obličeje, o podivných zvucích v pacientově uších, bolestivých prsou, o čemsi, co znělo jako nerozluštitelná jména, pak jednotlivá slova jako déšť, ocel a ropa. Zmínka o spoustě peněz, Faustovi a dvou pánech. Pak další německá slova.

„To je němčina?“ otázal se White.

„Ano,“ přisvědčil Swamp. „Proud nevědomí. Nahodilá slova, někdy ve spojení, jindy ne. Jako tato jména: Hitler, Heydrich, Himmler, Hess. Pak cosi o slovech, začínajících na H… Už chápu, co Malone myslel tím, že to není vůbec jednoznačné.“

„A co ho tam teda zaujalo?“

Swamp se podíval na třetí stránku. Text byl útržkovitý. „Zanedlouho… (nerozluštěné) … Hlava hned… hned!… zpráva Unie Staat… Sieg und Götterdamerung… Leichen regnen verden… (nesrozumitelné) Bomba… bomba… bomba… Heil (něco) – Hitler?… Pět H… (nepochopitelné německé slovo) … (něco) pět… Hitler… Himmler… Heydrich… Hess… Heismann… Brzo, velmi brzo, Ammie Schwein.“

White zakroutil hlavou. „Pochopil jsem akorát ‚HeilHitler‘, můžete mi vysvětlit ten zbytek?“

„Ale ano. Na výměnné návštěvě za velkou louží jsem strávil rok a půl v Německu, kromě toho jsem měl němčinu na fakultě. Slovo Staat znamená’stát‘. To by se mohlo, jak si myslí Malone, vztahovat ke zprávě o stavu Unie. Slovo Gótterdamerung znamená soumrak bohů. Myslím, že v jedné Wagnerově opeře končí Valkýry v plamenech. Ohromně dramatické finále. Leichen regnen verden znamená doslovně, že bude pršet smrt nebo mrtvá těla. Ammie je pejorativní německý název pro Američany. Schwein znamená’prase‘. Těch ‚pět H‘ mě mate, ale následující jména patřila hvězdám německého nacistického nebe. Všechna, až na to poslední – o žádném Heismannovi mi není nic známo. Co z toho plyne? Myslím si, že by Malone mohl mít pravdu: Kdosi tam z narkózy blábolí cosi o útoku v den přednesení zprávy o stavu Unie.“

Malone kráčel k nim. „Prošli jste si tu německou pasáž?“

„Mluvím trochu německy,“ přisvědčil Swamp. „Zdá se mi to poměrně znepokojivé. Tohle jste poslal do Bílého domu?“

„Přesně,“ usadil se Malone. „Vzpomněl jsem si, že Tajná služba pracuje na bezpečnostním průzkumu ke zprávě o stavu Unie.“

„Téměř jste se trefil. Ve skutečnosti na tom dělá Úřad ochranného průzkumu. Tento protektivní tým Bílého domu je zaměřen výlučně na ochranu prezidenta a jeho rodiny, dvacet čtyři hodin/sedm dnů. Mělo by to dostat přímo tam. Oni provádějí analýzu veškerých hrozeb.“

Malone pokrčil rameny. „To je sice možné, ale poslali vás.“

Swamp se opřel o opěradlo židle a usmál se. „No, svým způsobem,“ prohlásil. „A teď už chápu, proč s tím zacházejí jako se světluškou. Jestli jsem četl správně, je cíl ohrožený až za rok.“

„Jak to?“

„Tohle je inaugurační rok. Do příštího roku se žádná zpráva o stavu Unie přednášet nebude.“

„Tohle,“ upřesnil Malone, „sice technicky pravda je, ale příští měsíc bude mít prezident projev před společnou schůzí obou sněmoven. Vím to proto, že kvůli tomu a kvůli inauguraci už máme naplánovaný téměř celý ten zatracený rok dopředu. Z hlediska bezpečnosti je to prakticky totéž. Cizinec nemusí vnímat rozdíl.“

Swamp přikývl a uznal Maloneův důvod. „V každém případě,“ prohlásil, „Tajná služba je v tuto chvíli zcela pohlcená přípravami na inauguraci. Podle mého tohle odsunuli, protože mají mnohem naléhavější hrozby na práci. Jenomže…“

„Jo,“ souhlasil Malone. „Nebudu vyšetřování uzavírat a zkusím vyzkoumat, jestli by se ten požár nedal vysvětlit trochu líp. Ty ostatní voloviny jsou oficiálně vaše starost, pánové. A pochopitelně se s vámi podělíme o všechny důkazy a všechno, co zjistíme.“

„Toho si vážím,“ prohlásil Swamp. „Jestli mě paměť neklame, tak podle materiálů přežila tu pohromu jedna sestra – která zrovna nesloužila.“

„Správně,“ natáhl se Malone pro další složku. „Jakási slečna Connie Wallová. Měla právě volno. Měli bychom tu mít záznam výslechu. Jo, tady je. Když k tomu došlo, byla doma. Naprosto zděšená. Zdálo se, že je hluboce otřesená tím, co se stalo. Potvrzuje, že na chirurgii měli bomby s kyslíkem a rajským plynem. To jsme tehdy ještě neměli o těch šifrách a ostatních volovinách ani ponětí. Výslech ukončen vzhledem k tomu, že objekt propadl mírné hysterii.“

„Ta sestra asi neměla tušení, na kom tam právě dělali,“ poklepal Swamp na kovový obal. „Je v seznamu uveden stejně jako ostatní pod šifrou. Tak jo. Zajímaly by mě dvě věci. Za prvé bych si šel omrknout tu vyhořelou kliniku a jako průvodce bych měl nejraději vás. A za druhé bych si rád promluvil s tou sestrou.“

„S klinikou není problém,“ Malone nahlédl do svého denního rozpisu. „Co tak dnes kolem půl páté? A co se té sestry týče, to už je vaše starost.“

Swamp mrkl na Garyho. „To je něco pro mě.“

Heismann spatřil přicházet pohledného bankéře od stanice metra L’Enfant Plaza. Nenuceně se přesunul ze středu parkové lavičky na její kraj.

V tento pošmourný den se v poledne kolem Mailu příliš lidí nepohybovalo. Tři mladí úředníci v košilích a vázankách se s vervou snažili házet frisbee a předstírali, že je venku teplo. Heismann měl na sobě pod tmavozeleným silným vlněným pláštěm oblek s vázankou a na hlavě klobouk, který mu ve studeném lednovém větru chránil hlavu. Větší část obličeje mu zakrývaly příliš velké sluneční brýle se čtvercovými obroučkami. Zdálo se, že má bradu porostlou asi třítýdenními vousy, ale ty nebyly pravé.

Otevřel bílý sáček z lahůdkářství s obědem a začal se v něm přehrabovat. Pokoušel se zachovat vážnou tvář, když spatřil princátko s novinami v podpaždí. Amír – nebo emír? – Mutaib abd Alláh, vrchní ředitel Royal Kingdom Bank, miloval americké a britské špionážní filmy a považoval se za člověka přímo pro špionáž zrozeného. Wall Street Journal měl natřikrát přeložený pod pravou paží. Pro identifikaci, pochopitelně, kdyby ho snad Heismann ani po jedenácti měsících nepoznal. Heismann sám měl ukázat bílý sáček. Když si na ty ptákoviny vzpomněl, obrátil v duchu oči v sloup.

Mutaib se posadil na opačný konec Heismannovy lavičky, zdvořile mu kývl na pozdrav a rozložil si noviny. Heismann, aby nevypadl z role, mu úslužně nevěnoval žádnou pozornost. Zabýval se koka-kolou zastrčenouv sáčku. Protřást, ne míchat, jestli ho paměť neklame. Při otvírání si bude muset dát pozor.

„Zdá se, že se ten požár docela povedl,“ špitl Mutaib za novinami. Byl téměř stejně vysoký jako Heismann, měl svědě olivovou pleť, lehce zahnutý nos, temné oči a ostře přistřiženou kozí bradku. Naučil se mluvit anglicky s celkem zdařilým oxfordským akcentem, ačkoli studium angličtiny dokončil na státní střední škole. Vypadal přesně na to, čím byl: bezstarostným kosmopolitním saúdskoarabským podnikatelem, tady ve Washingtonu přiděleným k Royal Kingdom Bank. Heismann byl přesvědčen, že je ten zatracený Arab navíc také homosexuál.

„Kyslík,“ zamumlal Heismanna předstíral, že pozoruje šaškárny tří mládenců s frisbee. Mutaib byl prakticky při této akci jeho šéfem, a tak se Heismann, který homosexuály nesnášel, pečlivě zdržoval všech známek opovržení ve svém hlase. Zakousl se do typického strojově vyrobeného sendviče, zašklebil se a nacpal tu nechutnost zpátky do pytlíku. Pak s lupnutím otevřel kolu. Americké rychlé občerstvení se mu hnusilo a nedopečený sendvič potvrdil jeho nejhorší obavy. Alespoň že ta kola se dá pít.

„Tak dobře. Nějaké volné konce?“ zeptal se Mutaib.

Otázka byla položena až příliš nenuceně, pomyslel si Heismann. Washington Post přinesl detailní popis požáru na klinice plastické chirurgie před několika týdny, ale zájem o něj vyprchal. Tak proč ten dotaz? Byl zveřejněn seznam obětí plus skutečnost, že jedna sestra, slečna Connie Wallová, onoho večera měla volno. Souhra náhod, jak pro ni, tak i pro plán, jak se bezprostředně ukázalo. „Ta sestra, pochopitelně,“ odpověděl.

„Ano, ta sestra,“ Mutaib obrátil list a chvíli se potýkal v náhlém poryvu s papírem, který se mu vítr pokoušel vytrhnout z ruky. Heismann se rozklepal zimou. Proč jsme to nemohli vyřídit po telefonu? podivil se. Ale pak si vzpomněl, že se nachází ve Washingtonu, kde se nedá nikdy odhadnout, kdo všechno poslouchá telefonní rozhovor. Ve městě sídlí centrály FBI, CIA, ATF, DEA, Tajná služba, DIA, NSA, menší federální organizace jak zpravodajské, tak prosazující právo, takže každý, kdo je ve hře, musí počítat s tím, že je celý městský telefonní systém prošpikován odposlechem a odposlechem odposlechu. Mobilní telefonHeismann nevlastnil, ani nepoužíval. Zastrčil zbytky sendviče hlouběji do bílého pytlíku a otevřel menší sáček s hranolky.

„Nemělo by se s ní něco provést?“ zeptal se Mutaib.

„Ne bezprostředně,“ odpověděl Heismann. Na dobu, kdy kolem nich procházely tři hezké slečny a s pozoruhodnou upřímností komentovaly anatomické aspekty mládenců s frisbee, přerušili rozhovor.

„Ale výhledově ano, že, hmmm?“

Jistě, puso, pomyslel si Heismann. Výhledově se musí všechny volné konce ustřihnout. Včetně emíra Mutaiba. „Zapomínáte,“ odpověděl, „že ji můžeme využít v druhé fázi návnady. Kromě toho, kdybych ji zlikvidoval v této chvíli, vztahovaly by úřady všechna úmrtí ke stejnému incidentu. Zatím to vypadá tak, že cosi shořelo a jeden šťastlivec náhodou přežil. Kdyby teď natáhla brka, zpozorněl by každý vyšetřovatel, kterému zbylo pár mozkových buněk.“

„Přesně tak,“ přikývl Mutabi souhlasně. Heismanna napadlo, že i on sleduje ty tři hráče s frisbee. Fuj tajbl. „Budete potřebovat pomoc při jejím sledování?“

Heismann si povzdychl. „To nebude nutné. Byl jsem se už na ten její dům podívat. Bydlí sama poblíž parku Rock Creek. Brnkačka. Víme, jestli Amíci sedli na lep?“

„Na to je podle mého názoru ještě trochu brzy. Řekl bych, že první náznak přijde od našich kontaktů v Interpolu. Náhlý zájem Američanů o jistého Jägeraa Heismanna. Pak to bude jasné. Do té doby ne.“

Heismann oznámil svému arabskému hlídači ihned poté, co splnili svou část dohody, že má v úmyslu kliniku zlikvidovat. Arabům to bylo očividně jedno. Na druhé straně by Američané, kdyby prokoukli „náhodný“ charakter požáru, mohli zaujmout naprosto odlišný postoj. A pokud nebyli zcela padlí na hlavu, tak by k tomu došlo. „A u městské policie nemáte nikoho?“ zeptal se.

Mutaib učinil levou rukou přezíravé gesto. „U washingtonské policie? K čemu? Banda dementů.“

Heismann si odfrkl. Kvůli tomu vyšetřování požáru, ty blbečku. Na druhé straně, skutečná hrozba jeho místnímu poslání by vzešla od federální, nikoli od městské policie.

„Banka se to dozví okamžitě,“ prohlásil Mutaib. „A už máme ten dům.“

Heismann se narovnal a rozhlédl se kolem. Tohle bylo důležité. „Vida?

V dosahu?“

„Určitě. V dosahu s rezervou. Řadový duplex za Kapitolem na Šesté ulici, jihovýchodně, přesně nad South Carolina Avenue. Právě na okraji tak zvané gentrifikační oblasti.“

„Jihovýchodně?“

„Ano. Představte si Kapitol přímo na průsečíku vlasového kříže.“

„Ano, úžasné,“ pochvaloval si Heismann.

Mutaib potlačil úsměv. „Měl jsem teď na mysli spíše orientační hledisko. Kapitol je ve středu města. Průsečík dvou přímek tam dělí město do čtyř kvadrantů, na severozápad, severovýchod, jihovýchod a jihozápad. Všechny adresy se v tomto městě píšou s příslušným kvadrantem.“

„Ach, chápu. A duplex? Znamená to dvojdomek, ja?“

„Přesně tak, příteli. A německá slova tu raději nepoužívejte. Duplex jsou dva úzké jednoposchoďové domy pod společnou střechou a se společnou střední zdí. V tomto případě cihlovou. Ze zadní strany má každý dům vlastní garáž.“

„Takže jsou tam sousedi?“

„Vedle jeden nájemník, běloška ve středních letech, pracuje v kongresové knihovně. Podle realitního agenta je to samotářka.“

„Tentýž krycí příběh? Že jsem umělec?“

„Konkrétně sochař. Tak tam alespoň budou moct občas přijet náklaďáky s velkým a těžkým nákladem. Už jsme dokonce pár kusů mramoru odeslali.“

„A střecha? Měkká. Žádná břidlice?“

Mutaib po něm střelil pohledem. „Něco mnohem lepšího. Ano, jsou tam asfaltové šindele položené před dvěma lety. Plus, a teď přijde to nejlepší: je tam střešní okno.“

„Doopravdy?“

„Ano. Nemusím snad zdůrazňovat, že právě to nás přesvědčilo. A v perfektním směru. Žádný velký strom nebrání výhledu.“

„Budu muset určit souřadnice. Existuje topografická mapa?“

„Jedna odhadní firma na tom už pracuje. Banka předstírá, že má zájem o koupi duplexu, a já jsem vznesl požadavek na topografickou studii ze třech různých úhlů. Namluvil jsem jim, že potřebujeme přesnou polohu pro diplomatický satelitní kanál.“

Heismann sebou trhl: „To by se nám nemuselo vyplatit,“ podotkl a očima pátral po neoznačených dodávkách mezi auty zaparkovanými v příčné ulici.

Mutaib pokrčil rameny: „Snad, ale to nám těžkou hlavu nedělá. Při odchodu to zapálíte, nemám pravdu?“

„Všechno shoří,“ přitakal Heismann. A ty také, princezničko, napadlo ho. Na tento okamžik se těšil. Jenom musí ještě vymyslet, jak to provede.

„Tak dobře,“ poznamenal Mutaib. „Místní realitní agenti tuhle legendu přijali.“

Heismann se ubránil hrozícímu záchvatu smíchu. Legendu. No páni. „Takže jsem umělec, který bude příštích šest měsíců pracovat na zakázce pro banku, říkám to správně?“

„Konkrétně na sochařské výzdobě banky. Což nám umožní platit účty, pronájem a pod zástěrkou diplomatické imunity se bránit dotěrným otázkám úřadů. Dokonce jsme o vás narychlo spíchli brožuru, Erich Hodler, proslulý evropský sochař, i s fotografiemi vaší’práce‘. Pod tímhle jménem jste si přál vystupovat, že?“

„Hodler, ano. Interpol by toto jméno neměl mít. Myslíte, že se mě bude někdo jako sochaře na něco vyptávat?“

„Asi ne. Mimochodem, zaplatili jsme všechno předem. Když dáte realitním agentům to, co chtějí, už se s vámi moc nebaví. Projevili zdvořilý zájem, ale nic jiného. Trochu je pouze překvapilo, že nechcete telefon.“

„Žádný telefon, žádný odposlech,“ prohlásil Heismann. „Dneska se dá podle telefonu zaměřit i objekt.“

Oba se zahleděli na malou kolonu vozů, která si to šinula k Mailu od Constitution Avenue, dva suburbany jedoucí před párem velkých černých limuzín a tři automobily městské policie, z nichž první jel vpředu se zapnutou sirénou a zbylé dva kolonu uzavíraly. Ve východním Německu odvedli Heismanna jako střelce k tankistům. Je-li to někdo důležitý, pak budou potentáti v předním suburbanu, uvažoval Heismann a v duchu si automobil zarámoval roztomilou Zeissovou optikou. Případně v jednom z těch ošuntělých policejních aut.

„Kdy přesně se tam mám nastěhovat?“ zeptal se.

„Tento čtvrtek – to je dvanáctého. Napsal jsem adresu tady dolů na noviny.“

„Dům je zařízený?“

„Dům zařízený je, pochopitelně, ale požádali jsme, aby si odvezli všechen nábytek z majitelovy ložnice na druhém podlaží – však víte, kvůli vašemu ‚studiu. Chtěli to uskladnit v garáži, ale já jsem trval na tom, aby to odvezli jinam. Garáž by se vám mohla hodit. Pro svou dodávku dostanete povolení parkovat na ulici.“

„Je to blízko metra?“

„Ano, jistě. Jedna z našich podmínek, jak si jistě vzpomenete. Stanice Eastern Market.“

Heismann přikývl. Tihleti Arabové ho překvapovali svou důkladností. Provedli přesně to, co požadoval. „Výborně,“ řekl. „Teď už mi schází pouze zbraň.“

Arab chvíli neodpovídal a pak zabořil hlavu do novin, jako by tam narazil na něco nesmírně zajímavého. Heismann přemítal, jestli řekl něco nevhodného.

„Lze předpokládat,“ zeptal se nakonec Mutaib, „že ten požár na klinice znamená, že jste skončil se všemi svými, ehmm, léčebnými procedurami?“

Co zas má být tohle? podivil se Heismann. „To jistě lze.“

„Nebyl jsem si jistý, zda vás vůbec ještě dneska poznám. Ty vousy, kupříkladu.“‚

„Ale co ten kabát a klobouk? Loden se nedá s ničím splést. A také ten bílý pytlík.“

„Ano, ale nevidím vám do obličeje. A váš hlas. Zní… jinak.“

„To není žádné neštěstí,“ prohlásil Heismann. „Od této chvíle už nemusíte můj obličej znát.“

„Udělali vám jiný nos; alespoň tohle vidím. Podobá se tak trochu mému. A vaše vlasy – změnili vám i vlasy?“

„Změnili všechno, co mohli,“ odpovídal Heismann trpělivě. „Tak jsme to přece chtěli, vzpomínáte?“

„Jistěže,“ přisvědčil Mutaib. „Už je mi to jasné.“

To bych se divil, pomyslel si Heismann. „Je to v pořádku?“ zeptal se. „Stále ještě chcete, abych tu věc provedl?“

„Jistě,“ zamumlal Mutaib za novinami. „Zbraň je na cestě. A vzhledem k výsledkům posledních voleb jsou mí kolegové toho názoru, že jim ani nic jiného nezbývá. Celé volby vyhráli demokraté. Ti jsou odjakživa velmi bojovní. I když se to snaží všelijak maskovat.“

Heismann sledoval americké volby jenom do té míry, že věděl, že v Kongresu dostali republikáni překvapivě na frak a opoziční strana, tak zvaní demokraté, ovládne nyní Kapitol i Bílý dům. Pečlivě četl washingtonské noviny, aby si procvičil angličtinu, a zdálo se mu, že na „nové“ situaci jenom vydělal. V Evropě byla pochopitelně legislativa i exekutiva ovládána vždy stejnou stranou. Jak by se také dalo jinak vládnout? Další příklad idiotské americké politiky. „To tedy bude něco,“ předvídal.

„To se ještě uvidí,“ odpověděl Mutaib. „Ale my musíme udeřit první. Protože v opačném případě podle nás Království prostě zmizí.“

„Ta záležitost s návnadou – stále nevím, jestli to bylo moudré.“

„U takhle velké záležitosti se člověk nějakému švindlu nevyhne,“ odpověděl Mutaib. „Zejména v tuto dobu. Ale skutečně k tomu musíte využít té zdravotní sestry?“

„Ten požár neměl nikdo přežít. Ale když už přežila, tak jakmile najdou ten spis, začnou klást otázky. Ten spis udává falešný časový horizont. Možná bude schopná prozradit správné jméno, možná ne. Bude-li třeba, postrčím ji správným směrem. Pak ji zlikviduju.“

Mutaib o tom chvíli přemýšlel. „Mí, ehm, kolegové jsou tím, že zůstává naživu, zneklidněni. Uvažovali jsme o tom, že si ji za pomoci našich místních zdrojů vezmeme na starost.“

„Pochybujete o mých schopnostech?“

„Ne, ne, tak to nemyslíme,“ bránil se Mutaib a poposedl na lavici. „Shodli jsme se na tom, že až narazí na návnadu, půjdou k ní, protože je jediná, kdo zůstal naživu. Nevíme, kolik toho ví o klinice. Nebo jestli dokáže spojit kliniku s bankou.“

Heismann pokrčil rameny. „Tak ji nechte na mě. Kdyby tím vznikly nějaké problémy nebo to ohrozilo poslání, pak je vaše.“

„Výborně. A pokud nezaznamenáme činnost na kanálech Interpolu, vymyslíme si něco jiného. Dopravní firma vám strčí do schránky oznámení o doručení zásilky. Carrarské mramorové bloky. Jeden z řidičů vám při této příležitosti předá instrukce o kontejneru se zbraní a jeho doručení.“

Heismann přikývl: „Výtečně.“ Návnada byla jejich nápad. Nepovažoval ji vůbec za nutnou. Ale Mutaib si do toho nechtěl nechat mluvit. Než stačil k tomu něco poznamenat, posadil se na protější lavičku člověk v manažerském obleku a lehkém pršiplášti a otevřel si noviny.

Mutaib vrhl na Heismanna zpoza svých novin teatrálně výmluvný pohled, složil noviny, podíval se na hodinky, hodil noviny na lavičku, vstal a odkráčel. Heismann přitáhl složené noviny k sobě a při pojídání hranolků zkoumal první stránku. Adresu na první pohled nenašel, bude je tedy muset vzít s sebou, ale pro tuto chvíli se rozhodl, že si tu ještě chvíli posedí. Mezinárodní stránky hovořily o rostoucím napětí mezi Královstvím a Spojenými státy v otázce ropy: psalo se tam, jak nový šíitský klerikální režim v Iráku ve spojenectví s šíitským režimem v Íránu doráží na Království, aby svou těžbu přizpůsobilo snižování jejich vlastní produkce. Jak jednostranné americké rozhodnutí stáhnout vojenské síly z Království a Iráku rozpoutalo v Zálivu vlny tak mohutných protiamerických nálad, že iráčtí mulláhové vypověděli ze země všechny americké společnosti zaměřené na obnovu země, a místo nich povolali společnosti francouzské a německé. Vládnoucí frakce, stále více znepokojená prodlužováním šíitské osy na sever i na východ, byla ochotná ropné kohouty otevřít, ale bránil jí v tom rostoucí odpor některých mocných královských frakcí v rámci Království. Na bazarech kolovaly fámy o chystaném puči v saudské královské rodině. Benzin, nafta a lehké topné oleje tady v Americe na téměř pěti dolarech za galon měly očividně hodně společného s výsledkem nedávných voleb. A stejně tak i s Heismannovou přítomností.

Pošetilí Arabové, pomyslel si. Podle jeho názoru tohle Království poté, co splní svůj úkol, určitě zmizí z mapy světa. Jenom považte. Zaútočit na jedinou světovou supervelmoc podle středověkých pravidel. Podobně jako starověcí Židé, kteří kdysi v prvním století záměrně provokovali Řím svými horoucími sny o náboženské a etnické čistotě, a byli za to zašlapáni do prachu historie. Přečetl si, že někteří prominentní politici v nově zvítězivší demokratické straně chtějí po událostech z jedenáctého září naložit obdobně s Královstvím. Není divu, že si Arabové dělají starosti. Ale co čekají, že se po tomto incidentu stane? Až to provede? Protože všude kolem budou dozajista saúdské otisky prstů – tím si byl naprosto jist. Jedině tak totiž získá čas na vlastní zmizení. Amíci se budou mnohem víc zajímat, kdo atentátníka najal, než kdo atentát provedl.

Člověk na protější lavičce se očividně vůbec nezajímal o své okolí a četl si poklidně v novinách. Shoda okolností? Heismann se zamyslel. Opřel se o lavičku, nastavil obličej směrem, kterým se mohlo skrývat slabé lednové slunce, promnul si jej a současně si posunul sluneční brýle ke kořeni nosu, aby se mohl dívat dvěma úzkými mezerami u dolního okraje čoček. Předstíral dřímotu, ale přivřenýma očima vyhlížel ven. Kořen nosu, nyní téměř semitského, po operaci občas ostře zabolel. Jeho nacistický dědeček by mu ho jistě s potěšením přerazil. I v požárech se dědoušek docela slušně vyznal.

Prohlížel si muže naproti a navíc pátral po známkách toho, že někdo sleduje Mutaiba kráčejícího přes široké prostranství Mailu. Mutaiba nikdo nesledoval, a tak se soustředil na muže naproti, kterého vlastně ani neviděl, protože se schovával za roztaženými novinami, které držel v dokonale klidných rukou. Kdy ten člověk naposledy obrátil stránku?

Zahleděl se na mužovy ruce pozorněji. Černé kožené rukavice. Po nedávných chirurgických zásazích měl Heismann téměř dokonalý zrak. Muž vůbec neobracel stránky. Další cizinec snažící se prokousat občas trochu nabubřelými články Washington Post, a pocvičit se tak v amerických idiomech? Ostře se zadíval na mužovy ruce v rukavicích.

Opět zadul vítr a papír v mužových rukou se zachvěl. Cosi. Tam – na pravé ruce. Ano. Ano. Ano! Přesně tam. Cítil, jak se mu srdce rozbušilo. Dokázal rozpoznat jemný černý drát vycházející z rukavice na mužově pravé ruce. Drát mizel v rukávu košile.

Chtělo se mu vykřiknout. Jeho taktické instinkty byly okamžitě v pohotovosti. Ten člověk se ho snažil vyfotografovat. Nějakou dírkou v těch debilních novinách, to bylo jasné. Navzdory poryvům větru se noviny ani nepohnuly. Čekaly na – na co? Čekaly pochopitelně na to, až si Heismann konečně sundá sluneční brýle a ukáže obličej. Zavřel oči a snažil se nesmát. Pak začal přemýšlet, jak dlouho asi ten člověk dokáže tímto způsobem noviny udržet. Po několika minutách se musí unavit. Vzpomněl si, jak jednou pozoroval sovětskou čestnou stráž u východoberlínského památníku bitvy o Berlín, která si položila pušky z druhé světové války na pravou paži, pak pouhým pohybem zápěstí postavila zbraň na natažené ruce do dokonale vertikální polohy a vydržela tak celých dvacet minut. Jednou to zkusil, ale ruka mu po šedesáti vteřinách klesla. To jsem vážně zvědavý, pomyslel si.

A hned další otázkou bylo, kdo chtěl získat jeho fotografii? Některý amícký agent tajné služby? Jenomže ti, jak dobře věděl z vlastní činnosti, dávali přednost práci s dálkovým objektivem.

Ne. Takže Američani to nejsou. Bude to Mutaibův člověk. Nějaký princ s mohutným podbradkem kdesi v Saúdské Arábii řekl emíru Mutaibovi, svému přednímu bojovníkovi: už jsi téměř rok toho člověka neviděl. Dal si rozsáhle změnit obličej. Musíme znát jeho současnou podobu. Však víš, později se nám bude hodit. Musíš ho nechat vyfotografovat. Dej si s ním schůzku někde na veřejném prostranství. Zařiď, aby se uvolnil, a pak ho nech vyfotografovat.

Přímo slyšel, jak tajný agent Mutaib Bond uděluje svým povýšeným hlasem tajné instrukce: Setkáme se na Mailu. Někde stranou. Bude sedět na stejné lavičce. V ruce budu držet noviny. On bude mít sáček s obědem. Budeme si dávat tajná znamení. Potřebujeme jeho nový obličej. A jak poskok odpovídá: „K službám, Vaše Výsosti.“

A k čemuže tak nutně potřebují jeho fotografii? Jakmile totiž provede svůj úkol, chtějí ho najít a zabít, pochopitelně. Ustřižení volných konců.

Vítr znovu zadul a Heismann se navzdory těžkému lodenovému kabátu roztřásl. Ale nehnul hlavou a sledoval, jak muž neochvějně drží noviny. Drátek už nezahlédl. Nezdálo se mu to? Ne, nezdálo. Vítr už utichl, ale okraje mužových novin se rozechvěly. Vida. Teď, každou minutou.

Nakonec se údajný fotograf vzdal, noviny položil a otočil stránku. Heismann v tu chvíli vyskočil, zívl, popadl své noviny a vypařil se dřív, než si muž stačil nastavit v této chvíli zakrytý objektiv. Nevěnoval mu ani pohled. Jenom další amatér. Pitomci.

Ale dnes se něco důležitého naučil. Od samého začátku plánoval zlikvidovat svého změkčilého arabského šéfa, jediného člověka, který ho mohl přímo spojit s plánovanou akcí, a tím vyřešit vlastní volné konce. Podle úmluvy dostal předem polovinu peněz a o tom, že by někdy dostal i tu slíbenou druhou, si nedělal žádné iluze. Po celou dobu od nich požadoval jenom dvě věci. První polovinu peněz a změnu fyzické totožnosti; to ho mělo navždy osvobodit od jeho minulosti ve Stasi.

Když za ním přišel přede dvěma roky v Hamburku saúdský finančník, byl Heismann překvapen. Nabídl mu velkou práci, ve Spojených státech a pro tuto chvíli. Měl jejich absolutní důvěru, protože pro ně už zabíjel a nepletl do toho žádnou ideologii – pracoval výlučně pro peníze. Kromě toho mluvil výtečně anglicky, vlastně americkou angličtinou, a za to a za skutečnost, že ve světě profesionálních teroristů nebyl příliš znám, byli ochotni sáhnout hluboko do kapsy. Heismann si ani tehdy, ani nyní nedělal žádné iluze o tom, jak si stojí na žebříčku mezinárodního terorismu. Byl tím, čím byl – nájemným teroristou s talentem pro jazyky a fyzické násilí. Ale léta utíkala a z ustavičného skrývání a práce pro Araby, kterými opovrhoval, byl stále více unavený. A západní kontrarozvědky jednotlivých států si vedly stále lépe a dařilo se jim stále častěji vyhmátnout jednotlivé hráče teroristických sítí. Mnoho velkých hráčů zmizelo. Lidé se ztráceli a nevraceli se. I Němci. Velmi brzo se soustředíi na druhořadé hráče. A tak si stanovil podmínky. Peníze a kompletní změnu fyzické identity. Jim na tom nesešlo – měli na to celé dva roky. Podle svého zvyku mu poskytli spoustu času.

Teď měl polovinu peněz, naprostou změnu totožnosti a přípravy byly v plném proudu. Což bylo z mnoha důvodů velmi dobré. A protože na každém provazu existují volné konce, bylo Heismannovi jasné, že Mutaibovým volným koncem je on. A tak ten fotograf nebyl vlastně žádným velkým překvapením. Ohromně ho těšilo, když jeho protivníci odkryli karty. Všechno se tím nádherně zjednodušilo.

Při chůzi po veřejném trávníku si upravil brýle. Téměř cítil objektiv fotoaparátu, slyšel vrnění elektrického natahovacího mechanismu filmu, kterými muž pořizoval dokonalé záběry – zad jeho krásného zeleného lodenového kabátu. A jeho nových uší. No tak bude mít alespoň něco do zprávy. Herr Heismann má nové uši.

Vyprskl smíchy.

Pitomci.

Rychlá chůze od stanice metra do kopce po Connecticut Avenue působila Swampovi radost. Odpolední doprava se blížila špičce a jemu vždycky zvedlo náladu, když předběhl auta na silnici. Gary White se s ním snažil držet krok, ale tu a tam, když si mladý agent myslel, že ho Swamp neslyší, bylo slyšet lapání po dechu. Swamp přemítal, jestli Gary náhodou nekouří. Většina detektivů z vražd, které znal, kouřila.

„Jediný možný způsob, jak se probít touto předpotopní městskou dopravou,“ prohodil Swamp, když přešli přes Wyoming Avenue a kráčeli kolem maltského a senegalského velvyslanectví. „Neujedou ani dva bloky a my tam už dávno budeme.“

White na něj zachroptěl jakousi odpověď, ale jeho slova odnesl lednový vítr. Ten synek by se měl naučit nosit klobouk, pomyslel si Swamp a přidržel si vlastní borsalino na hlavě. Byl to elegantní a extravagantní klobouk a Swampovi se ohromně líbilo, jak kontrastoval s jeho obličejem. A navíc neměl v této době zač utrácet peníze.

Samotná klinika na jižní straně Kalorama Road obtočená ve větru se vzdouvajícím žlutým páskem označujícím místo činu, byla vidět už z dálky. Malone sem dorazil v sedanu oddělení žhářství a zaparkoval napůl na chodníku částečně za páskou.

Fasáda dvoupodlažní kliniky z hnědých cihel byla kolem okenních otvorů začernalá. Okenní rámy byly prázdné. Dveře byly vytrženy z pantů, ale zaklíněny v otvoru. Kolem horní části dveřního otvoru vytvářelo začouzení černou aureolu. Malone na ně čekal na schodech.

„Ještě jste si to nerozmysleli?“ zeptal se.

Swamp zamrkal, ale zavrtěl hlavou, že ne; podle něj bylo důležité navštívit místo požáru osobně. „Není nad vlastní oči,“ prohodil. Malone po něm střelil pohledem: „Když myslíte.“

Potom odsunul těžké dveře stranou a všichni vstoupili do ztemnělé chodby. Podlaha byla posetá úlomky a všude převládal pronikavý zápach spálené budovy překonaný pouze zápachem pečeného, ale nyní už zkaženého masa. Swamp potlačil dávivý reflex a White rázem ztratil svůj optimistický výraz.

„Omlouvám se,“ prohodil Malone. „Právě proto jsem se ptal. Mám v autě pár kafrových tamponů, jestli máte zájem.“

White s kapesníkem u obličeje rozhodně kýval hlavou. Malone mu vysvětlil, že je má v přihrádce na rukavice, a White bleskurychle zmizel. Swamp zkoumal rozvržení místností. Přední dveře vedly do malé recepce. Za přepážkou napravo byly kanceláře, dveře nalevo vedly do samotné kliniky. Zdi, vybavení, nábytek, desky kuchyňské linky – všechno bylo černé. Koberec byl nasáklý vodou. Páchlo to tu vším možným. Kousek dál napravo vedlo nahoru schodiště.

„Kombinace vysoké teploty, kouře a promočených věcí,“ poznamenal Malone a svítil velikou baterkou kolem recepce. „V kancelářích byla vysoká teplota. Kartotéky byly nacpané k prasknutí. Papíry uvnitř shořely na popel. Počítačové skříně, mechanika – všechno se roztavilo.“

White se vrátil a podával Swampovi malý tampon; ten si jím potřel celý nos a po ostrém kafrovém zápachu mu z očí vyrazily slzy. Malone je zavedl ke dveřím na chodbu vytrženým z pantů a opřeným o zeď. „Tady vzadu máme dvě vyšetřovny, dvě ordinace, patrně předoperační a pooperační pokoj, lůžkový pokoj, operační sál, místnost na léky, plně vybavenou koupelnu a dva funkční záchody.“

„Oheň vznikl na operačním sále?“ zeptal se Swamp. I přes kafrové tampony prorážel zápach bitevního pole posetého mrtvolami.

„Správně. Je to vzadu tímto směrem. Dávejte si pozor, kam šlapete – po celé délce tam spadl strop. Nedotýkejte se drátů. Jsou sice odpojené, ale u elektřiny člověk nikdy neví.“

Oblast kolem operačního sálu byla zcela zdevastovaná až na ohořelé stěny. Požárníci podepřeli místnost dřevěnými vzpěrami, aby zabránili propadu celé střechy, ale spadlý strop dodával prostoru klaustrofobní nádech. Uprostřed, vytržen ze svého okolí, stál kovový dveřní rám.

„Co je tam nahoře?“ zajímal se Swamp.

„V podstatě totéž, co tady, jenom v bleděrůžovém, s výjimkou operačního sálu. Klasika. Konstrukce zůstala, ale zbytek zničil oheň, voda a kouř. Zezadu vede do denní kliniky samostatný vchod. Jde se tam támhletím schodištěm. Žádné protipožární dveře, proto také denní klinika utrpěla tak velké škody.“

Swamp vzhlédl nahoru velkou dírou ve stropě nad tím, co kdysi bývalo operačním sálem. Z díry zplihle viselo zčernalé osvětlení, elektrické vedení a potrubí. Slyšeli někde kapat vodu. Několik minut chodili sem a tam, potom se vrátili a postávali u prázdného dveřního rámu do operačního sálu. Uprostřed místnosti bylo vidět kovový operační stůl, na obou koncích pokleslý.

„Co je tou chodbou dál?“

„Několik skříní s čisticími prostředky a zásobami papíru. Všechno na uhel. Nic zajímavého.“

„Jak proboha dokážete z takového sajrajtu něco zrekonstruovat?“ žasl Swamp.

„Děláme to dnes a denně, zvláštní agente,“ vysvětloval Malone. „Novým mládencům říkám, že se to hodně podobá archeologii – jak se budova propadá, důkazy se snášejí po vrstvách. Vy prostě jenom ten proces obrátíte.“

„Zní to jednoduše, ale vsadím se, že ve skutečnosti to tak není. Kde byla těla?“

„Zrovna támhle,“ odpověděl Malone a ukázal doprostřed trosek, na nichž se odehrávaly operace. „Tři u stolu, plus jedno přímo ve dveřním rámu. Na začátku pátrání tu bylo pochopitelně daleko víc trosek. Přibližně metr dvacet do výšky plus třicet čísel vody vespod. Je tu ještě suterén, ale ten byl prázdný – špinavé podlahy, kamenné stěny, zbytky zuhelnatělého povrchu. Žádné schody dolů jsme nenašli. Je teď částečně zaplavený.“

„A také žádného pacienta,“ poznamenal Swamp a přešlápl, aby se vyhnul čemusi lepkavému na zemi. Uvažoval, jestli mu tím pachem nasáknou šaty, a už vůbec si netroufal domyslet, co se mu to chtělo přilepit na boty.

„Došli jsme k následujícímu názoru. Slečna Wallová tvrdí, že tu měly být dvě sestry a dva lékaři. Říká, že pokud byli všichni tady, pak tu taky měl být nějaký pacient.“

„Pokud ovšem všichni neběželi bojovat s ohněm – řekněme po operaci,“ nadhodil White. „Podle zprávy k tomu došlo krátce před půlnocí. Pacienti šli domů, sestry uklízejí, vtom začne hořet, přiběhnou doktoři a pak chytnou dejme tomu láhve s kyslíkem a zůstanou tam všichni.“

Malone zamyšleně přikývl. „To je určitě možné. Zmapovali jsme, zrekonstruovali a prohlédli všechny elektrické zásuvky. Našli jsme jednu s jasným vrypem, který způsobil elektrický zkrat. Podle slečny Wallové byla tahle zásuvka poblíž velkého zeleného závěsu. Ale bylo tam tak velké poškození a tak vysoká teplota, že jsme nemohli určit ohnisko. A některé ze zásuvek byly zničeny.“

„Nebyl ten závěs nehořlavý?“

„Podle zákona měl být ohnivzdorný,“ upřesnil Malone. „Jediná nehořlavá věc na celém tomto posraném světě je oceán.“

„Stropní hašení?“ zajímal se Swamp.

„Vypnuto hlavním uzávěrem.“

„Proč? To by mě zajímalo,“ podivil se Swamp.

„Na podobné věci narážíme častěji, než by člověk čekal,“ prohlásil Malone. „Provede se inspekce stropního hašení nebo údržba hlavic a ventilů a pak už ho prostě nikdo nezapojí. Měli tam požární senzor napojený na bezpečnostní systém kanceláří – to sem přivedlo požárníky.“

„A ta těla?“

Malone ukázal na hromádku zčernalých zbytků, vody a roztavených kapiček umělé hmoty rozesetých po tom, co kdysi bývalo podlahou na operačním sále. „Vypadala přibližně takhle. Věděli jsme, že tu byli. Použili jsme sondy na ocelových tyčích, abychom je pod tím nánosem našli. Jako když propíchneš buřt na grilu ocelovou jehlicí. Nahmatáš to, propíchneš a tvůj nos ti napoví, co to bylo.“

„Já se loučím,“ ozval se White a jeho obličej nabral ve svědě Maloneovy baterky ošklivě šedivou barvu.

Malone přikývl, jako by to čekal. Zavedl je do prostoru recepce. White pokračoval dál ven z budovy. Swamp se na Malonea usmál a pak se vydal za Whitem s tajnou úlevou, že mladší agent podlehl jako první. Nikdy si nemyslel, jak mu může přijít vhod ostrý lednový vítr, ale teď si dokonce rozepnul kabát, aby si vyvětral šaty. Za ním přišel Malone a co možná nejlépe zatarasil přední dveře.

„To bylo vážně strašné,“ prohlásil Swamp. White stál opodál na chodníku a hladově kouřil cigaretu. Swamp sice normálně nekouřil, ale právě teď by jednu snesl.

„A to jste to měli vidět těsně po požáru,“ poznamenal Malone. „Už to tam vyčistili – a hodně. Ale sami jste viděli, jak silný to byl požár.“

„Na stupnici od jedné do deseti, kde deset znamená nejvyšší stupeň, do jaké míry jste schopni zde provést rekonstrukci?“

„Tři. Snad.“

„A dokázat tak, že to byl úmyslný požár?“

Malone zavrtěl hlavou. „Můžeme nad tím hloubat od rána do večera, ale mnoho přímých důkazů o žhářství tam není. Žádné katalyzátory vyjma kyslíku. První hasiči, kteří s námi mluvili, slyšeli prý při příchodu buď syčení kyslíku nebo plynu. Nasadili prudký proud, vysokorychlostní mlhu, vyzkoušeli i pěnu, ale na oheň přiživovaný neomezeným oxidačním činidlem to prý neudělalo vůbec žádný dojem.“

Swamp chvíli přemýšlel. „Podle vaší zprávy byly dvě láhve s kyslíkem roztavené?“ zeptal se.

„Byly to patrně láhve s oxidem dusíku. A jo, roztavily se, což jsem považoval za trochu zvláštní. Ale na to, abychom zjistili, jaké měly ty láhve uzávěry, bychom museli udělat testy.“

„A je ten oxid dusíku hořlavý? Nemohly být ty dvě roztavené láhve naplněné něčím jiným? Co já vím, éterem?“

„Na to jsme se ptali slečny Wallové. Podle ní už nikdo k narkóze žádný éter neužívá. Oni používali směs oxidu dusíku a dvojmocného kyslíku. Právě chtěli přejít na Sevoflurane nebo něco podobného. Že by se mohl některý z těch plynů na sále vznítit, z toho prý strach neměli, ale někdy prý k tomu může za zvláštních okolností dojít v pacientově hrdle, jestli si dokážete něco tak neuvěřitelného představit.“

„Jouvej. Netlačil někdo na denní lékaře? Majitelé?“

„Nemyslím, zvláštní agente. A minimálně pro tuto chvíli o žádného žháře nejde. Něco se přihodilo na operačním sále a stropní hašení bylo zavřené. Možná to vypadá podezřele, ale takových věcí jsme už viděli spousty. V okresní všeobecné se něco podobného přihodilo před pěti, šesti lety. Nikdo nikdy nezjistil, proč k tomu došlo, ale tehdy se na tom také podepsala přítomnost bomb s kapalným kyslíkem.“

Na Kalorama Road doprava ještě o něco zhoustla a pozdně odpolední obloha rychle temněla. Většina automobilů už měla rozsvícena potkávací světla, ale stejně jako jindy se washingtonská večerní doprava nikam nehnala.

„Normálně bych čekal, že by láhve s kyslíkem na operačním sále neměly co dělat. Že by tam měli nějaký přívod s bezpečnostním uzávěrem pro případ úniku nebo nějakého výrazného odběru, jako třeba při požáru.“

„Takhle to mají na operačních sálech ve velkých nemocnicích. Ale tohle byla soukromá klinika. Možná měli málo peněz, nebo se lékaři snažili držet ceny při zemi.“

„Ve městě máme jenom dva mládence kvalifikované na kontrolu lékařských zařízení. O rozpočtových problémech jste už možná něco slyšel.“

„Jak by ne. Navíc nemocnice nemůžou volit.“

Malone spustil zvysoka ramena. „Děláme, co můžeme. Ve srovnání s bojem proti požárům není protipožární prevence sexy.“

„Jsem vám velmi zavázán za tu výpravu,“ prohlásil Swamp. „Ale stačilo mi to na celý život. Smekám před vámi a vašimi lidmi. Není to asi žádný med brouzdat se tam uvnitř.“

Malone poklonu přijal. „Oheň je impozantní nepřítel,“ řekl.

„Zůstaneme v kontaktu. Budu mít možná ještě pár dotazů. A jestli narazíte na něco zajímavého, zavolejte mi prosím vás.“ Podal Maloneovi svou vizitku. Inspektor mu nabídl, že ho odveze, kam bude potřebovat, ale Swamp se rozhodl jet metrem. „V této denní době se myslím dostaneme do kanceláře dřív než vy.“

Heismann se prodíral vlhkým zimním podrostem a sledoval úzkou, ale rozpoznatelnou zvířecí stezku. Bylo půl třetí odpoledne a lednové slunce, které nad západní částí města prohrávalo souboj s hradbou mraků, vystřelovalo žluté světelné paprsky bodající do očí. Zaparkoval automobil v parku Rock Creek na jednom z místních pozemků s nádherným výhledema teď se blížil k Quebec Street k domu zdravotní sestry, který stál na vrcholu strmé stráně nad parkem. Už viděl vršek bílého viktoriánského domu obklopeného starými duby, jejichž holé černé větve jakoby ovíjely dům do votivní pavučiny. Kdosi na vrcholu vyvýšeniny vysadil řadu rozježených cedrů, které se časem začaly rozrůstat po svahu dolů. Někde v sousedství se rozštěkal pes, ale Heismannn neměl strach, že ho ucítil.

Těsně před vrcholem se zastavil. Svahu porostlého jehličnany si všiml na předchozím průzkumu. Teď byl přiměřeně oblečen v lodenovém klobouku a kabátu, tmavých vlněných kalhotách a nepromokavých holínkách. Rozhlédl se kolem, aby prozkoumal oblast pod sebou i za sebou, a ujistil se, že se v parku nepoflakuje někdo, kdo by ho mohl zpozorovat. Abnormálně velké sluneční brýle měl polarizované, jinak by v takové oslnivé záři téměř nic neviděl.

Přes malou rokli uviděl, jak po Tilden Road ujíždějí dva cyklisti do parku. Vycházkovou hůl zabodl do země pokryté jehličím, klobouk si stáhl do očí, aby si zakryl obličej, a pět minut se jenom díval a naslouchal.

V temně zeleném oblečení stál nehybně mezi stejně vysokými cedry a věděl, že dokud se nepohne, je prakticky neviditelný. Jedinou věcí, která na něm odrážela světlo, byly brýle.

Veterán Connie Wallové parkoval u garáže, ale podle jeho soudu jezdila Connie po městě metrem, protože ji při své poslední návštěvě viděl jít po ulici pěšky. Jednou už v jejím domě byl a z kalendáře na jídelním stole věděl, že by se dnes odpoledne měla účastnit přijímacího pohovoru na poliklinice v marylandské Bethesdě. Blízko ní se příhodně nacházela stanice metra Ustav zdraví.

Podíval se na hodinky. Tři čtvrtě na tři. Nejvyšší čas.

Vyškrábal se nahoru posledními třemi metry cedrového houští a dorazil nahoru k polorozpadlému kovovému plotu ve výši pasu. Příjezdová cesta zatáčela od ulice po jeho pravici zpátky ke garáži po jeho levici částečně skryté za domem. Velký modrý smrk u silnice mohl případně někoho na jedné nebo druhé straně ulice zakrýt, ale on se nechtěl zdržovat. Přešel přes silnici, cestou k zadní straně domu odbočil doleva a po zadním chodníku došel přímo ke schodům na krytou zadní verandu. Vnější dveře z pletiva byly odemknuté, a tak vstoupil na verandu. Zamířil rovnou k zadním dveřím, v horní polovině proskleným. Za nimi viděl komoru a kuchyni. Byl tam zvonek, který stiskl. Zvonek vedl do kuchyně a řinčel jako šílený. Neměl tušení, co by udělal, kdyby se objevila ve dveřích, ale pro každý případ měl v kapse kabátu vždycky svůj walther. Při své poslední návštěvě tu hledal nějaké stopy po drátech alarmu, ale tehdy nic nenašel a nic tu také nebylo. Opřel si vycházkovou hůl o zadní zeď, z kapsy vylovil náhradní klíč, který si odnesl posledně, otřel si boty o rohožku a vstoupil dovnitř.

Prošel okamžitě kuchyní, pak dopředu hlavní chodbou, a tam vyhlédl postranním obdélníkovým okénkem a pátral po stříbrovlasých stařenkách ostražitě sledujících okolí. Ony a psi byli tím největším nebezpečím, kterého se musí každý zloděj bát, ale Connie Wallová naštěstí žádného psa neměla. Možná kočku, ale žádného zatraceného čokla. Vpředu byl naprostý klid. Podíval se opět na hodinky a sám sobě stanovil dobu pobytu na pět minut. Při každém vloupání do domu či na úřad automaticky předpokládal, že ho někdo viděl a zavolal policii. Průměrná doba reakce na oznámení o vloupání činila ve Washingtonu patnáct minut, takže měl dostatečnou rezervu. V tomto ospalém okolí se asi nic takového nestane, ale pro každý případ… Pravidlo je pravidlo.

Nechal si na rukou drahé kožené rukavice, vrátil se do kuchyně a otevřel dveře lednice. Našel tam načatou dvoulitrovou plastovou láhev odstředěného mléka. Výtečně. Vytáhl ji a postavil na kuchyňský stůl. Z levé kapsy kabátu vyndal kovovou tubu cigaretového tvaru, odšrouboval víko a vytáhl injekční stříkačku. Odšrouboval víko láhve a obsah stříkačky vytlačil do mléka. Čichl si k otvoru, ale žádný výrazný zápach necítil. Víko našrouboval zpátky, jemně lahví zatřásl, aby promíchal obsah, vrátil ji do ledničky a zavřel dveře. Přešel k nástěnnému telefonu, sundal sluchátko, odmontoval kryt a utrhl jeden ze spojovacích drátů. Pak zase kryt nasadil.

Vrátil se k předním dveřím a opět zkoumal přední dvůr a ulici. Zatím nic. Vyběhl tedy po schodech do ložnice, která se nacházela hned za koncem schodiště. Tady nahoře dům slabě voněl stářím, levandulí a plísní. Možná je to dobrá chirurgická sestra, ale na bůhvíjakou čistotu si rozhodně nepotrpí. Otevřel dveře do ložnice dokořán a pokrčil nos nad poházenými šaty. Koš narvaný špinavým prádlem, čisté prádlo složené na židli. Postel rozestlaná. Přešel k nízkému stolku pokrytému rozmanitými flaštičkami s líčidly. Otevřel zásuvku se spodním prádlem a začal se jím přehrabávat. Našel to, co potřeboval, spodní kalhotky a spodničku, zavřel zásuvku a ze zásuvky na levé straně si vzal nový pár tmavých punčocháčů. Spodní zásuvka byla tak nacpaná, že se prakticky nedala zavřít, a tak do ní musel trochu kopnout. Rychle prohlédl šatní skříň, ale nic užitečného tam nenašel.

Zběžně se podíval na koberec, aby se přesvědčil, že tu nenechal žádné otisky bot, ani ho jinak neušpinil, uviděl kousek bláta a strčil ho do kapsy. Vzhledem k pořádku, který v ložnici panoval, pochyboval, že by si kousku bláta vůbec všimla. Sešel ze schodů, pozorně se zadíval předním oknem, pak vyšel ze zadních dveří, vyzkoušel, že za sebou zamkl, a sebral svou vycházkovou hůl. Za deset minut se vynořil ze zarostlého svahu dole v parku a kráčel nenuceně stezkou kolem říčky směrem k autu. Kolem něj přefuněli dva běžci, starší muž s mladším společníkem. Z nějakého důvodu, snad kvůli tomu, jak těsně běželi vedle sebe, mu připadali jako dvojice. Další buzeranti, pomyslel si. Tahle bohatá země je samý úchyl. Když běželi kolem něj, potlačil nutkání oběma podrazit nohy.

Nastoupil do auta, tříleté minidodávky, a vycouval z parcely. Cestou k Tildenu se podíval přes strž na druhou stranu k ošklivému bílému domu na konci bloku a pátral po modrých policejních majáčcích, ale všude byl naprostý klid.

Takže bdělé stařenky asi právě dřímaly. To je dobře. V kapse kabátu cítil nylonové prádlo. Bylo to mnohem méně trapné, než si ho kupovat v nějakém obchodním domě. Věděl přesně, co by si prodavači mysleli, a proto se tomu chtěl nějak vyhnout. Navíc, jestli si sestra dá sklenici toho dobrého mléka, tak už žádné prádlo nikdy potřebovat nebude.

Na křižovatce Tildenu a Connecticut Avenue byla červená. Ochutil láhev s mlékem deseti centilitry svařeného koncentrátu mravenčího jedu s vodou. Svařením se vytratí nepříjemný zápach, který do něj přidává továrna, aby zabránila lidem a zvířatům v požití. Jed zasáhne Connie Wallovou v několika minutách, a než si vůbec uvědomí, co se vlastně stalo, zhroutí se v kuchyni na podlaze v křečovitém a smrdutém tanci. Pak upadne do strnulosti. Mravenčí jed je inhibitor cholinesterázy a známý nervový jed. Zředěná kaše, kterou stříkl do mléka, nejspíš vyplave na povrch, takže dostane plnou dávku. Žádná chuť ani zápach. A kdyby se jí náhodou poštěstilo doplazit se v kuchyni k telefonu, ten nebude fungovat.

V podstatě se zabije sama. Vzhledem k tomu, že žije osaměle a nemá žádné spolupracovníky nebo šéfy, kteří by se zajímali o její osud, uplyne možná několik dnů, než ji najdou. Do té doby se mléko úplně zkazí, a protože produkty rozkladu vytvoří kyseliny, které dále zničí nervové činidlo v mravenčím jedu, žádné volné konce tu nezůstanou. Trochu nepříjemný jed vzhledem k tomu, jakou spoušť inhibitor cholinesterázy natropí na centrálním nervovém systému, ale za této koncentrace mimořádně účinný.

Sice Mutaibovi namluvil, že ji začlení do svého plánu na odlákání pozornosti, ale jakmile princátko prohlásilo, že se o ni postarají jeho lidé, začal čichat lotrovinu. Jak Mutaib podotkl, nemohli si být jisti tím, co ví. Takže, pomyslel si Heismann, takhle zabijeme dvě mouchy jednou ranou, neníliž pravda, Vaše Nevyzpytatelnosti? Pro mě bude lépe, když se sestra prostě vypaří. Když se z této rovnice vykrátí. Teď mu místo dvou volných konců zbude pouze jeden. Objevila se zelená; při odjezdu Heismann pokyvoval spokojeně hlavou.

Connie Wallová udržela na obličeji masku zdvořilosti, zatímco v duchu bojovala s naléhavou chutí tomuto obstarožnímu donchuánovi, který se před ní naparoval jako komorník Jejího Veličenstva, vrazit jednu pořádnou do nosu. Celou dobu vyhrazenou rozhovoru strávil tím, že se jí snažil nakouknout co nejvýš pod sukni. Židle, na níž seděla, byla rafinovaně postavená tak, aby měl ze svého úhlu co nejlepší výhled.

„A vy bydlíte přímo ve městě, slečno Wallová?“ vyzvídal. Minimálně pět křížků na hřbetě, těstovitý obličej, pivní mozol a pár pečlivě připláclých šedivých vlasů vedoucích po lebce zezadu dopředu v pravidelných rozestupech. Antikoncepční brýle. Příliš krátké kalhoty, příliš krátké černé nylonové ponožky odhalující holeně v barvě prvotřídních ústřic. A jako bonus na našponované bílé košili červený flek, nejspíš od kečupu. Přinejmenším šest tužek v náprsní kapse košile, z nichž jedna prosakovala. Pan Dokonalost sama.

„Ano, bydlím,“ odpověděla. „Navíc u metra. Nemusím odnikud dojíždět.“

„To máte štěstí,“ zamumlal a nad složkou s materiály si ji prohlížel. Natočila se téměř do strany, aby mu dala najevo, že ona se z takových chlíváků rozhodně netetelí blahem.

„Byl to dům mých rodičů,“ vysvětlila. „Dávno předtím, než tam zavedli metro. Pracuje se tu na směny?“

„Běžně ne,“ položil složku na stůl a narovnal se na židli; pro tuto chvíli očividně zatáhl svůj periskop. „Říkáte tu, že nemůžete předložit doporučení, protože váš poslední zaměstnavatel umřel. Mohla byste předložit nějaké hodnocení z předchozích zaměstnání?“

Zalovila v diplomatce a snažila se příliš nepředklánět. Tenhle chlap by jí jistě s potěšením nahlédl do výstřihu stejně hluboko, jak vysoko se jí snažil nakouknout pod sukni. Vytáhla materiály. „Tady,“ řekla. „Jsou to kopie, pochopitelně. Originály shořely při požáru.“

„Při požáru?“

Vysvětlila, co se stalo na chirurgii a on poznamenal, že si na to pamatuje.

„Proč noční?“ zajímal se. „Z vašich materiálů vyplývá, že tam byly dva lékařské týmy, jeden denní a druhý noční.“

„Všichni naši pacienti byli muži,“ odpověděla. „Podle mého názoru vysoce postavení. Podstupovali tyto operace večer nejspíš z důvodu utajení. Denní klientela byly především ženy. Příležitostně jsem pracovalai pro druhý tým. Ve složce najedete i kopie jejich hodnocení a jsou ochotni poskytnout mi doporučení.“

„Ano, dobře. No, v podstatně na toto místo kvalifikaci máte. Možná vyšší, než je zapotřebí. Předložím vaše doporučení vedení. Bude-li chtít dr. Calvin pokračovat, zavolám vás ke druhému pohovoru. Ten bude odborný, víte, s Calvinovými lidmi. A pokud ten bude o vašem přijetí uvažovat, pak dojde na osobní prověrku. Federální bezpečnostní prověrku. Tady nemáte, doufám, žádné problémy?“

„Doufáte správně,“ odpověděla. „Tři pokuty za poslední tři roky, jenomže já jezdím s ’68 Shelby GT.“ Pokrčila rameny. „Když policajti zahlédnou takový typ auta jenom z dálky, hned si myslí, že jedu moc rychle, však to znáte.“

„Já jezdím deset let starým dieselovým sedanem,“ našpulil rty a s jistotou očekával, že se dovtípí, že jde o mercedes. „Takže ne, to neznám. Ale myslím, že to dobře dopadne, slečno Wallová, co se týče našich interních prověrek, pochopitelně. Ještě dnes odpoledne předám vaše materiály dr. Calvinovi. Kdy byste mohla začít?“

„To záleží na vás,“ sbírala si věci. „Nerada pracuju o víkendu, protože ráda vypadnu na chvíli z města. Ale jinak…“

„To je dobře,“ řekl. „Ustav zdraví je státní organizace. Ani my neděláme rádi o víkendech. Rozhodování trvá přibližně dva týdny. Děkuji vám, že jste přišla.“

To byl ale prasák, pomyslela si o pět minut později, kdy sjížděla na strmém eskalátoru do stanice metra Ústav zdraví. Doufejme, že chirurgové budou o něco normálnější, i když jejich manažer pro lidské zdroje má místo mozku samé prasečinky. Ústav zdraví pro ni představoval slušnou šanci vrátit se zpět do práce. Kvůli odbornému pohovoru si nedělala starosti. Měla téměř dvacet let praxe na operačním sále a navíc věděla, jak zoufale většina nemocnic hledá lidi s jejími zkušenostmi. Nic ji do práce nenutilo – asi by s ní mohla od minuty praštit a žít z příjmu z vlastních investic, ale věděla, že kdyby měla ve svém domě na Quebec Street sedět s prázdnýma rukama, ukousala by se nudou.

Netrpělivě přešlapovala na nástupišti. Vlaky teď, v dopravním sedle, měly delší intervaly a liduprázdné nástupiště jí prozradilo, že jí právě jeden ujel. Od požáru uplynulo šest týdnů. Podobná smrt ji děsila a otázky, které jí kladli policisté vyšetřující požár, vedly k tomu, že se cítila vinna tím, že přežila. Nakonec jí pomohlo to, že o svátcích na chvíli vypadla z města a zajela si do lyžařského střediska Valentine Hills v Západní Virginii.

Před domem už na ni na kuchyňském zápraží čekal její postarší kocour Buster. Vešla do domu, pověsila kabát na věšák a nalila mu misku mléka. V patře si svlékla šaty vybrané na pohovor a natáhla si oblíbené džíny a svetr. Při odchodu z koupelny si na rohožce u dveří do ložnice povšimla čehosi, co vypadalo jako dlouhý hnědý brouk. Podívala se pozorněji a zjistila, že je to kousek špíny nebo bláta a v duchu si vyhubovala, že si pořádně neočistila boty. Ložnice stejně potřebovala uklidit a vyluxovat, nechala tedy kousek bláta tam, kde byl, shrnula všechno špinavé prádlo na jednu hromadu, odnesla ho do pračky a odešla pro vysavač. Při vysávání našla další malý kousek bláta přímo u postele. Zamračila se a přemýšlela, jak se tam mohl dostat. Na pětačtyřicet minut rozběsnila minipračku a snesla vysavač do přízemí. Zamířila k jídelnímu stolu, kde trůnil její počítač, a zkontrolovala, jestli jí nedošel nějaký e-mail. Měla tam další dvě pozvánky na pohovor, tucet otravných zpráv z internetového světa reklam a vtip o policajtech, který jí poslal Cat Ballard, její dobrý přítel z městského oddělení vražd. Venku už byla tma, a tak šla do kuchyně rozsvítit. Právě tehdy našla Bustera.

Swamp Morgan byl blázen do seznamů. Každý den končil sestavováním krátkého přehledu, co se má příští den udělat, který lepil ve své kanceláři na telefon. Prvním bodem zítřejšího programu bylo spojit se s nadřízeným agentem z útvaru ochranného průzkumu, který prověřil přepis zvukového materiálu z kliniky a prohlásil ho za světlušku. Druhou položkou bylo promluvit si se zdravotní sestrou, která unikla tomu příšernému požáru na klinice. Převážnou část své kariéry prožil ve světě zpravodajských služeb. Věděl, že označení za světlušku mohlo vycházet z informace, kterou nedostal, nebo k níž neměl přístup. Utvař ochranného průzkumu by měl mít větší nadhled než on, zejména teď, když byl reaktivovaný agent mimo řady Tajné služby. Třeba po pohovoru na ÚOP se celý případ sám od sebe rozplyne jako pára nad hrncem. Pokud je to světluška, tak by se to mělo stát.

Gary White už odešel a Swamp by měl zítra ráno začít vyřizovat jeho přestup. Ale chtěl mít jistotu, že na ÚOP půjde Gary White s ním, Garyho styl se mu zamlouval. Zdálo se, že má zdravý úsudek, inteligenci a schopnost soustředit se na případ, na němž právě pracoval. Ani jeho zkušenost z vražd nebude na škodu, protože tito policisté mají sklon pohlížet na všechno a všechny, které potkají, s bezprostředním a nepokrytým podezřením. Byl rád, že mu White pomáhal, a chtěl přispět k ukončení jeho zácviku, seznámit ho s byzantinskou povahou federálních představitelů prosazování práva a naučit ho, jak se prosadit.

Kancelář ztichla, den skončil. Pro Swampa to bylo důvěrně známé ticho, rušené pouze hlukem z dopravy venku na Pennsylvania Avenue, s nimž soupeřilo jenom bzučení kancelářských úsporných zářivek.

V SBV, Staré budově vedení, byl sotva sám – zaměstnanci Rady národní bezpečnosti pracovali v krizovém období běžně do osmi nebo devíti hodin. Měl na severovirginském konci v budově u stanice metra jednopokojový zařízený byt. Byla to obyčejná noclehárna pro pracovní týden.

O víkendech jezdíval vlakem do svého rodného města Harpers Ferry a trávíval soboty a neděle v penzionu na břehu řeky, který kdysi dávno provozovali jeho rodiče. V zadní části penzionu obývali vlastní byt. Byl na třetím podlaží s výhledem na řeku, a když mu předali majetek a na důchod se uchýlili na Floridu, ubytoval se v něm sám. Ben a Lila Hardeeovi, dlouholetí přátelé a sousedé, projevili o vedení penzionu zájem, a tak jim ho svěřil. Ponechávali si peníze z podnikání a on tu mohl trávit po libosti víkendy zdarma a v kruhu přátel. Každé pondělí se vracel do města, ve kterém se obešel dokonce i bez automobilu.

Vytáhl čistou složku s přepisem zvukového záznamu zachráněnou z ohořelého materiálu a obyčejný blok. Probíral se změtí halucinačních blábolů pacienta číslo 200341. Co to bylo za kliniku, která označovala pacienty číslem? Udělal si poznámku, aby se spojil s Úřadem a zjistil, jestli tam mají něco na pákistánské doktory, co by nikdy žádnému policajtovi nesdělili. A aby vypátral, kdo těmto lékařům obstaral práci a víza.

Pak se zamyslel, co by tak on mohl v narkóze vyžvanit, kdyby všechny jeho zábrany smetl chladivý proud anestetik. Co by napovídal o Sherry, své bývalé ženě, a o tom, co mu provedla v den, když jako vedoucí pracovník Služby odcházel do důchodu. Dovedl si představit vlastní proud vědomí – nebo šlo v podobné situaci o podvědomí? – mumlání: „Děkuju vám, pane ministře,“ a pak žvatlání o třešňových květech, pozdním odpoledni u Tidal Basin naproti Jeffersonovu památníku a nabídka jeho ženy: „Sedněme si tady, Lee, protože ti něco musím říct. A to, že tě opouštím, Lee. Ano, kvůli dr. Grantovi, mému šéfovi a posledních pět let také milenci, čehož sis nejspíš vůbec nevšiml, viď? A ne, nebudeme o tom diskutovat, ani vyjednávat, ani se omlouvat, ne že bys zrovna ty měl na omluvy nějak zvláštní talent. Ne, ty rozhodně ne, veliký a zlý Swamp Morgan se nikdy neomlouvá. Takže je to tak: rozvádím se s tebou, vezmu si jeho a od této chvíle všechno zařizuje Bob. Nemusíme ani chodit k soudu, ani projednávat vypořádání, alimenty, nic takového, protože víš co? Nic od tebe nechci. O všechno se postará Bob. Založil už dětem studijní fond, budu mít nový domov v Chevy Chase a tam spolu budeme žít.

Proč prokrindapána vypadáš tak otřeseně, Lee Morgane? Nebyli jsme si nijak blízcí už řadu let, ani toho sis nevšiml? Vlastně to spíš bylo tak, že ses mi velmi vzdálil. Protože jak oba dobře víme, ty jsi byl vždycky mnohem více zamilovaný do Tajné služby než do mě, viď? Všechny ty nekonečné služby v Bílém domě od pěti do devíti. Zbožňovaná služba v ochrance. A nekonečně prestižnější časy ve funkci poslušného a věrného náměstka v centrále. Určitě to bylo nesmírně ušlechtilé a vznešené, ale mně mezitím uteklo půl života, Lee, vlastně stejně jako tobě. Být žena, kterou vedoucí pracovník Služby zcela ignoruje, mi prostě nestačilo. Chci na zbytek života láskyplný a blízký vztah s milým mužem a podle mého názoru ty na něco podobného nemáš prostě buňky. Takže ano, stála jsem ti po boku dnes, v tvůj převeliký a veledůležitý den, kdy ti vláda dala zlaté hodinky, ale teď odcházím. Vlastně nijak zvlášť daleko, ale obrazně milion kilometrů od tebe.

Tady máš papíry, jsou velmi jednoduché, stručné a výhodné. Podepiš se vedle těch žlutých šipeček, pošli mi je zpět a jsi volný jako pták, Lee. Nechávám ti dům, auta, všechno, dokonce i své staré šaty. Nalož s nimi, jak uznáš za vhodné. Můžeš mi věřit, že všichni bílí rozvedení muži puknou nad tím závistí. A děti? Ty jsou se vším naprosto srozuměny. Opět úžas? Můžeš mi říct, Lee, rychle a bez přemýšlení, kolik je oběma let, aniž by sis to musel složitě propočítávat? Velmi bys mě překvapil, kdybys to věděl. Podívej, můžeš je vidět, kdykoli budeš chtít, i když budou většinu času na koleji. A ony tě můžou, nebo nemusí navštěvovat – to si budeš muset projednat s nimi. Fakticky jsou teď plnoleté, tak dělej, co umíš – nebudu se s tebou hádat, i když setkání s nimi budou možná obtížnější, než čekáš. Navíc ty máš větší problém. Musíš si vymyslet, co si počneš s druhou polovinou života, když už já v téhle komedii přestanu účinkovat.

Ne, ne, neříkej ani slovo, Lee, ani slovo. Protože mé rozhodnutí ani to, co cítím k Bobbymu Grantoví, změnit nemůžeš. Ani to, co cítím k tobě. Každopádně jsi teď volný. A až se nad tím v klidu zamyslíš, pochopíš, že je to nejlepší dohoda, jakou kdy exmanžel dostal. Takže mi to nekomplikuj, Lee. Nic bys tím nezískal. Podívej se na mě, Lee.

A řekni mi sbohem.“

A pak, než vstala a odkráčela, usmála se a poplácala ho po hřbetě ruky, jako by říkala, jenom žádnou zatrpklost, ano? Nemusel ani zavírat oči, měl ji stále před sebou, přímou, inteligentní, fyzicky přitažlivou ženu, s rovnými zády a s podpatky klapajícími cílevědomě kobercem opadaných a po chodníku poletujících třešňových květů. Která ho opustila tak otřeseného, že málem zapomněl dýchat. Tak nesmírně překvapeného a zároveň si uvědomujícího, že kdyby měl jen trochu zájem, byl by si jistě mohl všimnout, že se něco takového chystá, s obálkou s vyrytým jménem advokátní kanceláře v horním levém rohu v ruce. A to necelou hodinu poté, co odešel do výslužby, a po oslavné ceremonii pořádané ředitelem Tajné služby, na niž přišel každý, koho znal a koho si vážil, dokonce i ministr financí, který se na něj v celé své výšce zářivě usmíval.

Provedla mu dokonalý Pearl Harbor a on stejně jako jedna ze zničených bitevních lodí onoho strašného dne cítil, jak se celá jeho duše bezhlesně převrací, potápí se do laguny a uzavírá vzpomínky na jednadvacetileté manželství do temné a potápějící se paluby.

Zamrkal, těžce se nadechl a rozhlédl po prázdné kanceláři. Slyšel tlumené hlasy kdesi na chodbě a pronikavý zvuk zakódovaného telefonu, který hlasitě vyžadoval pozornost okolí. Přemýšlel, kolik dalších mužů středního věku zůstává tak dlouho jako on v kanceláři z téhož prostého důvodu: V lednový večer nemají kam ve Washingtonu jít. Příští události analogii s Pearl Harborem jenom potvrdilo: Sherry třicet metrů daleko. Dva černí chlapci oblečení jako městští násilníci – pytlovité kalhoty, pletené čepičky, masivní tenisky – jeden ji chytil za vlasy a trhl jí dozadu, druhý se probíjel k peněžence. Jeho vlastní instinktivní reakce, vystartování z lavičky u Tidal Basin, jeho řev na násilníky, hmatání po chybějícím odznaku i zbrani, děsivé poznání, že už není federálním agentem, nýbrž řadovým bělochem středního věku; pak menší ze dvou zlodějů blýskl nožem, dvakrát bodl Sherry do krku a za triumfálního řevu a s peněženkou ve zkrvavené ruce uháněl i s kámošem pryč, zatímco Sherry udělala krok stranou, zhroutila se na beton a hrstka turistů nevěřícně zírala přes Tidal Basin na to, co se děje. Nikdy za celý svůj život nepocítil takovou bezmoc – beze zbraně, bez vysílačky, bez pravomoci, bez podpory, bez ničeho – klečel v malém jezírku jasně červené krve, pokoušel se klouzajícími prsty stisknout velkou žílu a věděl, věděl…

Zvedl dlaň a prudce s ní bouchl do savého papíru na stole, jako by tím mohl zahnat černé myšlenky. Slyšel, jak se někdo ve vedlejší kanceláři ptá: „Co to bylo?“ Zhluboka vydechl, nadechl se a znovu vydechl. Pak se uklidnil. Byl plný sil, naživu a měl před sebou druhou půlku života, jak poznamenala Sherry, kterou musí ještě prožít. Donekonečna procházel celou stupnicí pocitů – hněvem, hořkostí, vinou, rozpaky a nakonec dospěl k rezignaci. Překvapilo ho, s jakou škálou lidských reakcí se setkal, od účasti a tichého povzbuzování jeho současných kolegů po opilce, podle nějž byl nejšťastnější rozvedený zkurvysyn na této planetě, protože tak Swamp získal dokonalou příležitost. „Jste na to připraven, šéfíku? Vždyť vy jste dostal nášup!“ řekl mu ten somrák.

Znovu se zhluboka nadechl, protřepal si ruce a opět se soustředil na přepis. Ruka ho od rány do stolu brněla. Byl to téměř příjemný pocit.

Sherry odešla. Jeho dvě děti, teď už obě na vysoké škole, ho za to, co se stálo, obviňovaly podstatně otevřeněji. „Nebyla by tam, kdyby s tebou nemusela o něčem mluvit, že ne?“ Na to neexistuje odpověď. Leda to, že kdyby si nezačala s tím felčarem, tak by tam nebyla také. Několik přátel mu po pohřbu řeklo, že z toho děti buďto vyrostou a problém si vyřeší po svém, nebo naopak nevyrostou a nejlepší, co může udělat, je nechat to na nich, což také udělal.

Ale byl stále zde. A měl před sebou významnou práci. Válka pokračovala a bylo třeba dopadnout velmi nebezpečné darebáky. Tento den se chýlil ke konci. Jeden z dlouhé řady dnů. Už žádné litanie. Pomalu se začal soustřeďovat na text přepisu.

Zítra zjistí, kam až tato světluška doletí. Než se objeví další.

Starý kocour ležel stočený do groteskního klubíčka uprostřed louže všemožných tělesných tekutin na zápraží spižírny a byl definitivně mrtvý. Krk měl vytočený do strany, rozhněvané oči vypoulené a tlamičku s vyceněnými zoubky zkroucenou v agónii.

„Co se to tu ksakru děje?“ vyjekla Connie vyděšeně. Kočka se zjevně odebrala do lovišť, ze kterých už ji nepřivolá žádný veterinář. Connie se pustila do úklidu, zabalila kocoura do igelitového sáčku na odpadky a vynesla ho na verandu. Jako by byl otrávený. Mléko? uvažovala. Nebo někde na svých toulkách na nějakém blízkém dvorku sežral omylem krysí jed nebo něco podobného?

Connie přinesla láhev s mlékem z lednice a přičichla k ní. Nic zvláštního necítila. Podle data měla vydržet ještě do zítřka a navíc to bylo nízkotučné mléko, které se dá pít ještě mnohem déle. Opět k němu přivoněla. Normální mléko. Pro každý případ ho vylila do výlevky a plastovou láhev vyhodila do smetí.

Zatracený kocourek, říkala si Connie, když stříkala na podlahu chlorový čisticí prostředek a vytírala mopem podlahu. Při ždímání mopové houbičky objevila další kousek bláta. Byl jako ty ostatní, pravoúhlý, jako by vypadl z nějakého mrňavého autíčka. Vzala tu věc do ruky. Bylo to bláto z pohorek s velmi členitou podrážkou. Podobné boty měla na pěší turistiku, ale nevytáhla je ze skříně celé tři týdny. A tohle bláto bylo čerstvé.

Bláto zde i v ložnici. A čerstvé. Někdo tu snad byl? přemítala.

Odložila mop a položila kousek bláta na kuchyňský stůl, na němž zanechal malou vlhkou skvrnu. Ostatní kousky už spolkl vysavač. Prozkoumala zadní dveře, jestli na nich nenajde známky násilného vniknutí, ale všechno vypadalo jako dřív. Slyšela, jak zimní vítr hýbe na zadní straně domu větvemi velkých starých stromů. Bezlisté větvičky wistárie škrábaly do oken s vyhlídkou do parku. Najednou se ve starém domě necítila dobře. Vzpomněla si na Cata Ballarda a rozhodla se, že mu zavolá.

Zašla do jídelny a posadila se. Zkusila mu zavolat do kanceláře, ale dovolala se jenom na záznamník. Zavěsila, vytočila přímou linku a dostala spojení.

„Vraždy, nadporučík Ballard,“ ozvalo se přísně úředně.

„To jsem já,“ pípla.

„Ano, madam? Jak vám můžu pomoct?“

Zasmála se. Velmi formální. Kapitán je asi na doslech. „Je tam někde, že,“ zeptala se.

„Ano, madam?“

„Takhle mi říkej pořád,“ libovala si. „Cítím se tak… dospěle.“ Jako by viděla, jak se mu svaly na obličeji začínají cukat. „Vlastně volám proto,“ pokračovala, „že u mě v domě nejspíš někdo byl. A rozhodně to nebylo vloupání. Můžeš se u mě cestou domů stavit?“

„Dovolala jste se na špatné číslo, madam. Vloupání hlaste na lince čtyři jedna dva tři. Jsou tam ještě přibližně půl hodiny.“

„Tak tedy přijedeš za čtyřicet pět minut, ano?“

„Ano, madam.“

„Díky, Cate. Věř tomu nebo ne, trochu se bojím. Jsi moc hodný.“

Maličko zjemnil tón. „Bylo mi velkým potěšením, madam,“ a zavěsil.

Položila sluchátko. Potkala se s Catem před osmi lety na jakémsi podniku na propagaci policie. Chodili spolu tři roky a pak se po oboustranném souhlasu rozešli. On potkal jinou, vzal si ji a založil rodinu, ale příležitostně Connie zavolal jenom tak, na kus řeči. Přede dvěma roky zašli spolu na oběd pod záminkou jeho povýšení na nadporučíka, ale za přispění toho či onoho a víc než kapky dobrého vína, skončili na několik dalších nezapomenutelných hodin v její ložnici. Vyprávěl jí, že se mu manželství povedlo, ale že je jeho žena plně vytížená jejich dvěma drobečky. Ani jedno z dětí nevážilo bohužel při porodu třicet kilo, takže Lynn byl v současnosti o trochu větší kus, než když se brali. Právě proto se mu tolik líbilo v posteli s Connie Wallovou. Věděla, že by ji měl jeho značně necitlivý postoj trochu odradit, ale ve skutečnosti jí celá situace naprosto vyhovovala. Nemínila se vdávat, stále více se obávala příležitostných návštěvníků a zdravotního rizika, které s sebou přinášeli, a Cat její fyzické potřeby uspokojoval víc než dostatečně. Rozhodně na něj nikdy netlačila, aby opustil Lynn a oženil se ní.

Za hodinu slyšela jeho auto na příjezdové cestě. Sledovala ho, jak jede až na konec a zastavuje za jejím vínově červeným shelbym, kterého parkovala před vlastní garáží. Začala padat večerní mlha a kolem pouličních svítilen malovala světelné kruhy. Cat zamířil jako obyčejně k zadním dveřím. Přivítala ho na verandě. Měl téměř sto osmdesát centimetrů, a čím byl blíž, tím se zdál větší. Byl o tři roky starší, s pískově šedými vlasy, silnýma rukama a rozesmátým irským obličejem.

„K službám, madam,“ pravil s odzbrojujícím úsměvem. Natáhl k ní ruce a ona mu padla ke svému velkému překvapení s ohromnou úlevou do náruče. Políbil ji a pak odtáhl hlavu. „Ty se vážně bojíš.“

„No ano, trochu,“ táhla ho na zápraží a zavřela zadní dveře.

„Sakra, co to tu smrdí – Clorox?“

Přikývla a sesula se na židli u kuchyňského stolu. Pověděla mu o kočce a o kouscích bláta. Naslouchal jí a svlékal si přitom kabát.

„Takhle vypadaly,“ ukázala mu hrudku bláta. Opatrně ji zvedl.

„Podrážka pohorek,“ odhadoval.

„Jo. Ty ostatní vypadaly zrovna tak. Mám sice dost podobné boty, ze kterých by to teoreticky mohlo být, ale neměla jsem je na nohou už několik týdnů.“

„Kde je máš?“ zeptal se. Ukázala ke komoře a on tam pro ně došel. Postavil jednu botu na stůl a pokoušel se jednu hrudku bláta zapasovat do její podrážky. „Z těchhle bot to nebylo,“ oznámil ihned. „Kde máš ty ostatní kousky?“

Přinesla vysavač a pak sledovala, jak vytáhl pytlík, rozřízl ho nožem a pátral mezi ostatním smetím po dalších dvou kouscích. Ani jeden se do podrážky jejích pohorek nehodil. „Je to velmi čerstvý materiál,“ podotkl. „Asi budeš mít pravdu. Nějaký hejhula se ti potloukal po bytě. Mrknu se ti na dveře a na okna. Dej tu hlínu do igelitového sáčku a dej pozor, aby se ti nerozpadla.“

Za deset minut byl zpátky a kroutil hlavou. „Nenašel jsem žádnou stopu po násilném vniknutí. Máš náhradní klíč?“

Přinesla ho z řady věšáčků na stěně komory. „Už žádný jiný není?“ zeptal se. Vzpomněla si, že mu kdysi dávno také jeden dala, ale později si ho vzala zpátky.

„Ne,“ odpověděla, ale pak svraštila obočí. „Vlastně ano. Myslím, že byly dva. I když jsem je už léta nepoužila.“ Vrátila se do komory, ale ve změti záhadných klíčů nedokázala ten druhý najít.

„Visí ti tady u zadních dveří?“

„Asi jo, ano.“

„Lidi dělají děsný blbiny,“ zavrčel. „Zamknou dveře a klíče nechají viset hned vedle velkého skleněného okna.“

„Takže se někdo mohl dostat dovnitř a sebrat mi jeden z náhradních klíčů?“ zeptala se. „Ale nic mi neukradli.“

„A víš to jistě? Zkontrolovala sis šperky? Stříbrný servis po babičce?“

Zamrkala očima. „Ne,“ odpověděla. „Možná bych to měla zjistit.“

Zamířila v jídelně k příborníku, ale stříbrný servis byl pořád ve své staré krabici. Šperky měla v prvním patře v komodě, v nejspodnější zásuvce napravo. Vytáhla ji ven. Málokdy nosila nějaký šperk a všechny, které měla, byly po její matce. Zavrtěla hlavou.

„Všechno je tu,“ prohlásila a vrátila krabici do zásuvky. „Počkej,“ dodala ještě na kolenou.

„Co je?“

„Tenhle šuplík,“ ukázala na spodní zásuvku vlevo. „Je zavřený.“

„No a?“

„Normálně se nezavírá. Vždycky zůstane na pár centimetrů pootevřený. A podívej, tady je otištěná bota. Někdo ho přirazil nohou.“

„Co tam máš?“

„Punčocháče. Kalhotky.“ Zacloumala zásuvkou, ale nedokázala ji otevřít. Sehnul se a otevřel ji, ale musel na to vynaložit dost síly. Klečeli teď vedle sebe na zemi.

„Něco chybí?“

Podívala se do zásuvky, ale punčocháče tam byly v takovém chuchvalci, že vlastně ani nevěděla. Zkontrolovala další zásuvku. Tady chyběla béžová spodnička od pasu. A možná i nějaké kalhotky.

„Asi jo,“ přisvědčila. „S těmi punčocháči si nejsem jistá, ale myslím, že mi chybí pár kousků spodního prádla.A ta zásuvka se nikdy nedovřela. To vím.“

„Našla jsi to bláto i tady?“

Podívala se na něj a přikývla. „Právě tady.“

„Dost blízko. Patrně, když kopal do zásuvky. Sakra.“

Oba vstali a Connie přešla k posteli a posadila se na okraj. „Strašně mi to vadí,“ vydechla. „Nějaký zatracený uchyl mi štípl klíč? A přehrabuje se mi v prádle?“

Cat se posadil vedle ní a vzal ji za ruku. „Já jsem měl taky odjakživa velký zájem o tvé prádlo,“ prohlásil. „Zejména když jsi uvnitř ty. Podívej, může to taky být nějaký dotěra od sousedů, víš. Klacek, kterému se při pohledu na tebe zvedl šašek, jen co zjistil, že ho má. Nebo nějaké očko středních let.“

Zavrtěla hlavou. „Mám tu samé staré sousedy. Vrstevníky mých rodičů. Žádný puberťák široko daleko.“

„Ale to rád slyším. Ani jeden puberťák?“

Zavrtěla hlavou. „Noviny tu roznáší sedmdesátiletý Vietnamec. Do háje, Cate, takový malér mi byl čert dlužen. Co si teď počnu?“

„Ze všeho nejdřív si necháš vyměnit zámky; pak zavoláš bezpečnostní službu. Necháš si namontovat bezpečnostní systém. Víš určitě, že nemáš to prádlo náhodou právě teď na sobě?“

Podrážděně se po ně podívala a on se zasmál. „Musel jsem to zkusit,“ omlouval se. Ale pak mu obličej zvážněl. „Mrknu se po okolí, jestli na něco náhodou nekápnu. Nemáš baterku?“

V pěti minutách byl zpátky. „Vem si kabát a pojď se mnou,“ zavelel. Pak ji zavedl ke straně zadního schodiště. Poklekl najedno koleno a položil baterku vodorovně na zem, aby její paprsky svítily přes špičky mokré trávy směrem k parku. Ve studené večerní mlze se Connie zachvěla. Stáhl jí hlavu dolů, aby sledovala světlo baterky, které se pohybovalo po mokré trávě dopředu a dozadu.

„Vidíš to?“ zašeptal.

Viděla. Cípky zimní trávy se třpytily rosou. Ale od cedrů za příjezdovou cestou vedly sešlapanou trávou jasně viditelné stopy přímo k verandě. Zavedl ji k cedrům a razil jim cestu houštinou stromů, které na ně shazovaly kapičky vody. Na druhé straně, na místě, z něhož bylo vidět na park Rock Creek, si znovu klekl na kolena a osahával hlínu. Rozkomíhal světlo z baterky dopředu a dozadu, až narazil na stopu, kudy Heismann vylezl po svahu nahoru. Našli přinejmenším jednu stopu s jasně viditelnou podrážkou.

„Moc opatrný tedy nebyl, co říkáš?“ zasvítil světlem na stopy pohorek. „Zaparkuje někde támhle dole, napochoduje sem za bílého dne, rovnou ke tvým zadním dveřím a vleze dovnitř. Ten se hned tak něčím nenechá rozházet.“

„A bere prádlo?“

Vstal, zhasl baterku: „A možná ti sype jed do mlíka,“ zašeptal.

Zpátky v kuchyni si navlékl její gumové rukavice na úklid, vytáhl z popelnice prázdnou láhev od mlékaa zastrčil ji do igelitového pytle na smetí. Pak si svlékl rukavice a i ty přihodil do pytle. Posadil se na kuchyňský stůl a vytáhl zápisník. „Pověz mi všechno, co jsi dělala od chvíle, kdy ses vrátila domů.“

Vyprávěla mu to a Cat jí čas od času položil upřesňovací otázku. Zejména ho zajímal čas mezi tím, co Bustera nakrmila a našla ho mrtvého.

„Asi jsem neměla to mléko vylévat,“ zalitovala.

„Pokud jsi láhev nevymyla, v laboratoři už zjistí, co bylo uvnitř. Podle toho, co jsi říkala, to vypadá spíš na otravu z jídla. Na rozdíl, řekněme, od arzénu či strychninu.“

Provedli společnou výpravu domem, podívali se do každé místnosti, zkontrolovali schody, nahlédli do skříní, do komory a dokonce i do venkovní garáže. On pátral po dalších kouscích bláta nebo jiných známkách cizí přítomnosti a požádal ji, aby ho upozornila, nebude-li něco na svém místě nebo bude-li to přímo chybět. Ale kromě toho, co už předtím zjistili, se zdálo být všechno v pořádku. Vrátili se zpátky do kuchyně a Cat si udělal několik dalších poznámek. Nabídla mu kávu. Cat se mrkl na hodinky a odpověděl, že už musí domů. Connie se na něj mdle usmála. Najednou mu záviděla, že na něj doma někdo čeká. Natáhl se přes stůl a vzal ji za ruku.

„Podívej, Connie. Zatím nevím, co si o tom mám myslet, ale to s těmi zámky a bezpečnostním alarmem jsem myslel naprosto vážně.“

Kývla: „Provedu,“ slíbila. „Zítra.“

Zaváhal a pak ji položil ještě jednu otázku: „Mohlo by to mít něco společného s tím, co se stalo na klinice?“

„Dej pokoj,“ protestovala, „to je už za námi.“

Zavrtěl hlavou: „Ne, není. Vždycky, když se o tom zmíním, celá se hned uzavřeš.“

„Je to – byla to soukromá praxe. Naučili mě nemluvit o identitě pacientů ani o operacích, které podstoupili.“

Posadil se na židli a mrkl opět na hodinky. „Já vím,“ poznamenal. „Ale ten požár poskytl těm lidem tak velké soukromí, že si s ním vystačí nadosmrti. A měla bys vědět, že mládenci ze žhářství mají pocit, že celá ta záležitost trochu smrdí.“

Zabodla oči do stolu. Přečetla si v novinách, jak se čtyři lidé, s nimiž léta spolupracovala, uškvařili zaživa. Jenomže Cat byl přece jen policajt a byly věci, které mu nemohla svěřit.

„Cate,“ začala, ale on mávl odmítavě rukou a vstal.

„Pusť to z hlavy,“ prohlásil. „Můžu si odtud zavolat Lynn? Nové nařízení – nemůžeme si ze svých mobilů vyřizovat osobní záležitosti.“

Zvedl sluchátko nástěnného telefonu, vyťukal číslo, čekal a naslouchal: „Tenhle krám nefunguje?“

„Ráno fungoval,“ podivila se.

„Tak teď už ne,“ oznámil.

Zavrtěla hlavou. „Volala jsem ti asi tak před hodinou.“ Pak si uvědomila, že volala ze stolního telefonu v jídelně. Cat ji předběhl. Zamířil do jídelny, přiložil si sluchátko k uchu a vrátil se k nástěnnému telefonu. Pomocí kapesního nože sundal kryt a požádal ji o baterku. S rozpačitým úsměvem vytáhl brýle na blízko a zadíval se dovnitř telefonu. „Aha.“

„Jaké aha?“

„Jeden z drátků někdo uřízl. Ne, neuřízl. Jenom odtrhl od kolíčku. Tadyhle ten červený.“ Pohrál si s drátkem a pak přiložil ucho ke sluchátku. „Už má zase tón.“ Smontoval sluchátko a podíval se na ni: „Ten, kdo tu byl, ti nalil jakýsi šmejd do mlíka a pak ti rozbil právě ten telefon, ke kterému bys měla nejblíž, až by ses na kuchyňské podlaze svíjela jako bajadéra a snažila se dovolat na devětsetjedenáctku. A ty mi do očí řekneš, že to nemá nic společného s tou noční klinikou?“

Connie se kousla do rtu: „Proč by mělo?“ špitla slabým hláskem. Ale bylo jí jasné, že tu jistě nějaká souvislost bude. Každý až na ni, kdo měl s klinikou něco společného, byl už dávno na onom světě. A ona přežila jedině proto, že tehdy nebyla v práci. Cat na ni tiše hleděl, jako by čekal, až jí to dojde.

„Já o tom nemůžu mluvit, Cate,“ bránila se. „Hlavním předpokladem kliniky byla diskrétnost. Jména všech pacientů byla, doprčic, v materiálech zašifrovaná.“

„Koho to zajímá, Connie? Všichni jsou na škvarek.“

„Ani mi to nepřipomínej.“

Cat si oblékl kabát a popadl pytel na smetí. „Řeknu v laboratoři, aby se na to mrkli,“ slíbil. „Nevím ale, jak rychle to provedou. Pokud zjistíme, že to byl jed, vrátím se, ale to už oficiálně. Mezitím si, Connie, ujasni to tvé slavné soukromí. Jestli oddělení žhářství prohlásí, že je to podezřelé, pak to přijde k nám. Máš ještě tu pistoli?“

Kdysi, když ještě spolu chodili, jí dal Cat malý derringer ráže pětačtyřicet. Přilepila si ho tehdy páskou na zadní stranu zásuvky nočního stolku. Kývla.

„Nos ji neustále u sebe,“ doporučil jí. „Nabij ji a nos ji. Kdybys náhodou musela projít detektorem kovu, tak ji odlož v autě, ale jinak ji měj pořád u sebe.“

„Nemám ani povolení. A místní…“

„Nos ji, Connie. Ten, kdo se ti tady potloukal, si jistě s podobným povolením starosti nedělá.“

Těsně po desáté hodině večer se Jägera Heismann zastavil na chodníku před Nejvyšším soudem Spojených států a předstíral, že strnul obdivem k jeho velkolepému průčelí. Teplota klesla pod bod mrazu a on měl na sobě vlněný lodenový kabát, ale tentokrát tlusté černé rukavice na rukou a plstěný klobouk na hlavě. Důkladným maskováním, velikými brýlemi s lehce zabarvenými skly a bílou parukou docílil zestárnutí obličeje. Měl silnou vycházkovou hůl s gumovým koncem a od chvíle, kdy vystoupil ze stanice metra Capitol South a ubíral se První ulicí ke Kapitolu, předstíral těžkopádné kroky starého člověka. Na První ulici kolem něj projely nejméně čtyři policejní auta, ale žádný z policajtů se na něj nepodíval víc než jednou. Starci tu nebyli žádnou výjimkou ani za zimních večerů a kolem jasně osvětlených veřejných budov bylo příliš mnoho policistů, aby se tu něco mohlo stát.

Pohledem projel prázdnou ulici, nejede-li tam zase nějaké policejní auto, pomalu se otočil a zahleděl se přes První ulici ke Kapitolu. Pečlivě udržované trávníky, nyní v období vegetačního klidu, i rozmanitě zakřivené přístupové cesty byly posety zátarasy bránícími vjezdu automobilů a všude kolem chodily policejní patroly a postávaly u každého vchodu. Uvažoval, jestli nahoře na střeše, na majestátních kapitolských zídkách, nestojí náhodou hlídky se střelami Stinger a brýlemi na noční vidění, kterými ho právě pozorují. Možná ano, usoudil, ale nějaký dědek nemůže vyvolat žádné zvláštní podezření dokonce ani ve Washingtonu tolik posedlém teroristy. Pokud se tam nebude potloukat příliš dlouho a První ulicí se neprojde víc než jednou.

Na Kapitol chodíval teď už téměř půl roku, ve dne i v noci, v různých převlecích, prostě proto, aby nasál atmosféru cílové oblastí. Ne že by se v der Tag pohyboval kolem budovy. O něco dříve, odpoledne téhož dne, šel zvenku obhlédnout dům, který mu pronajala banka. Do tří dnů se sem nastěhuje a pak upřesní plán útoku i svého útěku. Podle svého názoru měl na to, aby americkým bezpečnostním silám utekl, docela slušnou šanci; jiným problémem mohli být Mutaibovi lidé, protože ti věděli, kde se v kritický den bude nacházet. Ale operace, které během posledního roku prodělal na klinice, by mu mohly poskytnout klíčových šedesát sekund na to, aby mohl z domu zmizet.

Zamířil zpátky ke stanici metra a držel se vytrvale na opačné straně ulice, než byl Kapitol. Byl to nepochybně velkolepý barák a dokonalý symbol Ameriky. Podivoval se, že se na ni profesionální šílenci z al-Káidy už dávno nezaměřili. Nebyl si jistý, co jeho útok udělá se samotnou budovou, a bylo mu to upřímně jedno. Protože jeho cílem nebyla budova. Jeho cílem byla americká vláda. Celý vršek naráz fuč!

Mírně ho překvapilo, že něco takového chtějí Arabové provést a že s tím druhá strana očividně nepočítá. Ale možná Mutaibova frakce patří k Základně. Každý ví, že jejich srdce, duše a všechny jejich banky dlí v Království. A tak tedy stál zde, v americkém hlavním městě, v davu neviditelný, s operativním krytím a legálním pracovním vízem; splnil veškeré podmínky své smlouvy s Araby a pokračoval podle vlastního časového plánu. Volný konec z kliniky plastické chirurgie ustřihl, takže mu v této chvíli zbývá už jenom v domě pět bloků odtud rozvinout svůj umělecký krycí příběh a čekat na dodám zbraně. Pak přijdou na pořad menší úpravy na druhém podlaží a závěrečné přípravy na jeho bleskový a úspěšný odchod z místa činu.

Kolem projelo další policejní auto, zpomalilo, a když hlídka viděla starého pána vracejícího se očividně domů, který navíc z citlivé oblasti kolem Kapitolu odchází, pokračovala zase dál. Lenivě přemýšlel, jestli v kritické chvíli budou právě tito policisté ve službě, a jestli přežijí. Asi ne, pomyslel si. Vsak to jsou jen policajti. A ve srovnání s tím, jaké lidi hodláv onen den sprovodit ze světa, nebude mít párek policajtů na seznamu obětí vůbec žádný význam.

Usmál se do tmy a pak zamrkal. Jeho obličej, stejně jako i jiné tělesné části, si ještě na svůj nový vzhled a tvar docela nezvykl. Ale byl si jistý, že v pravou chvíli bude zcela v pořádku.

2

SwampMorgan zavolal Connie Wallové druhý den ráno v devět hodin.

„Connie Wallová,“ ohlásila se. Která si rozhodně neodříká cigarety ani dobré pití, pomyslel si Swamp, když uslyšel její hlas.

„Slečno Wallová, tady je zvláštní agent Lee Morgan, americká Tajná služba a volám z ministerstva vnitřní bezpečnosti. Přeju vám dobré jitro.“

„O tom si dovolím pochybovat,“ odsekla.

Swamp se usmál: „Madam?“

„Žádný člověk ve Washingtonu, kterému se v úterý v devět ráno ozve americké gestapo, nebude považovat nadcházející ráno za dobré, zvláštní agente.“

Swamp se zasmál: „Ale jděte. Kdybychom byli takoví, jak říkáte, tak bychom přišli ve dvě v noci vykopnutými dveřmi.“

„Vaše ministerstvo je zatím v plenkách,“ namítla.

„Dovolte, abych vás uklidnil, slečno Wallová. Rád bych si s vámi promluvil, tedy jestli můžu. A nejraději ne po telefonu. Týká se to toho požáru ve vašem bývalém zaměstnám na Khandoorově klinice plastické chirurgie.“

„Ach Bože,“ povzdychla si. „Právě se na to všechno snažím zapomenout.“

„To si umím představit. Nebo možná neumím. Nikdy jsem nepřišel podobným způsobem o přátele a kolegy.“

„Ani bych vám to nepřála,“ poznamenala. „Ale co pro všechno na světě má tenhle požár společného s ministerstvem vnitřní bezpečnosti?“

„To vám vysvětlím až osobně, slečno Wallová. Takže vás můžu pozvat sem do centra do naší kanceláře na L Street, nebo, bude-li vám to milejší, můžu přijet za vámi. Mám tady vaši adresu a je to někde u metra, nemám pravdu?“

„Víc by mi to vyhovovalo tady.“

„O půl jedenácté?“ zeptal se.

„Jistě. I když si neumím představit… Chci tím říct, že jsem těm vyšetřovatelům už o požáru všechno řekla.“

„Uklidněte se, slečno Wallová, nikdo vám nechce působit žádné nepříjemnosti. Potřebuju jenom pár informací o klinice a operacích, které se v ní prováděly.“

Na lince nastalo náhlé ticho. Nechal ho plynout a čekal, co mu řekne. „Podepsala jsem celý stoh prohlášení o mlčenlivosti,“ namítla. „Kromě toho existují pravidla o vztahu lékaře a pacienta, tím chci říct…“

„Ano, to všechno vím a chápu to,“ ujistil ji. „Bude skutečně lepší, když si spolu promluvíme z očí do očí. Vezmu s sebou svého asistenta, zvláštního agenta Garyho Whitea. Kdybyste si chtěla ověřit, že jsem tím, kým říkám, dám vám číslo, na které si můžete zavolat a ověřit si mou totožnost. Jmenuju se zvláštní agent Lee Morgan a jsem z Úřadu pro zvláštní vyšetřování.“

Connie položila sluchátko a chvíli si okusovala nehet. Tajný agent? Nejdříve ji napadlo, že zavolá Catu Ballardovi, ale jeho další štiplavé poznámky na téma té zatracené kliniky by jí asi příliš nepomohly. Když pracovala ve dne, Cat se o kliniku vůbec nestaral, ale noční služby ho zprvu zaujaly a pak znepokojovaly. To, že odmítla poskytnout jakoukoli informaci o tom, co tam dělá, jeho zvědavost jenom povzbudilo. Pak ten požár a hrůza, že čtyři lidé, s nimiž po čtyři roky pracovala, zemřeli tímto způsobem. Včerejší Catova zjištění otázky kolem požáru jenom vyhrotila. A teď sem napochoduje ta zatracená Tajná služba, aby se mnou mluvila o – tadá – klinice. Zavrtěla hlavou a šla si dolít šálek kávy. Pak vytočila číslo a spojovatel ministerstva vnitřní bezpečnosti existenci zvláštních agentů Leea Morgana a Garyho Whitea potvrdil.

O vzhledu agenta Whitea jí spojovatel nedokázal nic říct, ale o zvláštním agentu Morganovi prohlásil, že není rozhodně žádné tintítko a že by se ho člověk mohl klidně leknout. Nadiktoval Connie poslední čtyři čísla jejich legitimace a navrhl jí, aby, až se objeví a popřejí jí dobrý den, je bez rozpaků o ta čísla požádala.

To bude den za všechny prachy, pomyslela si Connie. Zejména když v noci nezamhouřila oka. Bloudila domem, kontrolovala okna a dveře a při každém zadutí větru si představovala za každým křovím nějakou příšeru. Vylovila pětačtyřicítku derringer a strčila si ho do kapsy u džin, kde tvořil velkou a nepřehlédnutelnou bouli. Měla by si ho před příchodem agentů vytáhnout? Jistě si domyslí, co to je, a možná bude muset vysvětlit, jak k té pětačtyřicítce ve své kapse přišla. Ve Washingtonu byli na nepřihlášené zbraně velmi přísní. Na druhé straně to byl její dům.

A teď otázka za milion: kolik toho může vyzradit o klinice? Policajti ze žhářů už věděli, že nebyla ledasjakou noční sestrou. Musí pevně doufat, že nejde o některý z těch zatracených přepisů? Zmocnilo se jí ledové tušení, že ano.

Heismann vystrojený jako pozorovatel ptáků stál na kopečku v parku Rock Creek a svůj desetinásobně zvětšující dalekohled značky Lelica namířil na bělostný dům na odlehlém návrší. Pod paždím měl Audubonova průvodce po světě ptáků a příležitostně předstíral, že do notesu zapisuje poznámky o jejich počtu. Z tohoto výhodného postavení měl výhled jak na přední dveře, tak i na horní bod příjezdové cesty k domu zdravotní sestry. Byl pošmourný, studený a vlhký den. Závodní veterán stále parkoval před domem a na zadním okně měl námrazu od noční kondenzace. To bylo dobré znamení. Snažil se rozhodnout, zda má či nemá jít do domu zjistit, zda v poslední době nedostala chuť na sklenici mléka. Raději dřív, než se, aby se tak řeklo, dáma zkazí.

Pak ke svému údivu spatřil dva muže v obleku a kabátu – objemnější vypadal jako neandertálec, druhý celkem normálně –, jak kráčejí její ulicí a zahýbají k jejím předním dveřím. S citlivostí, která se u něj vyvinula za téměř dvacet let strávených na nesprávné straně zákona, v nich Heismann na první pohled vytušil policisty. Ten velký měl na hlavě šedý elegantní klobouk na způsob borsalina a přestože jeho obličej potřeboval veškerou možnou eleganci, na jeho hlavě vypadal trochu nepatřičně. Když velký muž zvonil na zvonek, mladší čekal pod schůdky. Pak si Heismann uvědomil, že si mladší prohlíží okolí a dívá se i do parku, a tak sklonil dalekohled a předstíral, že něco čmárá do zápisníku. Teď se to ukáže; přijde jim otevřít? Na dálku spatřil pohyb a opět zvedl dalekohled. A, krucinál, byla to ona, stála ve dveřích a dívala se na cosi, co jí velký muž podával. Průkaz, nikoli odznak. Federální policie. Velký muž se otočil a něco říkal druhému a tentokrát si Heismann mohl jeho obličej dobře prohlédnout. Hodně přes padesát. Široké obočí a mohutné čelisti. Obličej bojovníka. Sestra je pustila dovnitř a zavřela za nimi dveře.

Mohutně zaklel a začal cpát dalekohled do pouzdra. Pak sešel z dlouhého svahu k automobilu, pohodlné minidodávce, jejíž nejlepší vlastností bylo, že byla naprosto přehlédnutelná. Měl štěstí, že se nemotal přímo kolem domu. Na druhé straně, proč za Wallovou teď, několik týdnů po požáru, chodí federální policie? To až teď objevili návnadu? Uvažoval, jestli by mu Mutaib mohl zařídit odposlech, protože by moc rád věděl, co po ní chtějí. Od dveří své minidodávky se ohlédl k domu, ale viděl z něj jenom střechu. Časově to možná vychází. Přibližně šest týdnů od požáru. A po svátcích. Úřední Washington začíná zase pracovat, takže možná ano.

Musí se spojit s Mutaibem. Ještě dnes.

Po chvíli přemýšlení to zavrhl. Přesvědčil Mutaiba, že se o tu sestru postará. A nepovedlo se mu to. Zřejmě nejvyšší čas vrátit se ke starým osvědčeným metodám. Přestane s těmito nesmyslnými oklikami. Prohodit ve dvě ráno škvárobetonovou tvárnici oknem, aby to vypadalo na vloupání, a vzít ji pořádně po hlavě kusem železa. Štípnout jí peněženku, pověsit náhradní klíč na háček a prásknout do bot.

Ne, ne, ne. Teď ne, takhle ne. Když ke Connie Wallové, jako k jedinému člověku, který přežil noční kliniku, chodí na návštěvu federální agenti, tak to nepůjde. Kdopak to leží v její postýlce a už se nevzbudí? Příliš mnoho náhod. Ne.

Mysli, nabádal se. Ukázni se. Drž se plánu. Máš ještě moře času vygumovat ji ze světa. Je-li ta návštěva důsledkem jeho návnady, pak by se možná měl vrátit ke svému původnímu plánu. Ať je zavede k tomu jménu. Až se Mutaibovy zdroje doslechnou, že se zaměřují na to jméno, pak ji zabij.

Nastoupil do minidodávky, strčil klíče do zapalování a zamyslel se. Nebo ji možná vůbec nezabíjet. Místo toho ji vyděsit. Donutit k útěku. Vlastně ani nepotřeboval, aby byla mrtvá, jako spíš, aby byla pryč.

Tak jo, bude ji terorizovat. Proč ne? Není snad profesionální terorista? Usmál se. Vyplaš ji. Její úprk dodá důvěryhodnosti jeho návnadě. Až na to, že řekl Mutaibovi, že se o ten problém postará sám.

Takže, když uteče, tak přestane vadit, ne? Frustrovaně zakroutil hlavou. Strašně mu vadilo, když nevěděl, jak dál. S volnými konci, s nevyřešenými problémy, měl vždycky potíže. Než se rozhodne, bude ji muset každopádně sledovat. A hlavně se o tom Mutaibovi ani jeho pomocníkům nesmí vůbec zmínit.

Connie Wallová vedla agenty do kuchyně. Swampovi bylo jasné, že stejně jako většina svobodných lidí žije převážně v kuchyni a jídelně, které jsou zařízeny jako její domácí velitelství. Za ním šel Gary White a všechno si prohlížel tak pozorně, jako by se jednalo o místo činu. Prima, usoudil Swamp. White se soustředí na dům a jemu to umožní zaměřit se na ženu kráčející před ním. Přibližně čtyřicítka, odhadoval. Tmavovláska, v dobré kondici, atraktivní, ale mírně ostražitý nenalíčený obličej. Obnošené džíny, pantofle a velký vytahaný svetr nemohly zakrýt veškeré půvaby její postavy. Nabídla jim kávu a on přijal za oba. Když se natáhla pro pár hrnečků do kredence, zdálo se mu, že na její kapse vidí obrys derringera. Mrkl na Garyho, který lehce přikývl na souhlas.

„Leden ve Washingtonu,“ prohodil Swamp společensky. „Zima, tma a mokro.“

„Čekala jsem neoznačené auto ježící se anténami,“ prohlásila, když nalévala kávu.

„Nikdy nejezdím autem, kam můžu dojet metrem,“ odpověděl Swamp, svlékl si kabát, sundal klobouk a hodil je na židli. „Místo kanceláří máme vydýchané krabice. Člověk rád na chvilku vypadne, a to i v lednu.“

Přisunula jim hrnečky s kávou a sedla si proti nim ke stolu. „Tak tedy,“ začala věcným tónem, který ladil se zbraní v její kapse. „Volali jste.“

„To jsem byl já,“ přikývl Swamp. „Začnu tím, že jsme si přijeli popovídat o klinice plastické chirurgie, na které jste pracovala. O té, kterou zapálili.“

„‚Zapálili‘? Jako úmyslně?“

„Podle mě ano,“ přitakal. „Přinejmenším je to velmi pravděpodobné.“

Mírně pobledla, jako by jí právě něco došlo. „Jsem podezřelá nebo něco v tom smyslu?“

„Ne. Ani nám není nic známo o tom, že by se na klinice prováděly nějaké nepravosti. Přišli jsme za vámi především proto, že jste jediná, kdo přežil.“

„Mluvili jste s majiteli? S americkými lékaři?“

„Ano. Nebo spíš městská policie. Vysvětlili, jak to bylo s pronájmem a že se lékaři, kterým říkali noční, specializovali na pacienty vyžadující absolutní diskrétnost. Prohlásili také, že obě kliniky pracovaly zcela samostatně.“

Na to Connie Wallová přikývla. Swampovi se zdálo, že se malinko uvolnila. „Také jsem pro ně pracovala,“ prohlásila. „Původně na plný úvazek. Pak přišla ta druhá skupina a nabídla mi prakticky dvakrát větší plat. Tak jsem pracovala na noční směnu, ale občas jsem zaskočila i ve dne.“

„Půjdu přímo k věci, slečno Wallová. Jaké operace jste prováděli na noční klinice?“

Pokrčila rameny: „Obvyklé, až na to, že jsme pečovali výlučně o mužské pacienty. Byli to muži, kteří měli svůj cíl, ale chtěli ho dosáhnout postupně. Trochu tady, trochu tam. Minimum modřin a obvazů. Strašná spousta zvláštního načasování, pokud šlo o něco významného. Minimum viditelných důkazů, pracovalo se na nich, ale šlo o postupné kosmetické zdokonalování. Mnohonásobné operace.“

„Byli to prominentní lidé?“

„Možná ano,“ podívala se na něj. Měla zářivé oříškové oči a on si uvědomil, že za příznivých okolností by se mu moc líbila. Ale v této chvíli její výraz nic neodhaloval. Pracovala jako sestra na chirurgii, což předpokládalo jistou inteligenci, takže naprosto bezvýrazný obličej byl vlastně znepokojivý. „Ale nám nikdy neřekli, co jsou zač,“ pokračovala. „V materiálech se pacienti neuváděli pod jménem, ale pod číslem.“

Takže o šifrách věděla. „Kdo je znal jménem?“

„Dr. Khandoor, šéf. Pracoval zároveň jako koordinátor pacientů.“

„Dostaly se vám do rukou materiály pacientů?“

Pohrávala si se šálkem kávy a jemu se zdálo, že na několik vteřin zaznamenal na jejím obličeji napětí. „Dělala jsem administrativní práci na obou klinikách,“ odpověděla. „Zařazovala jsem lékařské karty a chorobopisy. Pooperační dokumentaci. Stejnou práci prováděly i Mary a Karen. Ale objednávání, pohovor s pacienty, placení, to byla výlučně záležitost dr. Khandoora.“

„Zaznamenávali lékaři průběh operace? Něco jako komentář své činnosti během operace do mikrofonu, aby měli z každé operace záznam?“

„Ano,“ potvrdila, ale nerozvedla to. Složila ruce do klína, pod okraj stolu, kam nemohli agenti vidět. Zvláštně se zklidnila. Dává si pozor, pomyslel si Swamp.

„Přepisovaly se tyto záznamy po operaci?“

Ani mrknutí oka při zmínce o přepisech. Absolutně žádná reakce. Ale když odpovídala, nedívala se na něj. „Ne,“ odpověděla. „Jenom jsme přikládali pásku k pacientově chorobopisu. Pokud nedošlo k nějakému problému, nebylo to zapotřebí, takže se nemusely přepisovat.“ Swamp viděl, jak se podívala na Garyho Whitea, jako by říkala: „Kam s tím ten váš partner vlastně míří?“

„A vyskytly se problémy? Stížnosti?“

„O žádných nevím. Oba lékaři svou práci ovládali dobře. Zejména dr. Khandoor – ten byl obdivuhodný.“

„Lepší než američtí lékaři?“

„Mnohem. Táhlo mu jistě na šedesátku, takže si sem přijel trochu přivydělat.“

„Víte, kdo je sem k nám přivedl? Narážím na skutečnost, že byli cizinci.“

„To nebylo moc jasné,“ odhrnula pár neposlušných vlasů zpátky na místo. „Pár zmínek o nějaké zahraniční bance, ale doopravdy nevím nic.“

„Operovali někdy cizince?“

„Ano, alespoň podle přízvuku, který jsem slyšela. Dr. Khandoor řekl, že to byli lidé z washingtonského diplomatického sboru. Prý měl mezinárodní reputaci a tomu bych docela věřila. Protože, jak jsem řekla, byl velmi dobrý.“

Její odpovědi na své otázky si Swamp zapisoval do bloku. I Gary White. Chviličku si kontroloval poznámky, i když Garymu v kapse obleku tiše vrněl diktafon aktivovaný hlasem. Swamp se už rozhodl, že si s ní promluví ještě jednou, až se dozvědí něco víc o dr. Khandoorovi, ale v tuto chvíli se musel soustředit na rozhovor.

„Řekla jste, že vám nabídli dvakrát tolik peněz. Máte představu proč?“

Opět pokrčila rameny. „Nejspíš proto, že jsem byla po ruce. Znala jsem práci na operačním sále i administrativní práci na počítači. Mám velké zkušenosti ze sálové práce. Mám vlastně magisterský titul. To všechno se při noční směně velmi hodilo. Nemuseli si ani dávat inzerát.“

„Mělo to poslední pro ně nějaký význam?“

„Jak jsem řekla, nabyla jsem dojmu, že diskrétnost a mlčenlivost zaměstnanců pro ně znamenají hodně.“

„A ty druhé dvě sestry?“

„Ty přišly s dr. Nazirim, který byl Khandoorův asistent.“

„Dostaly jste od lékařů také někdy prémie?“

Trochu zaváhala. „Prémie? Ano, dostaly. Obvykle vánoční. Podle mě neměli o finance nouzi.“

Swamp si udělal poznámku, aby si prohlédl její daňová přiznání. „Byli bohatší než denní lékaři?“

„Tak tohle nevím. Denní klinika měla víc lidí. Ale ano, myslím si, že ano. Ale tamto byla odlišná klientela. Samá limuzína a šoféři.“

„Chci vás požádat, slečno Wallová, abyste pro nás něco udělala. Můžete nám sepsat seznam operací, které se na vaší klinice prováděly? Místní policejní oddělení žhářství nějaké písemné materiály z požáru zachránilo, ale jsou velmi poškozené. Můžete to pro nás udělat?“

„Žhářství? Takže ten požár byl založen úmyslně?“

„No, v tom smyslu není ještě definitivně jasno,“ odpověděl Swamp. Teď byla skutečně rozčílená. A hodně. Přišla v tom požáru o své přátele a spolupracovníky. „Je to bohužel všechno, co vám v této chvíli můžu říct. Oficiálně vyšetřování stále probíhá.“

„Tak proč jste tu, zvláštní agente?“ vyhrkla najednou a naklonila hlavu k jedné straně.

„Ehmmm, myslel jsem, že jsem to dostatečně vysvětlil…“.

„Ne, ptám se, proč jste tu právě vy? Jste z Tajné služby. Co měla naše klinika společného s ochranou prezidenta?“

Swamp se opřel o židli a upil trochu chladnoucí kávy. Gary White, plně si vědom Swampových rozpaků, zavrtal hlavu do notesu. Swamp usoudil, že trocha pravdy nemůže uškodit.

„No tak dobře, slečno Wallová,“ prohlásil. „Určitě víte, že jsme vlastně ve válce. Oddělení žhářství odvezlo z kliniky hromadu poškozených důkazů. Materiály pacientů byly v katastrofálním stavu, ale byly jisté náznaky, že se na klinice prováděly změny fyzické totožnosti. Jistě si umíte představit, že takové věci v těchto dnech ministerstvo vnitřní bezpečnosti eminentně zajímá.“

„Je to snad nelegální?“ zeptala se. Viděl, jak pod okrajem stolu trochu škubla rukama. Mnula si je snad? Tón jejího hlasu byl stále ostražitě neutrální. V krčních žílách jí v této chvíli zřetelně pulzovala krev, což předtím nebylo vidět. Určitě byla velmi nervózní.

„Změna fyzického vzhledu nemusí být sama o sobě nic protizákonného. Ale když se této nové fyzické totožnosti použije ke spáchání podvodu nebo jiného zločinu, pak to nelegální je. A když si nechá cizinec, který tady žije, svou identitu změnit, může se tím zařadit podle toho, co je to za člověka, do kolonky’zajímavé‘. V souvislosti se snahou naší výzvědné služby vypořádat se se sítěmi teroristů, tak je to.“

Vypadala zmateně. Rozhodl se, že to trošku rozvede. „Právě v této chvíli nepracujeme na prezidentově bezprostřední ochraně, slečno Wallová,“ vysvětloval. „Jsem vlastně cosi jako agent Tajné služby ve výslužbyz níž ho do aktivní služby povolal Úřad pro zvláštní vyšetřování ministerstva vnitřní bezpečnosti.“

„Ve výslužbě?“

„Rychlý přísun školené a zkušené pracovní síly, slečno Wallová. Tahle válka, v níž se právě nacházíme, vyžaduje značné množství lidí.“

„Nevím, v čem bych vám mohla pomoct. Totiž, sepsat typy operací není problém, ale neumím je spojit s jednotlivými pacienty. A asi o to vám právě jde, že?“

Hloupá není, pomyslel si Swamp a přikývl. Dobře ví, oč se jedná.

Přisunula si židli ke stolu. „Problém je v tom, že každý z nás pracoval jinou noc a s jinými pacienty.“

„A nepamatujete si žádného, který by byl něčím zvláštní, nebo se něčím vymykal?“

„O nikom takovém nevím, pane Morgane, ale jako chirurgické sestry jsme se na ně nedívaly jako na lidi. Chci tím říct, že než se dostali na operační sál, byly to středně velké mumie připravené na jednu ze stovky různých’plastických‘ operací. Ve chvíli, kdy jsem je uviděla, byli už součástí nějaké chirurgické operace, která z naší strany vyžadovala zvláštní znalosti, standardní sady nástrojů, zvláštní roušky, světla, anestézii.“

„Nepamatujete si na nějakou operaci, řekněme z minulého roku, týkající se změny pohlaví?“

Obočí jí vyletělo do výše, ale přikývla. „Jeden takový SZP byl, ano.“

„SZP?“

„Sexuální zpětný převod. To je vysoce specializovaná záležitost. Ten pacient byl muž a podstupoval ženskou mammopexii s implantací protézy.

To bylo zvláštní, protože si pacient přál, aby je mohl podle potřeby nafouknout.“

„Nafouknout? Jako prsa na přání?“

„Něco takového. Nechtěl běžné implantáty, ale nechal si rozvolnit prsní tkáň, přebudovat muskulaturu a implantovat zvláštně upravené vaky s fyziologickým roztokem. Injekční jehlou mohl drobným otvorem v bradavkách naplnit prsy fyziologickým roztokem.“

Swamp kroutil nevěřícně hlavou.

„No ano,“ podotkla. „V takovém případě musí člověk termín chlap používat velmi uvážlivě. Pro denní práci to má bez problémů. Transsexuál-transvestita pro noční radovánky? Kdo ví, hm?“

Swamp se usmál, ale neřekl, co mu proletělo hlavou, a sice, že každý muž, který se chce stát ženou, toho o „radostech“ ženské fyziognomie nemůže příliš vědět. „To se vymyká mé fantazii,“ prohlásil podle pravdy. Pak přešel k otázce, kvůli níž sem vlastně přišel. „Povězte mi, slečno Wallová, říkají lidé něco v narkóze? Podobně, jako když třeba mluví ze spaní?“

Zamračila se a zdálo se, že slova volí s velkou opatrností. „A-a-a-no, to se, pane Morgane, občas stane. Ale obvykle to není příliš srozumitelné. Je to spíš chuchvalec zkomolených slov. Drmolení, jenom tu a tam přerušené jasným slovem. Často to připomíná hru na slovní asociace.

I když většina chirurgických pacientů jenom brebentí jako děti.“

„Slyšeli jste někdy něco zajímavého?“

Zasmála se. „Ano, jednou. Jeden chlap prohlásil: ‚Sakra, to bolí jak sviňa.‘ Tak tohohle si všimli všichni.“

Jak Swamp, tak i Gary White se nahlas rozesmáli: „Co jste dělali?“

„Přidali jsme narkózu. Ale pokud se vám jedná o to, jestli se tam lidé přiznávají k vraždě své ženy, tak to ne. Kromě toho mívají pacienti na ústech a přes nos masku a z pusy jim visí nejméně jedna trubička. To nejsou ideální podmínky pro velké řečnění.“

Na tom něco je, pomyslel si Swamp. „Před chvílí jste se zmínila, že lékaři diktovali průběh operace do magnetofonu. Mohlo se tam také dostat to, co říkal pacient?“

Rozhodně zavrtěla hlavou. Příliš rozhodně? přemítal Swamp. „Ne. Chirurg měl malý mikrofon připevněný k čepičce. Vzhledem k tomu, že mluvil přímo do něj, všechno to, co řekl pacient, by se tam muselo promítnout jenom jako zvuky z pozadí.“

Šikovně tak uzavřela soubor jeho otázek ohledně přepisů magnetofonových záznamů. Zavřel notes a vstal. „Dobře. Děkuju vám za čas, který jste nám dnes dopoledne věnovala, slečno Wallová. Ozveme se, jestli od vás budeme ještě něco potřebovat. Kdyby se nám kupříkladu podařilo zjistit totožnost těch pacientů, asi bychom se vrátili, abychom přiřadili operace k jednotlivým pacientům.“

„Pochybuju, pane Morgane, že bych to dokázala,“ vstala. „Ale jsem ochotna vám vyjít maximálně vstříc. Jenomže právě teď mám plno práce s hledáním zaměstnání.“

Doprovodila je k předním dveřím. „Pěkný dům,“ podotkl Swamp, když si navlékal kabát.

„Byl to dům mých rodičů,“ odpověděla. „Na jednoho člověka je trochu velký, ale zato cena byla mírná, to víte.“

„A má výhled na park Rock Creek,“ poznamenal a přemýšlel, jakou asi může mít na současném trhu s nemovitostmi cenu dům s velkým dvorkem v této lokalitě. Ke svému údivu zahlédl v jejích očích stín obav.

„Ten park má své výhody i nevýhody, zvláštní agente,“ prohodila. „Zavolejte, jestli usoudíte, že vám budu moci nějak prospět. Ztratila jsem při požáru dva přátele.“

Při stoupání ke Connecticut Avenue zkontroloval Gary nenápadně svůj diktafon. Fungoval dobře. „Zjistili jsme to, co jsme se tam chtěli dozvědět?“ zeptal se.

„Možná,“ odpověděl Swamp. „Podle mého názoru se mi snažila vymluvit, že tam lidé pod narkózou říkali něco zajímavého.“

„Všiml jste si toho, co řekla mezi dveřmi? Že přišla o dva přátele?“

„Jako že ti lékaři jejími přáteli nebyli?“

„Ano, pane. Dávali sestrám dvojnásobek běžného platu. Těm ženským jistě došlo, že všechno není v úplném v pořádku.“

Dostali se na Connecticut Avenue a zahnuli doleva směrem ke stanici metra Zoo. „Moc by mě zajímalo, jestli ty nahrávky nepořizovali náhodou až po operaci,“ prohodil Swamp. „Myslím tím ve chvíli, kdy byl pacient ještě omámený – řekněme na pooperačním pokoji –, ale už se začal probouzet.“

„A už na sobě neměl žádnou masku, ani trubičky. Pak by už nemusel mluvit tak nesrozumitelně.“

Nápor větru je zavrtal do zimníků a ke stanici metra kráčeli mlčky. „Teď bych potřeboval spojit přepis z pásky se jménem konkrétního pacienta.“

„Musíme v těch fragmentech najít někde šifru. Kolik máme času?“

„Dobrá otázka. Původně jsem měl jenom zhodnotit, zda jde, nebo nejde o světlušku. Máte pravdu. Potřebujeme získat něco mnohem dřív.“

„Znovu si promluvit se sestrou a tentokrát jí ukázat i přepis? Říkala, že prováděla administrativní práce. Trochu ji povzbudit a přitlačit? Měli jste na stole potenciálního teroristu a změnili jste mu obličej. Tak, vážená, kdo to, ksakru, byl?“

Tunel po jejich pravici se rozzářil; blížil se k nim další vlak. „Mohla by se vymlouvat, že o těch zápisech vůbec nic neví,“ oponoval Swamp. „Možná je dělala některá jiná sestra. Víte, některá z těch mrtvých. A není příliš pravděpodobné, že by ti doktoři ukázali sestrám seznam jmen se šifrovacím klíčem.“

„Jestli dělala administrativní práce, tak by ale mohla vědět, kde ten klíč schovávali – něco takového by ti lékaři jistě ukládali na nějakém zvláštním místě, tak jako své lékařské záznamy.“

Vlak se vřítil do stanice a chvíli nebylo slyšet vlastního slova. Nastoupili a odjížděli do centra; cestou se Swamp pokoušel vymyslet, jak by se dala prokázat pravost zápisu.

„Bomba, bomba, bomba. Unie Staat.“ Umístit bombu na Kapitol? To by činnost bezpečnostních složek před inaugurací vyšroubovalo na nejvyšší obrátky. Navíc byl Kapitol velký barák. Ten by potřeboval pořádnou bombu.

Ale co potom? Po vší té slávě a inaugurační pompě si dá bezpečnostní tým na Kapitolu nepochybně trochu pohov a mírně poleví v úsilí. Ze strategického hlediska by měl možná větší naději útok na společné zasedání obou sněmoven. Nejlíp by možná udělal, kdyby se rovnou teď vydal na Útvar ochranného průzkumu a řekl jim, aby po všech těch otravných přípravách na inauguraci nepolevovali v ostražitosti ani během celého měsíce před prvním prezidentovým projevem na společné schůzi obou sněmoven.

A i kdyby všechno s maximálním vypětím zvládli, stejně by magor, který by vyhodil Kongres do vzduchu, prokázal národu patrně velkou službu. Všiml si, že se na něj Gary White dívá, a uvědomil si, že se sám pro sebe usmívá. Ale rozhodně nehodlal vysvětlovat svému novému a skvělému asistentovi, co mu právě proletělo hlavou. Zamyslel se, a ne poprvé, jestli snad už tuhle práci nedělá příliš dlouho.

Po odchodu agentů si Connie zoufale potřebovala s někým promluvit, ale ať přemýšlela sebevíc, nenapadl jí nikdo jiný než Cat Ballard. Ovšem ten by ji patrně vzhledem k jeho včerejším kousavým poznámkám o klinice, příliš nelitoval. Bylo jí naprosto jasné, co se děje: pánové z Tajné služby měli v rukou nějaký přepis pásky. Nemohli vědět, že magnetofonové páskyz pooperačního pokoje přepisovala právě ona, ale šli za ní proto, že jako jediná z nočního týmu přežila.

Neklidně přecházela jídelnou a snažila se rozpomenout, jestli se v přepisech nebo v jiné dokumentaci nacházelo něco, co by ji z této práce usvědčilo. Nic ji nenapadlo. Dr. Khandoor vyjádřil naprosto jasně své přání, aby na přepisech byl pouze pacientův kód. Žádná jiná informace, ani druh operace, ba ani datum. Jenom to, co pacient skutečně řekl. Přepsala z pásky jedinou kopii a pak soubor na počítači vymazala. Jediný exemplář dostával dr. Khandoor. Netušila, kam je ukládal, ale na klinice na ně, ani na klíč k šifrám, nikdy nenarazila. Veškeré lékařské záznamy byly uchovávány jednak v tradičním pojetí a ke zběžnému nahlédnutí, jednak v šifrované podobě na počítači. Jednou měsíčně udělala od všech počítačových záznamů záložní soubory, a ty pak předala na cédéčku dr. Khandoorovi.

Ten také prováděl veškerou administrativní práci ohledně laboratorních vyšetření pacientů. U každého nového pacienta zakládal novou složku, v níž se nacházely veškeré tiskopisy, které se vztahovaly k plánované operaci. Každý pacient platil podle všeho hotově, takže se nikdy nemusela brodit močály a bažinami zdravotního pojištění, což byl sám o sobě skvostný pocit. Do všech okének se jménem pacienta vpisoval dr. Khandoor vlastní rukou pacientův kód. Po operaci naskenovala všechny formuláře do souboru PDF a vytvořila záložní soubor. Nikde se nevyskytovalo žádné jméno, zejména ne na přepisech z pásek z pooperačního oddělení. Myslela doopravdy, že pacienti byli pro ně pouze součástí nějaké operace – sestra uviděla pacienta poprvé při první operaci.

S výjimkou několika zajímavých případů tvořilo většinu přepisů samé mumlání a huhňání. A tak bylo jasné, který z nich mají federálové v rukou. „Bomba, bomba, bomba.“ A chuchvalec nesrozumitelných německých slov. Vzpomínala, jak na tenhle přepis upozornila dr. Khandoora, a ten odpověděl, že se na něj každopádně okamžitě podívá.

V těchto neklidných časech měl být podle jejího názoru každý cizinec blábolící o bombách okamžitě dopraven na nejbližší policejní okrsek. Jestlipak to také doktor udělal? Přepisy prý měly být pojistkou proti všem potížím, které by se mohly vyskytnout, ale vždycky přemýšlela, jestli věci, které na sebe někteří pacienti prozradili, nevynesly jemu či Nazirimu nějakou minci navíc. Jeden kongresman, jehož totožnost poznal celý tým, přišel na řadu operací obličeje. Jednou se na pooperačním pokoji rozpovídal do mikrofonu o své převeliké lásce k roztomilým chlapečkům. Connie jeho výlevy poslušně nahrála a při předávání kompromitující nahrávky vytěsnila z hlavy všechny znepokojivé myšlenky na případné vydírám.

Ale teď brousí kolem federálové, vyptávají se na pacienty, kteří si nechali změnit totožnost, a potvrzují to, co jí Cat řekl o žhářství. Krucinál.

Celou dobu pochopitelně věděla, že klinika bruslí na pokraji lékařské etiky. Dva kluzcí a vykutálení pákistánští lékaři se sklonem k daňovému úniku a s praxí v hlavním městě. Určitě museli mít nějakého významného sponzora. A zazobaného. Peníze jsou moc fajn. A ty jsi podlehla pokušení, viď, Connie? Neodolala jsi příjemně tučné výplatě. A prémiím navrch. Trošku pro berňák a, což bylo mnohem lepší, podstatně víc na ruku. Tajná služba kdysi pracovala pro ministerstvo financí. Stejně jako berňák. Bylo jí jasné, že se jí budou přehrabovat v daňovém přiznání. Její účetní odevzdával formuláře 1099 a klinika daňové přiznání W-2. Kdyby se podívali na obchodování s realitami, okamžitě by zjistili, že investovala víc peněz, než přiznala.

Sedla k počítači a za úporného hryzání si nehtu ho zapnula. Zaletěla pohledem k Busterovu pelíšku v rohu jídelny a vzpomněla si, že Cat Ballard odnesl láhev od mléka.

Žaludek se jí sevřel strachy. Někdo byl v jejím domě. Ignoroval cennosti, ale sebral jí pár kousků spodního prádla. To zavánělo úchylem ze sousedství. Ale co když se v láhvi od mléka najdou stopy jedu? Co když právě to byl skutečný důvod jeho návštěvy?

Roztřásla jí zimnice. Všichni ostatní z noční kliniky jsou po smrti. Kdo způsobil požár? Denní lékaři? Pro peníze z pojistky? V žádném případě – i pro ně bylo toto místo dojnou krávou. Nespokojený pacient? Nebo někdo, koho se lékaři pokusili vydírat?

Co když byl ten požár zaměřený proti sestrám a ne proti klinice? Proti sestrám z operačního sálu, které mohly vědět příliš mnoho?

„Bomba, bomba, bomba.“

„Však ty dobře víš, který z nich to povídal. Cizokrajně vyhlížející mladík s nafukovacími prsy, nemluvě o ostatních změnách. Změna totožnosti, zvláštní agente? No dobře, i tak se to dá označit. Do hajzlu! To snad on zapálil kliniku? Právě onoho večera po tomto přepisu se poprvé svěřila Catu Ballardovi se svými pochybnostmi ohledně kliniky. Žádné podrobnosti, pochopitelně, ale stále větší obavy, že jí tato záležitost začíná přerůstat přes hlavu. Cat byl stejně přímý jako vždy: Jsou to muslimové, Connie. A právě oni mají na svědomí všechny ty teroristické všivárny. Zvedni kotvy. Protože kdyby někdy nějaký tvůj pacient udělal něco mimořádného, nějakou hodně velkou sviňárnu, vložila by se vláda se vší vervou do vyšetřování a podala si tě tak, že bys na to do smrti nezapomněla. Předhodila by tě truchlícím vdovám.“

Ale tak jednoduché to prostě nebylo, nebylo tak snadné prásknout dveřmi a zmizet. Byla svobodná, se čtyřmi křížky na hřbetě. Věděla, že ji manželství neláká a že se to už nezmění. Celý život dřela jako kůň. Neustále si zvyšovala kvalifikaci, získala magisterský titul a dobře investovala. Podařilo se jí svézt se na vlně boomu devadesátých let a v podstatě se slušně napakovala. Navíc nedělala přece nic špatného. Jenom svou práci chirurgické a administrativní sestry. To doktoři si vydělali slušné jmění, ne sestry. Změny identity nebyly nelegální – to připustili ten pořez z Tajné služby, který vypadal jako neandertálec. Alespoň něco podobného říkal.

Málem vyskočila z kůže, když se rozdrnčel telefon. Podívala se na displej, který ukazoval číslo volajícího. Objevilo se na něm číslo 998, které neznala. Zvedla sluchátko a ohlásila se: „Haló!“ Slyšela, jak do přístroje vpadly tři mince. Aha, telefonní budka. Do sluchátka někdo zašeptal: „Všichni jsou mrtví. Kromě tebe.“ Pak cvaknutí a oznamovací tón.

Položila sluchátko do vidlice tak pomalu, jako by se bála, že ji ulomí. Nadskočila, když na hranici svého zorného pole zaregistrovala u postranního okna pohyb. Už sahala po derringeru, ale pak si uvědomila, že to bylo jenom křoví houpající se v lednovém větru. Dům byl tichý, jídelna plná stínů a světla z dopoledního slunce. Vrátila se v myšlenkách trochu zpět a na chvíli na židli ztuhla.

Všichni jsou mrtví. Vyjma tebe.

Angličtina, ale angličtina s přízvukem. Mužsky hlas.

Všichni jsou mrtví. Vyjma tebe.

To každopádně mnohé vysvětluje.

Po obědě se Swamp sešel s Garym Whitem, aby probrali, co podniknou dál. Potřebovali nabalit na kost přepisu nějaké maso, něco, co by jim světlušku umožnilo vyhodnotit a předložit Útvaru ochranného průzkumu jako důkaz skutečné hrozby.

„Jasně, teď potřebujeme klíč k jejich šifrám,“ usoudil Swamp. „Pokud možno musíme získat jméno toho chlapa a opět pokud možno seznam operací, kterými na klinice prošel.“

„Pokud tam nějaká jména jsou,“ zapochyboval Gary. „Tihle lékaři možná vedli celou agendu jenom v kódech – žádná jména, jenom šifry a peníze na dřevo. My se na nic neptáme a vy nám o sobě nemusíte vůbec nic říct. Peníze pěkně na dlaň a my vám, pane Dva-nula-nula-tři-čtyři-jedna, uděláme přesně to, co si budete přát.“

Swamp kývl. „Jasně, jenomže odposlouchávali na pooperačním pokoji. Podle mého v tom byla malá pojistka a snaha vydírat. Z toho důvodu museli vědět, na kom vlastně pracují.“

„Ano, pane, možná to věděli, ale kdybych byl na jejich místě já, nikdy bych to nikam nenapsal. Přidělil bych maníkovi nějaký kód, předvedl mu, jak ho píšu do materiálů a jméno bych si nechal pro sebe. Nebo na nějakém bezpečném místě mimo kliniku.“

„No jo, mimo kliniku. Bezvadné. Takže budu po tobě chtít následovně: vrať se zpátky na oddělení žhářství k jejich důkazům a projdi záznamy, které tam mají. Hledáš něco, co by pojilo tyhle lékaře, nebo alespoň jednoho z nich, k nějakému místu, kam by si mohli něco uložit. Jako třeba k těm webovým společnostem, které ukládají zálohované soubory. Já jdu shánět povolení k prohledání jejich bydliště a počítačů.“

„Hodně štěstí,“ popřál mu Gary. „Ale ty záznamy…,“ zakroutil hlavou.

„No jo, já vím. Vypadají jako svitky od Mrtvého moře. Ale věnuj jim jedno odpoledne. Uvidíš, co tam najdeš. Nikdy nevíš, co nám může pomoct ta čísla rozšifrovat. Třeba nějaké další záznamy, které nás přivedou ke jménu. Musíme se tou změtí nějak prokousat.“

Gary si domluvil schůzku s Carlem Malonem a za deset minut odešel. Swamp se pustil do papírování nutného k získání povolení prohledat bydliště a osobní majetek obou zesnulých lékařů. Jejich jména a adresy obdržel z materiálů oddělení žhářství a pak vyplnil formulář nutný pro povolení k prohlídce. Byl to proces, který mohl za normálních okolností trvat také několik týdnů, ale chystal se využít svého postavení na ministerstvu vnitřní bezpečnosti plus svých konexí na ministerstvu spravedlnosti a doufal, že všechna razítka získá ještě téhož odpoledne. Poté, co se ve svém pracovním kalendáři ujistil, že se může druhý den dopoledne této záležitosti věnovat, poslal všechno kurýrní poštou na washingtonský federální soud. Pak zavolal Carlu Maloneovi a požádal ho, aby si udělal druhý den dopoledne čas na eventuální projednávání potenciálního případu. Jeho nadřízení měli milion námitek, a tak se Swamp uchýlil k osvědčené mantře Tajné služby o prezidentově bezpečnosti. Pak šlo všechno jako po másle a Swamp se mohl věnovat studiu materiálů, které mu Malone k tomuto případu předal.

Gary White se vrátil do kanceláře těsně před pátou ve zbědovaném stavu. Swamp položil Maloneovi telefonicky pár otázek. Gary praštil diplomatkou na stůl a šel si udělat trochu kávy. Swamp skončil rozhovor s Malonem a připojil se u kávovaru ke Garymu.

„Našel jsem část rozpisu nočních služeb sester. Zjistil jsem z něj, že Connie Wallová skutečně té noci službu neměla. Jedna dobrá zpráva. Na rozpisu služeb byla také uvedena kódová čísla pacientů, kteří měli být operováni. Zjistil jsem tak, že pacient dva-nula-nula-tři-čtyři-jedna byl v noci, kdy došlo k požáru, připravován na hodinovou operaci.“

„A?“

„Kódové číslo pacienta, který tam blekotal o těch bombách bylo v zápisu dva-nula-nula-tři-čtyři-jedna. To by naši přepisovou světlušku lokalizovalo na večer, kdy vznikl požár, na kliniku, za předpokladu ovšem, že je ten rozpis správný.“

„Prima. Výborně, to je důležité. Co jsi z těch čísel zjistil?“

„Kalendářní rok 2003, pacient číslo čtyřicet jedna.“

„No jo, to není špatné. Ale 2003? Copak tam chodil celý rok?“

„Mám něco lepšího. Našel jsem kousek faktury od společnosti NetZ-Docustorage.com., on-line, nabízející firmám uložení elektronických materiálů. Na faktuře bylo číslo účtu, které podle mého patří klinice. Kdybyste dostal povolení…“

„Určitě, ještě dnes večer vypracuju vylepšenou verzi. Mohl by tam být ten zatracený šifrovací klíč. Doufejme, že ta společnost bude umět obnovit heslo na počítači.“

„Možná i bez šifrovacího klíče při troše štěstí zjistíme, jaké operaci se podrobil pacient číslo čtyřicet jedna. I když vlastně pořádně nevím, k čemu nám to bude.“

„Kdyby šlo o kompletní změnu totožnosti, tak přece jen k něčemu,“ konejšil ho Swamp. „Tohle, plus němčina, plus blábolení o bombácha zpráva o stavu Unie se rovná tomu, že celá věc stále více ztrácí charakter světlušky. A pomůže to při vyjednávání.“

„Ale jak s pouhým číslem zjistíme, kde je mu konec?“

„Všechno popořádku. Nejdříve seženeme povolení a trochu to tam omrkneme. Než se vypravím na Útvar ochranného průzkumu, chci vědět mnohem víc o tom šéflékaři, o Khandoorovi. Jestli nebyl kupříkladu ve spojení s někým zajímavým.“

„Přečti mi tu vizitku ještě jednou,“ požádal ji Cat Ballard. „Chci mít jistotu, že mám toho pravého.“

Connie vzala do ruky úřední vizitku Swampa Morgana a znovu ji přečetla: zvláštní agent T. Lee Morgan, Tajná služba Spojených států, ve výslužbě, Úřad pro zvláštní vyšetřování, Ministerstvo vnitřní bezpečnosti Spojených států. Musela si na to rozsvítit, protože venku se už začalo smrákat. Právě douklízela po firmě, která jí tu montovala alarm, když se jí Cat ozval znovu.

„Takže je to on. Náš zástupce šéfa pro zpravodajskou službu ho zná. Korba, moc krásy nepobral, je to tak? Prý zastával jednu z klíčových pozic v Notre Dame. U federálních organizací prosazujících právo tak trochu legenda.“

„Je to pro mě dobré nebo špatné?“ zajímala se Connie. Pověděla Catovi o návštěvě agentů, kteří vyšetřovali požár na klinice, ale nic jiného. Záhadný telefonát od člověka s cizím přízvukem mu zatajila.

„Morgan má spoustu zkušeností, Connie. Pracu je léta v tajných službách a má pověst, že při sebemenší příležitosti spolupracuje s městskou policií, je to člověk s ohromnými zkušenostmi. Je sice z Tajné služby, ale zná lidi na obou stranách řeky. Rozvědka kontra městský strážník. Byl na výměnné stáži u CIA; strávil jistou dobu v Německu, když bylo ještě východní a západní. Jinými slovy velmi vlivný člověk.“

„A odpověď zní?“

Cat si hlasitě odfoukl. „Odpověď, Connie, zní, že Morgan není žádné ořezávátko, je to velmi zkušený federál s četnými známostmi. Člověk, o kterého se zajímá, by s ním měl jednat jako s bednou nitroglycerinu. Tento chlap se totiž normálně o žádné požáry nezajímá.“

Ani nepípla.

„Takže,“ pokračoval Cat, „mi už konečně povíš, jaké lumpárny se na té vaší klinice odehrávaly, že to vytáhlo z nory k tobě na kafíčko takového hlavouna?“

„Říkal, že už je v důchodu.“

„Po jedenáctém září povolali moře seniorů. Nedej se zmást tím, že je ve výslužbě. Mluvil jsem s inspektorem Malonem ze žhářství. Morgan je opravdu bedna, prý se nemáme nechat oblafnout jeho neandertálskou vizáží – mozek mu prý funguje prvotřídně. Tak oč jde, Connie?“

„Říkal mi, Cate, abych o tom s nikým nemluvila. Nemyslím si, že jde po mně – jsem jenom jediná, která to přežila. Já a několik krabic ohořelých záznamů. Dělala jsem administrativní práci, pamatuješ?“

„Na to si teda vůbec nevzpomínám, Connie.“

Nedokázala si vymyslet absolutně žádnou odpověď a ticho začínalo být trochu nepříjemné. „Máš už něco o té flašce od mléka?“ zeptala se.

„Ještě ne. Nemohl jsem požádat o přednostní vyšetření. V této chvíli nepracujeme na žádné vraždě. Spěchá to nějak?“

Zhluboka si povzdechla a pověděla mu o tom telefonátu a on nějakou dobu mlčel. „Pověz mi ještě jednou, co ti řekl,“ zavelel. Vyhověla mu.

„Koupila sis nějaký alarm?“

„Ano. ADT. Chtěli mi to namontovat za týden. Slíbila jsem příplatek, pokud to bude ještě dnes. Kupříkladu dnes odpoledne. Tak mi to udělali.“

„Tak dobře – nevycházej z domu. Zastavím se u tebe.“

„Cate? Mám se bát?“

„Máš. Jde po tobě příliš mnoho lidí. Já si teď párkrát brnknu a pak se stavím. Ale jestli mi, Connie, všechno nevyklopíš, tak ti nedokážu pomoct. Nech si to projít hlavinkou, než tam dorazím.“

„Cate…“

„Nebo zavolej Morganovy lidi. Když teď na to myslím, tak bys mu měla určitě zavolat.“

„Počkám na tebe,“ prohlásila a zavěsila.

V garáži za domem zdravotní sestry změnil Heismann polohu, aby viděl zároveň na příjezdovou cestu i na zadní okno domu. Teď byla dole v jídelně. Někomu telefonovala, pak vyšla na pár minut z pokoje, po celém domě rozsvěcovala a zhasínala světla a vrátila se do jídelny. Vklouzl na dvorek těsně po setmění, přišel tam opět po svahu přímo z parku. Okamžitě zaznamenal na zadních dveřích nálepky ADT, ale také jejich absenci na oknech, takže než půjde dovnitř, bude muset trochu přemýšlet.

V garáži byl prach, pavouci, hromady starého nábytku, krabic, zahradního nářadí a prastará sekačka páchnoucí benzinem. Po obou stranách byla malá okna, ale tak zaprášená, špinavá a pokrytá pavučinami, že přes ně nebylo téměř vidět. U jedné strany stál ponk s hromadou nářadí – sloupovou vrtačkou, velkou pásovou pilou, radiální ruční pilou, všechno pod nánosem pavučin. Tuto garáž už dlouho nikdo k parkování nevyužíval, veterán stál na příjezdové cestě, kde ho viděl naposled. Ale místo by tu pro něj bylo, přímo vpředu, kde se stýkala dvě velká dveřní křídla zavěšená na pantech s pěticentimetrovou mezerou uprostřed. Přitáhl k nim dvě krabice, sfoukl z nich většinu prachu a posadil se na čekané.

Ještě pořádně nevěděl, co dnes večer udělá, ale něco udělat chtěl. Pozítří se chtěl usadit v domě poblíž Kapitolu. Pak se bude muset věnovat svému krycímu příběhu a přípravě domu na příchod zbraně. Tahle ženská je pořád volný konec. Jak významný záviselo na tom, kdo byli ti chlápci v oblecích a co po ní chtěli.

V nejhorším případě mohli mít amíci štěstí. Dá-li se věřit současným novinám, pak FBI, CIA a řada dalších úřadů a agentur na ochranu práva mezi sebou skutečně komunikuje. Ale podle jeho zkušeností se americká vláda, prý ve válce s terorismem, neustále dopouštěla při plánování válečných akcí základních chyb. Zarputile se snažila zjistit záměry nepřítele, zatímco každý dobrý stratég ví, že by se měla zaměřit na nepřítelovy schopnosti Právě proto byli fanatici al-Káidy – Základny – tak nebezpeční; pozorovali cíl celé dva roky, ale datum akce nestanovili. Rozvíjeli své schopnosti jednat, hledali příležitost a chopili se jí, až když nějakou našli, a proto byla posedlost amíků konkrétními plány tak nesmyslná.

Na příjezdovou cestu zazářily reflektory. Ustoupil od velké škvíry mezi dveřními křídly. Nakukoval malou štěrbinkou mezi dvěma prkny, na okamžik spatřil siluetu veterána osvětlenou přijíždějícím autem a pak světla zhasla. Přesunul se k velké štěrbině a sledoval vysokého bělocha, který vystoupil z automobilu a zamířil k zadní verandě. Pod rozepnutým nepromokavým kabátem měl oblek. Byl přibližně v jejím věku, čerstvý čtyřicátník. Fešák, dobře stavěný, ve formě. Sledoval ji, jak jde ke dveřím a pouští ho dovnitř. Pak se letmo políbili. Takže šamstr. Na chvíli mu zmizeliz očí, ale pak se objevili v jasně osvětlené jídelně nalevo od kuchyně s okny na dvorek.

Z kapsy vytáhl dalekohled a studoval mužův obličej. Přísný, vážný výraz, skeptické oči. Že by policajt? Další federální agent. Policajti po té zatracené bábě jedou jak vosy po medu. Zastrčil dalekohled do kapsy kabátu, posadil se a netrpělivě poklepával prsty. Mohl by počkat, než se do něčeho zaberou, pak vyklouznout ven a prohlédnout si auto. Možná půjdou nahoru. To by situaci velmi zjednodušilo.

Pak ho napadlo něco nepříjemného: jestli to je policajt, mohl tu být také kvůli tomu výhrůžnému telefonátu. A v takovém případě by měl podniknout něco mnohem dřív, než měl v úmyslu, nejspíš už dnes večer. A to doufal, že holka vezme nohy na ramena, a tím jeho problém vyřeší, a teď se proklínal za svou nerozvážnost. Byl čítankovým příkladem toho, jak se nemá postupovat. Měl si situaci očíhnout a o jejím příteli vědět. Teď to mohlo skončit dvěma volnými konci. Do tmy vychrlil pár nadávek a v hromadě nábytku k smrti vyděsil jakéhosi hlodavce, který se dal na betonové podlaze do třepotavého útěku.

„Máš tu celý komplex systému ADT i s třešinkou na dortu, nebo jenom dveře?“ zajímal se Cat.

„Jenom dveře. Teď si musím zapamatovat další heslo, číslo systému a jméno pro případ, že bych v pominutí smyslů celý systém zaktivovala sama a musela je pak zavolat. Nezapojím to, dokud si nepřečtu instrukce.“

„Který génius přišel na ty nálepky nad dveřmi,“ vrčel podrážděně Cat. „Každý zloděj, který je uvidí, si prostě vybere jiný vstup bez symbolu. Máš trochu kafe?“

„Myslela jsem, že jsi s kofeinem skončil,“ prohodila cestou do kuchyně, kam šla uvařit další konvici kávy. Měla na sobě bavlněné triko a džíny a bleskově si pročísla vlasy kartáčem. Pak si vzpomněla, že to omezení kofeinu byl Lynnin nápad. Zdálo se jí legrační, že Catova žena, která měla minimálně čtvrt metráku nadváhu, přikazovala štíhlému a uměřenému Catovi, co smí a nesmí pít. Ale to už asi manželky prostě dělají, usoudila.

„Zkoušel jsem to,“ vysvětloval právě v jídelně. „Ale zjistil jsem, že mi už ve čtyři padá hlava na stůl. Z absťáku mě začala bolet hlava. Jako nějakého pitomého feťáka. Uvědomil jsem si, že mám abstinenční příznaky, a na celou dietu jsem se vybodl.“ Vstoupil do kuchyňských dveří. „Poslyš, nemůžu se zdržet dlouho. Bobby má narozeniny a jdeme na jakýsi bláznivý sýr.“

„Sýr Mňamky hamky,“ řekla. „Děti se po tom můžou utlouct. Tebe z toho asi trefí šlak.“

„Ona říká, že tam chodí sami lepší lidé.“ Povzdechl si. „Takže si o tom promluvíme, nebo co vlastně?“

Přinesla mu šálek kávy a posadila se proti němu ke stolu. Nadzvedla obočí. „Nebo co?“

„Ale no tak.“

„Klinika?“ zeptala se.

„To si piš, Con, že ta zatracená klinika.“

A je po legraci, pomyslela si. Chvíli si srovnávala myšlenky. „Byl tam jeden pacient,“ začala. „Evropan. Tuctový. V průběhu přibližně celého minulého roku z něj udělali naprosto jiného člověka.“ Řekla mu, že asistovala u několika jeho operací, a že si ten chlap zaplatil, aby ho změnili od hlavy až k patě. Obličej mu přitesali, pokud ji paměť neklame, podle fotky někoho jiného. Podkožní transplantáty na špičkách prstů u rukoui u nohou. Na hlasivkách změna hlasu. Barva očí. Tvar uší. Trvalá změna barvy vlasů – všech. Zubař mu třikrát měnil zuby. Kdyby se dala vyměnit DNA, chtěl by to určitě také.

A pak tu byla ta změna pohlaví. Nafukovací prsa. Zbytek svého vercajku si nechal, ale ve slabinách si nechal vytvořit jakousi kapsu, do níž mohl genitálie zastrčit, takže nebyly prakticky vidět. Kdyby se mu tak najednou v horní polovině těla vyboulila košile, jistě by pořádně poplašil poklidné návštěvníky kostela. Pak přehodila výhybku a pověděla mu o nahrávám na zvukové kazety a o přepisech. Byla to její práce a dostávala za ni příplatek. Kromě ní dostal pásek do ruky jenom dr. Khandoor. A nakonec se mu svěřila o tom pásku – neví od koho –, na němž kdosi cosi plácal o bombách a podobných volovinách.

Cat pozorně naslouchal, nespustil z ní oči a káva mu zatím stydla. „O bombách? Řekla jsi to federálům?“ A ještě jednou zvýšeným hlasem: „Řekla jsi to Tajné službě?“

„Hrála jsem si na hloupou,“ odpověděla. „Morgan příliš nenaléhal. Ptal se mě, jestli lidé mluvili ze spaní. Vyhnula jsem se odpovědi. Pokoušela jsem se změnit námět. Ale…“

„Jaké ale?“

„Vypadá jako pitomec… jako kdyby vylezl rovnou z jeskyně. Jinak se to nedá říct. Ale není to žádný idiot. Je to vidět na tom jeho potrhlém úsměvu. Celou dobu jsem měla pocit, jako by mě rentgenoval.“

Cat si zamnul bradu. „Myslíš, že se jim na tom spáleništi podařilo něco z těch přepisů najít?“

„Něco mi říká, že by mohli mít právě tento přepis. Bůhví proč, ale myslím si, že právě proto Tajná služba krouží kolem.“

„Víš, který z nich vykládal ty ptákoviny o bombách?“

„Ne. Khandoor mi nikdy nedal pásek, dokud nebyl plný. S nahrávacími přístroji manipuloval výhradně on a před každou operací nadiktoval kódové číslo. Mou prací bylo přepsat všechno, co jsem slyšela na pásku. Jeho hlas řekl kódové číslo a pak se ozval pacientův hlas na pooperačním pokoji. Někdy tam nebylo nic, a tak jsem napsala kódové číslo a k němu ‚neřekl nic‘.“

„A co ten chlap?“

„Nevím, kdo to byl, ale stále říkal’bomba, bomba, bomba‘, a pak jakési voloviny v němčině – ‚Heil Hitler‘, nacistický pozdrav. Jestliže tenhle chlap, ať už je to kdokoli, zjistil něco o těch páscích a o tom, že jsem prováděla přepisy, pak to mohl být důvod, proč byl v mém domě.“ Vytáhla obočí a podívala se na něj: „Cate?“

„Co?“

„Mám pocit, že bych se měla vypařit.“

Roztržitě přikývl a pak najednou škubl hlavou, jako by se probíral. „Ne, nemůžeš sakra zdrhnout jako králík. Kdyby ses vypařila, hledali by tě po celém městě.“

„Neudělala jsem nic špatného, Cate,“ téměř křičela. „Jenom jsem pracovala, víš? Ty zatracené přepisy jsem sice psala, ale ty pacienty nahrávali lékaři.“

„Na tom nesejde, Con. Myslím, že bys měla zavolat Morganovi, aby se vrátil, a vyložit před nimi všechny karty pěkně na stůl. Myslím tím Tajnou službu. Inaugurace je sakra za kolik – za deset dnů? Celý policejní sbor je už vzhůru nohama. Víš, že kvůli tomu chtějí od příštího týdne uzavřít v centru celou oblast kolem Kapitolu?“

„Čtu noviny,“ odpověděla. „Ale copak můžu nalít federálům čistého vína a zároveň si sama nezavařit? Dělala jsem jenom svou práci, však víš, práci zkušené chirurgické sestry. Ale víš, jak to teď vypadá. Změny totožnosti u cizinců…“

Koukl se na ni přes stůl a najednou vypadal každým coulem jako policajt z oddělení vražd. „Ten chlap, co žvanil o bombách – si nechal provést změnu totožnosti?“

Do prdele, hrklo v ní. „To já přece nevím! Řekla jsem ti, že jsme neměly možnost si to nějak ověřit. Na každém pásku byla celá řada pacientů. Já jsem to, do háje, jenom přepisovala.“

Ale Cat stále kroutil hlavou. „Nějaký magor si nechá změnit totožnost a blábolí cosi o bombách. Dejme tomu, že je to stejný parchant, který ti brousí kolem baráku, vyhrožuje smrtí a zamorduje kočku, protože jsi jí nalila mlíko, které sis měla dát do kafe?“

„Ale proč mě? Já přece nevím, co byli zač!“

„Třeba je to tak, jak ti to ten syčák řekl do telefonu, Con: Všichni už prostě umřeli vyjma tebe. On zřejmě neví, co ty víš a co ne, ale všichni ostatní z kliniky jsou už pod drnem. Jen ty ne. Tak se mi to alespoň jeví.“

„Prostě mi nechceš rozumět. Většina z těch přepisů byly naprosté bláboly. Nesouvislá slova. Jako ty proslulé opice u psacího stroje. Patrně to nemá žádný význam.“

„Dobře, Con, ať je tedy po tvém,“ řekl zjevně dopálený. „Tak mi tedy vysvětli, o co tu jde, když ne o kliniku. Někdo se ti courá po baráku, otráví ti kočku a vyhrožuje po telefonu. Půjčila sis peníze od nějakých darebáků nebo něco podobného?“

Nevěděla, co na to říct. Bouchl rukou do jídelního stolu a ona vyskočila. „Poslouchej mě, Connie. Děje se tu nějaká levárna a vede to k tomu chlápkovi, nebo k někomu na klinice muslimských lékařů. Celá zem tě ukřižuje, jestli s tím nevyjdeš na světlo. Právě teď. Dnes večer. Slyšíš mě? Musíš říct Morganovi, co víš.“

„Jenomže…“

„Ale jo, pořád. Já vím, že ty nevíš, kdo to je, ani co se děje. Ale mohl by to být poslední článek v nějaké záležitosti, s níž se Tajná služba potýká už třeba rok nebo dva. Tady nemůže nikdo vědět, co se stane dál. Musíš tomu člověku zavolat.“

Heismann viděl, že se hádají, a tak se rozhodl trochu omrknout to auto. Skrčil se a otevřel velké dřevěné dveřní křídlo natolik, aby se protáhl ven. Stále v předklonu uhnul napravo, aby na něj nedosáhlo světloz verandy, a po příjezdové cestě zamířil k jejímu autu. Přikrčil se mezi ním a domem a pak se proplížil na řidičovu stranu mužova automobilu.

V motoru chladnoucím na nočním vzduchu dosud popraskávalo. Byl to velký čtyřdveřový sedan. Podíval se zkoumavě na dům, ale přední okna byla dosud tmavá. Nakoukl do automobilu a viděl sluchátka k rádiu a malou přihrádku pod palubní deskou. Zadním oknem viděl radioanténu zapuštěnou do skla a další, silnou a krátkou kovovou anténu, která čouhala z kufru. Vklouzl za auto a podíval se na poznávací značku. Nesla označení okresu, ale žádné symboly státní správy. Prozkoumal koncová světla a viděl zvláštní čočky pro bílé nebo modré přerušované bleskové světlo.

No vida, chlupatej.

Aby se ujistil, postupoval dál až ke mřížce, prsty přejížděl podél teplých plastových mřížovaných okének, kde nalezl další dvě zabudovaná přerušovaná blesková světla. Policie, nepochybně.

A o čem debatuje s tou sestrou? O jejich sexuálním životě? Nebo o té lékařské zprávě, kterou nechal na klinice?

Bylo-li to o návnadě, co s tím teď ten policajt udělá? Bude po ní chtít, aby splnila svou povinnost a vyklopila všechno, co ví o klinice, pacientech, zejména o pacientovi z přepisu? Federální agenti, teď zase policie. Tolik týdnů po požáru. Jistě ji nepodezírají, že by ten požár založila sama. Bude to o něčem jiném. O tom, co se týká jediného člověka, který přežil.

Je to ta návnada, nic jiného.

Zhluboka se nadechl chladného nočního vzduchu, vstal a začal se přesouvat zpátky do garáže. Ještě bylo brzy. Příliš brzy. Podle jeho plánu měl ten podvod proběhnout ve dvou etapách. První fází měl být náznak, že jakýsi pacient z kliniky, jehož jméno nikdo nezná, plánuje bombový útok u příležitosti projevu o stavu Unie. Právě proto zařídil, aby falešný přepis na místě požáru neshořel. Zmínkou o projevu o stavu Unie je navede na falešný cíl, a co víc, na špatný časový horizont. Protože všichni z nočního týmu zůstali v plamenech, na začátku měli dostat jenom tuto první fázi. Jenomže tahle sestra bůhvíproč přežila. Vzhledem k nečekanému vývoji chtěl podstrčit do vyšetřování druhou a zásadní informaci, ale Mutaib mu v tom zabránil. Nakázal mu, aby sestru zabil.

A teď s ní, týdny po požáru, najednou mluví federální i městská policie. Sestra by mohla bezděčně ohrozit načasování druhé etapy návnady, která měla arniky nalákat na poslední jméno v přepisu nacistického panteonu, na Heismanna. Budou potřebovat popis a Interpol, který má Heismanna v materiálech, jim ho poskytne. Vtip byl v tom, že popis Interpolu už dávno neplatí, rozhodně ne po roce plastických operací. Na počátku pátrání nic takového nebudou vědět. Kromě toho si budou myslet, že mají fůru času, protože první fáze ukazovala na projev ke stavu Unie.

Ale všechno záviselo na tom, aby po jistou dobu netušili, že si dal zcela změnit fyzickou totožnost. Když se ovšem policajti začali najednou kolem tohoto jeho volného konce tolik točit, hrozilo nebezpečí, že ta zatracená baba vyklopí klíčovou informaci příliš brzo.

Mutaib měl pravdu. A on už jednou nesplnil to, co slíbil.

Bude ji muset vyřídit rovnou. Dnes večer. Běžná akce. Žádné další odklady.

Vyzkoušel dveře automobilu, ale byly zamčené. A bezpečnostní světýlko na palubní desce varovně blikalo. Navíc si sem nepřinesl žádné nářadí, vyjma malé baterky, minidalekohledu a svůj věrný walther. Bude tedy improvizovat. Musí nějak vylákat toho policajta na dvůr. Ale jak? Postřelit ho? Ne. Příliš drastické. Řval by jako divý. Něco jiného. Potřebuje toho policajta zneškodnit, nemusí ho zabít. Leda by ho k tomu sám donutil. Ale on sám nebyl cíl; zatnout tipec musí té zatracené ženské.

Po příjezdové cestě odcupital zpátky do garáže a téměř za sebou zavřel vrata. Štěrbinou viděl, že dosud sedí v jídelně, a zachmuřeně diskutují, policajt teď stojí, chodí sem a tam, o něčem ji přesvědčuje, ale přímo na ni neřve. Není to hádka, spíše vážná debata. Potřeboval dostat toho muže na dvorek, oddělit ho od ženy. Zneškodní fízla, pak tu ženskou, popadne ji a odtáhne po stráni k potoku a tam nacpe její tělo pod nějaký kámen. „Nechá ji zmizet,“ což bylo oblíbené klišé argentinské tajné policie. Desaparecidos. Parádní výraz. Tyhlety Argentince vyškolili Němci. A to ještě skuteční Němci. V dobách, kdy mělo Německo ve světě nějaký zvuk. Což teď už rozhodně nemá.

Poohlížel se v garáži po něčem, co by mohlo posloužit k nalíčení pasti. Nějaký drát. Uviděl pásovou pilu. A dostal nápad.

Ohlédl se, aby zjistil, kde jsou v této chvíli. Stále je bylo vidět oknem a ještě pořád debatovali. Jakýmsi kartáčem ometl z pásové pily pavučiny. Nahmatal její list – přibližně sedmdesát centimetrů dlouhý pružný ocelový pás s pilovitými zuby dva a půl centimetrů širokými. Násobeno dvěma: Pás bude téměř metr a půl dlouhý. To by mělo stačit. Odšrouboval křídlové matice, které připevňovaly kryt, odtáhl ho a odhalil kolečka kladky a utahovací kolíček. Otočil kolíčkem a pás se na ocelových kladkách uvolnil. Odmontoval spodní kryt a celý pás vytáhl. Zuby byly dosud ostré a bodaly ho do ruky i přes rukavice.

Položil pás na ponk a hledal nějaké nůžky na železo, které našel na nástěnce s nástroji. Přestřihl pás, a když se rozletěl do jediné ploché a zubaté stuhy, která sebou pleskla o zem jako živá, škubl hlavou dozadu.

Škvírou se podíval ven. Dosud seděla na svém místě, ale teď měla hlavu v dlaních a jakýsi stín se pohyboval v kuchyni. Pak našel pokosnici s krátkou, tvrdou a ozubenou pilou omotanou pavučinami. Pohádka. Teď už potřeboval jenom něco velkého, co by mohl prohodit oknem do jídelny. Rozhlížel se kolem a spatřil svěrák.

„O kolik peněz vlastně šlo?“ zavolal Cat z kuchyně, kam si došel pro další kávu.

„Základní sazba byla osmdesát,“ odpověděla. „Plus přesčasy za denní práci a prémie. Přihlásila jsem pět tisíc prémií, ale na ruku jsem dostala dvacet.“ Už ji to začalo unavovat. Najednou si přála, aby už mazal za tím svým harantem.

„Páni. A všechno jsi investovala?“

„Většinu. Má makléřka, Bůh jí žehnej, mě počátkem roku 2001 přesvědčila a všechno jsme uvedli jako operaci A a získali 6,5 % srážek z daně. Všechno.“

„Ti chlapi si museli pěkně namastit kapsu,“ poznamenal. „A tobě to vyneslo co – pár set na dlaň bez daně? Paráda.“

Vyneslo jí to mnohem víc, ale nemusel všechno vědět. Alespoň ne teď. „Berňák o tom, doufejme, neví,“ odpověděla. „Další důvod, proč si před státní správou nepouštět pusu na špacír.“

Vrátil se ke stolu a posadil se. „Řeknu ti, co s tím, Con. Myslím si, že pokud bys vyložila karty na stůl a vysvětlila, co se na té klinice vlastně dělo, mohla bys s mazaným advokátem dostat na ty daňové úniky imunitu. Možná bys musela část daní zaplatit, ale o tom by se dalo jednat. Máš příliš cenné informace. Cizinci, kteří si nechávají změnit totožnost přímo tady ve Washingtonu? Do háje. Vnitráci z toho polezou po stropě.“

„Co když mě šoupnou do basy?“ zeptala se a kousala si přitom nehet. „Po jedenáctém září zabásli hromadu lidí a někteří ještě sedí bez jakéhokoli obvinění, bez možnosti spojit se s venkovním světem a bez právníků. Hitler by se tu tehdy cítil jako doma.“

Zasmál se. „Hitler to měl jednoduché – měl jenom gestapo. Ale my jenom v samotném Washingtonu máme osmdesát organizací prosazujících právo, ministerstvo vnitřní bezpečnosti nevyjímaje. Jako ten chlap Morgan – on a jeho Úřad pro zvláštní vyšetřování. O to by měl asi zájem Federální úřad.“

„Co kdybych dala tip anonymně? Naškrábala pár řádků a vložila to do systému. Nebo bych to mohla dát tobě – a ty bys řekl, že jsi to zjistil na základě důvěrné informace při vyšetřování požáru.“

Soucitně zavrčel: „Jako že by je nenapadlo, od koho to asi mám? Když přežila pouze jedna osoba? Ale no tak, Con.“

Zaječela, když cosi velkého vletělo oknem do jídelny, přistálo na stole a srazilo na podlahu počítačový monitor, kde jeho obrazovka v půlkruhovém obláčku bílého kouře explodovala. Strachem ztuhlá na židli omráčeně zírala na vlající záclony, na čísi obličej, strašlivou tvář, která se na vteřinu vynořila a hned nato zmizela. Slyšela Cata volat ‚Hej!‘, viděla, jak utíká do kuchyně a snaží se vytáhnout zbraň z pouzdra. Silou vůle se přinutila vstát, vyjít z místnosti, nešlapat přitom na rozsypané sklo a nenadýchat se škodlivého mráčku fosforového kouře, který se vznášel nad zničeným monitorem. Ten obličej – bylo na něm něco zvláštního. Byly z něj vidět jenom oči a zuby, jako by byl osvětlený zdola. Bylo by to možné? Slyšela, jak se otevřely zadní sítěné dveře a s prásknutím se zavřely. A pak přišel ten divný zvuk, jako by někoho rdousili, a mohutné žuchnutí a někdo – Cat? – se zhroutil ze zadních schodů.

Vrátila se do obývacího pokoje, popadla telefon, vytočila devětsetjedenáctku a pod rozsvíceným lustrem, za povívajícími záclonami a za hrozivého venkovního ticha se cítila téměř jako nahá. Telefon vyzváněl a vyzváněl a vyzváněl, ale nikdo ho nebral. Zatracené washingtonské úřady! Zavěsila a vytočila číslo ještě jednou, ale teď už zase bylo obsazeno. Od plic zaklela, vytočila číslo znovu a tentokrát natáhla šňůru co nejdál ke dveřím. Zvonilo to tam. Pak uslyšela kroky blížící se k zadní části domu. Cat? Nebo obličej? Bála se tam jít, ale pak si vzpomněla na derringer v kapse. Operátor zvedl telefon ve chvíli, kdy vytáhla malou zbraň z kapsy a téměř upustila sluchátko.

„Devět jedna jedna. Co máte za problém?“

Nevěděla, co říct. Co měla za problém? Kroky se stále blížily a vůbec nezněly jako Catovy.

„Vražda!“ vyhrkla jediné slovo, které je vždycky dokázalo přimět k akci. „Pomozte mi, prosím.“ Pak pustila sluchátko, vrátila se do ztemnělého obývacího pokoje, protože kroky přicházely k zadní verandě, a slyšela, jak se zadní síťové dveře pomalu otevírají a pak se s bouchnutím zavřely. Ještě zaslechla, jak ze sluchátka na zemi operátor devětsetjedenáctky stále volá haló. Zjistí si totožnost volajícího a tím i adresu. Ale v této chvíli měla větší problémy, protože viděla, jak v kuchyni zhasla světla a někdo vešel do místnosti. Cat to jistě nebyl.

Couvala obývacím pokojem co nejtišeji, dokud za svýma nohama neucítila pohovku. Uvědomila si, že se její silueta rýsuje proti tlumenému světlu pronikajícímu přes záclony předního okna z ulice, vklouzla za čalouněnou židli a přidřepla si. Dům byl tichý vyjma zvuků větru pohybujícího okolními keři. V obou rukou držela derringer a pak si uvědomila, že není odjištěný. Dva malinkaté úderníky spočívaly vedle sebe dole na zásobníku. Z jídelny uslyšela nějaký zvuk, pak další.

Přicházel.

Pod nohama mu křupaly kousky skla z monitoru. A kde byl sakra ten Cat? Aby ztlumila zvuk, přitiskla si derringer k břichu a zmáčkla oba úderníky. Seděla na podlaze, zády opřená o radiátor zavěšený na zdi a zvedla zbraň. Nehýbala se a téměř ani nedýchala. Ať si mě najde. Cat jí vysvětlil, že z derringeru musí střílet s nataženou rukou. Tak jo, držím to správně, pomyslela si.

Pak uslyšela jakési namáhavé zafunění, jedna ze stolních lamp přeletěla přes židli, narazila do předního okna, rozrazila sklo a praštila ji do pravého ramene. Málem upustila zbraň a musela se kousnout do rtů, aby nevykřikla. Kde vězí ti zatracení policajti? říkala si. Kde je ten Cat? A pak se ten chlap ocitl přímo u ní, odtáhl židli stranou, tyčil se nad ní, tentýž obličej, známý obličej, něco měl v ruce, kladivo, které se nepříjemně přibližovalo k její hlavě.

Odkutálela se doleva, směrem k chodbě, zamířila vzhůru a stiskla obě spouště na derringeru. Dva rychlé výstřely jí narazily do dlaně, slyšela, jak muž zařval a zapotácel se dozadu, až narazil na jakýsi kus nábytku. Neotálela. Vyškrábala se zpod převržené židle, odkutálela se do přední chodby, vstala, vyběhla co nejrychleji zadními dveřmi a hned za nimi zakopla o nehybné tělo Cata Ballarda, který při nárazu zasténal. Zamávala rukama, narazila si rameno o zábradlí zadní verandy a uklouzla po něčem mokrém. Dosedla prudce na vrchní schod, po zadku sklouzla ze schodů a na studený beton chodníku dopadla na všechny čtyři. Ruce měla celé zamazané od – krve?

Catovy krve?

Opět zaslechla kroky, tentokrát z vnitřku domu, které těžce dusaly přední chodbou ke kuchyni a zněly jako běh nějakého opilce. Dole pod schody zahlédla Catovu zbraň, natáhla se po ní a chtěla ji uchopit, ale v té chvíli se v kuchyňských dveřích objevila těsně za síťovými dveřmi postava.

Zvedla zbraň a pokoušela se zmáčknout spoušť, ale zakrvácené ruce se jí smekly po rukojeti a zbraň jí upadla na zem. Natáhla se po ní, a v tom uslyšela mužův smích, síťové dveře se rozletěly, mířila na ni jeho silueta orámovaná kuchyňským světlema na příjezdové cestě vykvétaly hvězdičky rudých plamínků a oceloví sršni bodali do vzduchu u jejích tváří. Vyjekla, kutálela se přes dvorek a téměř nevnímala kulky, které bušily do betonu a kolem jejího těla vytrhávaly chomáče trávy, kutálela se a kutálela a najednou byla mezi cedry se zakrvácenou Catovou pistolí v ruce. Zamířila do hustého zeleného houští, pak vstala a utíkala přímou cestou dolů z kopce a křoví a větve jí šlehaly do obličeje. Řítila se vpřed, něco mezi úprkem a volným pádem, ve tmě odrážela malé stromky, dokud si při dopadu na rovnou zem nezhmoždila kotník. S vyjeknutím se poroučela k zemi a pak ztichla a naslouchala.

Vstala, skákala po jedné noze, masírovala si kotník pulzující bolestí a snažila se zklidnit sípějící plíce. Srdce jí bilo do uší tak prudce, že ho přímo slyšela. Naslouchala náznakům, že ji někdo po svahu sleduje, pak uslyšela sirény, opřela se zády o strom a snažila se zadržet slzy. Hned pod ní tekl potok, a i v takové zimě chtěla vylézt na nějaký velký balvan a v černé vodě si z rukou smýt lepkavou kaši.

Vyrazil ze tmy a vrhl se na ni, táhl ji stranou a dolů, hmatal jí jednou rukou po ústech a ona se bránila, kroutila, snažila se mu vytrhnout a pokoušela se křičet, ale byl příliš silný, jedna železná ruka jí obemkla hrudník tak pevně, že z ní málem vytlačila všechen vzduch. Měla pocit, že má pod kolenem Catovu pistoli, ale nemohla na ni dosáhnout. Pak ztratil na okamžik rovnováhu, padl shora na ni a poskytl ji báječnou příležitost kopnout ho do slabin, což také udělala a do úderu vložila do poslední špetky veškerou svou sílu. A pak z ní spadl, v bolesti se zkroutil do klubíčka, které se kutálelo z kamenitého břehu dolů do vody. Šátrala na zemi po Catově pistoli, nahmatala ji a vylezla na okraj balvanů, dívala se dolů, odhodlaně čekala, až se vynoří, připravená ho zabít a celou tuhle věc do něj vyprázdnit. Ale on se nevynořil. Slyšela jenom zurčení vody, rychlý zimní proud ženoucí se nad balvany. Nejmenuje se nadarmo Rock Creek, pomyslela si, když jí začal adrenalin klesat a pomalu sklonila zbraň k zemi.

Nahoře na stráni slyšela změť hlasů a viděla, jak cedry problikávají modrá světla. Cestou do stráně držela pistoli hlavní k zemi v obavách, že zas na ni odněkud vyrazí. Vlekla se do svahu stejnou cestou, kterou šla dolů, a boty měla kolem pat plné kousků hlíny a bláta. Před vrcholem se na chvíli zastavila, aby nabrala dech; v kotníku jí tepalo a žebra bolela od zápasu s útočníkem. Slyšela mužský křik, bouchání dveří a příjezd dalších automobilů. Pak zaslechla volání jakéhosi autoritativního hlasu. „Tak co máme, Larry?“ A jiný muž – patrně Larry – vzrušeně odpovídal: „Nebudete tomu věřit, ale zatím to vypadá tak, že Cata ta jeho kalupinka řízla do krku a pak práskla do bot. Tady stojí jeho auto a tam její. Potřebujeme sem dostat nějaký ty zatracený psy.“

Znehybněla mezi cedry. Řízla do krku? Kristepane! A oni si myslí, že to byla ona! Začala se prodírat cedry ven, odhodlaná tuhle pitomost uvést na pravou míru, ale pak se zarazila. Ani jeden z těch hlasů nepoznávala a to většinu lidí z místního oddělení vražd znala osobně. Dokázala by je přesvědčit? Ruce se jí dosud lepily Catovou krví. Potěžkala Catovu pistoli. Jak by vypadala před houfem policajtů nadržených dopadnout vraha jejich kamaráda? A ten chlap, který jí vnikl do domu? Kdepak ho má?

Instinktivně sestupovala ze svahu a tentokrát sledovala naopak pahorek a dávala pozor, jestli za ní někdo nepoleze ze svahu, případně tam nepustí smečku psích stopařů. Důkazy v domě jistě ukážou – co vlastně? Dvě rozbitá okna. Převrácený nábytek. Zápas v obývacím pokoji. Myslela si, že ho zasáhla pětačtyřicítkou, ale on pak na ni zaútočil. Takže jsou díry po kulkách na stropě, že ano? Důkaz, že – co vlastně? Milenecká hádka vyvrcholila stříleními Derringer byl dosud nahoře posetý otisky jejích prstů.

Bože! Potřebovala čas na rozmyšlenou a také na to, aby prošli její dům, našli důkazy a dali si to dohromady. Znala policajty. Kdyby ji některý z nich za této situace spatřil, začal by nejspíš ihned střílet.

A Cat! Ten parchant ho řízl do krku? Sakra, sakra, sakra! Chudák Cat. Teď budou jejich prádlo prát na veřejnosti. Až vyjde najevo pravda, budou vláčet Lynn i s dětmi všemi médii. Jak jí to právě označil ten Larry – Catova kalupinka? Ani ty policajty neznala a oni o ní věděli?

Slezla opět pod stráň, zády ke stromu se zastavila a uvědomila si, že je opět v zemi nikoho. Nevyleze ten parchant zase z potoka? Nebo na ni čeká někde v tamtom křoví? Otřásla se chladem i vzpomínkou, jak na ni vyrazil z houštiny jako medvěd prahnoucí po krvi. Pokoušela se rozpomenout na jeho obličej, ale on vlastně žádný neměl. Vydala se pomalu a co nejtišeji proti proudu potoka na sever a uvědomovala si, že rozruch nahoře na stráni stále sílí: více aut, více světel, více povelů z amplionů připevněných zvenku k vozům.

Potřebovala čas na rozmyšlenou. Což znamenalo, že se bude muset přinejmenším na dnešní noc někam zašít. Ale neměla auto, kabelku, ani žádnou legitimaci, peníze, ani kabát. A měla dost mizivou naději na to, že se v nejbližší době dostane do svého domu, zejména jestli přivedou ty psy. V lese se cítila poměrně dobře, ale psů se vždycky bála. Zejména smeček. Sevřela lepkavé prsty. Psi by ji vyčmuchali, o tom není pochyb.

Jehličnatý podrost se kolem ní ve tmě uzavíral, ale ona šla dál, rozhrnovala si před obličejem pichlavé větvičky borovic, snažila se přitom nadělat co nejmíň hluku a pokaždé, když nějakou větev odstrčila, napůl čekala, že na ni ze tmy vyskočí. V pravé ruce svírala Catovu pistoli, která se jí teď lepila k dlani. Vyhlížela smečku a zahlédla, jak se podrostem prokousává světlo reflektorů automobilu jedoucího po Tilden Road, který se překodrcal přes kamenný most pod kopcem a nakonec zmizel v parku.

Zoufale se potřebovala někam uchýlit. Někde na chvíli složit hlavu. Ne: musí se nějak dostat k autu.

Přemýšlej, napomínala se opět, když došla na okraj Tilden Road. Tady dole u úpatí kopce nebyla žádná pouliční světla a voda pádící pod starým mostem se v měsíčním svědě černě třpytila. Doprava nebo doleva, uvažovala, když popadla opět dech. Neměla sebemenší představu, co si počne, ale alespoň se dostala z toho křoví, takže by ho uviděla, kdyby se k ní opět blížil. Zkontrolovala zbraň, pětačtyřicítku Taurus Millenium Speciálz nerez oceli. Otevřela závěr zbraně a zjistila, že má náboj v hlavni. Kdysi ji učil znát zbraně její starší bratr, totéž dělal během jejich první známosti i Cat, a na jednu z jejích fotografických výprav jich vzal několik s sebou. Kdyby na ni teď ten šílenec vyrazil z křoví, už by si ho nepustila k tělu. Pokud by na ni ovšem nevytasil vlastní bouchačku. Zavrtěla hlavou, pak poklekla u potoka a umyla si ruce, přičemž jedním okem pořád hleděla do lesa. Na kopci přibyla další světla reflektorů. Třeba by tu měla počkat, až sem dojede první hlídka s ječící sirénou a vzdát se. Alespoň by se trochu zahřála. Světla zářila jasněji, a tak se přesunula k silnici.

Ale nebylo to policejní auto. Byla to dodávka United Parcel Service, a když ji řidič uviděl klečet u silnice, zpomalil. Než u ní zastavil, zasunula si pistoli vzadu za kalhoty, ale zůstala klečet na jednom koleni. Řidič nechal motor běžet, přesunul se na druhou stranu a otevřel dveře.

„Jste v pořádku, madam?“ zavolal na ni.

„Ne,“ odpověděla. „Někdo mě pronásleduje. Potřebuju se odtud dostat.“

Byl to mladý černoch ve standardní uniformě zásilkové služby. „Ehmm, já bych pasažéry vůbec neměl brát. Zavolám na dispečink. Pošlou vám sem policii. Počkám tu s vámi, než sem někdo přijede.“ Nechal dveře otevřené a to jí zcela stačilo. Nehodlala ke svým potenciálním obviněním připojit ještě únos člověka, ale co takhle únos automobilu? Vstala a vytáhla pistoli. „Seskoč,“ nařídila. „Potřebuju tvůj auťák.“

Překvapením na ni vykulil oči, ale ona zopakovala rozkaz, a tentokrát zvýšeným hlasem a zamávala mu zbraní před nosem. Vyskočil okamžitě z auta s rukama nad hlavou, a když se při doskoku s rukama nahoře snažil udržet rovnováhu, vypadal komicky.

„Nech v náklaďáku svou náprsní tašku,“ přikázala. „A pak si zalez pod most. No tak! Hned! Nenuť mě, abych ti ublížila!“

Zaraženě vytáhl náprsní tašku a hodil ji do náklaďáku. Pak s pohledem upřeným na pistoli se kolem ní protáhl a zmizel v křoví pod mostem. Naklonila se přes zábradlí a zavolala do tmy: „Ten magor, co mě honí, má mačetu. Usekává lidem hlavu. Nedělala bych tam moc velký randál.“

Pak naskočila do auta, shrábla peněženku a zavřela postranní dveře. Na sedadle řidiče si chvíli prohlížela diagram řadicí páky, se skřípotem zařadila jedničku a rozjela se. Její první auto mělo ruční řazení, nebylo to tedy pro ni nic nového. S velkým rachotem a v mraku kouře z dieselového motoru nechala dodávka za sebou most.

Jela přímo za nosem, dokud nenarazila na Piney Branch, pak zahnula doleva na Šestnáctou ulici a pak směrem na New Hampshire Avenue a k Dupont Circle.

Cesta do města proti provozu netrvala ani patnáct minut. Objela dvakrát Dupont a vydala se na sever první postranní ulicí dostatečně širokou na náklaďák. Blízko prodejny alkoholických nápojů objevila zastrčenou uličku, zastavila a vypnula zapalování. Zhasla světla a rozhlédla se. Zdálo se, že se nikdo ani v tuto hodinu o dodávku zásilkové služby příliš nezajímá. V této hodině byly podobné dodávky všude, a tak prakticky neviditelné.

Zbraň svírala mezi stehny, jedním okem sledovala uličku, druhým prohlížela mládencovu náprsní tašku, z níž vytáhla dohromady sedmdesát tři dolarů. Ale byla to hotovost a za hotovost je možné koupit lístek na metro a metrem se z tohoto místa dostane vůbec nejrychleji. Dokud se řidič nepřihlásí na policii a neoznámí krádež svého auta, nebudou mít její popis. Policie mohla po ní vyhlásit pátrání, takže si musí pospíšit, protože metro je zejména po teroristických výhrůžkách prošpikováno bezpečnostními kamerami.

Přes zamčené dveře z masivního pletiva přehodila mladíkovu náprsní tašku a klíče od zapalování do nákladního prostoru. Pak si zasunula pistoli za pás, přehrnula přes ni svetr a vyšla ven. Venku byla strašná zima.

V autě uviděla na háčku viset řidičovu hnědou bundu, natáhla se po ní a pomalu zavřela dveře. Uvědomila si, že se jí dosud lepí ruce Catovou krví, rozhlížela se tedy kolem po kohoutku s vodou, našla ho na boční zdi obchodu s lihovinami a opět si umývala ruce. Po chodníku procházeli dva muži, zvědavě se po ní podívali, ale žádný z nich se nezastavil. Městští lidé, pomyslela si. Těm je všechno fuk.

Ušla tři bloky ke stanici metra Dupont Circle, sjela dolů eskalátorem a vyhýbala se bezpečnostním hlídkám a kovovým detektorům. Zdálo se jí, že všichni zírají na její bundu s odznakem doručovací služby, a tak si koupila pětidolarovou jízdenku a zamířila na nástupiště, odkud jezdily vlaky do centra a směrem na severní Virginii. Čekala zády ke zkoseným stěnám stanice, opřená o železné zábradlí, a snažila se vymotat pistoli ze spodního prádla. Pak do stanice přijel vlak, otevřel přívětivou náruč a byla pryč.

Těsně před půlnocí dorazil Swamp Morgan za laskavé pomoci řidiče Tajné služby do Clevelend Park k domu zdravotní sestry. Echo mu prostřednictvím noční služby ministerstva vnitřní bezpečnosti poslal Carl Malone ihned poté, co se dozvěděl o incidentu. Na Quebec Street parkovalo dosud několik policejních aut a na některých z nich stále tiše mrkala do zimní noci modrá přerušovaná světla. Musel se třikrát legitimovat, než se dostal nahoru do domu, kde ho odchytil koordinátor přidělený tomuto místu činu, hlídkový policista, který i ve svém tlustém kabátě vypadal jako rampouch. Z předních dveří vyšel Carl Malone a mávnutím ruky ho zval za pásku.

„Jak je nadporučíkovi?“ zajímal se Swamp a tak se přitom roztřásl zimou, že si zapnul kabát až nahoru. Mrzelo ho, že si nevzal také klobouk.

„Všelijak,“ odpověděl Malone a třel si ruce. „Ztratil moře krve, ale zatím dýchá. Je tam strašný binec.“

„Už zjistili, co se stalo?“

„Zatím se rozcházejí v názorech,“ odpověděl Malone a před obličejem se mu srážela pára. „Mordparta. Člověk s nimi maká léta, ale přesto ho neberou. Pár z nich začalo řvát, co prej tu, ksakru, mám co dělat.“

„Díky za zavolání,“ řekl mu Swamp. „Chtěl jsem za ní hned zítra zajít. Vlastně už asi dneska.“ Oba se podívali na hodinky.

„Každopádně,“ pravil Malone, „jejich šéf v této chvíli soudí, že to sestra neudělala. V jídelně byly dva šálky kávy a zdá se, že nějaký grázl prohodil zvenku oknem svěrák z dílny. Proletěl celou jídelnou. Myslí si, že za ním Ballard vyběhl přes kuchyni a padl do opravdu svinské pasti. To asi budete chtít vidět na vlastní oči.“

Swamp choval v tomto ohledu hluboké pochybnosti; když říkal Garymu Whiteovi, že mu vražda a kaluže krve jejích protagonistů vadí asi víc než většině policajtů, vůbec nepřeháněl. Obcházeli dům po příjezdové cestě, aby nepřekáželi policistům pracujícím na místě činu. Zastavili se u zadní verandy, kde byla natažená další páska a čtyři velké reflektory osvětlovaly prakticky celý zadní dvorek. Swamp slyšel, jak z dodávky K-9, zaparkované na trávníku, štěkají policejní psi.

„Podívejte se nahoru na schody,“ vybídl ho Malone. „Vidíte to svinstvo?“

Swamp zamžoural do ostrého bílého světla a spatřil ozubený pás zakrvácené oceli napnutý přes schodiště ve výši krku.

„Je to list z pásové pily,“ vysvětloval Malone. „Někdo udělal dva horizontální zářezy do podpěrných sloupů po straně schodiště, právě tak hluboké, aby se tam dal vodorovně uložit pás z pily se zuby otočenými k zadním dveřím. Ve výši krku.“

„Ježíšku na křížku,“ zděsil se Swamp. „Toho si nemohl všimnout.“

„To máte pravdu. Zejména když se vyřítil z kuchyně poté, co jim ten všivák prohodil oknem do jídelny svěrák. Pachatelovy stopy našli támhle u okna a řadu dalších před garáží. Tam taky objevili tu pásovou pilu.“

„Je na tom Ballard hodně špatně?“

Malone zakroutil hlavou: „Podle jednoho z těch zdravotníků je to s ním nahnuté. Dostal jsem se sem až asi hodinu poté, co ho odvezli. Doslechl jsem se o tom na chodbě ve chvíli, kdy jsem odcházel domů a nespojoval jsem si to s tou sestrou, dokud nepadlo její jméno. Netušil jsem, že má s Ballardem něco společného.“

„A má?“ zajímal se Swamp, i když neměl zdání, jak by mu podobná informace mohla posloužit, ale pak uviděl výraz na Maloneově obličeji.

„Jo ták,“ broukl.

„No jo,“ přidal se Malone. „Hoši z mordparty to věděli všichni, přinejmenším ti, co tam byli delší dobu. Na rozdíl od jeho ženy a dvou capartů. Teď se tomu nejspíš nevyhnou.“

„Můj ty Bože,“ povzdechl si Swamp, kterého se teď dotýkaly věci, jimž by ještě před několika lety nevěnoval žádnou pozornost.

„Wallové se podařilo vytočit devětsetjedenáctku. Vyhrkla pouze’vražda‘ a ‚pomozte mi‘. Nic jiného z ní nedostali. Operátoři z devětsetjedenáctky zavolali adresu policejní hlídce a také poslali smluvenou šifru na vraždy. Policejní hlídka našla Ballarda, ozvala se a celá mordparta pochopitelně nastartovala.“

„A co Wallová? Kde je?“

„V obývacím pokoji jsou stopy po boji. Ve stropě díry od derringeru pětačtyřicítky. Přední okno vytlučené. Očividně vzala nohy na ramena. Nechala tu všechno – auťák, klíče, kabelku i peníze a zdejchla se do noci. Sousedé zaslechli ze zadního dvorku střelbu a psi vyčmuchali stopu do parku Rock Creek. Jsou tam i pachatelovy stopy. Tam dole jsou další stopy boje. Pak to bylo tak: Dostala se k silnici – což je Tilden támhle za tou roklí – a štípla dodávku doručovací služby. Řidič se nad ní smiloval a jako dobrý samaritán jí zastavil. Má podle něj Ballardovu pistoli.“

„To se nám to vybarvuje.“

„Viďte. Řidič byl nováček. Viděl bělošku klečet u silnice. Zdálo se mu, že má potíže, tak zastavil, že jí pomůže. Namířila na něj svůj kanón, štípla mu auťák i šrajtofli, zamířila do centra k Dupont Circle a tam se vypařila.“

„Vlezla tam do metra,“ odhadoval Swamp.

„Nejspíš. Doručovací služba nahlásila chybějící dodávku; policejní hlídka ji objevila v jedné uličce u Dupontu. Byly tam i klíčky a mládencova šrajtofle. Zatím jsme UPS nedovolili, aby se k tomuto vyjádřila v médiích. Máme bezpečnostní pásky z metra, dá-li se to tak říct. Ale to víte, závěr špičky…“

„Může být kdekoli na trase. Nebo na předměstích. Sakra. A co to znamená pro nás, šerloku?“

Malone si nadzvedl klobouk a podrbal se na hlavě. „Musím se stále vracet k tomu požáru. Na klinice pracovalo po denní službě pět lidí. Čtyři zůstali v požáru, který mírně smrdí. A teď takový cirkus v domě pátého a posledního člena nočního týmu. Který sice volá o pomoc, ale pak vezme nohy na ramena.“

„Byl ten Ballard férový mládenec?“

„Vyjma těch milostných pletek? Ale jo. Prý rovný chlap. Osmnáct let ve službě. Trvalo věčnost, než ho povýšili na nadporučíka, zato prý mezitím neztratil glanc. Mimochodem, informoval se na vás.“

„Vida, a kdypak?“

„Věřil byste, že někdy po poledni?“

Swamp kývl: „To sedí. Dnes dopoledne jsem s Garym Whitem zaskočil za slečnou Wallovou. Trochu jsme ptáčka poplašili, tak brnkl milému, detektivovi z vražd. S tím Ballardem bych potřeboval mluvit jako sůl.“

Malone protáhl obličej a zavrtěl hlavou. „V dohledné době určitě ne, zvláštní agente. Pokud vůbec.“

Swamp kopal špičkou boty do trávy. U garáže teď postávalo několik policistů, kteří kouřili cigarety a podupávali v chladu nohama. Pár z nich po něm vrhalo podezíravé pohledy. „Dnes ráno jsem se rozhodl, že získám povolení k prohlídce bytů obou mrtvých lékařů a jejich bankovních kont,“ oznámil. „Ale teď bychom asi měli vyvinout maximální úsilí, abychom našli slečnu Wallovou.“

„‚My‘?“ zašeptal Malone. Otočil se tak, aby policisté z vražd neviděli, co říká. „Tajná služba povýší tento šrumec na federální případ?“

Swamp pohlédl na staršího muže, v jehož hlase zaslechl starost. „Můžete mi něco poradit?“

Malone nafoukl tváře. „Člověče, tady je každá rada drahá.“

Swamp se usmál a ruce zasunul co nejhlouběji do kapes. I na rukavice zapomněl. Tady na okraji města musí být určitě hodně pod nulou.

„Nezapomeňte, Carle, že já už teď jsem obyčejný penzista,“ prohlásil. „Veškerá privilegia jsem při odchodu do důchodu odevzdal v kanceláři. Mé telefonní číslo nefiguruje v telefonním seznamu žádné federální organizace. Nezvou mě na společenské večírky. Neohřívám si vlastní polívčičku a nemám už žádné fixní ideje.“

Malone kývl. „Chcete mi naznačit, že můžete provádět vyšetřování neúředním postupem? Od začátku do konce?“

„Přesně tak. Ministerstvo vnitřní bezpečnosti je teprve ve fázi sjednocování, mám-li použít úřednickou hantýrku. V organizačním schématu je spousta prasklin, kterými se dá proklouznout. Navíc jsem zpravodajec. Tak co mi radíte?“

Malone lehce pokynul hlavou k detektivům z mordparty. „Vrhnou se do toho hlava nehlava – budou hledat toho hajzla, který tam natáhl pilu, aby ho přivlekli k výslechu a zeptali se ho na podrobnosti, ale v hloubi duše si budou přát, aby provedl nějakou volovinu, jako třeba kladl odpor při zatýkání, jo? Vpadnou do toho federálové, celou tu legraci jim vyfouknou před nosem a bude oheň na střeše.“

„Je mi to jasné,“ zašeptal Swamp. „Navrhuju tohle: já chci víc tu sestru než chlapa, který narafičil tu všivárnu na nadporučíka Ballarda. Pracuju na potenciálně mnohem větším případu, vzpomínáte? Rozbuška, kterou jste zapálil svým telefonátem ochrance Bílého domu. Na druhé straně se můžu mýlit. Vtip je v tom, že to v této chvíli nikdo neví. Řekl bych, že nás naše milá sestřička dnes ráno trochu vodila za nos.“

„Tu by taky rádi dostali,“ prohodil Malone. „Vždyť jim volala, co ten hajzl tady provedl. Bratr Ballard stoprocentně nemohl.“

„Tak se na to oba trochu mrkneme,“ prohlásil Swamp. „Obrátím se na ty federály, na které mohu, aby naši uprchlou sestřičku vypátrali. Když ji najdeme, postarám se, aby ji jako první dostali, abych tak řekl, do parády místní policajti.“

„Ti jí z hlavinky zaječí úmysly vyženou. Někteří mládenci po ní stále pasou kvůli tomu pořezání.“

„Chápu. A žádné federální ptákoviny s vydáním stíhané osoby, žádné zbytečné papírování. Když ji najdou oni, budu čekat stejné ohledy. A nebudeme zasahovat do projednávání případu.“

„Přinejmenším je důležitou svědkyní tohoto případu,“ prohlásil Malone. „Budou ji chtít vzít do vazby.“

„To mi nijak nevadí.“

Malone zamyšleně přikývl. „Tak jo,“ souhlasil. „Tohle by mi snadi koupili. Mám s nimi hodit řeč?“ Ze zadní části domu vyšli dva další detektivové, o něčem zaníceně debatovali a ve světle reflektorů bylo vidět jejich dech. Swamp sledoval, jak pečlivě obcházejí nepořádek na podlaze zadní verandy.

„Jste ze žhářství,“ podotkl Swamp. „Na téhle mele nemáte osobní zájem. Nechtěl byste dělat zprostředkovatele? V tom smyslu, že jak jsem řekl, můžeme postupovat postranními cestičkami.“

Malone po něm hodil skeptickým pohledem „Vaši šéfové nebudou protestovat?“

„Ani ne. Zejména když v Úřadě pro zvláštní vyšetřování dělám styčného kokota pro Tajnou službu.“

Malone zavrčel. „Tak jo, prohodím s těmi mládenci pár slov.“ Podíval se na skupinu policajtů, kteří se tam rojili jako sršni, jimž někdo píchl do hnízda – vstávali, sedali si a pátrali po něčem, nač by se mohli vrhnout. „Ale nejspíš ne dnes v noci. Asi až po ránu. Teď se mi zdá, že se jim trochu vaří krev, jestli mi rozumíte?“

Swamp souhlasil, řekl, že bude v kontaktu a odešel hledat auto Tajné služby. Už toho tady viděl mnohem víc, než měl vůbec v úmyslu. Když si sedal k řidiči, uvědomil si, že tohle místo nechce vidět už nikdy. Posunul nízké sedadlo automobilu dozadu, připoutal se a zavřel oči.

Příštích čtyřiadvacet hodin by mělo být klíčových. V této chvíli byla sestra zjevně na útěku, bez šatů, vyjma těch, které měla na sobě, bez peněz, bez auta a bez průkazu totožnosti nebo jiné legitimace. Jestli měla tak velký strach, že ukradla dodávku, nedalo se předvídat, co ve snaze dostat se co nejdál udělá, ale čím déle bude mimo domov, tím spíše na něco přijde. Musela se příšerně bát.

Pokusil se sestavit všechny díly, které měl k dispozici. Pokud byl fragment přepisu pravý, pak někdo na klinice, nějaký pacient, mluvil o možném teroristickém útoku. Šel po Connie Wallové tento pacient? Myšlenky se mu začaly zadrhávat. Snažil si vrýt do paměti, že má zítra zavolat na ÚOP a promluvit s agentem pověřeným bezpečnostním průzkumem k prezidentovu projevu na společném zasedání obou sněmoven. Dá mu vědět, že dosud tahají za nitky. Pro tuto chvíli odloží prohlídku bytů pákistánských lékařů, a tedy i snahu získat příslušné povolení. Měl by to uložit Garymu.

Ale hlavní věcí bylo, že se už fragment přepisu přestal považovat za světlušku. Dobrá zpráva byla, že je příliš netlačil čas. Projev na společném zasedání obou sněmoven se měl konat až za několik týdnů.

Heismann civěl na strop koupelny a nedokázal zavřít oči a usnout. Ležel ve vaně, po prsa ve studené vodě, ke slabinám, kam ho kopla, přiložený sáček s ledem. Pokud nedýchal moc zhluboka, nebo se nepokoušel zvednout nohu, byla bolest snesitelná. Ignoroval škrábance, modřiny a boule, které utržil při pádu do potoka, spáleninu na pravé tváři od střel a oteklé levé koleno, které si narazil o balvan pod vodou. Jen taktak stačil dolézt do dodávky a zmizet z parku předtím, než se svět na návrší rozzářil modrými zábleskovými světly.

A ta potvora mu zase foukla. Zase.

To byl vážně průšvih, protože teď už je na něj připravená. Stoprocentně to ví.

Především musí nějak zařídit, aby to nezjistil Mutaib. Když nějaký policajt přijde takhle o život, budou toho plné noviny. Jasně že je po něm, s takovou louží krve, i když první zprávy byly v tomto bodu mírně neurčité. Ponožky a boty nasáklé jeho krví a zabalené do igelitového sáčku byly bezpečně uloženy v popelnici činžovního domu. Od této chvíle bude muset s Mutaibem komunikovat výhradně po telefonu. Rozhodně žádné setkání mezi čtyřma očima, alespoň do chvíle, než zase bude schopen normální chůze. Přesedl si z jedné půlky zadku na druhou a zavrčel bolestí, která mu projela břichem a přinesla vlny nevolnosti. Kdyby neměl ve slabinách kapsičku, nemohl by chodit řadu dnů. Mrcha!

Z nějakého důvodu se rozhodla, že před policií uteče. Mohla se tam tisíckrát vrátit, zatímco on se plácal v tom zatraceném potoce, ale nevrátila se. V televizních zprávách k tomuto incidentu hlásili, že policie hledá zdravotní sestru Connie Wallovou. Pro bankéře si bude muset vymyslet vhodnější příběh: Dostal jsem ji, zakroutil jí krkem a nacpal ji do díry v břehu Rock Creek. Proto ji nemůžou najít. To bude jeho oficiální verze.

Tehdy na podzim, těsně předtím, než měla skončit celá série operací zaměřených na změnu totožnosti, začal připravovat likvidaci kliniky a všech jejích zaměstnanců. Jednou v noci se tam vrátil a za pomoci kradeného klíče a kódu bezpečnostního systému se dostal dovnitř. Přečetl si některé záznamy a zjistil, že místo jmen pacientů užívají číselný kód. Nikdy nenašel šifrovací klíč k číslům, ale po delším pátrání pochopil, že ti proradní parchanti na základě toho, co na sebe pacienti prozradí na pooperačním pokoji, fušují také trochu do vydírání. Jeden z přepisů měl na okraji napsanou jakousi otázku, adresovanou C. W., což nemohlo znamenat nic jiného, než že oním důvěryhodným přepisovatelem byla Connie Wallová. Zmínil se o přepisech Mutaibovi a byla to právě Mutaibova myšlenka zfalšovat kousek přepisu a využít ho ke lsti.

Pro to, že federální agenti sedli na lep, by svědčila dopolední návštěva, ale nejspíš ještě nevěděli, že magnetofonové záznamy přepisovala právě tato sestra. Patrně s ní chtěli mluvit prostě proto, že nikdo jiný z kliniky nepřežil. Pokud ovšem některému z nich během rozhovoru něco o přepisech uklouzlo, mohlo by to vysvětlit skutečnost, proč sestra najednou před policií utíká, místo aby u ní hledala ochranu. To a ten útok. Útěkem si chtěla zachránit život. Zejména po jeho kratinkém telefonátu.

Otázkou nyní bylo, kam utekla. O její rodině, příbuzných a rodném městě vůbec nic nevěděl. Ten telefonát byla zbrklost. Neměl čas na obvyklý průzkum a tohle byl nepříjemný důsledek. Jedinou dobrou zprávou bylo, že si nestihla s sebou vzít kabelku, legitimaci, ani klíčky od auta. Všechny tyhle věci viděl v kuchyni. V této chvíli byla tedy vlastně bezdomovcem.

Neměl by čekat, až ho Mutaib zahrne zneklidněnými dotazy. Hned ráno by ho měl požádat, aby využil bankovních zdrojů a sehnal mu o té ženské pár informací. Mohl by mu namluvit, že jenom zametá stopy a chce se ujistit, že ji nebudou zničehonic hledat nějací zneklidnění příbuzní, ani se obracet na tisk. Banky, dokonce i zahraniční, dokázaly o americkém občanovi vypátrat naprosto všechno – kolik má na účtu, jak mu slouží zdraví, jestli se nechal pojistit, má-li úvěr nebo hypotéku. Měl by požádat Mutaiba, aby to proklepl – aby vypátral, tak by to měl postavit, zda se někdo nevrhne na úspory mrtvé ženy. A kdyby ano, měl by zjistit jeho totožnost. A jeho bydliště. Mohla to být jedna z možností, kde ji hledat. Musí princátko, i šéfy jeho frakce v Království, dokonale přesvědčit, že je mrtvá a pohřbená. Nesmějí v nich začít hlodat pochybnosti o schopnostech pistolníka, kterého si najali. V Hamburgu měl mezi arabskými fanatiky pověst naprosto nelítostného člověka, který je ochoten bez mrknutí oka udělat pro peníze naprosto všechno včetně vraždy. Především proto si ho vlastně najali.

Sledoval natolik antickou televizi, aby si byl jistý, že i když policista neumřel na místě, washingtonská policie vyvine maximální úsilí, aby pachatele dostala.

Oběžník pro všechny služebny. Vrah policistů. Vyhlásit pátrání. Zpravodajství ze soudu. Uzavírky na ulicích. Všiváky ke zdi. Znal všechny policejní fráze. Kdyby byl policajt, usnadnil by si práci – hledal by ji, ne jeho. Policajti zjistí, že se této menší půtky zúčastnila třetí strana. Okno jídelny proražené zvenčí. Bláto a špína v předních pokojích. Sklo z předních oken uvnitř i venku. Ale nenechal tam žádné otisky prstů a otisky bot už nelze vystopovat k němu, protože ráno se už jeho boty povezou na skládku. K jeho totožnosti nebudou mít žádné vodítko.

Ledaže.

Snažil se zhluboka nadechnout, aby uklidnil svůj horečnatý mozek. Bolestný chuchvalec v jeho slabinách způsobil, že na něco důležitého zapomínal. Po Connie Wallové by mohly jít dvě party policajtů, městská a státní. Ne, státní ne. Tak se to neříká. Tady se jim říká federální. Geheime Staatspolizei. Gestapo. Státní tajná policie. Ne, pořád to není správně: Tajná služba, to je ono. Myšlenky mu těkaly sem a tam. To budou mít jistě na svědomí ta analgetika, kterými se nacpal.

Dvě skupiny policajtů hledající zdravotní sestru. Federálové. Co kdyby ji chytli oni? Pomohlo by mu to, nebo ne? O jeho zevnějšku by jim toho nemohla moc říct. Úmyslně si dal baterku pod bradu, když se jí ukázal u okna; bude si pamatovat jenom jakési strašidlo. Možnost, že by si pamatovala jeho obličej z kliniky, byla mizivá a to osvětlení mu pravděpodobně zdeformovalo obličej k nepoznání. Navíc byla poté, co jí prohodil svěrák oknem, zjevně v šoku. Ne, nemohla si ho s ničím spojit.

Ale mohla by ta návnada.

Přinutil se soustředit navzdory vlnám bolesti, které se úžasně shodovaly s rytmem jeho tepu. Vlna za vlnou, stejný rytmus, a znovu. Pokud amíci skočili na návnadu, budou potřebovat Wallovou, aby je zavedla ke jménu pacienta, jehož přepis padělal v chorobopisu. Protože to byl klíč k této lsti: za prvé je navést na špatné datum; to se už povedlo, na to skočili. Potom je navést na hledání špatného obličeje. Který existoval, jak by ne, jenomže zjistit podrobnosti z materiálů Stasi nebude žádná maličkost. Vtip byl v tom, že už jako Jägera Heismann ani nevypadá, ani se tak nejmenuje. Právě na tom byla celá ta finta založena: Předhoď jim něco, do čeho by se mohli zakousnout, ale zaveď je na falešnou stopu, nalákej na nesprávný cíl a nesprávného člověka, ať se honí za šifrovacím klíčem, za záznamy pacientů, za čímkoli, co by mohlo identifikovat šíleného teroristu. Ať na to vyplýtvají všechen svůj čas. Vydráždi je hrozbou, ale nesprávnou.

Ovšem když teď ta ženská upláchla, bude muset odstartovat druhou fázi. Sice trochu brzy, ale s tím se už patrně nedá nic dělat. Kromě toho se zanedlouho bude muset soustředit na úplně jiné věci. Jako třeba na seřízení zbraně.

Opřel si hlavu o chladné dlaždičky. Dá se do toho. Nejdřív uklidní Mutaiba a hned nato se pustí do aktivace druhé fáze návnady. Bez té ženské si bude muset vymyslet něco jiného. No dobře, ale co?

Nic ho nenapadalo. Změnil svou polohu ve vaně a okamžitě se mu z hlavy všechno vykouřilo, protože mu mozkem projely další vlny bolesti. Takhle nic nevymyslí. Ta varlata ho zničí. Dlouze a velmi opatrně se nadechl. Ucítil všechny kosti. Ta mrcha!

Už byla středa. Zítra, ve čtvrtek, se měl nastěhovat do domku a začít s praktickými přípravami. Musí být do čtyřiadvaceti hodin jako rybička. Promnul si bradu a kousíčky kůže sežehlé střelným prachem ho zaštípaly. Mozek se mu líně převaloval jako mamutí galaxie. A ta finta – byla vůbec nutná?

Soustřeď se. Zpátky k té ženské. Ještě stáleji musí zabít. Ten dům mu zabere celé dny. Ale co noci? Noci zbudou na pátrání, bez ohledu na jeho zranění. Pokud se sestra bude pohybovat v rámci Washingtonu a provede nějakou elektronickou operaci, banka ji vyslídí. Jestli Amíci skočí na to, že mají opravdový přepis, jeho přepis, vrhnou se na hledání šifrovacího klíče lékařů. Až ho najdou, pustí se za hlavním podezřelým, Herr Jägeraem Heismannem. Poptají se u Interpolu. O tom se banka dozví. Pak už tu ženskou nebude potřebovat. Jestli nedostane v nejbližších dnech náznak, že se v tomto směru něco děje, najde si už způsob, jak je pobídnout. Ať tak či onak, sestra mu už v této chvíli k ničemu není. Hned jak ji najde, ušmikne jí bez váhání tu její zatracenou palici.

Zase se mu točí hlava. Vždyť to teprve před chvílí přestalo. Bože na nebesích! Soustřeď se, pitomče.

Zoufale si potřeboval odpočinout, vyspat, se. Aby ho ta bolest přešla. Sáhl po lahvičce s analgetiky postavené na záchodovém poklopu a vzal si další dvě pilulky. Málem se mu obrátil žaludek, ale zvracení si rychle rozmyslel. Byla by to strašná bolest. Uvolnil se a opět začal zhluboka dýchat. Po chvíli se cítil o trochu lépe.

A pak dostal nápad. Po dnešní noci se jí policie bude potloukat pod okny. Téměř určitěji budou odposlouchávat telefon. Co takhle jí poslat ve vhodnou chvíli telefonickou zprávu? Pokud všechny ty řeči o spolupráci městské a federální policie nelhaly, mohlo by je to navést na stopuJägera Heismanna. Tak by se mohl jednou provždy vypořádat s Mutaibovým slabomyslným plánem a získat čas na přípravy na velkou událost.

O půl dvanácté se Connie Wallová vykradla z dámského záchodu Lord &Taylor a vplížila do oddělení ložnic a koupelen. Slyšela, že úklidová četa prošla touto částí už před hodinou, a když dvě Hispánky luxovaly na záchodech a uklízely koupelnu, strávila několik úzkostných okamžiků v podřepu za pohovkou. S uchem na dveřích slyšela kdesi v dálce bzučet vysavače, takže může odejít z koupelny a nemusí se bát žádných detektorů pohybu. Odhadovala, že má zhruba třicet minut, než uklízečky dokončí práci a zapojí na poschodí noční bezpečnostní systém.

Ve snaze uniknout kamerám se držela nízko nad podlahou a mířila do části pod názvem Arabské noci s volně rozmístěnými sloupy, hedvábnými závěsy, perskými koberci a spoustou dalších exoticky vyhlížejících vymyšleností. Nějaký šílený dekoratér se zas jednou příliš nacpal svými speciálními houbičkami, myslela si, když vklouzala mezi rozevláté závěsy s jedním okem neustále sledujícím, zda se za ní neplíží párek firemních policajtů. Na druhé straně skýtala tahle výstavka báječnou příležitost, kam se zašít na noc. Za předpokladu, že firma po zhasnutí světel nevypustí do prostoru volně dobrmany, tu může přečkat do rána, kdy se opět uklidí na dámské záchody a počká do chvíle, než se obchod otevře.

Celou cestu do severovirginského Springfieldu jela žlutou trasou a vmísila se do davu springfieldského nákupního střediska. Obří nákupní centrum bylo plné lidí. Celý prostor byl vytápěn a obsahoval tři občerstvení, kde si mohla sednout, dostat něco teplého do žaludku, potloukat se pod některou z televizí vysílající nepřetržitě zprávy a sledovat, co se děje. V areálu občerstvení svlékla bundu doručovatelské služby a obrátila lícem dovnitř, protože nechtěla být poznána podle jediného kusu oblečení, o němž věděli, že ho bude mít na sobě. Ale dvě pubertální holky bundu stejně poznaly a nabídly jí za ni mnohem teplejší parku firmy L. L. Bean. Connie si ji oblékla a přemístila se k jinému občerstvení ve vedlejším křídle nákupního střediska.

Dobře věděla, že na motel v blízkosti Washingtonu nemá dost peněz, ba ani na hodinový hotel na Rl. Vzpomněla si na ženu, která bydlela a dokonce porodila dítě v obchodním domě Wal-Mart, a provedla v tom smyslu průzkum jednotlivých obchodních domů. Z tohoto hlediska zvítězil obchodní dům Lord &Taylor, ve kterém se schovala na záchodě o patnáct minut dříve, než se v rozlehlých prostorách obchodního domu rozbzučela upozornění o zavírací době.

Teď se uhnízdila za kupou polštářů a přes své tajné doupě přehodila kobereček pro případ, že by obchodním domem procházela každou hodinu místní ochranka. Catovu pistoli si vložila do pravého podpaždí. Pro tuto chvíli byla v uzamčené budově v teple a v bezpečí a nikdo ji tu nemohl vypátrat. Uvažovala, jestli Cat Ballard dosud žije. Vzhledem k tomu, co říkali policisté na dvorku před domem, byl asi těžce zraněn.

V nákupním středisku si několikrát vydrhla ruce, ale stále měla pocit, že má na nich něco lepkavého. V této chvíli policisté shromáždili určitě dostatek informací a věděli, že ona to Catovi neudělala. Jestli tam přivedli psy, našli stopu vedoucí z návrší až k potoku a známky toho, že ji nějaký muž pronásledoval až do parku. Pokud se narodila pod šťastnou hvězdou, mohli ho mít dávno pod zámkem. V opačném případě se potloukal někde venku. Představovala si, jak v zlověstně vyhlížejícím autě jako nějaký predátor, který číhá přikrčený před doupětem vyhlédnuté oběti, slídí na parkovištích nákupních středisek.

Věděla, že je to komické, ale v takové situaci se ještě nikdy neocitla. Městští policajti prahli po tom, aby si s ní popovídali, a poté by ji nepochybně zařadili na jedno z předních míst na seznamu podezřelých. Dychtí po ní i ten chlap se strašidelným obličejem a přidají se k němu oba federální agenti, jen co zjistí, že je na útěku.

Věděla určitě, že ten velký agent se nedal jejími úhybnými manévry ohledně přepisů oklamat. Obchodní dům byl tichý, ale byla si jistá, že teď celý objekt pročesávají pohybové a tepelné senzory a bezpečnostní kamery. Měla žízeň a litovala, že si nekoupila láhev vody i za tu nehoráznou cenu, za niž ji nabízel tento obchodní dům. Ale teď se nemohla hýbat. Alespoň do chvíle, než ráno uslyší přijíždět zaměstnance. A co potom? Peníze už utratila, neměla šaty, průkaz totožnosti, ani možnost dopravy. Mohla by se pokusit proklouznout do svého domu, ale kolem něj určitě slídili policajti.

Ne, musí vypadnout z města. Kdyby nebyla zničená klinika, mohla by se schovat tam.

Klinika. Počkat, část jí ještě stála. Úsek denních lékařů. Byla jistě začouzená a majitele budou určitě deklarovat, že přišli o všechno, ale horníposchodí bylo fyzicky nedotčené. Celý komplex je pochopitelně uzavřen, jelikož lékaři a jejich právníci se právě handrkují s pojišťovnou a s jejími právníky. Ale budova tu dosud byla. Horní kanceláře. Horní pooperační pokoj a jeho lůžka. A pak si vzpomněla na další věc. Noční lékaři měli malinký sejf v zadní části kliniky, v kamrlíku na čisticí potřeby, kde si nechávali nevelkou hotovost. A ona jako vrchní sestra administrativního úseku znala kombinaci. Otevřela oči. Jestlipak ten sejf vyšetřovatelé objevili? Nikdy tam nebylo moc peněz, od pěti set do tisíce dolarů, vyjma případů, kdy nějaký klient platil během noci v hotovosti, kterou pokaždé a bez výjimky dr. Khandoor hned druhý den ráno uložil do banky.

Ale jestli ho nenašli a ona by se tam dostala, získala by tisíc dolarů na autobus Greyhound a cestu do neznáma. Pak by se mohla spojit s policisty a začít s nimi vyjednávat na dálku. Poví jim svou část příběhu, ale z bezpečné vzdálenosti, nikoli z hlubin vazební cely v nechvalně proslulé městské věznici.

A kdy se do toho dát? Co nejdříve. Ihned po probuzení. Během dopravní špičky, kdy se stane částečkou mnohatisícového davu. Jít za denního světla po Connecticutské? Ano. Zamířit přímo do budovy a vstoupit dovnitř. Jako by tam patřila. Zjistit, jestli tam jsou peníze, schovat se tam do setmění a večerní špičky, kdy bude metro zase plné lidí a pak se odtud vypařit. V tuto chvíli po ní šlo příliš mnoho lidí. Potřebovala se někam na chvíli zašít a pak se rozhodnout – podle sebe. Vždyť jsem sakra neudělala nic špatného, přesvědčovala se.

V myšlenkách se znovu vrátila k té strašné chvíli, kdy zakopla o Catovo tělo. Měla hrozný pocit, že je všechno její vina. I kdyby Cat nakrásně přežil, bude se topit v problémech. Zejména doma. Nad těžkostmi, do jakých se oba dostali, se dala do pláče.

3

Carlton Halleryz Útvaru ochranného průzkumu tajné služby vypadal ve chvíli, kdy k němu Swampa konečně uvedli, nesmírně ustaraně. Měl pár let nad padesát, prostřední výšku, lehkou nadváhu, kulatý obličej, řídnoucí vlasy, šedohnědé váčky pod očima a v obličeji zimní našedlost úředníka z povolání. Měl jako zvláštní agent na starosti sledování a kontrolu bezpečnostního průzkumu nadcházející inaugurace a podle Swampova dojmu mu na všechnu tu práci evidentně čtyřiadvacet hodin denně ani sedm dnů v týdnu rozhodně nestačilo. Zatímco Swamp čekal v jedné z jednacích místností ÚOP, proudil Halloryho kanceláří nekonečný zástup agentů. Na telefonu v jednací místnosti blikala nepřetržitě světla na všech linkách a v kancelářích a na chodbě panovalo ovzduší s maximálním vypětím zvládané paniky.

Swamp se s Hallorym, kdysi slibným pracovníkem centrály, seznámil už dříve ve funkci náměstka ředitele Tajné služby. Hallory měl pověst bystrého a pečlivého pracovníka s omezenou fantazií. Spíš velkého dříče, ale rozhodně ne člověka, kterému by Swamp svěřil nějakou výjimečně dynamickou situaci. Překvapilo ho, jak Hallory za uplynulá léta zestárl, a málem se začal omlouvat, že ho obtěžuje.

„Můžu vám věnovat tři minuty,“ uvítal ho Hallory s očima významně upřenýma na hodinky. „Doufám z celého srdce, že mi přicházíte říct, že ta nacistická záležitost je světluška.“

„Tedy abych pravdu řekl,“ spustil Swamp, ještě než dosedl, ale Hallory mu skočil do řeči a začal mu mávat listem papíru před nosem.

„Ježkovy voči, pane Morgane, vždyť jsem ten takzvaný přepis osobně četl. S největší pravděpodobností bláboly nějakého feťáka, který přebral drogy. Heil Hitler? Vždyť je to magor, a žádný terorista.“

„Pane Hallory. Četl jste dneska ráno noviny? A všiml jste si článku o nadporučíkovi z oddělení vražd, kterému včera večer někdo podřízl krk?“

Hallory přestal protestovat. „A co má jako být?“ zeptal se opatrně.

„Tak tohle zabere rozhodně víc než tři minuty,“ prohlásil Swamp. „A ne, nemyslím si, že je to světluška.“

Hallory se na něj na chvíli díval, pak zvedl sluchátko, stiskl tlačítko domácího telefonu a několik vteřin počkal. „Sežeňte Lucy,“ přikázal. „Pošlete ji sem do ASAP.“

„Kdo je Lucy?“ zajímal se Swamp, mírně překvapený Halloryho nepřátelským postojem.

Hallory jeho dotaz ignoroval. „Vás povolali z výslužby, že, pane Morgane? Býval jste na centrále druhým zástupcem ředitele?“

Swamp kývl. Jako bys to nevěděl, pomyslel si.

„Bez urážky, prosím, ale nebudu se tajit tím, že z této reaktivace stálých vysloužilců nejsem zrovna štěstím bez sebe. Podle mých zkušeností se do všeho vrhají hlava nehlava. Ti z vedení obzvláště. Z každého hovna chtějí uplést bič, aby měli pocit, že jsou zpátky ve hře. Ve vší úctě, občas je to neveselý pohled.“

Swamp se duševně zhluboka nadechl a nasadil si na obličej vyrovnaný výraz. „Kdyby si hoši v aktivní službě dokázali se svou prací poradit, pak by nás asi nikdo do služby z důchodu nevolal,“ pravil ledově. „Tedy ani mě.“

„To se nedá popřít,“ broukl Hallory a buďto přešel, nebo nepostřehl Swampovu jízlivou narážku. „Ale tehdy po jedenáctém září lezli všichni po stropě. Víc než před třemi lety. Tehdy jsme na tom byli organizačně mnohem líp.“

Ve vedlejší kanceláři vzplála hádka a přes tenké příčky pronikaly hlasy až na chodbu. Někdo na zdůraznění svého názoru praštil něčím do stolu.

„Může být,“ prohodil Swamp, „ale nad tím, co jsem tady zaslechl za poslední půlhodinu, nestačím kroutit hlavou.“

Právě když Halloryho obličej začínal přecházet do tmavě rudého odstínu, rozletěly se dveře jeho kanceláře a dovnitř vešla vysoká blondýnka. „Ano, pane?“ ohlásila se. Přibližně pětatřicátnice s zářivě modrýma očima a výrazně nordickým obličejem. Vzpřímený postoj dával vyniknout elegantní postavě.

Hallory s očima zabodnutýma do Swampa jí odpověděl. „Pan Morgan sem přišel s vlastní teorií. O té světlušce. Naneštěstí tvrdí, že mi ji nedokáže popsat několika větami, takže si ho odveďte dolů do zasedacího sálu a poskytněte mu prostor, aby ji mohl… vyložit. Třeba mi to potom dokážete shrnout do několika vět. Pokud to ovšem bude stát za to. Ano, Lucy? Loučím se, pane Morgane.“ Blondýnce podal list papíru, kterým mával Swampovi kolem nosu.

Swamp se na něj široce usmál a vyšel za ženou z kanceláře. Zavedla ho do zasedacího sálu. Hádka se zatím zdárně a hlasitě vyvíjela, takže Lucy přivřela dveře a posadila se do čela stolu. Na sobě měla drahý šedý vycházkový kostým a na nose brýle ve zlatých obroučkách. Popelavě zlaté vlasy měla spletené do složitého uzlu přichyceného zlatou sponou. Swamp jí podal ruku. „Swamp Morgan, Úřad pro zvláštní vyšetřování,“ představil se.

„Lucy VanMetreová,“ odpověděla a krátce mu stiskla ruku. Ledové prsty odpovídaly jejímu výrazu. „Copak jste panu Hallorymu řekl, že se nám tak zajímavě vybarvil?“

Swamp se usmál a posadil se. „Před několika lety jsem byl druhým zástupcem ředitele Tajné služby,“ vysvětloval. „Než jsem šel do důchodu. Po jedenáctém září mě povolali na ministerstvo vnitřní bezpečnosti do Úřadu pro zvláštní vyšetřování. Pan Hallory očividně nemá o reaktivovaných důchodcích příliš valné mínění.“

„Tajná služba?“ zajímala se a naklonila hlavu na stranu.

„Jo.“

„Vida,“ prohodila, „takže vy budete ten Morgan. Vida, vida. Ráda vás potkávám, pane. Když jste byl u Tajné služby náměstkem ředitele, byla jsem na zkušené za řekou. V Langley jste byl velmi známý.“

„Chtěla jste nejspíš říct jako falešný pětník, ale díky za kompliment. A neříkejte mi ‚pane‘ – v této chvíli jsem pouhopouhá námezdní síla. Sloužím do roztrhání těla jako holka pro všechno – a prakticky ani nevím pro koho. Nejspíš někoho hodně významného.“

„A jak se zdá, honíte světlušky?“

„Má vina, má převeliká vina,“ prohlásil Swamp. „Útvar ochranného průzkumu rozhodil po celém městě kvůli inauguraci, která se má konat za týden a pár dnů, všem federálním orgánům prosazujícím právo materiály, které se mu zdály podezřelé.“

Hádka o kousek dál na chodbě dosáhla svého vrcholu a pak utichla.

„Chápu, že jste tady všichni pod velkým tlakem,“ pokračoval Swamp. „Ale na téhle záležitosti podle všeho něco je. Dobrá zpráva je, že se týká prezidentova projevu na společném zasedám obou sněmoven Kongresu, takže na ni máme zatím dost času.“

„Soudě podle páně Halloryho výrazu, je velmi sporné, jestli se jí bude někdo vážně zaobírat. Seznámíte mě s tím?“

Swamp začal původní zprávou z místního oddělení žhářství a skončil událostmi v domě Connie Wallové z předchozího večera. Nepsala si poznámky, ale naslouchala pozorně a on nabyl dojmu, že pod všemi těmi platinovými copánky pracuje vynikající mozek, který vstřebává každé slovo.

„Po zralé úvaze bych zastával názor,“ uzavřel, „že se něco děje. Za normálních okolností by ta ženská bezprostředně po příjezdu policie tak rychle nepráskla do bot. Ale ona se odtud snažila vypařit a to neznámé individuum za ní uhánělo po svahu dolů.“

„A podle vaší teorie je to individuum pacient z tamté kliniky a teď se snaží zlikvidovat všechny, kdo ho zahlédli jedním koutkem oka?“

„Ano,“ vstal, aby si protáhl nohy. Jediný erární nábytek, který alespoň vzdáleně odpovídal jeho nadprůměrně rostlé kostře, byla židle z časů jeho superšéfování. Což byly časy dávno minulé, jak vlídně poznamenal cholerický pan Hallory. Když vstal, uvědomil si, o kolik ji převyšuje, a tak se zase posadil.

„Důkazy?“ zeptala se.

„Velmi málo, a některé dokonce zašifrované. Nebo v němčině.“

„Ano, vidím,“ podívala se na list papíru. „‚Budou pršet mrtvoly.‘ To je poměrně konkrétní představa.“

Inteligentní a navíc umí německy, žasl Swamp. Možná to není Skandinávka. „Mým příštím krokem je pochopitelně najít pacienta, který si takto pustil pusu na špacír. Dokud si nepromluvíme s tou sestrou, nebudeme vědět, jestli je to ten mládenec z clevelandského lesíka. Po zjištění jeho totožnosti bychom se třeba mohli napojit na nějaké databáze.“

„My?“ pozvedla obočí.

„Dali mi totiž tuto věc na starost,“ vysvětloval. „Můj šéf, který tím patrně prokazoval laskavost vašemu šéfovi. Můj neoficiální titul je spojka pro tajnou službu.“

„Jinak řečeno v Úřadu pro zvláštní vyšetřování holka pro všechno,“ podotkla.

„Přesně tak,“ přisvědčil Swamp. „A nejspíš také v Útvaru ochranného průzkumu. Co jste studovala?“

„Matematiku a lingvistiku na Kolumbii,“ odpověděla. „Začala jsem v Agentuře jako analytik divize pro východní Evropu. Průzkum mě unavil, tak jsem si odskočila do tajné služby. Zkušební dobu jsem si odsloužila v New Yorku, pak ochranka, pak výměnou do Langley. Pak tady. Co přesně jste dnes ráno od pana Halloryho chtěl?“

„Světlušky obvykle umírají v trávě. Pokud nejde o světlušku, vrací se případ zpátky na ÚOP na vyhodnocení stupně nebezpečí. Takže jsem to v podstatě vracel ÚOP.“

„Kde to, jak se zdá, vzalo rychlý konec,“ zamračila se. „Všichni jsou tu pod velkým tlakem, to vám jistě neuniklo. Neberte to prosím osobně.“

„Nikdy nic neberu osobně,“ odpověděl Swamp. „Zejména od lidí, kteří neví, o čem mluví.“

„Skutečně?“ prohodila a naklonila opět hlavu. Byl to svým způsobem půvabný pohyb, ale v očích se jí hněvivě zablesklo.

„Kolik dnů zbývá do velké události?“

„Příliš málo.“

„Takže detailní bezpečnostní průzkum bude už hotový a každý by měl v této kritické chvíli’cídit zbraně‘ – totiž podle mého názoru.“

„Podle vašeho názoru.“

„Ano. Zdá se mi, že se stále snažíte nastrkat všechny hady zase zpátky do krabice.“

Jako by na zdůraznění jeho názoru ve vedlejší místnosti vypukla druhá hádka následovaná prásknutím dveří a pak podrážděným tichem. Lucy VanMetreová na chvíli zabodla oči do stolu.

„Pro tuto chvíli by možná bylo dobré,“ navrhl Swamp, „aby ÚOP nechal tento problém otevřený. Nebude vás nic stát, když to vrátíte ÚZV, aby se s tím ještě trochu potrápil. Pokud najdeme v mé teorii slabé místo, tak se na ÚZV zakousneme do jiné práce, o kterou tam není nouze.“

„Mám tohle vyřídit panu Hallorymu?“

Na chvíli se zamyslel. Stále nevěděl, v jaké funkci na ÚOP vlastně pracuje, a ona mu to neulehčila. Možná byla tajemnicí nebo přímo zástupcem Halloryho, věděl totiž pouze, že na jeho zavolání okamžitě přiklusala v celé své kráse.

„Co mu takhle říct, že to vzbudilo váš zájem. Pak to nechat uležet. Ani to nespláchnout, ani nikam netlačit. Dal bych tomu ještě týden. Věřte mi, už jsem se honil za tolika světluškami, že ji na první pohled rozeznám.“

Přikývla a přeložila list papíru napůl, pak ještě jednou a v ohybu uhladila hrany. Vstala a z kapsy saka vylovila obchodní navštívenku. „Když na něco přijdete, zavolejte mi, pane Morgane,“ podala mu ji s profesionálním úsměvem. „A bylo mi potěšením konečně se s vámi setkat.“

„Potěšení na mé straně,“ odvětil dvorně Swamp a najednou se cítil neobratně, i když se současně jasně uvědomoval, že ho právě propouští. Ani ho nenapadlo nabídnout jí vlastní vizitku.

Vyprovodila ho k bezpečnostní kontrole na poschodí, podepsala mu návštěvní průkaz, zdvořile mu potřásla rukou a nechala ho, aby si šel po svých. Cestou výtahem dolů měl její obličej stále před očima. Tomuhle, pomyslel si, se říká kluzký jako úhoř. Pečlivě si zastrčil její vizitku do obalu na vizitky.

Když kráčel po K Street ke staré budově vedení, přemýšlel znovu o tom, jestli s ním prostě Hallory i ta jeho kůstka jednoduše nevyrazili dveře. Ale vlastně na tom tolik nezáleželo. Přišel na UOP s oficiálním upozorněním, že se tam venku v lesích pohybuje něco většího než obyčejný fosforeskující hmyz. Jestli se rozhodnou, že to budou ignorovat, a později se ukáže, že neměli pravdu, bude to jejich malér. Uložil si do paměti, že musí krátce poreferovat svému šéfovi o Halloryho reakci a v kostce mu sdělit, o čem tam mluvili. Udělej to písemně, aby to měli černé na bílém. Uchechtl se. Jednou byrokrat, navždy byrokrat.

Předpokládal, že se to do týdne nějak vyřeší. Vždycky pochopitelně existovala možnost, že Hallory měl správný čich a on se mýlil.

„Pche,“ odfrkl si hlasitě a vyděsil kolemjdoucí ženu.

Na Connie Wallové začal cestou na kliniku vyrážet téměř smrtelný pot. Co když tam hlídají policajti? Co když se tam právě policajti ze žhářství prohrabávají troskami? To by ale bylo nepříjemné překvapení! Zahnula na Kalorama Road, zpomalila tempo a jako by ji nohy odmítaly nést kolem tří zbývajících bloků. Ráno bylo pošmourné a větrné a ona si velmi pochvalovala, jak dobře se jí podařilo vyměnit bundu doručovací služby. Zdálo se jí, že celé město hledá ženu pohybující se pěšky a oblečenou do jedné z oněch nepřehlédnutelných hnědých bund. Srdce jí klesalo a nohy vázly.

Dva bloky od kliniky projelo kolem ní po Kalorama Road policejní auto. Otočila se k zábradlí před činžovním domem a předstírala, že si zavazuje tkaničky u bot, ale policejní auto jelo dál a důstojník vedle řidiče byl právě zabraný do nějakého papírování. Jen co zmizeli z dohledu, pokračovala směrem k vyhořelé budově, ale na posledním rohu se zastavila. Odtud měla budovu ovázanou kolem předního vchodu žlutou stuhou jako na dlani. Na předních schodech stáli dva muži v obleku a svrchníku a probírali se nějakými materiály. Na místě se otočila a vracela se stejnou ulicí. Tak to bychom měli, povzdechla si. Neměla sice ani zdání, co to tam bylo za lidi; likvidátoři škod z pojišťovny, policisté ze žhářství, Tajná služba? Ale v této chvíli to nehodlala zjišťovat.

Tak co teď, Einsteine? Na Kalorama Road se do ní naplno opřel vítr. Začaly ji zábst nohy a věděla, že než se u ní rozvine podchlazení, musí někam pod střechu. Blížilo se poledne a ona potřebovala nějaké veřejné místo, teplé a suché a především s volným vstupem. Kino? V tuto dobu žádné nepromítalo a navíc, tam by ji určitě bez placem nepustili. Co takhle vrátit se do centra a najít si nějaké muzeum? Ale to by znamenalo být stále na nohou a ty jí právě v tuto chvíli začaly vypovídat službu. Pak zahlédla přes ulici veřejnou knihovnu. Alelujá! Teplo, sucho a vše zdarma. S židlemi a záchodem. Pohádka. Zůstane tam až do konce pracovní doby, než se setmí a nastane dopravní špička. Pak se vrátí na kliniku; kde by měla najít nějakou příjemnou částku v sejfu, nebo začne mít vážné problémy. Měla chuť přeběhnout přes silnici mimo přechod, ale pak si to rozmyslela a pospíchala na roh ulice. Teď nebyla vhodná chvíle upozorňovat na sebe policisty. Měli by tam mít nějaké noviny. Možná se tam něco dočte o Catovi. Vzhledem k tomu, co viděla na zadní verandě, si nebyla příliš jistá, že se to chce dozvědět.

Swamp se vrátil do kanceláře a probral ještě jednou s Garym Whitem možnosti, jak proniknout do federální mašinerie pátrající po lidech na útěku, a jako nejschůdnější cesta jim připadala centrála FBI. Pak nařídil Garymu, aby zavolal na městskou policii, a zjistil, jak jsou na tom s pátráním po sestře, případně jestli se vyskytlo cokoli nového ohledně incidentu z předchozí noci. Zatímco se Gary telefonicky prokousával federálním bludištěm, zatelefonoval Swamp svému starému příteli Bertramu Walkerovi. Překvapilo ho, když před týdnem na Bertieho narazil u Carusa, ve Swampově oblíbené restauraci. Dozvěděl se, že Bertieho tajně přidělili k předvolebnímu štábu nového prezidenta, protože ředitelAgentury vyčetl zřejmě z čajových lístků, že tentokrát vyhrajou demokraté. Bertie strávil s prezidentem několik měsíců na předvolebním turné a definitivně tím znechutil svou ženu, která se s ním nedávno rozvedla, a Bertie se právě začal poohlížet po tom, kde by se mohl osamělý člověk v severní Virginii navečer něčeho dobrého najíst.

Vzhledem k tomu, že Bertie dosud aktivně pracoval v kontrarozvědce CIA, mohl Swamp jeho prostřednictvím nenápadně působit na jednám Lucy VanMetreové.

„Hej, Swampe, už máš týden za sebou. Ještě tě z ÚZV nevykopli? Nevyplňuješ někde formuláře pro pojišťovnu?“

„Jdi se bodnout, Bertie. I když, ÚZV nebo pojišťovna, to je píchni jako řízni.“

„Jestli tě tím trochu potěším, tak mám lepší spaní při vědomí, že na všechno dohlížíš právě ty se svým příslovečným nadšením a pílí. Co se děje?“

„Řekni mi, co víš o dámě, která se jmenuje Lucy VanMetreová. Pracovala někdy pro vás?“

„Jak by ne, v této chvíli na devět pět nula na H Street, na tvém starém ústředí, jestli mě neklame paměť. Známá jako ‚La Mamba‘.“

„La kdo?“

„La Mamba. Jako ta černá mamba, africký had, vysoce nebezpečný.“

„Copak je černá, Bertie?“

„Technicky vzato není černá ani opravdová černá mamba, Swampe. Jenomže ve chvíli, kdy se proti tobě taková mamba někde v džungli na cestě postaví a ty vidíš, že tě její přední půlka o hodně převyšuje, tak ti na tom houby záleží.“

„No vida, v tomhle mám patrně vážné mezery, i když si myslím, že malinko přeháníš. Říkala mi, že u vás začala pracovat pro vládu.“

„To je pravda. Tam jsem se s ní seznámil, přišla k nám rovnou ze školy a byl to ohromně impozantní nástup. Přišla s doktorátem z matematiky z Kolumbie, verbovala ji NSA, ale naši Agenturu považovala prý za poněkud’vhodnější‘. Tak nějak to myslím řekla.“

„Nedovedu si ji představit jako řadovou agentku.“

„Z čehož lze soudit, že by tě asi překvapila. Ale v zásadě nikdy řadovou agentkou nebyla. Patří k těm blondýnkám, které tam pracují pro to, co mají nad krkem, a ne co pod ním. Jaké kruté okolnosti tě vedou k tomu, že se musíš bratříčkovat s osobou tak nebezpečnou jako Lucy?“

Swamp mu vyprávěl o své honbě za světluškou, o požáru na noční klinice a pozoruhodných okolnostech, které zaujaly jeho pozornost, a návaznostech na událost, která zaplnila ranní noviny.

Bertie najednou zvážněl. „Kompletní změna totožnosti? Přejdeme na zabezpečenou linku.“

Swamp přepnul telefon, počkal, až dozní signál elektronického propojení, a Bertie byl zpátky. „Oznámil jsi to Federálnímu úřadu?“ zeptal se.

„Ne, zatím to nechávám na Tajné službě a kanálech ÚZV. V rámci ministerstva vnitřní bezpečnosti. Přidělili mi to z ÚOP. Ti vězí po uši v přípravách na inauguraci a všechno, co jen trochu zavání světluškou, přehazují na ostatní. Zaskočil jsem k nim dneska dopoledne, abych jim řekl, že v tohle případě o světlušku nejde. Bezpečnost pro inauguraci vede chlapík jménem Hallory. Ten mě s tím vypoklonkoval a na vyléčení mého problému mi naordinoval Lucy.“

„A co tam ona dělá?“

„Těžko říct. Možná je Halloryho zástupkyní, možná nějaký mimořádný agent.“

„Carlton Hallory? Ten nám s tím svým inauguračním bezpečnostním týmem lezl vytrvale na nervy. Kus cesty jsme ušli spolu a nebylo to vždycky nejpříjemnější období.“

„No, v podstatě si poté, co jsem naznačil, že ta jeho světluška neodletí půvabně do noci, okamžitě zacpal uši. A pochopitelně v tuto chvíli nemůžu dokázat ani ň, v tom se zčistajasna objeví údajně na pomoc Lucy, která mě rafinovaně zbavuje napětí.“

„Proč ne. Ale poslouchej: Lucy VanMetreová, ať je, kde je, má odjakživa svůj vlastní program. Jestli myslíš, že jde o vážnou věc, zavolej jí, jakmile kápneš na něco solidního. I když za svou kariéru nechala za sebou pár houpajících se viselců, je výborná a prvotřídní kryogenní mozek. Když přesvědčíš ji, tak to před ředitele stoprocentně dostane.“

„Vašeho, jejich nebo našeho?“

„Toho, který bude vyhovovat nejlíp naší dámě, kamaráde. Poslyš, mohl bys mě o této záležitosti průběžně informovat? Totiž, jestli nabude trochu konkrétnější podoby? Já mám o tvém čichu mnohem vyšší mínění, než ten upocený piškuntál zabředlý po krk do třaslavisk inauguračních bezpečnostních opatření.“

„Páni, Bertie, jak jsem přišel k té cti? Neříkal jsem ti, že jsem jenom reaktivovaný čičmunda? Už nesedím na vrchním vedení, vlastně ani v Tajné službě.“

„Jo, říkal. Jenomže všichni víme, že ÚZV je u vnitřní bezpečnosti mutací výzvědné služby. Takže kdybys byl tak laskav. Mohlo by to souviset s něčím, po čem jdeme my.“

„S čím se mi jistě nesvěříš, nemýlím-li se?“

„V této chvíli se, příteli, opravdu nemýlíš. Mohu k tomu jedině dodat, že možná nejsi daleko od pravdy.“

Swamp potřásl hlavou. Byla to oblíbená průpovídka mládenců z Agentury, když chtěli získat nějakou informaci. Jedním ze základních pravidel, kterými se v Langley řídí, je, že Agentura musí vždycky působit dojmem, že ví o něco víc než všichni ostatní. A to zcela o všem. Při každé příležitosti vytáhli nějakou přiblblou frázi. „Nějací poslové jara ve vzduchu?“ zeptal se.

„Spíš poslové jarních hromů a blesků, Swampe.“

„Požár se šíří kaňonem?“

„Skutečně neblahá znamení,“ prohlásil Bertie slavnostně. „Pravděpodobnost tektonických pohybů v…“

„Bertie.“

„No jo, tak dobře. Ale když tak pěkně prosím?“

„Dobře, Bertie, jistě. Můžu věřit té hadí Lucy?“

„Jak se to vezme. Je to profesionálka se stejně kamenným srdcem byrokrata jako my ostatní, takže když přijde na lámání chleba, jestli ona nebo ty, pak Lucy vždycky zachrání Lucy.“

„Díky za informace, Bertie. A ty mi dej na oplátku vědět, jak si vede má světluška.“

Zavěsil sluchátko a přibližně minutu civěl do zdi. Lucy VanMetreová měla tedy vliv. La Mamba. Eso, pomyslel si. Na druhé straně ji neznal, zatímco Bertie zřejmě ano. Byla profesionálka, velmi příjemná a očividně překypovala inteligencí. Přicházel Gary White s ponurým výrazem v obličeji.

„Brnkl jsem na městskou policii,“ oznámil. „Nadporučík to nezvládl. Dneska hned po ránu to zabalil. Ztratil příliš mnoho krve.“

„Ouha,“ povzdychl si Swamp. „Teď všichni nejspíš vyrazili na lov.“

„Ano, pane. Šmejdí za denního světla znovu v parku Rock Creek. Každopádně hledají dva lidi: zdravotní sestru jako závažného svědka a toho všiváka, který zřejmě nastražil to ostří.“

„Je to už v novinách?“

„Ano, pane.“

„Doufají, že si to přečte a přihlásí se?“

„Přesně tak.“

„Pustili taky ven, že to má nadporučík za sebou?“

„Negativ.“

Swamp pokýval hlavou. Pokud by si sestra myslela, že nadporučík dosud žije, mohla by mít větší chuť vrhnout se do jejich milující náruče. „V úlu to asi pěkně vře?“

Gary přikývl. Swamp si připomněl, že ve Fairfax County sloužil Gary na vraždách. Zuřivost, s jakou se pronásledují vrazi policistů, pro něj jistě nebyla žádnou novinkou. Rozhodl se, že si musí co nejdřív promluvit s Carlem Malonem.

Na čerstvé vydám Washington Post si Connie musela počkat téměř dvě hodiny. V této pobočce si zaměstnanci očividně četli všechny noviny před zákazníky. Čas trávila tím, že se na záchodě umyla, procházela se mezi policemi a chvíli si v hale četla časopisy. Alespoň jí bylo teplo. Když konečně jedna ze zaměstnankyň přinášela denní tisk i obyčejným smrtelníkům, zakryla si před ní Connie obličej posledním číslem časopisu Time a na ranní noviny se vrhla až po jejím odchodu.

Její příběh byl uveden na první straně v oddílu „Metro“ spolu se dvěma fotografiemi: jedna byla nadporučíka Ballarda, o němž psali, že se nachází pod osobní ochranou ve vojenské nemocnici Waltera Reeda; druhá její, přetištěná z řidičského průkazu.

Otřeseně na ni zírala, pak se rozhlédla kolem, jestli si jí nikdo nevšiml.

V hale byli teď dva muži, starší pánové, kteří si listovali novinami New York Times a Wall Street Journal. Patrně čekají na Post, řekla si, přesunula se s novinami do nejzazšího konce haly a posadila se zády k hlavní místnosti.

Prohlédla si fotografii a přemýšlela, jak by mohla změnit svůj vzhled, aby podoba nebyla tak nápadná. Moc se dělat nedalo, leda by se v něčí koupelně přebarvila na blond. Měla chuť nasadit si sluneční brýle, ale to by tady v knihovně ve čtenářské hale vypadalo trochu divně. Pak cítila, že jí někdo stojí za zády.

„Je to dnešní Postí“ zajímal se jeden ze starších mužů.

„Ano,“ odpověděla, aniž se otočila dozadu. A já si ho tady čtu, ty nádivo.

„Až přečtete přední část, mohl bych ji dostat?“ nedal se odbýt.

Nenuceně přeložila část „Metro“ na půlku a bez ohlédnutí mu ji podala přes rameno. Cítila, že si ji vzal a zmizel. To jsou lidi, pomyslela si. Jenomže nebyla v situaci, aby mohla ztropit scénu nebo ranit jeho city.

Tak co teď? Co takhle zavolat policajtům a přihlásit se? Podle článku v novinách si už nemysleli, že Cata Ballarda poranila, a v této chvíli, bez peněz, bez možnosti dopravy, jakéhokoli útočiště nebo průkazu totožnosti na tom byla stejně jako bezdomovec. K nějakým penězům by se případně mohla dostat na klinice, jenomže ani ty její problém definitivně nevyřeší. Ale co když místní policie zaznamená její verzi, na chvíli ji zadrží a pak předá Tajné službě nebo FBI? I to, co se stalo Catovi, bylo dost závažné, a navíc se v duchu viděla, jak ji vezou na nějakou virginskou farmu CIA, kde se jí urostlí hoši s gumovými hadicemi v rukou vyptávají na všechno, co se odehrávalo na klinice.

Opět vycítila někoho za zády, teď to bude nejspíš ten druhý dědek pro sportovní stránku. Otočila se, aby mu řekla něco peprného, ale stáli za ní dva urostlí hoši v obleku a dva uniformovaní policejní důstojníci. Za nimi se triumfálně vrtěla místní knihovnice s oddílem Metro z Washington Post v ruce.

„Nešla byste laskavě s námi slečno Wallová?“ otázal se jeden z policistů v civilu a vykročil k ní s párem umělohmotných pout v ruce.

„Právě lapli tu sestru,“ oznámil Malone. „Prý se zašila do jedné z městských knihoven poblíž kliniky.“

„Dobrá zpráva,“ poznamenal Swamp a naznačil Garymu Whiteovi, který seděl opodál uprostřed krabic s písemným materiálem z kliniky, aby zvedl paralelku. „Na příjmu je teď se mnou Gary White. Chtějí si ji tam nechat?“

„To víte, že jo,“ přitakal Malone. „Právě ji mají v prádle. Padají tam obvinění z krádeže auta, těžkého ozbrojeného zločinu, z krádeže šrajtofle, z toho, že práskla do bot, a tak dál, a tak dál, ale hlavně pochopitelně chtějí zjistit, kdo tam nastražil to ostří. A proč.“

„Ale to ona asi nebude vědět,“ prorokoval Swamp. „Ale pokud byl ten požár na klinice založen úmyslně proto, aby žhář zlikvidoval všechny zaměstnance, mohl by to být stejný chlap, který oddělal nadporučíka. Mluví s nimi vůbec?“

„Prý se schovala za mirandu a vzala ji doslova. Shánějí jí veřejného obhájce. Z toho zrovna hoši z mordparty radostí do stropu neskáčou.“

„To si dovedu představit. Vecpal bych se nějak do fronty na to, abych s ní mohl prohodit pár slov?“

„V této chvíli? Být vámi, na chvíli bych to uložil k ledu. Mluvil jsem se šéfem detektivů dnes ráno, právě chvíli poté, co se jim doneslo, že je Ballard po smrti. Nesršel právě nejlepší náladou.“

„To chápu,“ řekl Swamp. „Ale přesto právě teď, kdy se Wallová dovolává svých práv, bych se rád stavil. Možná byste mohl oznámit kolegům, že mám jistý nápad, o nějž bych se rád podělil?“

„Omrknu situaci,“ slíbil Malone, „Vaše číslo mám.“

„Budu tady,“ slíbil Swamp a zavěsil.

„Chtějí ji obvinit z okrajových přečinů,“ prohodil Gary. „Ukradla dodávku doručovací služby. A použila zbraň při spáchání závažného trestného činu. Na policii mají dnes velký den.“

Swamp si mnul obličej po stranách a kývl. „No jo, ale ve skutečnosti chtějí toho řezníka. Vždycky se může z toho vykroutit, že utíkala ze strachu o život, a oni patrně už mají důkazy, že ji ten chlap pronásledoval.“

„Ale proč se nepřihlásila?“

„Nechce se jí mluvit o tom, co se dělo na klinice,“ hádal Swamp.

„Tomu se asi nevyhne.“

„A v tom je podle mého jádro věci. Možná se daleko víc bojí toho útočníka než bůhvíjakého prokurátora. O tom útočníkovi totiž nevíme absolutně nic.“

„Víme, že byl pacientem kliniky. A že to byl Němec.“

„Ani to ne. Tím chci říct, že ve skutečnosti to nevíme. Jenom to předpokládáme. V každém případě tak máme mnohem větší problém. Městská policie má svého mrtvého kamaráda. My máme přepis – naznačující možný teroristický útok – pacienta uvedeného pod číslem, který možná mluvil o nebezpečných věcech, a přitom nemáme absolutně žádnou možnost, jak zjistit jeho totožnost.“

„Prošel jsem každou tuhle zatracenou škatuli,“ zavrčel Gary a ukázal na stoh krabic plných ohořelých papírů. „Připouštím, že jsem je zkoumal jenom namátkou, ale Malone měl pravdu – jsou to jenom fragmenty. Jejich sestavení může zabrat několik měsíců.“

„Musíme najít ten šifrovací klíč,“ zvedal se Swamp. „Jestli to není v těchto krabicích, pak by to mohlo být na klinice. Zavolám Carlovi Malonemu a získám povolení vrátit se na místo požáru, přímo ku prameni.“

Gary se na něj podíval a zašklebil se: „Na kliniku?“

„Jo, přesně tam. Dáme si oběd a pak se tam vrátíme.“

„Klidně bych se bez toho obešel,“ zabručel Gary se znepokojeným výrazem v obličeji. „Myslím pochopitelně bez toho oběda.“

Connie Wallová seděla za konferenčním stolkem ve výslechové místnosti s rukama složenýma v klíně a očima upřenýma přímo před sebe. Policistka sedící na druhém konci stolu upřeně Connie sledovala. Videokamera namontovaná u stropu nahrávala obě ženy. V místnosti nebyla žádná okna, ani průhledná zrcadla, pouze pás zářivek nad hlavou a jednoduché dveře. Connie rozuměla matrónině nepřátelskému výrazu.

V kuloárech tamtamy bubnovaly, že dostali ženskou, která zaútočila na jednoho z nich. Alespoň že jí už vrátili její šaty. Poté, co ji předvedli na policejní velitelství, je přibližně na dvě hodiny předložili kriminologické laboratoři.

Dveře se otevřely a vstoupili dva detektivové v obleku, jeden černoch, druhý běloch. Bělocha poznala, byl to Jake Cullen, se kterým se tu a tam setkala při společenských příležitostech. Jake znal jejího staršího bratra a právě on ji představil Catovi Ballardovi. Mladšího černocha, který vešel s ním, neznala. Matróna vstala a beze slova odešla. Mladší detektiv si sedl přímo proti Connie, zatímco Jake Cullen se posadil do čela stolečku. Jake se představil jako detektiv Cullen a toho druhého jako detektiva Howella. Prohlásil, že výslech, který povedou, bude nahráván videokamerou. Connie si všimla, že během jeho řeči se na kameře objevilo červené světýlko. Jake pak přečetl mirandu, její práva, a postrčil jí je po stole k podpisu. Connie ho zběžně prozkoumala, jenom aby se ujistila, že nepodepisuje nějaké přiznání nebo něco podobného, ale bylo to stejné prohlášení, které už podepsala předtím. Načmárala na formulář své jméno a vrátila mu ho. Howell, který seděl proti ní, na ni bezostyšně civěl takovým pohledem, jako by na potkání utloukala sekyrou lidi.

„Slečno Wallová, víte, proč jste tady?“ zeptal se Cullen bez jediného náznaku toho, že zná Connie osobně. Přijala jeho hru.

„Předpokládám, že chcete zjistit, co se stalo předchozího večera v mém domě,“ odpověděla.

„Správně, slečno Wallová.“

„Jaké mám zde postavení?“

„Postavení?“

„Jsem podezřelá z nějakého zločinu?“

„Ano, jste,“ přisvědčil Cullen chladně. „A rovnou z několika.“

Connie přikývla. Rozvážila si, co bude dělat, hned při svém zatčení a neměla nad čím váhat. „Pak uplatním svá práva,“ prohlásila.

„A to jaká, konkrétně?“ zajímal se Howell. Nezdálo se, že by na ni hráli obvyklého dobrého a zlého policajta. Oba zachovávali profesionální klid.

„Mám tím na mysli, že nebudu vypovídat a že si vyžádám právníka.“

Oba detektivové na ni chvíli civěli. Howell odstrčil od stolu židli, ale Cullen zvedl ruku. „Máte nějakého vlastního právníka?“ zeptal se.

Connie zavrtěla hlavou.

„A až přijde váš právní zástupce, budete s námi spolupracovat a vypovídat, povíte nám, co se stalo včerejšího večera?“

„Pravděpodobně,“ přisvědčila. „Pokud mi neporadí opak.“

Cullen dal Howellovi znamení a oba vstali. Pod kamerou zhaslo světlo.Jako první vyšel na chodbu Howell, který teď vypadal rozzuřeně, a Jake ho následoval, ale zastavil se ve dveřích a otočil se. Naklonil hlavu na stranu. „Connie, zabila jsi Cata Ballarda?“ zeptal se mírně.

Connie se vyděsila. Zabila? Cat byl mrtvý? Cullen viděl výraz v jejím obličeji. „Je mi líto,“ prohlásil. „Zemřel dnes ráno v nemocnici Waltera Reeda. Udělala jsi to, Connie?“

„Proboha, ne,“ zašeptala hlasem, který nepoznávala.

Jake přikývl. „Ani my si to nemyslíme,“ řekl. „Ale toho parchanta, který to provedl, bez tvé pomoci nechytneme. Seženeme ti někoho z kanceláře veřejných obhájců. To potrvá několik hodin. Nedáš si kafe?“

Neschopná slova, s rukou na ústech, se zmohla jenom na přikývnutí. Pokoušela se vyrovnat s myšlenkou, že Cat Ballard už neexistuje. Chudáček Cat, naříkala v duchu. A chudinka Lynn a děti. Bože můj! Lynn mě teď bude skutečně nenávidět.

Jake Cullen odešel a za pět minut se dostavila matróna, postavila na stůl papírový kelímek s černou kávou a posadila se na opačný konec stolu. Červené světýlko na televizní kameře se zase vrátilo. Connie si utřela jedinou slzu z tváře. Cat? A mrtvý?

Když Swamp spořádal sendvič a vrátil se do kanceláře, oznámil mu Gary White, že má zavolat Carlovi Malonemu. „Prý je to urgentní.“

„Nechtějí nás pustit na kliniku?“

„To bohužel ne, pane. K mé velké lítosti. Ale nejspíš to bude mít něco společného s tou sestrou.“

Swamp zavolal do Maloneovy kanceláře.

„Vyslýchají Wallovou,“ začal Malone. „A dostali z ní houby s octem. Bez přítomnosti právního zástupce mlčí jako zařezaná.“

„Jak se chová?“

„Vede to Jake Cullen. Že prý nevěděla, že je Ballard po smrti. On ji, mimochodem, zná. Oba je kdysi seznámil. Věřil byste tomu?“

„Proč by ne.“

„Dcerka z policajtské rodiny. Tatík, brácha. Každopádně jsem se právě účastnil jejich porady. Řekl jsem náčelníkovi oddělení a důstojníkům nasazeným na tento případ, že se o to zajímáte, a o možné teroristické stránce případu. Šéf měl tentokrát o poznání větší porozumění. Panují tam smíšené pocity o tom, kdo co udělal a kdo co ví, ale je ochotný vám dovolit pár slov, pokud se toho budou moct jeho hoši účastnit.“

„Můžete s ním promluvit mezi čtyřma očima a vysvětlit mu, co máme v úmyslu?“

„Ale jistě. Pohlíží na to střízlivě. Ale rozhodující je tu čas. Detektivové z vražd prahnou po něčí hlavě. A hlava slečny Wallové je zrovna po ruce, jestli mi rozumíte.“

„Jsme tam hned,“ slíbil Swamp a zavěsil.

Přikázal Garymu Whiteovi, aby někde sehnal auto, a pak se vydal za McNamarou, aby ho seznámil se svým záměrem. Za patnáct minut se podepisovali na velitelství městské policie. Caři Malone seběhl dolů do vrátnice a doprovodil je nahoru.

Během čekání na výtah se Swamp zeptal: „Už máte pro ni toho právníka?“

Malone, očividně frustrovaný, zavrtěl hlavou. „Čeká se, až soudce vybere některého ze smečky. Ale ten se ještě nevrátil z oběda – někde si sedl na jazyk. Však to znáte, všichni mají fůru času.“

„To mi povídejte,“ povzdychl si Swamp. Někdy se mu zdálo, že strávil půlku života čekáním na právníky nebo soudce. Výtah konečně přijel a oni nastoupili. Malone stiskl knoflík do třetího podlaží. „Tak co teď,“ zajímal se Swamp. „Pustí mě vaši hoši dovnitř, abych s ní promluvil, nebo musíme počkat na právníka?“

„Podle šéfa můžete dovnitř. Půjde s vámi detektiv Cullen – protože on případ vede.“

„Měl bych za vaším šéfem předtím, než půjdu za ní, zaskočit?“ zeptal se Swamp.

Malone zavrtěl hlavou. „Šéf se vyjádřil v tom smyslu, že si chce zachovat od všech federálních akcí odstup. Takže…“

Swamp pochopil. „Kdyby se náhodou něco nepovedlo, může popřít, že o tom vůbec věděl,“ prohodil. „To mi celkem vyhovuje.“

„Nejspíš proto je tu taky šéf,“ podotkl Malone.

Přes další vrátnici, kde se museli znovu podepsat a kde vyfasovali návštěvnické visačky, je zavedl do prostoru oddělení vražd a dále chodbou do kanceláře vedle výslechové místnosti, v níž čekali detektiv seržant Cullen a Howell, a vzájemně je představil.

„Mám tento návrh,“ začal Swamp bez zbytečného úvodu. „Půjdu dovnitř a řeknu svůj díl. Vyložím jednoduše, co se podle mého názoru děje a proč by měla začít s vámi mluvit a spolupracovat.“

„Vyjádřila se jasně, že ani necekne,“ poznamenal Cullen. „Podle zákona musíme teď čekat na nějakého vykutáleného právníka.“

„To platí, jen pokud jde o výslech,“ odpověděl Swamp. „Ale já ji vyslýchat nehodlám, alespoň ne přímo.“

„Cože?“ podivil se Howell.

„Sledujte mě, detektive seržante. V nejhorším případě bude držet jazyk za zuby, ale ani vy jste se nikam dál nedostali, že?“

Kolem samé přikyvování. „A během svého projevu se pokusím ve vhodnou chvíli vyprovokovat řeč těla – jako ‚Není to snad pravda, slečno Wallová?‘. Když kývne, budete to mít na videozáznamu. Není to přípustné, já vím, ale později jí můžete pásek předvést a možná že trochu roztaje. Takhle to myslím, ano?“

Další krčem ramen a kývání. Pak se odebrali do výslechové místnosti. Matróna povstala a odnesla s sebou zbytky sendviče z automatu a kelímek od kávy. Cullen, Gary White, Howell a Swamp se rozesadili na opačném konci stolu.

„Slečno Wallová,“ začal Swamp. „Jsem zvláštní agent Morgan, americká Tajná služba. Pamatujete se na mě?“

„Ano,“ přikývla. Swampa napadlo, že vypadá deprimované, což v případě, že jí na nadporučíkovi Ballardovi záleželo, nebylo překvapivé.

„Mrzí mě, co vás potkalo,“ prohlásil k jejímu zjevnému údivu. „Mluvím o nadporučíkovi Ballardovi. Byl jsem u vašeho domu. Ten, kdo nastražil onu past, rozhodně nežertoval.“

Zabodla oči do stolu a neříkala nic. Swamp pokračoval, jako by nešlo o nic víc než o nenucenou debatu mezi přáteli po dobrém obědě. „Vyrozuměl jsem, že nechcete mluvit, pokud tu nebudete mít svého právníka. To je od vás inteligentní. Prý se čeká na to, až soudce některého určí.“

Povzdychla si, ale mlčela.

„Nepřišel jsem vás vyslýchat, slečno Wallová. To, co se stalo ve vašem domě, spadá přednostně pod jurisdikci detektivů Cullena a Howella. Nikdo se vás nebude před příchodem vašeho právníka na nic ptát. Chci se s vámi pouze podělit o své úvahy. Budu k vám upřímný: doufám, že vás přesvědčím, abyste s těmito lidmi začala hovořit. Pamatujete se na to, o čem jsme u vás včera dopoledne rozmlouvali? O lidech, kteří mluví z narkózy?“

„Ano,“ přikývla. Jde to dobře, pomyslel si Swamp. Chytila se.

„Říkala jste, že to není moc pravděpodobné vzhledem k technickým okolnostem, ale na vlastní oči jsem viděl materiál, který se podařilo zachránit ze spáleniště na klinice a který se jakémusi přepisu velmi podobá.“

Vrhla na něj zneklidněný pohled, ale ani nepípla. Než pokračoval, na několik vteřin se odmlčel.

„Ten přepis vlastně ani nevypadá na záznam člověka, který leží na operačním stole se všemi těmi trubičkami, o nichž jste se zmínila, nýbržna záznam pacienta z pooperačního pokoje, který mluví celkem bez zábran.“

Žádná viditelná reakce. Ale poslouchá pozorně, pomyslel si Swamp. „A tenhle týpek zrovna mluví o bombách. A toulá se v duchu někde po Německu. Náš problém je, že na tom přepisu není pacientovo jméno, ale kódové číslo. Totéž číslo jsme nalezli na rozpisu kliniky, což znamená, že stejný člověk ležel na klinice téhož večera, kdy tam došlo k požáru. Měl podstoupit jakousi úpravu rtů.“

Teď už z něj nespouštěla oči.

„Jak už vám řekli detektivové, slečno Wallová,“ pokračoval, „nepřišel jsem vás dnes vyslýchat a vy mi také nemusíte před příchodem svého právníka na nic odpovídat. Ale rád bych vás seznámil se svými úvahami. Myslím si, že nadporučík Ballard byl prostě včera večer na špatném místě ve špatnou chvíli. Začínám docházet k názoru, že ten chlap blouznící o bombách měl něco společného s požárem kliniky, jehož původ pokládá městská policie za podezřelý.“

Chvíli se odmlčel, aby to mohla vstřebat. „Podle mého názoru jste včera večer cílem byla vy, slečno Wallová,“ prohlásil a viděl, jak zamrkala. „Přesně tak, vy. Ne nadporučík Ballard. To byl… přítel?“

Žádná reakce.

„Vy jste mu zavolala po naší včerejší návštěvě, že?“ Usmál se tomu, jak se mu sem podařilo tuto otázku vpašovat, a ona po vteřině přikývla.

„Na tom není nic nepochopitelného,“ prohlásil. „Návštěva lidí z Tajné služby není všední záležitostí. Je v tom jeden háček. Všichni, kdo v tomto městě prosazují právo, jsou v této době krapet nervózní z fanatických Arabů, kteří se potloukají po světě a přemítají, jak zničit naši zemi. Jedenáctého září. To datum si všichni dobře pamatujeme, že ano?“

Další kývnutí. „Samozřejmě. Začínám docházet k názoru, že onen chlapík blábolící o bombách a konci světa zjistil, že lékaři na té vaší klinice tajně nahrávají pacienty nikoli během narkózy, ale po ní, až na pooperačním pokoji. Je-li to pravda, mohl to být také motiv k požáru.“

„A pro zabití všech zaměstnanců. Až tedy na vás.“

Byl překvapen její reakcí na svá poslední slova. Přitiskla si ruce k ústům a vyvalila na něj oči. „Něco se děje?“ zeptal se mírně.

Jenom zavrtěla hlavou a stále na něj zírala, jako by řekl něco velmi důležitého. Dal by za to hodně, kdyby věděl, co to je, ale teď nemohl přestat.

„Vtip je v tom,“ pokračoval, „že jak městská policie, tak i Tajná služba si přejí toho chlapa dostat. Oni jdou po něm kvůli vraždě nadporučíka Ballarda. A my ho zase chceme kvůli podezření z možného plánování teroristického činu. Vy jste jediná, která z té kliniky přežila. Taky jediná, kdo by ho mohl za předpokladu, že by se nám nějak podařilo rozlousknout tu šifru, případně identifikovat. Takže takhle se věci mají. Víte zatím, o čem mluvím?“

Snažila se trochu vzpamatovat a opět přikývla.

„Vy se teď obáváte, že se dostanete do křížku s federální a městskou policií, které s vámi zatočí za to, co se dělo na klinice. Tomu není těžké porozumět. Dovolte mi trochu upřímnosti: mají na vás pár nepříjemných otázek, na jejichž odpovědi se vám určitě obhájce bude hodit.“

Swamp viděl, jak se Cullen zamračil, ale šel vytrvale za svým cílem. „Něco vám poradím. Promluvte si se svým obhájcem. Vysvětlete mu, do jaké kaše jste se podle svého názoru dostala. Vy jste byla na klinice chirurgickou asistentkou, nemám pravdu? Chirurgickou sestrou?“

„Ano.“

„A vsadil bych se, že si vaši doktoři pořádně namastili kapsu. Na rozdíl od personálu.“

Žádná reakce.

„Vtip je v tom, slečno Wallová, že pokud by vláda chtěla někoho ukřižovat za nepravosti odehrávající se na klinice, jako tajné nahrávání vlastních pacientů, pak by se to týkalo lékařů, kteří z toho měli největší zisk. Ne zaměstnanců. Za normálních okolností by personálu využili k tomu, aby dostali lékaře. To je v současnosti na prokuratuře běžná praxe. Použít malých rybek k ulovení velkých.“

Otevřela pusu, aby něco řekla, ale pak se zarazila. Swamp si dokázal domyslet, co to asi bylo. „Já vím. Ani vy, ani nikdo jiný na klinice jména pacientů neznal, je to tak, slečno Wallová?“

„Ano,“ přisvědčila.

„I nám to tak připadalo, když jsme se probírali všemi těmi záznamy, z nichž se dá ještě něco vyčíst. Všemi materiály zašifrovaných pacientů. Žádná jména. Podívejte se, oba lékaři jsou po smrti. Dostal jsem povolení k prohlídce jejich bytů, k výslechu jejich rodiny, pokud nějakou měli,k nahlédnutí do jejich bankovních záznamů, daňových přiznání, ke zjištění místa a typu jejich podnikání. Ale nejsem příliš velký optimista.

Opravdu stojím jen o jedno, a to je šifrovací klíč. Vím, že vy ho nemáte, je to tak?“

Téměř nepozorovatelně přikývla, ale Swamp si pomyslel, že pro kameru to bude stačit. Naklonil se blíž, téměř jako spiklenec. Vy a já, slečno Wallová. Jsme teď na jedné lodi.

„Vláda potřebuje vaši pomoc, slečno Wallová. Pokud jste utíkala před policií, ukradla auto a řidiči peníze ze strachu o život, pak to celou záležitost mění. Zásadně mění. Ale to musíte tady těm policistům říct a taky podrobně vyložit všechny události onoho večera, které vedly ke smrti nadporučíka Ballarda. Podrobnosti, které dosvědčí laboratorní výsledky. Podrobnosti, které vás definitivně očistí z podezření z účasti na jeho smrti. Pocházíte z policajtské rodiny. Je vám tedy známo, jak to chodí, že?“

Další kývnutí.

„Dobře. Takže Tajná služba se snaží dát dvě a dvě dohromady z materiálů, které se zachránily z kliniky, a rozlousknout jméno toho člověka.“

Nic na to neřekla a upírala pohled do prázdna, jako by věděla něco, kvůli čemu jeho slova pozbývala na významu. Najednou mu cosi došlo a už věděl, co ho znepokojovalo při shánění povolení k prohlídce. Gary našel chirurgický rozpis, podle něhož ten chlap z přepisu ležel onoho večera, kdy vypukl požár, na klinice. Což nemohlo znamenat nic jiného, než že mu provedli nějakou úpravu. Takže i kdyby rozluštili šifru, získali jeho jméno a popis, bude mu ještě vůbec odpovídat? Do prdele!

„Pane Morgane?“ pobídl ho detektiv Cullen.

Swamp zamrkal a pokračoval. „Dobře. Takže věc se má tak, slečno Wallová. Já vím, že se velmi bojíte. Určitě jste otřesená tím, co se stalo nadporučíkovi Ballardovi. To my všichni. Ale prosím vás, pomozte tady policii. Nemyslím si, že jste včera večer souvisela se smrtí nadporučíka Ballarda v jiném smyslu, než že jste byla sama skutečným cílem. Je-li to pravda, pak všechno ostatní, co jste provedla, bude posuzováno v naprosto odlišném svědě. Rozumíte mi?“

Přikývnutí.

„Teď si počkejte na právníka, mluvte s ním tak dlouho, jak budete potřebovat, a vyložte mu, co jsem vám řekl. Řekněte mu, že stát po vás nechce nic jiného než vaši pomoc. A pak udělejte to, co budete považovat za správné, ano?“

Polkla a opět přikývla. Swamp vstal a všichni vyšli na chodbu, kde čekala matróna, až se bude moct vrátit. Jakmile za sebou zavřela dveře, Cullen potvrdil, že celý rozhovor nahráli.

„Podle všeho jste, vy hoši, o velký kus před námi,“ prohlásil Cullen.

„Co se Ballardovy smrti týče, tak ani ne,“ upřesnil Swamp. „To, co jsem řekl, jsem myslel vážně – Ballard byl ve špatnou chvíli na špatném místě. Možná ale víme, co je za tím. Důraz na slově možná. Problém je v tom, že ani ona skutečně neví, co je to za člověka.“

„Pravděpodobně ho viděla,“ prohlásil Howell. „Tam dole v parku k něčemu došlo.“

„To možná ano, ale byla tma, nemám pravdu? V parku mezi stromy a bez pouličního osvětlení?“

„Máte asi pravdu.“

„Jo. Ale to, co jsem tam řekl, jsem myslel vážně. Stát ji nehodlá za nic žalovat. Nás zajímá jedině ten přepis. Byl to člověk, který v krizi středního věku propadl bujné fantazii, nebo je to pravý a nefalšovaný hajzl s bombami a úkolem? Víte, co bych na vašem místě udělal?“

„No?“ ucedil Howell skepticky.

„Až bude mít toho svého právníka, dostaňte z ní maximum. Soustřeďte se na ten incident, o tom s vámi pravděpodobně bude mluvit. Vykašlete se na doručovací dodávku a podobné nesmysly. Kliniku obcházejte širokým obloukem. Pak ji pusťte.“

„Pěkná volovina,“ prohlásil Howell okamžitě.

„Žádná volovina. Ani vy ani my nemáme žádnou představu, kdo ten chlap je, ani jak vypadá. Nic. Ale pokud jde po ní a vy ji pustíte a necháte sledovat? Vrátí se.“

„Proč?“

„Protože to myslí vážně. Myslí to tak vážně, že chtěl zabít i poldu. A patrně všechny ty lidi při požáru kliniky. Z nějakého důvodu ji potřebuje sprovodit ze světa. Takže se vrátí. Budete na místě a dostanete šanci. Jedinou, jestli se nepletu.“

„Pokud chcete udělat z nějakého občana návnadu pro vraha, měl byste, myslím, získat od něj souhlas,“ upozornil ho Gary.

K této poznámce nikdo nic nedodal, jenom detektiv Cullen poděkoval Swampovi za rozhovor s Connie Wallovou. „To bylo rafinované,“ prohlásil. „Vlastně jste ji vyslechl bez výslechu. Nač byste se jí ptal, kdybyste mohl?“

Swamp zaváhal, ale pak si uvědomil, že městská policie prokázala značnou ochotu ke spolupráci. „Soustředili bychom se na rozluštění šifry, na získání jeho jména, na jeho popis, a pak bychom se pustili do klasického federálního pátrání. Jenomže jestli byl na klinice jako pacient…“

Cullenovi to došlo. „Už by tak vůbec nemusel vypadat. Jasně. Takže z tohoto důvodu jste musel dnes odpoledne provést tu svou malou šou, že? Potřebujete, abychom ji pustili.“

Swamp se usmál od ucha k uchu. Kéž by sám byl tak jasnozřivý. „Přesně tak, seržante,“ ťukl si do imaginárního klobouku. „Ne nadarmo se o vás říká, že máte pod čepicí.“

„Tak tohle,“ pravil Cullen, „je vážně volovina.“ Ale přesto se zazubil.

„Je něco z toho, co tam řekla, použitelné?“ zajímal se Gary při návratu do kanceláře. Swamp se rozhodl, že se do SBV vrátí pěšky, aby si na svěžím lednovém vzduchu trochu provětral hlavu.

„Tohle je otázka pro soudce,“ odpověděl Swamp. „V jedné části mirandy se hovoří o tom, že cokoli řekneš, lze použít proti tobě. Jenomže ona současně prohlásila, že neřekne ani slovo a počká na svého právníka, takže podle mého soudu není. Na čemž celkem nesejde – mládenci po ní nepasou kvůli vraždě svého nadporučíka.“

Aby Swampovi uhánějícímu po chodníku Constitution Avenue stačil, musel Gary přidat do kroku. Na chodníku nebyl navzdory blížící se dopravní špičce nijak velký provoz, ale ti chodci, kteří viděli Swampa přicházet, uskakovali stranou. „Tak co podnikneme teď?“

„Právě uvažuju o tom, že bychom se vykašlali na ten šifrovací klíč.

V této chvíli se potřebujeme ještě jednou vrátit k těm zatraceným fragmentům. Tentokrát ale budeme hledat kódové číslo a jeho spojitost s konkrétními chirurgickými operacemi. Musíme zjistit, kolik práce na tom mládenci provedli. Jestli jenom jednu operaci, pak by nám šifrovací klíč pořád ještě k něčemu mohl být.“

„Pouhá skutečnost, že tohle kódové číslo mělo přijít na řadu onoho večera, kdy vypukl požár, nemusí ještě znamenat, že požár založil právě on,“ upozornil Gary. „Jenom si vzpomeňte, že když se počítala těla, nebyl tam žádný pacient. Ten chlap se prostě mohl vzbudit a odejít, a teprve pak mohlo začít hořet.“

Swamp čekal na přechodu na zelenou, dobře si vědom skutečnosti, že každý, kdo za dopravní špičky neopatrně přebíhá Constitution Avenue mimo přechod, koketuje se smrtí. „Máš svátou pravdu,“ přitakal. „Vycházíme jenom z toho, že ten chlap z přepisu by mohl mít motiv všechny vyřídit. Ale také ho mít nemusel.“

„Nebo mohli být dva,“ pokračoval Gary. Rozsvítilo se příslušné světlo a oba svižným krokem vyrazili přes silnici, než jim za zády proletí jako formule 1 kordon nedočkavých automobilů.

„No to by nám ohromně pomohlo,“ podotkl Swamp a oba vyprskli smíchy. „Zjistíme, jak jsme na tom s těmi povoleními k prohlídce, a pak se půjdeme ještě jednou mrknout na tu kliniku.“

„Vždyť už je pomalu tma,“ namítl Gary s nadějí.

„Proto Pánbůh vymyslel umělé světlo,“ odpověděl Swamp. „Ve světle baterky je vlastně vidět všechno líp.“

„Hledáme jeden list? Klíč k zašifrovaným jménům?“ Garyho skepse se nedala přeslechnout.

„Správně.“ Tři auta před houkala, až si Swamp musel zacpat uši. „Můžeme se na kliniku vrátit s Maloneho požehnáním.“

„Vsadil bych se, že pokud to tam ti felčaři vůbec měli, pak to nenechávali povalovat kolem kartotéky,“ uvažoval Gary. „Nemělo se to dostat každému do ruky.“

„Mezi noční a denní klinikou bylo spojovací schodiště, vzpomínáš? Kdybych já chtěl něco podobného ukrýt, schoval bych to v prostorách denní kliniky a to bez jejich vědomí. Pokud možno na nějakém obyčejném místě. Tak jdeme na to.“

O čtyřicet pět minut později stáli na horním patře kliniky, svítili baterkami a snažili se předstírat, že necítí ten hnusný zápach, který sem nahoru pronikal z dolního operačního sálu. Horní místnosti zůstaly nedotčené, ale byly pokryty sazemi, a všude na nábytku, na elektronice a na kartotéce byly stopy intenzivního požáru. Na podlaze naskákaly puchýře a koberce se zredukovaly na škvarky. Swamp přejel světlem z baterky po stěnách a uvědomil si, že z nich zmizela barva. Všechno bylo šedé nebo černé. Gary čekal trpělivě, až se Swamp pustí do pátrání, ale ten dospěl rychle k závěru, že je to beznadějné. Hledat jeden list papíru?

„Tak jo,“ vyhlásil. „Byl to blbý nápad. To se nedá provést. Jeden list papíru nenajdeme. Jdeme odtud.“

„Mě přemlouvat rozhodně nemusíte,“ podotkl Gary šeptem.

Tři bloky odtud na Connecticut Avenue narazili na vinárnu a Swamp navrhl, aby se tam zastavili na dvě deci. Gary se zarazil už ve dveřích lokálu a přejel pohledem zhruba půltuctu výlučně mužských dvojic.

„Ehm,“ začal, ale Swamp se zachechtal a plácl ho do zad.

„Ale no tak, zvláštní agente, kde je tvůj smysl pro dobrodružství?“ zeptal se a zamířil ke stolu. Gary ho váhavě následoval a snažil se ignorovat ostatní návštěvníky, kteří z něj naopak nemohli spustit oči. Číšník ve středních letech, v kostýmu z devadesátých let devatenáctého století a se šviháckým knírem, přišel pro jejich objednávku.

„Ne že bych byl častým návštěvníkem homosexuálních hospod,“ zašeptal Swamp, „pokud si právě nad tím lámeš hlavu. Ale jedno ti musím říct: ještě nikdy jsem na takovém místě neviděl žádnou rvačku a obvykle tu mají mnohem čistěji než v běžné putyce.“

„Nevadí mi, že tu jsem,“ prohlásil Gary, „jenom bych nechtěl, aby mě tu někdo viděl.“

„Řekni mi,“ začal Swamp. „Kdybys ještě vyšetřoval vraždy v Fairfax County, co bys s touto záležitostí v této chvíli dělal?“

Číšník jim donesl pití a Gary počkal s odpovědí, než zase odešel. „Možná bych to předal Federálnímu úřadu,“ odpověděl hbitě. Ale pak trochu zvážněl. „Naším hlavním úkolem bylo zjistit, jestli je ten přepis pouhá světluška. Potřebovala to snad Služba z nějakého urgentního důvodu prošetřit?“

„Správně.“

„Kdybych vycházel pouze z toho přepisu, řekl bych, abychom se na to vykašlali. Ale po událostech v domě Connie Wallové, při nichž zemřel policajt a Wallová očividně cosi tají? Máme tu požár, který někdo založil a při němž prakticky zahynul veškerý personál, a teď se stane taková věc v domě jediného člověka, který přežil? Podle mě někdo po sobě uklízí.“

Swamp přikývl. „Tak co teď s tím?“

Swampovi bylo jasné, že Gary dobře ví, že ho zkouší, a líbilo se mu, že mladík o otázkách přemýšlí a nevyrukuje s první odpovědí, kterou mu slina přinese na jazyk.

„Potřebujeme pomoc,“ usoudil Gary. „Abychom pořádně prohledali všechny ty krabice důkazů, které nám poslal Malone. Odnést, co se dá, z kanceláří na horním patře a i to pečlivě prozkoumat. O tom Federálním úřadu jsem nežertoval: zapojil bych do toho forenzní tým. Dokáže při vyšetřování přijít na neuvěřitelné věci.“

„Budeme něco hledat?“

„Šifrovací klíč by nebyl na škodu,“ odpověděl Gary. „Ani jméno, adresa a telefonní číslo. Kdybychom se nějak propracovali k základnímu fyzickému popisu člověka, který odpovídá kódovému číslu na přepisu, obrátili bychom se na odborníky, kteří by dokázali na základě provedených operací zrekonstruovat jeho přibližnou současnou podobu.“

„Určitě,“ přitakal Swamp. „Plastičtí chirurgové, kteří dovedou vypracovat obraz trojrozměrného modelu tvé vlastní představy o ideálním nosu – jenomže v tomto případě v obráceném pořadí.“

„Klíčem je ovšem výchozí pozice a kvůli ní musíme malinko zatlačit na sestru. Případně jí časem mírně zkroutit zápěstí.“

Swamp kývl. „Je ovšem vyděšená. Sice nemá nic společného s nadporučíkovou smrtí, ale každopádně se snažila zdejchnout.“

„Budeme trvat na jejím stíhání, anebo chceme zjistit, co se jí skrývá v hlavince?“

„Správně. Možná bych měl zavolat na městské oddělení vražd, než mě vezmou za slovo v souvislosti s mým dalším oslnivým nápadem.“

Gary přikývl. „Kdyby bylo po mém, sehnal bych zástupce generálního prokurátora v tisícidolarovém ohozu a přemluvil ho, aby s místními policajty dojednal nějakou dohodu o imunitě. Pak bych domluvil setkání s lidmi z Federálního úřadu, aby jim poskytla informace potřebné k vyšetřování. Potom bych složil alespoň ty kousky skládačky, které máme k dispozici, získal co nejlepší popis a pak bych vyrazil po stopě toho darebáka. Máme na to měsíc, že?“

„Teoreticky,“ přikývl Swamp. „Ale nejdřív musím přesvědčit UOP. Všechny požadavky ministerstva vnitřní bezpečnosti na pomoc ze strany Federálního úřadu musí iniciovat Tajná služba. Pořád všem říkám, že jsem z Tajné služby, ale ve skutečnosti tam nepatřím. Na mé přání ÚOP zvysoka vykašle.“ Vzpomněl si, jak se k němu při jejich setkání choval Hallory. „Možná to bude standardní odpověď i na všechna má ostatní přání.“

„Copak si vás sami nevyžádali?“

Swamp se usmál. „To sice ano,“ přisvědčil. „Ale nezdálo se, že by na ně to, co jsem jim předložil, bůhvíjak zapůsobilo. Byrokracie ministerstva vnitřní bezpečnosti je mnohem komplikovanější než ta, na kterou jste byl zvyklý z Fairfax County. Každý si tu dává neuvěřitelný pozor na to, aby nešlápl někomu jinému na palec. Teoreticky si jsou všichni rovni. Ve skutečnosti je to spíš pár desítek škorpionů v jedné nepřehledné láhvi.“

„Proč by mělo UOP vadit, kdyby se tím začal zabývat Federální úřad? Každý ví, že ti hoši jsou na podobné voloviny machři.“

„Jestli narazíme na skutečné spiknutí, zásluhy bude chtít slíznout ÚOP. A to FBI nikdy nedovolí.“

„Zásluhy. Kdo se stará o nějaké pitomé zásluhy?“

„Každý, kdo chce pověst kterékoli organizace přepočítat na dolary z federálního rozpočtu.“

Gary pokrčil rameny a Swamp zaznamenal jednoho zákazníka, který vrhal na Garyho nikoli nevýznamné pohledy. Ani Garymu to neuniklo.

„Nepodléhej tomu,“ promluvil Swamp nabádavě. „Pamatuj, že jsi ženatý člověk.“

Gary se otočil a na vteřinu se přísně zadíval na Swampa a pak vyprskl. Dopili a šli si vyřídit své telefonáty.

Connie Wallová nemohla uvěřit tomu, že ji chtějí pustit. Nakonec se dočkala svého advokáta, neuvěřitelně mladě vyhlížejícího černocha z místní kanceláře veřejných obhájců. Začala mu vyprávět pozadí událostí, ale ten ji okamžitě zarazil.

„Chtějí vás propustit,“ oznámil jí. „Taky mě to po těch úvodních cancech zarazilo. Ale šel jsem tam a položil obvyklé otázky ohledně obvinění. Ten hlavní páprda z vražd mi řekl na rovinu:’Žádné obvinění. Chceme ji požádat o výpověď a pak může jít.‘ Chtěli, abych za vámi zašel, jenom proto, aby mohli říct, že jste svého právníka na vlastní žádost dostala.“

Nevěděla, co na to říct, a bylo jasné, že právník to považuje za plýtvání svým časem. Poradil jí, že nemusí vypovídat úplně o všem, že jediné, co policisté chtějí, je sled událostí z předchozího večera. Jinými slovy, co se odehrálo před jejíma očima. Proti tomu nic neměla, ale prohlásila, že nebude odpovídat na žádnou otázku nad tento rámec. Právník odešel a hned nato se vrátil s Jakém Cullenem a dalším detektivem z vražd. Přinesli magnetofon, uvedli nezbytné informace k výpovědi a pak nechali Connie mluvit. Byla hotová za deset minut.

„Vím, že jste prohlásila, že nebudete odpovídat na žádné další otázky, slečno Wallová,“ prohlásil Jake Cullen. „Ale přece jen bych jich několik měl. Můžete na ně odpovědět, nebo nemusíte a my se s tím každopádně budeme muset smířit.“

„Jaké otázky?“

„Jako jestli jste viděla obličej toho chlapa? Tak dobře, abyste ho mohla identifikovat, pokud byste ho znovu spatřila?“

„Ne,“ odpověděla. „Provedl jeden z těch halloweenských žertíků – baterku rozsvícenou pod bradou. Viděla jsem z něj jenom zuby a oči. A, ne, nemyslím, že bych ho mohla identifikovat.“

„Když jste se tam dole v parku prali, měla jste dojem, že jde o mimořádně velkého člověka? Mimořádně silného?“

Nad tím se musela zamyslet. Odehrálo se to velmi rychle. „Byla tma. Strašně jsem se mu snažila vykroutit, a to jsem v opravdu dobré formě, ale on mě zvládl jednou rukou. Měla jsem opravdu velké štěstí, že se mi ho podařilo kopnout a tím ho vyřídit.“

„Je tedy velký?“

„Ne-e. Asi tak mé výšky. Ale silný. Velmi silný.“

„Jak voněl?“ zajímal se Howell.

„Voněl?“ Musela se zamyslet.

„Jako jestli páchl třeba jako houmlesák, nebo voněl vodou po holení? Nebyl cítit česnekem? Nebo kari kořením? Netáhlo z něj pivo? Nebyl nasáklý cigaretovým kouřem? Nevzpomenete si na nějakou vůni?“

Zavrtěla hlavou. „Prali jsme se. Pracoval ve mně adrenalin. Cítila jsem z něj jedině kov. Žádná vůně nepřevládala.“

„Měl na rukou rukavice?“

„Ano. Cítila jsem na obličeji vydělanou kůži.“

Cullen se opřel o opěradlo židle a vypnul magnetofon. „Connie, tady je jedna otázka, na kterou možná nebudeš chtít odpovědět, ale vyslechni mě. Ty víš, že jsme s Catem Ballardem ušli společně pěkný kus cesty. Byl jsem na jeho svatbě, ale také jsem vás na tom večírku oba seznámil. Vím o tom, že za tebou chodíval. V tomto ohledu to byla Catova věc, ne moje, nebo naše. Zatím souhlasíš?“

Jenom se na něj dívala.

„Tady je ta otázka: Stavil se Cat včera večer za tebou ze soukromých, nebo jiných důvodů? Zavolala jsi mu?“

„Odpovím na to, pokud mi slíbíte, že ho to nedostane do problémů. Tím chci říct, já vím, že je mrtvý, ale…“

Cullen zvedl ruku: „Já ti to vysvětlím,“ řekl. „Pokud tam byl jako policista proto, že se něco stalo, pak se dá říct, že tam byl služebně. Ty víš, jak tyhle věci fungujou, viď? Sledovala jsi mě až sem?“

Connie naprosto chápala. Jestli si k ní Cat zaskočil zašukat, pak to byla jeho osobní akce. Ale jestli k ní zašel kvůli tomu, že se bála o život, pak zemřel ve službě při ochraně občana, kterého náhodou dobře znal. Mohlo to ovlivnit důchod po něm a kromě toho se tato verze dala bez problémů předložit truchlící vdově. Přikývla. Otočil se a zapnul znovu magnetofon.

„Slečno Wallová,“ otázal se. „Byl u vás nadporučík Ballard v oficiální záležitosti?“

„Ano, byl. Zavolala jsem mu.“

„Proč?“

Převyprávěla sled událostí včetně podezření, že někdo byl v jejím domě a nasypal jí do láhve s mlékem jed. Detektiv Howell to zaznamenával do zápisníku. Connie pokračovala. „Řekl, že dá láhev od mléka do vaší laboratoře. Ovšem v úterý jsem dostala anonymní telefonát. Mužský hlas zašeptal: ‚Všichni jsou už mrtví, jenom ty ne.‘ Vyděsila jsem se a znovu jsem zavolala Catovi. Proto tehdy večer přišel.“

„Ta klinika – o tom ten člověk z Tajné služby mluvil?“

„Částečně. Ale kvůli tomu tam Cat byl. Vlastně jsme se hádali. Chtěl po mně, abych s tím šla sem, učinila výpověď před federály. Mně se… do toho moc nechtělo. Pak, když ten chlap prohodil tu věc oknem, tak…“

Svou větu nedokončila a nikdo nic neřekl. Kývla k magnetofonu a Cullen ho vypnul.

„Tehdy vyběhl Cat ze dveří za tím chlapem.“

„A naběhl na to ostří z pily.“

Přikývla. „Teď mám jednu otázku já, Jakeu.“

Cullen zamrkal a pravil: „Jakou?“

„Chci jít domů, zabalit si pár krámů, nasednout do auta a odjet z města. Prásknout do koní a vypadnout z Washingtonu. Máte snad něco proti tomu?“

Chvíli se na sebe dívali a pak Cullen potřásl hlavou. „Byli bychom raději, kdybys zůstala někde poblíž.“

„A musím?“

Zvedl ruce v defenzivním gestu. „Asi bychom tě mohli označit za významného svědka a přemluvit soudce, aby ti nařídil zůstat v oblasti. Nebo bychom tě mohli strčit za katr. Ale nabízíme ti obchod. Nedokážeme toho chlapa chytnout, protože nemáme tušení, jak vypadá. Jediné, co víme, je, že jde po tobě.“

Odmlčel se a čekal, až jí to dojde, což netrvalo nijak dlouho. „Ani náhodou,“ protestovala rozhodně. „Chcete, abych vám dělala návnadu? To mám jako jít domů a čekat u okna, až to provede znovu? Nebo až mě jednoho krásného dne strčí pod metro?“

„Takhle zrovna ne, Connie, ale ano? chceme, abys nám dělala návnadu. A hned ti vysvětlím, proč bys měla. Dokud ho nechytíme, nebude tvůj život stát za psí štěk. Při každém neznámém člověku, který proti tobě půjde po chodníku, při každém zaklepání na dveře, při každém telefonátu, si budeš klást otázku:’Co když je to on?‘ Když za tebou bude někdo stát v metru, když za tebou někdo půjde po parkovišti před marketem. Takhle se budeš cítit.“

„Jestli vypadnu z města, tak ne.“

„Víš to jistě? Když ten člověk po tobě jde tak urputně, že kvůli tomu sejmul i policajta? A co když tě bude sledovat? A co když tě pak najde? Pak budeš úplně sama.“

Zavřela oči. „Doufám aspoň, že tam pošlete někoho na mou ochranu.“

Přikývl: „Jistě.“

„Čtyřiadvacet na sedm?“

„Zvenku se to možná nepozná, ale ano. Musíme se snažit, aby si myslel, že má šanci.“

„To je zapeklitý výběr slov, Jakeu.“ Povzdechl si, ale ona se pak usmála a trochu napětí se z místnosti vytratilo.

„Podívejte,“ prohlásila. „Já jsem vlk samotář. Cat Ballard byl patrně můj nejlepší přítel. I my jsme spolu urazili velký kus cesty, pánové. Jen tak pro zajímavost, znali jsme se ještě před jeho svatbou. Tak ano, pomůžu vám. Ale poslyšte, na té klinice jsem nedělala nic špatného, vyjma snad toho, že jsem tam snadno přišla k penězům.“

„A?“

„A stát se zajímá o to, co tam ti doktoři prováděli. Jsem s nimi na jedné lodi. Ale jestli vám pomůžu, chci od vás slib, že mě nešoupnete pod kola státní mašinerie. Můžete mi to slíbit?“

Detektivové se po sobě podívali. „Můžeme,“ prohlásil Cullen. „Jdeme po vrahovi policajtů a mezi námi děvčaty máme trochu nejednotný názor na to, jestli ten hajzl přežije, až ho budeme strkat pod zámek. Nevíme, co chce vláda, to ostatně nevíme nikdy. Ale pokud by náhodou i ona šla po tomto grázlovi, tak ti z její strany nic nehrozí. Ačkoli v tomhle si nikdo nemůže být absolutně jistý.“

Minutu o tom přemýšlela. Znělo to upřímně. „Tak dobře,“ souhlasila. „Já vám teda pomůžu. Mohl by jít se mnou někdo dneska večer domů a zkontrolovat, jestli tam nemám třeba hady?“

„Dnes večer půjdeš do hotelu,“ oznámil jí Cullen. „Dej nám čas na úklid domu, aby to vypadalo, jako že jsme tam už skončili. Abychom taky připravili sledování. Napíchli telefon. A další technické záležitosti. Zítra ráno prohlásíme, že tě pouštíme, ale že musíš zůstat ve městě.“

„Což se dozví.“

Cullen přikývl. „Jestli se tu ještě potlouká, tak jistě.“

„Ach jo,“ povzdechla si. Dojednali ještě pár logistických záležitostí a Cullen ji požádal, aby zůstala ve výslechové místnosti, a vytratil se. Její právník vstal.

„Co si o tom myslíte?“ zeptala se.

Mrkl na videokameru, aby se ujistil, že je vypnutá. „Na takové Floridě je v této roční době ohromně hezky,“ podotkl, když zavíral kufřík.

„Víte přece, co jsem myslela,“ naléhala. „O té návnadě.“

„Dávno předtím, než se stačí past připravit, bývá návnada už pokousaná,“ řekl. „Co se mě týče, já bych se vypravil na Floridu.“

„Jake Cullen se vrátil do místnosti až po právníkově odchodu. Tentokrát bez detektiva Howella.“

„Jak se… jak se s tím vyrovnává Lynn, Jakeu?“ zeptala se.

Cullen otevřel pusu, ale pak jenom zavrtěl hlavou. „Umřel jí manžel. Ještě se nezačala vyptávat.“ Zapípal mu pager. Podíval se na něj a zaklel. „Hned se vrátím.“

Když za sebou zavřel dveře, v duchu si za takovou otázku vynadala. Pak uvažovala, jestli se rozhodla pro správnou věc.

Proč s něčím takovým začínat právě teď? pomyslela si.

Když se Gary vrátil do Swampovy krabice, která mu sloužila za kancelář, bylo už půl osmé. „Příliš pozdě, už ji pustili.“

„Do háje. Další z mých oslnivých nápadů zase v čudu.“

„Promluvil jsem si s Carlem Malonem. Tvrdí, že dnes v noci bude v hotelu a pak ji budou sledovat a čekat, jestli to náš přítel nezkusí znovu. Prý si musíme zítra ráno promluvit s detektivem Howellem, protože ten má sledování pod palcem.“

Swamp se podíval na hodinky a zavrtěl hlavou. Když má člověk honičku, letí čas rychle. „Zítra je taky den,“ prohlásil. „Asi si chvíli dáme pohov. Hned po ránu si musím promluvit s Tadem McNamarou. Trochu ho popohnat a zjistit, jestli by do toho zapojil Federální úřad.“

„Nebude se odvolávat na stanovisko ÚOP?“

„Možná ano. Vyjádřil se Carl, kolik lidí na to sledování Connie Wallové uvolní?“

„Řekl, že přiměřeně. Nemají v této chvíli příliš mnoho lidí ani peněz nazbyt.“

Swamp zamyšleně přikývl. „Lepší než nic. Doufám, že do toho půjde ÚOP s námi.“

„Jak dlouho tam makají? Možná byste mohl brnknout své dračí dámě, o níž jste mi vyprávěl. Co takhle provést zkušební vrt?“

To nebyl tak hloupý nápad. Na ÚOP tak krátce před inaugurací pracovali jistě do noci. Přikývl. „Chytré. A ty bys zatím mohl…“

„Naprosto chápu,“ přikývl Gary, „vychutnat zbytek volného dne.“

„Tak nějak. Co si myslí tvá žena o tvé nové práci?“

„Jsem v Tajné službě. Čeká, až se podívá do Bílého domu.“

Po Gaiyho odchodu vylovil Swamp vizitku Lucy VanMetreové a vytočil číslo. Čekal, že se ozve sekretářka, ale pak si uvědomil, kolik je hodin. Telefon zvedl agent, který na ÚOP v tak pozdní dobu ještě pracoval, prohlásil, že tam ještě nejspíš bude a položil sluchátko. Za minutu ji měl na drátě.

„Tak brzy něco nového, pane Morgane?“ měla studený a trochu netrpělivý hlas.

„Mohli bychom přejít na zabezpečenou linku?“

Na linkách se cosi odehrálo a pak ji zase slyšel. Vyprávěl jí, na co přišel od chvíle, kdy spolu mluvili naposled. „Teď bych rád získal forenzní výkvět pana Hoovera na prozkoumání lékařských záznamů z kliniky.“

„Proč Federální úřad a ne naše vlastní zdroje?“

„Copak máte lidí nazbyt, Lucy? Týden před velkým dnem? Kromě toho je Úřad na tento typ práce odjakživa větší kabrňák. Se všemi svými specialisty.“

„To by chtělo intervenci našeho ředitele,“ usoudila. „K přizvání lidí z jiné agentury. Ještě pořád by to mohla být světluška.“

„Rozumím. Asi bych to mohl protlačit na společnou schůzi, která by to mohla Úřadu buď přímo nařídit, nebo přikázat vašemu řediteli, aby na to zapomněl.“

„Na společné schůzi? Takhle jednoduše, pane Morgane? Jsem zcela oslněna.“

Zasmál se. „To možná budu také, pokud se mi to podaří rozjet. Možná se to zvrhne v pokus o neobratné byrokratické vyhrožování. V této chvíli byste se měla chvět hrůzou.“

Slyšel, jak se směje. „Pravda je taková,“ prohlásil, „že bych musel přesvědčit svého šéfa, aby šikovně zmanipuloval zase svého šéfa, abychom uspořádali brífink pro společnou schůzi soustředěnou personálně kolem ÚZV, a tak dál.“

„A proto chcete, aby žádost podal ÚOP.“

„Aby přinejmenším vyložil karty na stůl. Ale mám další a lepší důvod: Copak by se ÚOP nechtěl tohoto vyšetřování ujmout sám?“

„Podle mého názoru ÚOP už veškerou vaši práci stejně řídí – ÚOP zadal úkol ÚZV, a ten zadal úkol vám. A pokud jsem dobře informovaná, byl to velmi limitovaný úkol: Je to světluška a pokud ano, pak to oznamte. Není-li, oznamte to ÚOP, který rozhodne, co s tím.“

„Můj problém je, že podle mého názoru to Hallory hodlá odložit. Vycházím z jeho poměrně popisného komentáře z dnešního rána. Řekl bych až’patetického‘.“

„Řešit potenciální ohrožení prezidentovy bezpečnosti je náplní ÚOP, pane Morgane. Byl jste ve Službě. Víte, jak to chodí. Tam se soustřeďují na cvoky, kteří vyrážejí z davu s bouchačkou v ruce; ÚOP řeší spiknutí a intriky pokud možno ještě předtím, než se jejich aktéři do davu dostanou. Jestli to pan Hallory považuje za světlušku, pak je to jeho věc. A jeho zodpovědnost.“

Zkusil to ještě jednou. „Místní policajti chtějí udělat ze sestry třpytku na udici v naději, že se ten grázl nechá vyprovokovat. Jestli ho chytí, pak může Služba vždycky vstoupit do hry a ujmout se bezpečnosti Bílého domu, zejména když právě ona tenhle míč rozkutálela. Ale ne v případě, když do toho někdo jiný vtáhne Úřad. Ten už nikoho do hry nepustí.“

„Někdo jiný?“ otázala se.

„My všichni pracujeme pro ministra vnitřní bezpečnosti. Pokud to bude eskalovat do takové míry, pak ÚOP ani Služba nenajdou skulinu, kterou by pronikly dovnitř.“

„Vy si prostě myslíte, že ten člověk, který zabil nadporučíka a pronásledoval tu sestru, je tentýž, který žvanil ty nacistické nesmysly.“

„To já nevím. Ale taky to nezjistím, pokud nebudeme brát celou věc vážně.“

„Ano,“ řekla. Pak chvíle ticha. „No, je už pozdě, že, pane Morgane. Podívám se, co se s tím dá dělat.“

„Vyhněte se Hallorymu, Lucy. Pokud se nebude přímo ptát, tak mu nic neříkejte. Jestli se zeptá, tak mu řekněte, že na tom pracujete.“

„Báječný nápad. Vyřadit šéfa ze hry. Tohle jste se naučil ve vrchním vedení, pane Morgane?“

Zhluboka se nadechl. Chtěli to potopit. Teď to věděl najisto. „Do vrchního vedení jsem se dostal proto, že jsem uměl naslouchat svým instinktům, Lucy. Tím, že jsem dokázal odlišit světlušky od ohnivých bouří. A předem.“

„Kdeže loňské sněhy jsou, viďte, pane Morgane. Připouštím, že jste se tím tehdy proslavil. Jenomže nyní je, podle mého názoru, řada na panu Hallorym.“

Swamp zaváhal, než položil otázku, která mu právě přišla na mysl. Ale musel to vědět: „Máte Lucy, pro takové rozhodnutí pravomoc?“

„Jsem zástupkyní pana Halloryho, takže ano, nejspíš mám.“

Podezření se potvrdilo. Žádná asistentka, ale číslo dvě na ÚOP. Měl to uhodnout už z jejího chovám. „Dobře, Lucy. Díky za rozhovor. Dejte mi případně vědět, jak to zítra ráno dopadne.“

Zavěsil a hlasitě vyfoukl vzduch. ÚOP se na to hodlá vykašlat. Požádali jsme vás, abyste se podívali na světlušku. Udělali jste to. Podali jste zprávu. My s tím nesouhlasíme. Tisíceré díky za váš zájem o národní bezpečnost a jděte se bodnout. A jestli má Hallory opravdu za ušima, pak tuhle legraci odstřelí nějakým soucitným proslovem ke Swampovu šéfovi Tadu McNamarovi v tom smyslu, jak je potěšující, že se staří páprdové Swampova ražení pořád chtějí vrátit do hry. Velmi si toho ceníme, můžete nám věřit, ale to víte, teď je holt jiná doba. Dneska máme jiné zdroje i metody. Je velmi nesnadné uvést tyto reaktivované důchodce do správného tempa vzhledem k tomu, že všechno probíhá pod velkým tlakem. Víte, jak to chodí,… a nic v naší síti nemluví pro vztah mezi prezidentovou bezpečností a místním požárem nebo podříznutým krkem nějakého policajta. Ženatého poldy, který byl právě, jak jsme vyrozuměli, na záletech. Nechceme, aby se Služba zapletla do tak laciné historky. Je vám jasné, jak jsme k tomu došli, ne?

Kdyby nic jiného, pomyslel si Swamp, jednomu policajtovi každopádně podřízli krk. Když se snažil chránit ženu, která mohla nepřímo něco vědět o spiknutí za účelem teroristického útoku na Kapitol ve chvíli, kdy bude v budově přítomna většina vlády. To už přece byl důvod použít veškerého svého vlivu. Uvažoval o tom, že by zavolal McNamarovi domů, ale pak vstal a šel se podívat do jeho kanceláře, jaký má program na čtvrtek. Každoroční zdravotní prohlídka.

Do prdele. Ten se tu patrně neukáže celý den.

Na druhé straně… se tu patrně celý den neukáže. Možná dost času na to, jak vyždímat z Federálního úřadu nějakou pomoc. Ještě mu tam pár přátel zbylo. Když to nebude vyšetřovat ÚOP, tak se do toho pustí ÚZV. Bude to ukázka typické „spolupráce“. No jasně, zaculil se pod vousy. Spolupráce – nemám snad tohle v popisu práce?

Jeden z nočních strážných strčil hlavu do Swampovy kanceláře s dotazem, jak dlouho tu ještě bude. Odhadl to na patnáct minut a strážný zasalutoval dvěma prsty a vytratil se.

Swamp se mrkl na hodinky. Osm. Koukl se do hrnečku na kávu, který byl ze čtvrtiny plný čehosi, co vypadalo jako asfalt. Naklonil hrneček, ale hmota se nepohnula. Povzdychl si. Byl to asfalt, který ztvrdl po dalším klasickém pracovním dnu od pěti do osmi. Pro panstvo z ÚOP to byla výmluva. Pro něj to byl naopak důvod. Čím déle zůstával v kanceláři, tím kratší dobu musel strávit ve svém ballstonském bytě.

Zavolal ke Carusovi a objednal si za půl hodiny svůj obvyklý stůl pro jednoho. Stráví tam příjemnou hodinku až hodinku a půl ve společnosti známých číšníků a vynikajícího jídla šéfkuchaře Ricciho. A pak, až se ostré hrany bílého dne obrousí dvěma číšemi sicilského červeného, se může vydat o blok dál do svého činžáku a čelit alespoň zdánlivě vyrovnaně svému tichému a studenému bytu. Když na něj zaútočí černý pes deprese, bude alespoň připravený.

Kohopak to lituješ? špitlo jeho svědomí. Sebe, nebo ji? Nás, chtělo se mu vykřiknout, ale věděl, že to není pravda. Vždyť v tomto případě by onoho dne neseděli u Tidal Basin.

„Pane Morgane,“ ozval se zase noční strážný. „Patnáct minut?“

4

Cestou k průčelí svého domu se Connie zastavila a snažila se rozhodnout, zda vstoupit předními, nebo zadními dveřmi. Naskočila na metro ve chvíli, kdy jí policajti sdělili, že může odejít z hotelu, odmítla jejich pozvání na snídani a vyrazila do svého domu. Při odchodu se objevil Jake Cullen, vrátil jí kabelku a klíče a oznámil jí, že se za ní později dopoledne staví. Připomněl jí, aby se zamykala, a upozornil ji, že jí zavolají technici na kontrolu odposlouchávacího systému. Nyní, když stála před důvěrně známým průčelím a dívala se na holé stromy, stráň a zimní trávník téměř tak, jako by to všechno viděla poprvé, uvažovala, jestli bylo moudré vydat se sem jenom tak bez doprovodu. Co když už je v domě? A čeká, až si odemkne a rovnou mu padne do…

Aby tě husa kopla, hubovala se. Je leden, čtvrteční dopoledne, někde poblíž hlídají policajti a ty tu přešlapuješ jako školačka z Hitchcockových hororů. A jdeš předním vchodem, protože bys ještě nesnesla pohled na zadní verandu. Tak sebou mrskni.

Vystoupala k předním dveřím, odemkla a pak si vzpomněla na bezpečnostní systém – byl zapnutý? Ona ho nezapojovala, ale co policajti? Ne, neznali kód. Uklidni se. Prošla dveřmi a zamkla za sebou. Na chodbě rozsvítila. Všechno bylo tak důvěrně známé: nalevo schody do patra, napravo obývák a za ním, na zadní straně domu, jídelna a přímo před ní kuchyň. V obýváku stál nábytek na svém místě, ne jako po boji s… Chvíli tu otálela, zavřela oči a snažila se vybavit si útočníka. Strašidelný obličej v okně ve světelném klínu baterky. Jeho vůni – vzpomněla si, že se na ni vyptávali policisté. Mokrá vlna. Pot. Adrenalin, vůně pro ni důvěrně známá. A ještě něco. Snažila se soustředit. Něco z nemocničního prostředí. Zadržela dech a snažila se vmáčknout tento fenomén do nějaké definice.

Mast.

Otevřela oči. To je ono! Už to má. Antiseptická mast, kterou používali na klinice. Tak tohle to bylo. Dávali ji pacientům, aby si ji ještě šest týdnů po chirurgickém zákroku mazali na nechráněnou kůži.

Ten hajzl.

Ten chlap z Tajné služby na to kápl.

Týkalo se to kliniky.

Bude to muset říct Jakeovi. Nebo snad těm mládencům z Tajné služby? Nebo má naopak držet jazyk za zuby?

Odložila rozhodování na později a vydala se chodbou do kuchyně, kde rozsvítila. Kabelku, klíče a kabát položila na kuchyňský stůl. Kabelku jí prohledali, ale zdálo se, že tam nic nechybí. Jenom pro jistotu vysypala všechno ven a pak to uložila na obvyklé místo. Dokonce i tři balení kondomů. Dovedla si představit policajtské komentáře. Tři. Tě péro. Taje ale při chuti.

Zadní dveře od kuchyně byly zavřeny a za nimi… no, s tím by se ještě úplně nevypořádala. Šla do jídelny, kde dosud trůnil na stole odpojený monitor jejího počítače s otevřeným chřtánem místo skleněné obrazovky. Kousek překližky zakrýval okno. To, co proletělo oknem, zmizelo a podlahu někdo vyluxoval. Někdo se asi probíral hromadou papírů na stole, ale na první pohled nic nechybělo. Tu a tam zůstaly šmouhy, patrně po prášku na snímání otisků, ale jinak po sobě policie uklidila. Z odpadu dosud cítila několik vymytých hrnečků od kávy. Skoro všechno po sobě uklidili.

Přinutila se projít komorou až k zadním dveřím a podívat se z okna.

V denním svědě vypadalo všechno jinak, důvěrně známé, vyjma černých skvrn na podlaze zadní verandy. A oněch dvou horizontálních štěrbin v podpěrných trámech verandy. Měla pocit, že tu cítí chlorový čisticí prostředek, však také dvě láhve od něj stály hned u zadních dveří. Cením si snahy, pánové, pomyslela si, ale ty skvrny odtud nikdy nezmizí. Ani z mých vzpomínek. Bude muset něco provést s těmi prkny.

Chudáček Cat. Chudinka Lynn. Chudinky děti. A to bez přehánění.

Pak zazvonil telefon. Zvedla přípojku v kuchyni. „Haló?“ ohlásila se.

„Je to slečna Wallová?“

Zamračila se. Kdo to sakra zase je? Policie? Jake říkal cosi o tom, že zavolají. „Ano, to jsem já,“ řekla. „Kdo volá?“

„Já jsem z washingtonské policie,“ představil se hlas. „Mám pro vás telefonní číslo, na které máte zavolat. Můžete psát?“

„Počkejte chvilku,“ odpověděla automaticky a hledala bloček, který mívala u telefonu. Nebyl tam. Vytáhla z hromady papírů prázdnou obálku a pak hledala pero. Ten člověk mluvil s akcentem a ‚w‘ vyslovoval jako jednoduché’v‘ – slečna Vallová… vashingtonská policie. Bezmyšlenkovitě vyslechla telefonní číslo a začala ho psát, pak se zarazila a v žaludku jí zamrazilo. Bylo to telefonní číslo na kliniku.

„Zavolejte tam, slečno Vallová,“ řekl hlas a klesl do šepotu, který už jednou slyšela. „Nebo ještě lépe, zajděte se tam podívat. Jsou tam vaši přátelé. Nebo aspoň to, co z nich zbylo. Jenomže tentokrát vám ufiknu hlavu, jedním rázem. Jedním rázem. A to brzy, Connie Vallová, velmi brzy.“

Ozval se oznamovací tón a ona zavěsila sluchátko do nástěnné vidlice. Při následujícím zazvonění málem vyletěla z kůže a uvažovala, jestli má telefon zvednout. Už by ty jeho kecy nesnesla. Ale telefon se nedal a neodbytně řinčel. Zhluboka se nadechla, zvedla ho, ale nijak se neohlásila.

„Slečno Wallová, tady seržant Stafford, technické oddělení městské policie. Prosím nezavěšujte – slyšeli jsme váš poslední telefonický rozhovor a nebyli jsme to my, ještě jednou opakuju, my jsme to nebyli.“

„Do hajzlu,“ zmohla se konečně na slovo.

„Chápu, madam. Ale už jsme vás odposlouchávali. Získali jsme číslo a naše jednotky už jedou na vysledované místo. Je to ve středu města, takže byste neměla být v bezprostředním ohrožení života. Ale prosím vás, zamkněte se doma a mývám tam co nejdříve pošleme policejní hlídku. Nepouštějte nikoho dovnitř, pokud nebude mít na sobě policejní uniformu, ano?“

Přikývla a pak si uvědomila, že nic neřekla. „Rozumím,“ prohlásila. „Mám zvedat telefon?“

„Ano, madam, pokud vám to nevadí. Myslím tím, že ten chlap říká hrozné věci, ale čím víc toho nažvaní, tím lepší máme šanci, že ho dostaneme. Takže ano, pokud vám to nevadí…“

„Dobře. Musím se jít hned zamknout.“ A zajít konečně do té zatracené koupelny, říkala si.

„Ano, madam. Za chvilku bude stát před vaším domem naše auto.“

Zavěsila a zkontrolovala dveře a okna v přízemí. Vytáhla manuál k alarmu a zapojila ho. Ve všech místnostech v přízemí rozsvítila světla a pak uposlechla naléhavého volání přírody.

Policejní hlídka se objevila za deset minut, když si vařila trochu kávy. Legitimovali se jí a prošli celý dům i pozemek. U dveří na zadní verandě, očividně neteční k temným skvrnám na podlaze, oznámili, že místo vypadá bezpečně, ale poradili jí, aby zůstala v domě, dokud se jí neozvou detektivové. Nabídla jim kávu, kterou odmítli. Poděkovala jim a opět se zamkla. Udělala si hrneček kafe a posadila se s ním ke kuchyňskému stolu. Přemýšlela, jestli by neměla zaskočit dolů do útulku a vzít si odtud nějakého psa.

Po návratu do práce měl Swamp na záznamníku tři vzkazy z Halloryho kanceláře v centrále Tajné služby. Povšiml si, že mu začali volat před půl hodinou. Gary White právě ve své kancelářské krabici s někým telefonoval a zamával na něj právě ve chvíli, kdy Swamp odložil hrneček s kávou, posadil se ke stolu a vytočil číslo na Halloryho. Asistent ho požádal, aby počkal u telefonu a zanedlouho se vrátil se zprávou, že mu Hallory zavolá během patnácti minut. Swamp si povzdychl, slíbil, že bude čekat a zamířil do Garyho krabice.

„To byla městská policie,“ oznámil Gary. „Napíchli Wallové telefon a zachytili výhružný telefonát. Chlap se jí zřejmě představil jako policista a prohlásil, že jí ufikne hlavu. A prý brzy.“

„Roztomilé,“ poznamenal Swamp. „Takže je zatím pořád ve městě?“

„Asi jo, každopádně tu byl. Telefonní budka na Union Station. Možná jel vlakem.“

„Dobře. Zafaxují nám písemnou verzi toho, co jí řekl?“

„Ano, pane. Co vám chtěl pan Hallory?“

„Čekám, až mi to řekne,“ odpověděl Swamp. Pak vyprávěl Garymu o svém rozhovoru s Lucy VanMetreovou z minulého večera.

„Chtějí to založit? Opravdu?“

„Myslím si, že právě o tom – počkej.“ Na Swampově stole zablikalo světýlko domácího telefonu. Sekretářka oznámila, že pan Hallory je na lince čtyři. Swamp zvedl telefon na Garyho stole. „Morgan,“ představil se.

„Jo, tady je Carlton Hallory, ÚOP. Vy v tyto dny nechodíte vůbec spát, pane Morgane?“

„Psí život, viďte?“ odpověděl Swamp.

„Přesně,“ souhlasil Hallory. „Lucy tvrdí, že do té vaší světlušky chcete zatáhnout Úřad.“

„Je to tak. Potřebuju výjezdovou skupinu pro zajištění stop. A tohle tam umějí prvotřídně. Chci, aby…“

Hallory mu skočil do řeči: „Na to si nechte zajít chuť, pane Morgane. Je to světluška a od této chvíle je to mé oficiální stanovisko. Žádní další lidé. Děkujeme vám za vaše vyšetřování. Ale od této chvíle ÚOP nepovažuje tuto záležitost za projev ani znamení toho, že je prezidentova bezpečnost vážně ohrožena. Myslíte, že vám to došlo, pane Morgane?“

„Určitě, pane Hallory.“

„A jestli to chcete předložit na společné schůzi, pak se dostavte jako náměstek ředitele, protože jedině na téhle úrovni s námi budete moct diskutovat, ano?“

„Žádný strach, pane Hallory,“ odpověděl Swamp. „Půjdu na vaši schůzi náměstků a přivedu si tam prvního náměstka ministra.“

„Leda ve snu, pane Morgane. Ale vždyť takový důchodce ani nic jiného nedělá, než že se oddává šťastnému snění na přední verandě?“

„Dáte mi tohle písemně, pane Hallory?“

„A to musím?“

„Bylo by milé mít něco takového v ruce, kdyby Kapitol do měsíce vyletěl do luftu.“

„To by se vám určitě líbilo. Tak jo, dám vám to písemně. Lucy vám něco pošle. Postačí vám e-mail, nebo to musí být psáno krví o půlnoci?“

„Protože si skutečně myslím, že tohle nám nedá pokoj, dal bych přednost krátké písemné zprávě.“

Z Halloryho hlasu se vytratil šibalský tón: „Vás ty elitářské způsoby nikdy nepřejdou, že ne?“

„Chovám se tak vždycky, když se potkám s někým s klapkami na očích, pane Hallory. Na podobný úzkoprsý postoj jsem narážel, i když jsem byl náměstkem ředitele Tajné služby.“

„Byl bude asi to klíčové slovo, pane Morgane. A můžete si tomu klidně říkat úzkoprsost, já tomu říkám soustředěnost.“

„Vy prostě nedokážete připustit, že je něco takového možné? Že je tu daleko víc pro, než proti?“

Hallory si povzdychl: „Ty klapky na očích máte vy, pane Morgane. A vzhledem k tomu, že jste už z hlavní šou dávno vypadl, začínáte být osinou za krkem. A v tuto chvíli žádnou takovou osinu opravdu nepotřebuju.“

„Tak na tom nechte pracovat aspoň nás.“

„Ne, pane Morgane, protože vím, jak by to dopadlo. ‚Nás‘, znamená vás. Vaše pověst vás předchází. Zakousnete se do věci jako nějaký zatracený teriér a budete jí lomcovat tak dlouho, dokud někde nezačnou padat hlavy. Tak dost. Dostanete své písemné vyjádření. Bylo mi potěšením s vámi spolupracovat. Šťastný lov a vše, co k němu patří u vás v ÚZV.“

Swamp položil telefon a zavrtěl hlavou. „To je ale kretén,“ podotkl. Shrnul podstatu rozhovoru Garymu, který překvapením hvízdl.

„Není to snad nějaká osobní msta?“ zeptal se. „Když mluvil o té pověsti?“

„Bývaly doby, kdy jsem občas zvedl mandle několika vedoucím pracovníkům. Ale vždycky pro dobro věci, ne pro vlastní potěšení.“

Dorazila sekretářka z vedení a doručila faxovou složku. Obsahovala přepis výhrůžného telefonátu Connie Wallové, který jim laskavě poslal detektiv Jake Cullen. Oba si to zběžně prohlédli a Swamp požádal Garyho, aby to přečetl nahlas.

„Pane?“

Swamp se vrátil ke svému stolu, zalovil kdesi ve stohu papírů a vytáhl kopii původního přepisu z kliniky.

„Přečti to nahlas a pomalu.“

Gary pokrčil rameny a začal číst. Když se dostal k frázi „Ufiknu hlavu, jedním rázem… jedním rázem!“ Swamp to zopakoval nahlas. A současněi „Brzy, velmi brzy.“ Gary přestal číst.

„Tohle už jsme jednou slyšeli, Gary,“ prohlásil Swamp. „Je to stejný styl. Člověk, který volal slečně Wallové, je tentýž, který žvanil o bombách.“

Gary se podíval ještě jednou na slova. „To by mohlo být,“ prohlásil. „Zavoláte to Hallorymu?“

„Ten ať se jde bodnout. Svou šanci měl. Vezmeme mu to. Ale na tu zprávu dohlédni. Nejspíš s ní nebude přehnaně spěchat.“

Gary svraštil čelo. „Co je?“ zeptal se Swamp.

„Totiž, já jsem tu nový, ale podle mé zkušenosti, když šéf prohlásí, že se na případu nebude pracovat, tak se nedá nic dělat. Chci tím říct, jak na tom můžeme my dělat dál?“

„Technicky máš pravdu. Ale ÚZV také může generovat případ. Jakmile se Tad McNamara vrátí, podám mu v kostce zprávu a ten nás na tom určitě nechá dělat.“

„I když od toho dává Tajná služba ruce pryč? Právě ti lidé, kteří nás žádali, abychom se na to podívali?“

Swamp civěl na přepis. „Víš ty co? Možná ani nebudeme od Úřadu vůbec nic potřebovat. Nejspíš vím, jak se ten chlap jmenuje.“

Garyho skeptický pohled mluvil za vše, ale Swamp zase zavrtěl hlavou. „Hele, koukni, podle mě je to přímo tady. V tom původním přepisu. Těch pět H: Hitler, Himmler, Hess, samé superhvězdy Třetí říše. Jenom jedno jméno neznáme – Heismann. Myslím si, že se ten chlap jmenuje Heismann. Pod narkózou sní o tom, že se stane součástí nacistického panteonu.“

„Ehmmm…“

„No jo, já vím, ale mohlo by to tak být.“

Gary zdvořile smazal skeptický výraz z obličeje. „Co teď teda uděláme?“

„Zadáme jeho jméno do NCIC. A pokud se tam nechytíme, půjdeme s tím na Interpol. Musíme si poslechnout záznam telefonního rozhovoru a zjistit, jestli tam má akcent. A prohodím pár slov s lidmi za řekou a zjistím, jestli Agentura Cl něco na Heismanna má.“

„Tady v tom faxu se říká, že zaměňuje ‚w‘ a ‚v‘.“

„To se Němcům stává. Tak to bude Heismann.“

„A nechcete to přece jen ukázat panu Hallorymu?“

„Nechci, slyšel jsi, jak se mnou dneska ráno mluvil.“

„No, vlastně neslyšel.“

Swamp po něm vrhl vražedný pohled. „No tak dobře, tak neslyšel. Stačí, když řeknu, že sršel sarkasmem. Vzteklý už při pomyšlení, že jsem vůbec ve hře. Patrně mu uniklo, že my jsme se nevnucovali, že oni volali nás.“

„Ano, pane, ale s veškerou úctou, jestli se s tím Heismannem chceme opravdu někam dostat, musíme se podle mého názoru vrátit k ÚOP. A trvat na tom, aby se na to podívali. Jestli jsme se trefili, pak bezpečnost projevu před společným shromážděním spadá pod Tajnou službu.“

Swamp se usmál: „Máš naprostou pravdu. Ale nejdřív chci mít písemnou zprávu od Halloryho s prohlášením, že ten původní přepis je zcela bezvýznamný. Jestli se ukáže, že jsme s tím Heismannem šlápli vedle, bude to náš konec. Ale jestli na ní něco bude, pak se určitě obrátíme na Službu, ale asi ne na Halloryho.“

„A když to vykrystalizuje,“ pravil Gary, „budete mít tu zprávu.“

„A?“

„A tím pádem Halloryho v hrsti.“

Swamp zazářil: „Koukám, že ti to zapaluje. Teď strčíme to jméno do systému. Začni u NCIC. Já se mezitím trochu poptám v Agentuře.“

Jäger Heismann stál v předním salonku honosného řadového domku. Vlastně ani nestál, ale opíral se o opěradlo neuvěřitelné ohavného čalouněného křesla. Prohlídka s realitním agentem byla únavná a nepříjemná, zejména chůze po příkrých schodech nahoru a dolů. Ale teď už to měl za sebou a byl oficiálně „vlastníkem“. Agent cosi blábolil o zapojení telefonu, ale Heismann byl proti. Rozhodně o žádný telefon v domě nestál.

Rozhlížel se po malé místnosti a pozoroval smítka prachu vznášející se v slunečním proudu pronikajícím sem širokými okny. Půdorys byl jednoduchý. Vstupní dveře dvojdomku byly na čelní straně budovy těsně vedle sebe, tři schůdky nad chodníkem bez předzahrádky. Domek měl malou přední halu, vlevo schody nahoru, vpravo obývací pokoj. Přímo naproti vedla chodbička do kuchyně a jídelna byla hned za obývacím pokojem. Nahoře se rozkládaly tři ložnice. Jedna, ta hlavní, byla vzadu, nad jídelnou a kuchyní; měla střešní okno, vybavenou koupelnu a dvě další okna, z nichž jedno vedlo na ulici a druhé na dvorek. Další dvě ložničky na přední straně byly mnohem menší a sdílely jednu koupelnu.

Druhá polovina dvojdomku byla podle všeho zrcadlovým obrazem prvního. Dvojdomky měly společný zadní dvorek, uprostřed rozdělený a po stranách a vzadu oplocený sto osmdesát centimetrů vysokým dřevěným plotem. Stejnou část obou dvorků zabírala garáž pro dvě auta a za zadním plotem vedla cesta. Přes cestu stála další řada prakticky identických cihlových domů a garáží. Všechny hlavní místnosti měly malé krby, ale agent horlivě vysvětloval, že ani jeden není funkční, vyjma krbu v obývacím pokoji, a i ten je pouhou napodobeninou a topí se v něm plynem. Dům měl malinkou krytou zadní verandu, od níž vedly schůdky na zadní dvorek, vzhledem k zimě naprosto holý. Všechny pokoje, kromě hlavní ložnice, byly vybaveny nábytkem. V hlavni ložnici, která očividně čekala na jeho sochařské studio, byly jenom holé stěny.

Byl tam i sklep, částečně vycementovaný, na němž stál kotel na topení a teplou vodu, pračka a motor ke klimatizaci. Zbytek podlahy byl hliněný a vedla odtud dvě okénka na úroveň chodníku, z nichž jedním byla skluzavka na uhlí, která pocházela z dřívějších dob. Na půdu vedl poklop, ale Heismann agentovi řekl, že o půdu nemá žádný zájem. Pokud by okno na střechu v hlavní ložnici nevyhovovalo, musel by si ji prohlédnout, ale v současném stavu na to neměl rozhodně ani pomyšlení. Přemístil se před křeslo a velmi opatrně se do něj ještě v těžkém zimníku, homburgu a nadměrně velkých slunečních brýlích posadil. Kdyby se sem v této chvíli podíval někdo zvenku, spatřil by výjev přímo magrittovský.

Mutaib byl překvapivě klidný, když mu Heismann před chvílí volal z veřejného telefonu ve stanici metra. Kupodivu zastával názor, že zabití policejního důstojníka falešnému plánu jenom prospěje a zajistí, aby vládní úředníci sedli návnadě skutečně na lep, zejména když jim Heismann jednotlivé body názorně pospojoval. Heismann se snažil, aby se Arab nedovtípil nic o jeho zraněních, a upozornil ho, aby se po dnešku, kdy zapojil do hry druhou část návnady, připravil na to, že se bude o něj zajímat Interpol. Mutaib ho ujistil, že jejich člověk dává pozor. Také mu oznámil, že „balíček“ už dorazil do Spojených států a do konce týdne projde celnicí v baltimorském přístavu. Dodávka sochařských nástrojů a dalšího speciálního vybavení, které Heismann požadoval, měla přijít dnes odpoledne těsně před setměním. První dodávka mramoru se plánovala na příští pondělí a samotný „balíček“ dorazí v úterý sedmnáctého těsně před uzavřením kapitolské oblasti. Podrobnosti o způsobu doručení obdrží den předtím. Zatím šlo tedy všechno hladce. Bezpečnostní předinaugurační přípravy byly úslužně zveřejňovány v potěšujících podrobnostech, ale zatím žádná z nich negativně neovlivnila Heismannovy plány.

Čekala ho ještě zevrubná prohlídka okolí, aby mohl naplánovat dvě nebo tři únikové cesty. Musel také připravit dům na příjezd zbraně, zejména střechu a podlahu hlavní ložnice. Musel tu vytvořit přijatelnou imitaci sochařského studia a k tomu potřeboval nějaké nářadí, stavební materiál a možná i žebřík. A kromě toho musel zjistit, jak často v této oblasti hlídkuje městská policie. Vzhledem k tomu, že chtěl bezodkladně vyřídit svůj problém se sestrou, byla pro něj skutečnost, že je zbraň v zemi a čas se krátí, v této chvíli druhořadá.

Toužil už mít za sebou celou tu otravnou maškarádu – paruky, vousy, brýle a neforemné oblečení. Ale musel ještě chvíli vydržet, dokud ho neuvidí sousedé, nezjistí, že jde o samotářského umělce, a nepřestanou se o něj zajímat. Slabiny ho dosud bolely a zanícené nervy, o nichž nikdy neměl ani tušení, spojovaly potlučená varlata s body hluboko v jeho břiše. Přemýšlel o tom, jestli by kopnutí do ženských třísel nadělalo stejnou paseku. Možná to s trochou štěstí bude moct vyzkoušet. Začal opět zhluboka dýchat v naději, že bolest ustoupí.

Bertie zavolal chvíli po čtvrté. Swamp zvedl sluchátko zabezpečeného telefonu. Bertie začal otázkou. „Narazil jsi na toho Heismanna v celostátní databázi?“

„Negativní,“ odpověděl Swamp. „Na něco jsme sice narazili, ale nic z toho nevypadalo na našeho člověka. Jak jsem se dnes ráno zmínil, myslím, že jde o Evropana. Možná o Němce.“

„To opravdu jde, pokud je to on. Pošlu ti zabezpečený fax s podrobnostmi a jednoho kandidáta bychom měli. Heismann Jägera. V době pádu Berlínské zdi nižší operativec. Ihned poté se s některými ze svých sovětských pánů vrátil do’rodiny‘ a znovu se vynořil v západní Evropě jako nižší šarže FSB.“

„FSB, co to je?“

„Ruská federální státní policie. Víš, nástupce KGB. Měl za úkol pronásledovat ruské podnikatele, kteří utekli za hranice a ze své drahé vlasti si na památku odnesli nějakou hotovost.“

„Vlivný člověk?“

„Ne, snad ani ne. Jeden z těch mládenců, kteří tancují kolem ohně, ale nikdy neriskují setkání se skutečnými plameny. Když Ivanům došly finance, přešel do muslimského podzemí v Hamburku. Tam o peníze pochopitelně nouzi neměli. Patrně pracoval jako vymahač, sledoval firmy a konfidenty, ale nikdy neprovedl nic tak významného, aby po jeho stopě vyrazily evropské tajné služby. Mluví hovorovou angličtinou.“

„Jak to?“

„Sirotek. V útlém věku se ho ve Frankfurtu ujal jeden americký seržant leteckých sil. Zřejmě mluví americkou angličtinou. Muslimští fanatici se po něčem takovém můžou utlouct. Jako teenager odjel do Berlína a dále na východ. Rusové a východní Němci byli nad jeho americkými kontakty a jazykovými schopnostmi u vytržení.“

„Vědí, kde se právě nachází?“

„V této chvíli ne, což je mírně překvapivé. Kladu důraz na průměrnou úroveň toho člověka, Swampe – není to žádné eso, žádný Carlos ani Šakal. Dnes odpoledne jsem mluvil s německou BND. Jejich centrála BVS vede Heismanna jako nacistického sympatizanta. Touží po ne tak dávné nádherné minulosti, kdy Němci byli Němci a celý svět se před nimi třásl. Pro islámské fanatiky je to důvěryhodný externista, ale nikdy nepatřil k lidem, kteří kladou nálože pod náklaďáky nebo na vyslanectví. Prý uchovává hromadu památek na nacistickou minulost, ale dokonce i odborníci tajných služeb na neonacismus tvrdí, že Heismann není typ, který by provedl nějakou významnou věc. Mluvka, čekající na velkou příležitost.“

Swamp se zamyslel nad oněmi čtyřmi jmény. „Tu a tam,“ prohlásil, „jsou právě takoví nejnebezpečnější. Dojdou k závěru, že jednoho dne musejí něco dokázat, něco významného. Přijdou odnikud a nadělají spoustu škody. Vzpomeň si na Leeho Harveye Oswalda. Nebo na pachatele bombových atentátů. Kdo o nich předtím slyšel?“

„Jistě. Je to ten člověk, který oddělal přítele zdravotní sestry?“

„Myslíme si to, ale tím neříkám, že máme skutečně nezvratný důkaz. Taky si myslím, že je to ten člověk z původního přepisu.“ Swamp krátce zopakoval, jak případ pokročil od chvíle, kdy spolu naposledy mluvili.

„‚Bomba, bomba, bomba‘,“ skandoval Swamp. „Podle mě dostal od někoho prachatého nějaký úkol.“

„Zpráva o stavu Unie? Nebo by to taky mohl být letošní projev před společným shromážděním obou sněmoven, ne?“

„Taky.“

„Proč sakra ne inaugurace?“ podivil se Bertie. „Když už se tu hodlá předvést, proč ne teď? Dostat starou vládu i novou jedním vrzem? Hlavy by jen lítaly.“

„Možná proto, že je inaugurace nejchráněnější událostí na této planetě,“ vysvětloval Swamp trpělivě. „Bylo by to moc těžký oříšek. Ale projev před společným shromážděním? O pouhý měsíc později? Až možná pozornost ochranky trochu poleví? Rafinované, ale proveditelné.“

„A Hallory se svými lidmi na ÚOP pořád trvá na svém, že je to světluška?“

„Oni ještě asi nevědí o Heismannovi, ani o tom, že jsme získali návaznost, i když chatrnou, na původní přepis.“

„Pořád je tu, Swampe, možnost, že jsme šlápli vedle,“ upozorňoval Bertie. „Ten chlap je přece jen na tak velkou věc trochu nízká šarže.“

„Co tím chceš říct?“

„Jestli je to on, pak za sebou musí mít pořádný balík peněz,“ vysvětloval Bertie. „A všichni víme, kdo stojí za hromadou peněz, určených v těchto časech na napadení Ameriky.“

„A?“

„Jenom si tak myslím, že jestli chceš, aby tvá teorie vypadala přesvědčivěji, měl by ses poohlédnout po nějakých spojitostech mezi naším člověkem a Araby. Dáš vědět městské policii, že znáš jeho jméno?“

„Byli poměrně ochotní, tak ano. Na rozdíl od mých bývalých spolubratři ze Služby.“

„No jo, dělej, jak rozumíš. Ale zachovej mě v obraze, ano?“

„Určitě, Bertie, a díky za informace.“

Zavěsil, zavolal k sobě Garyho a ve stručnosti ho seznámil s novinkami od Bertieho. „Dostaneme k tomu zabezpečený fax? A mimochodem, jak to vypadá s písemným vyjádřením od Halloryho?“

„Zatím nijak, ale paní VanMetreová volala, že se chce sejít.“

„No vida. A proč? Kdy?“

„Dnes večer. A proč, to mi nesdělila.“

„No tak ji zavolám,“ řekl Swamp.

„Co uděláme v případě, že něco na toho Heismanna vydolujeme?“

„Všechno, co zjistíme, předáme ministerstvu spravedlnosti.“

„Nebudeme na případu pracovat? Postoupíme to trestnímu stíhání?“

Swamp zavrtěl hlavou. „Ne. Staré pravidlo Tajné služby. Chceme ty bestie chytit. Ale vždycky budeš potřebovat ještě někoho, kdo je vyřídí.“

Heismannovi se konečně natolik ulevilo, že nastoupil do své minidodávky a zamířil na okraj města. Počkal, dokud se dopravní špička nerozptýlí z velkých městských ulic, a pak strávil hodinu maskováním. Teď měl bílou paruku, huňaté bílé obočí, brýle s tlustými skly a s malinkou centrální skulinkou pro normální vidění, tmavý převlečník, rukavice a měkký francouzský baret. V ruce držel vycházkovou hůl. Pod volným kabátem měl na těle připevněnou nádržku s kapalinou k taseru. Dojel naConnecticut Avenue, pak zahnul doprava a Tildenem dolů k parku Rock Creek, pak Porterovou a zpátky na Connecticutskou. Jezdilo stále dost automobilů, takže i pozdě večer nebude jeho dodávka ničím nápadná. Z nejvyššího místa Tildenu zahlédl její dům, ale široko daleko neviděl žádného policajta. Cestou k dolní části parku a znovu při vjezdu na Quebec Street, ulici, na níž bydlela, pátral po známkách policejní hlídky. Ale na první pohled nic neviděl. Tak dobře, nechtějí být nápadní, pomyslel si, když zahnul tentokrát doleva na Ordway Street, kde zaparkoval před jedním z činžáků.

Kdyby to bylo jako v Německu, pak tu měli jeden tým, který by byl všem na očích, a několik dalších skrytých. Policejní auto by okázale parkovalo před jejím domem nebo někde na ulici. A další tým by hlídal v nejspíš neoznačeném autě zaparkovaném na příjezdové cestě k některému ze sousedních domů. Určitě ne žádný pohotovostní vůz televizní, ani telefonní společnosti. Možná pár lidí na pozemku nebo přímo v domě. Jenomže bylo chladno a Amíci jsou blázni do aut. Sázel se na nějaké alternativní vozidlo. Možná schované na dvorku, možná dokonce v garáži. Nebo na příjezdové cestě k některému z přilehlých domů.

Na chvíli se zastavil, aby si ujasnil situaci. Vyhrožoval jí. Podle novin byla propuštěna za podmínky, že zůstane ve městě. Pod policejní ochranou. Byla buď podezřelou ve věci útoku na onoho policistu nebo příští obětí – obojím být nemohla. Kdyby byla podezřelá, byla by stále ve vazbě. Takže tedy byla návnadou, že jo? Proč ne. Pošimral jejich síť svým telefonátem. Jestli byla dosud v domě, pak to znamenalo, že si chtějí hrát.

Řekl Mutaibovi, že policie rozjela vlastní podvod, protože on nejlíp ví, pod kterým kamenem v parku sestru pohřbil. Zdálo se, že Mutaib mu věří, dokonce varoval Heismanna, aby nenaletěl na očividnou past. Heismann smečoval stejným varováním: Mutaib by měl držet své lidi od sestřina domu. Arab souhlasil bez námitek. Heismann se ve tmě usmál. Šach.

A teď by se měl trochu projít. Bělovlasý stařeček s vycházkovou holí se vydá vratkým krokem po Quebec Street a obhlédne situaci. Seřídil taserovou nádržku a zapnul nabíjecí jednotku. Walther vložil do vnější kapsy kabátu a ještě jednou se ujistil, že mu nikde nevyčnívá. Z tašky na pravém předním sedadle vytáhl dvě lanka s karabinkami. Jestli mu to vyjde, pošle sestře jednoznačnou zprávu. Policie se nikdy nebál, ale mohl donutit sestru, aby se zamyslela nad tím, jestli ji dokážou uchránit. Pak už by mohla sakra vyklidit prostor. Potřeboval to ze dvou důvodů. Chtěl policajtům předhodit kromě sebe ještě někoho, koho by mohli honit, a kromě toho chtěl, aby setřásla policejní ochranu. Pokud uteče daleko, bude ze hry. V opačném případě by ji dokázal jistě najít a jednou provždy tento problém vyřešit.

Za pět minut zahýbal na Quebec Street na opačné straně, než stál sestřin dům. Chodníky tu byly hrbolaté, nadzvedávané kořeny mohutných stromů lemujících ulici. Domy po obou stranách ulice byly solidní, ale staré, postavené pravděpodobně ve čtyřicátých letech dvacátého století nebo i dříve. Měly laťkové ploty, udržované trávníky, ozdobné keře a široké automobily parkované na ulici nebo na příjezdové cestě. Každý měl zřejmě vlastní garáž a ve všech domech se svítilo, a tedy bydlelo. Pouliční lampy stály pouze na křižovatkách, takže většina světla na ulici pocházela z osvětlených domů.

Dával si načas a snažil se odvést slušný výkon, hůlkou nejenom ťukal, nýbrž za její pomoci obcházel pečlivě hrboly na betonu. Doufal, že se na něj nevyřítí se zběsilým štěkotem nějací psi, ale i s tímhle by si uměl poradit za pomoci plechovky pepřového spreje zabudované v horní části vycházkové hole. Jeden rychlý stisk a rukojeť odskočí z plechovky připravené k útoku. Za starých berlínských časů míval hůlku s podstatně nebezpečnější náplní než pepřový sprej. Ale to už byla dávná minulost, bohužel.

Než konečně uviděl policejní auto, došel až k malému ohybu na pravé straně Quebec Street. Parkovalo na jeho straně ulice a uvnitř černobílého automobilu policejní hlídky se proti jakémusi vnitřnímu nazelenalému světlu rýsovaly pouze dvě hlavy. Nejspíš monitor počítače. Zastavil se za rozložitým kmenem mohutného stromu a několik minut se jenom díval. Viděl ohýnek zapalovače a pak na straně spolujezdce vyletěl do chladného nočního vzduchu z okna obláček kouře. Báječně, tak tohle bylo naprosto jasné. Otázka nyní zněla, kde se skrývá ten utajený tým? Pokračoval v chůzi po chodníku směrem k policejnímu autu. Druhý tým by měl být na dohled od prvního a přitom ještě schopný hlídat dům. Viděl teď na přední a pravou stranu sestřina domu, ale její příjezdová cesta byla prázdná. Bylo jasně vidět skupinu cedrů a rozsvícené světlo na přední verandě. Opět se zastavil. Světloz verandy by všechny v cedrovém hájku oslepovalo. Druhý tým – bude tedy kousek dál po příjezdové cestě? Jenomže tam by neviděl na první tým. Nebo stáli na některé z okolních příjezdových cest.

Předstíral, že si musí odpočinout, rozhlížel se kolem a přes křoví zkoumal co nejpečlivěji všechny příjezdové cesty. Také se mohli usadit v některém z oněch domů. To by bylo ideální místo. Obešli by se bez automobilu a navíc by byli ve vizuálním kontaktu s hlídkovým vozem. A právě teď ho pozorují. Když si v duchu představil teleskopické vlasové kříže anebo laserové puntíky poskakující mu po zádech, zachvěl se zimou. Nedopouštěl se právě obrovské chyby? Nelezl skutečně přímo do pasti?

Setřásl podobné myšlenky a vydal se opět kupředu. Washingtonská policie? Kdo by si s ní lámal hlavu! Nacházel se přibližně patnáct metrů od hlídkového vozu a z okénka vystupovaly kouřové obláčky s takovou pravidelností, jako by jimi někdo posílal kouřové signály. Teď už byla dobře vidět záře z počítačové obrazovky na palubní desce. Určitě dva lidé, žádný další. Člověk na sedadle řidiče se sesunul na sedadle o něco níž než spolujezdec. Všechna okna pootevřená. Světelný majáček na střeše se třpytil rosou. Přendal si hůl do druhé ruky a pravou ruku sevřel kolem taseru. Vysunul odjišťovací páčku a v duchu už cítil, jak se tato nevelká hranatá věc rozechvěla letální energií.

Sedm metrů. V levém postranním zrcátku není vidět žádný obličej. Z auta slyší mumlání vysílačky a pod přihrádkou vidí zastrčenou brokovnici. Co řidič – klimbá? Ten druhý zuřivě kouří, obláček za obláčkem. Štiplavou tabákovou vůni ulpívající v nehybném nočním vzduchu. Kuřák má na hlavě čupřinu vlasů – žena? To by byla trefa. To by se mu líbilo ještě víc. Periferním viděním pátral po nějakém náznaku, že sem některé auto nepatří, ale všechna byla pokryta rosou. Nejbližší domy měly staženy rolety nebo žaluzie. Došoural se k policejnímu autu, mžoural zpod ohyzdných brýlí, sehnutý v úsilí, aby jeho pohyby působily ještě bolestněji. No ano, řidič si zchrupl. Černoch s dvojitou bradou opřenou o prsa. Jeho parťák byla skutečně žena, také černoška. Ve světle z počítačové obrazovky si četla jakousi brožovanou knihu. Zastavil se u auta, ale nikdo si ho kupodivu nevšímal. Vytáhl taser, držel ho podél kapsy kabátu a pak energicky bouchl holí do kapoty.

Řidič se s trhnutím probudil, žena upustila knihu a oba na něj vyjeveně upřeli oči.

„Komunisti?“ zeptal se ve výtečné imitaci nevrlého stařeckého hlasu. „Sledujete ty zatracené komunisty?“

Řidič, který stále mžoural ve snaze se probudit, mrkl na svou kolegyni, ta se uvolnila a sundala ruku ze služebního revolveru. Heismann opět zabouchal do auta a řidič stáhl na své straně okénko dolů.

„Co říkáte?“ zeptal se.

„Komunisti!“ zaječel Heismann. „Jsou všude. Všude! Musíte bdít! Jsou to ďáblové! Už sem jdou. Brzy tu budou!“

Řidič, nejdřív nepříjemně překvapený, nyní poulil oči na jakéhosi poloslepého staříka brebentícího cosi o komunistech, a mrkl na svou kolegyni, která se snažila potlačit úsměv.

„To víte, že ano, pane,“ přitakal řidič. Přes značnou nadváhu to byl mladý muž v tak těsné uniformě, že mu málem odletěly knoflíky. „Máme to pod kontrolou, pane,“ říkal přesvědčivě. „Můžete jít klidně domů. My ty parchanty pochytáme.“

Heismann se napřímil a souhlasně přikyvoval. „Dobře,“ skřehotal. „Velmi dobře! Opatrnosti není nikdy nazbyt. Komunisti jsou všude, to víte.“ Rozhlížel se pozorně po celé ulici, jako by kvůli komunistům, přičemž naposledy prozkoumal okolí, jestli neobjeví další policejní tým. Ale žádné z nedalekých vozidel nejevilo o jeho malé představení zájem. A tak se znovu sklonil, za řidičovým krkem zamířil taser, vypálil jednu dávku na ženu a ze strany jí do krku poslal pramínek tekutiny tenký jako jehla, který ji hodil stranou, praštil s ní o přední dveře a pak znovu o sedadlo, přičemž jí hlava hlasitě narážela do opěrky hlavy. Než stačil obtloustlý řidič zareagovat, Heismann mírně poodstoupil a znovu vypálil, zasáhl ho do levého spánku, a jen taktak netrefil zpětným proudem vlastní ruku. Řidič začal škubat rukama a nohama, vyrážel dusivé zvuky, jeho tělo vypadalo jako loutka, jejíž vodič spadl za záclonou ze stoličky na zem, a nakonec sebou praštilo o levé přední dveře.

Heismann zachoval původní postoj, sklonil se k okénku na řidičově straně, jako by stále mluvil dovnitř k oběma policistům, ale místo toho se rozhlížel pomalu a rozvážně kolem a napůl čekal, že z nejbližšího křoví vyrazí skupina rozzuřených policajtů nebo že z vysílačky uslyší nějaké vzrušené výkřiky. Ale byl absolutní klid. Policistka měla očividně potíže s dýcháním. Čelisti se jí hýbaly, ale nevycházel žádný zvuk. Heismann se natáhl do automobilu, uvolnil všechny dveře, zadní dveře si otevřel a vlezl dovnitř. Stejně jako u německých policejních vozů ani zde stropní světlo nesvítilo.

Dveře nechal pootevřené a posadil se na zadní sedadlo za řidiče. Mezi předními a zadními sedadly byla drátěná zástěna s plexisklovými vložkami v místě, kde by měli policisté na předních sedadlech za normálních okolností záda. Vytáhl dvě levolorová lanka a prostrčil je středem sítě. Vystoupil, natáhl se přes přední sedadlo k vypínači počítače, vypnul ho a vnitřek policejního automobilu potemněl. Pak zručně vyrobil oprátky, přetáhl je policistům přes hlavu, umístil pod bradu a utáhl, ale ne příliš pevně. Na pravé straně oprátky vytvořil smyčku a utahoval ji tak dlouho, dokud se nezařezávala krkům policistů do masa. Pak prostrčil druhý konec lanka sítí dozadu, zalezl na zadní sedadlo a přivázal je k držákům opěrky pro hlavu.

Muž byl zcela mimo, ale žena si byla vědomá všeho, co se dělo, a oči se jí rozšířily strachem. Tak vidíš, ty fízlovská Fraulein, pomyslel si. Klidně bych vás mohl oba uškrtit a ty bys proti tomu nic nezmohla. Ale to by způsobilo strašný poprask. A nic takového v této chvíli nepotřebuju. Jeden mrtvý policajt bohatě stačí. Ale necukat se, hein?

Ještě jednou se kolem sebe rozhlédl, aby se ujistil, že se sem nikdo nežene, vytáhl jim želízka, protáhl je volantem, mužovo pravé zápěstí připoutal k ženině levé ruce, a tak je efektivně uvěznil v automobilu. Mají pochopitelně klíčky, jenomže účinky taseru jim pořádně zkomplikují každý pokus o tak primitivní záležitost, jako zasunout klíček do zámku. Hlavou mu blesklo, že by mohl založit v autě požár a sledovat, nakolik jejich pud sebezáchovy překoná ochromení. Usmál se pod vousy. To by strýček Karl, Němec jaksepatří, určitě udělal. Ale měl před sebou ještě jeden úkol a ohníček by mohl vyburcovat sousedy. Každopádně druhořadá Polizei, odfrkl si opovržlivě. Jestli tu měli ještě nějaký tým, tak ten stoprocentně také živil blechy.

Vystoupil a zavřel dveře. Opět se sklonil a předstíral, že s nimi mluví, pro případ, že by někdo z některého domu vyhlédl, pak jim na rozloučenou zamával a odcházel ulicí o trochu svižnějším krokem, než přišel. Ulicí přijíždělo auto, ale dřív, než dorazilo k němu, uhnulo na příjezdovou cestu. Kráčel po opačné straně ulice, než stál dům, před nímž právě vystupovali z auta. Nejspíš si ho vůbec nevšimli.

Před serpentinami Quebec Street se otočil. Stále ještě viděl horní polovinu sestřina domu. Ve dvou oknech nahoře se svítilo. Ložnice a koupelna, pokud si pamatoval. To by šlo. Sestoupil s chodníku a postavil se před velký automobil zaparkovaný ve stínu rozložitého stromu. Nekonečnou minutu čekal, sledoval okolí a pozorně naslouchal, jestli si někdo nevšiml, co se stalo v policejním voze, ale okolí bylo zcela bezstarostné. Slyšel vzdálený hukot dopravy po Connecticut Avenue a z nedalekého domu cosi, co mu připomínalo zvuk televizního přijímače. Výborně, pomyslel si.

Vytáhl walther, opřel si ho o postranní řidičovo zrcátko a pozorně zamířil na okna sestřina domu v prvním patře. Ložnice, nebo koupelna? Koupelna. Je tam víc skla. Na pistoli to byla pochopitelně příliš velká vzdálenost, ale jemu naprosto stačilo trefit se do domu. Nefoukal žádný vítr, ještě jednou se tedy rozhlédl kolem, aby se ujistil, že nikdo nestojí ve dveřích a nevejrá na něj, nastavil mušku pistole do jedné linie s oknem koupelny, asi o dva centimetry nadzvedl hlaveň a pečlivě vypálil dvě rány. Pak vložil walther do kapsy a vykročil svižným krokem po Quebec Street ke Connecticut Avenue, upustil od celého předstírání stařecké kulhavé chůze a hůl zastrčil do podpaždí jako poddůstojnický výcvikový pendrek. Zaznamenal, že se za ním na Quebec Street začala na některých předních verandách rozsvěcet světla, v příští minutě přešel na semaforu přes Connecticut Avenue a během dalších dvou minut nasedl do minidodávky.

Fraška, říkal si cestou odtud. Washingtonská policie nezůstala své pověsti nic dlužna: byla k popukání. A až najdou oba policisty z hlídky, dojde to snad i té sestře. Kdyby měl po ruce telefon, zatelefonoval by jí a zeptal se, jak se cítí.

Setkali se v ústřicovém bufetu Old Ebbit Grill na Patnácté ulici, blok od Bílého domu. Swamp, který tu znal vrchního, požádal o stůl pro dva na dvacet minut a slíbil, že ho kdykoli poté podle potřeby uvolní. Lucy, elegantní v kostýmku z šedého hedvábí, způsobila cestou k bufetu, který stál na konci rychle se zaplňující jídelny, menší rozruch. Swamp přišel o pět minut dřív a měl před sebou sklenku vína. Lucy si poručila vodku s ledem a kouskem citronové kůry. Po číšníkově odchodu vytáhla ofrankovanou úřední obálku.

„Tady máte své písemné vyjádření,“ podávala mu ji.

Obálka nebyla zalepená, a tak ji Swamp otevřel a přečetl si příslušný paragraf, který Hallory sestavil ze šroubovaných neosobních tvarů. „Bylo rozhodnuto, že původní přepis nenaznačuje hodnověrnou hrozbu prezidentově bezpečnosti, a tak není ze strany Tajné služby na Úřadu pro zvláštní vyšetřování požadována v této záležitosti už žádná další činnost.“ A bylo to. Zpráva byla nicméně podepsána Lucy VanMetreovou, na pokyn jejího nadřízeného. Swamp se usmál. Hallory tím, že ji donutil dopis podepsat, chránil sám sebe. Kdyby se tato záležitost někdy stočila do klubíčka a prskla po něm jedovatou slinu, vždycky to mohl svalit na Lucy. Podíval se na ni a ona se na něj s porozuměním usmála.

„Díky za to, že jste to přinesla,“ strkal vyjádření do kapsy. „Starým zvykům se těžko odvyká.“

„To umím pochopit,“ odpověděla. Číšník jí přinesl její vodku.

„Máte skutečně v úmyslu předstoupit s tímto problémem na společné schůzi?“

„Když budu muset,“ odpověděl. V místnosti bylo tolik šumu, že si mohli dovolit hovořit soukromě i na tak veřejném místě.

„Pak asi máte víc informací, než jste předložil panu Hallorymu dnes ráno?“

Přikývl. „Když Hallory odmítl povolat forenzní tým FBI,“ vysvětloval, „zkontaktoval jsem pár zdrojů z předchozího života. Podle mého názoru máme teď i jméno a jakýs takýs obličej, který můžeme přiložit k přepisu.“

„No páni,“ nadzvedla obočí. Ledově modré oči překypovaly zájmem. Swamp si vzpomněl na to, co mu Bertie o La Mambě prozradil, i na jeho odhad, že i jako Halloryho zástupkyně bude nepochybně zastávat své vlastní zájmy. Podepsala zprávu. Pokud Swamp znal novou a závažnou informaci, měla o ni skutečný zájem.

„Totiž,“ podotkl. „Není to žádný nezvratný důkaz, ale podařilo se nám zjistit souvislost mezi původním přepisem a hlasem na zprávě, kterou nechal na záznamníku Connie Wallové – poté, co zabil nadporučíka. Městští policisté napíchli sestře s jejím dovolením telefon. Myslíme si, že je německé národnosti.“

Upila trochu vodky. „Používají ji jako návnadu k tomu, aby chytili vraha policisty?“

„Ano.“

„Víte ještě něco o tom Němci?“

Přikývl. „Můžu vám ráno poslat zabezpečenou linkou fax. Pak budete mít to, co máme my. Teď už nám pochopitelně zbývá jenom ho najít. Dostaneme podobiznu od Interpolu, ale je jasné, že jestli byl na klinice, nechal si obličej změnit. V každém případě to stojí za pokus.“

Položila sklenku a chvíli se dívala stranou. Z profilu byl její obličej samá přímka a úhel. Nápadné lícní kosti. Rovný, ostře řezaný nos. Plné rty, ale ne zas moc. Ruce elegantně dlouhé s jemně tvarovanými prsty a vyleštěnými nehty neutrální barvy. Povšiml si, že nenosila žádné prsteny ani klenoty. Neměla ani hodinky. Měla neuvěřitelně krásné vlasy a cítil touhu se jich dotknout.

„Povolil vám váš nadřízený v ÚZV vyšetřování?“ zeptala se. „Nad rámec první fáze?“

„To je Tad McNamara,“ upřesnil. „A ne, ještě nepovolil.“ Přemýšlel, kam tím asi míří.

„Poskytl jste mi tedy informaci. Proč? No jasně, teď můžete tvrdit, že na tom spolupracujete se Službou, i když to pan Hallory ve skutečnosti odmítl. A s tím už můžete ovlivnit osud této záležitosti na ÚZV, že?“

Přiťuknul si s ní. Rovnou do černého.

Přikývla. „To nebylo hloupé. Budete chtít spolupracovat přímo se mnou? A já na oplátku udělám dvě věci: Za prvé, odpovím panu McNamarovi na nevyhnutelné otázky. A za druhé ve vhodnou dobu vyjednám u pana Halloryho, aby na tuto záležitost uvolnil další lidi. Pochopitelně za předpokladu, že obstaráte konkrétní důkazy.“

„Platí,“ přijal bez rozmýšlení. „A prosím pochopte, že jsem této záležitosti nepropadl do té míry, že bych nedokázal připustit svůj omyl. Jestli se celá ta věc sesype, odstřelím ji sám.“

„Výborně, pane Morgane. Však jsem také o vás slyšela, že se s vámi dá jednat.“

A od kohopak? podivil se Swamp. „Pročpak je Hallory v této záležitosti tak neoblomný?“ zajímal se.

„No tak především je nad hlavu zavalený problémy s inaugurací,“ dopíjela drink. „Což je, jak si jistě vzpomenete, noční můra všech bezpečnostních pracovníků.“

„Co hlava, to cíl, jak říkají s oblibou ozbrojené složky.“

„Přesně. My se tam snažíme omezit přístup a kompletně celý Washington se naopak snaží nacpat dovnitř.“

Zavrtěl hlavou. „Bližší košile než kabát,“ zabručel. „Dobrou zprávou pro mě je, že já tím pádem mám trochu času. Projev před společným shromážděním bude až za měsíc. Na rozdíl od vaší záležitosti.“

Chvilku kroužila kostkami ledu ve skleničce. „Cosi se o vás šušká, pane Morgane,“ a opět se dívala jinam. „Zejména o dni, kdy jste odcházel z aktivní služby do důchodu.“

Swamp neřekl ani slovo. Vyčkával.

„Skutečně se to přihodilo?“ zeptala se. „Že s vámi šla žena na oslavu vašeho odchodu do důchodu a pak vám oznámila, že vás opouští?“

Swamp se pro jistotu nepokoušel promluvit nahlas a jenom kývl. Ještě nikdy mu to nikdo neřekl tak otevřeně do očí.

„A pak…“

„Ano.“

Zamrkala a několik vteřin mlčela. Pak se předklonila. „Nehodlám se rýpat v emocionálních jizvách, pane Morgane. Já jenom, že podle některých lidí je Hallory absolutní ňouma. Ale není. Možná je teď zavalený prací, ale není ani neschopný, ani lhostejný šéf.“

„Pamatuju si ho z dob, kdy byl ještě nadějný úředníček na vedení. Nepovažuju ho za žádného pitomce.“

„No tak možná chápete, že je skutečně hluboce přesvědčen, že ohromné nadšení, s jakým přistupujete k oné přepisové záležitosti, má alespoň částečně na svědomí váš návrat z životní pustiny života do vládních služeb. A že události onoho dne možná malinko zatemnily váš úsudek.“

No nazdar, pomyslel si Swamp. „A v jakém slova smyslu?“ otázal se.

„V tom smyslu, že byste mohl přikládat nepřiměřený význam problému, jako je tento, jenom proto, abyste zůstal ve hře.“

„Poslal vás za mnou s tímto vzkazem, slečno VanMetreová?“

„Ne,“ odpověděla okamžitě. „To ne. Tato schůzka byla můj nápad. Jenom abyste věděl, že neexistuje žádné spiknutí s cílem marginalizovat všechno, na co sáhnete. Není to žádný boj o území. Na to máme všichni příliš práce.“

„Dejme tomu,“ prohlásil a nemohl se dočkat, až se dostane na poněkud pevnější půdu. „To rád slyším. Budu vás informovat, tak či onak. Jak jsem řekl, pokud je to světluška, zaplácnu ji vlastní rukou.“

„Tak dobře.“

„A můj emocionální kompas je v těchto dnech vyrovnaný, slečno VanMetreová. Bez mučení přiznám, že se s nikým nescházím, ani jinak nestýkám. Děti jsou už velké a z toho, co se stalo s manželkou, obviňují mě. Kdybych byl trochu lepší manžel, nikdy by nebyla tam, kde byla, a tak dál. Takže se už nestýkáme. V podstatě jsem přišel o celou rodinu.“

Chvíli počkal, aby jí to došlo. „A je naprostá pravda,“ pokračoval, „že dosud pracuju, protože je to jediná věc, kterou umím, což mi onoho dne Sherry vyčítala především. Ale ten fakt mi rozhodně nijak nezatemnil úsudek.“

„Všechno?“ otázala se tiše. Swamp ji téměř ani nezaslechl.

„Cože?“ zeptal se.

„To bylo všechno? Mám na mysli případné pletky, alkoholismus, zneužívání – odcházela od vás jenom proto, že jste příliš pracoval?“

„Přesně tak,“ přitakal. „Byl jsem mnohem věrnější práci než jí. Tak to alespoň řekla.“

Povzdychla si. „Z etnického hlediska jsem německého původu, pane Morgane,“ prohlásila. „A racionální žena neodchází od muže, který příliš pracuje.“

A myslela to zřejmě vážně. Usmál se a překvapivě se mu ulevilo. „Tady máte svá fakta, slečno VanMetreová. Nejsem žádný cvok, alespoň ne víc, než ostatní z nás na místních federálních orgánech. Kdybych měl tehdy svůj odznak a zbraň, možná by se všechno vyvíjelo jinak. Ale neměl jsem. Takže se to nikdy nedozvím. Už ani necítím vinu, jenom smutek.“

Poměrně dlouho na něj zírala přes stůl. Pomyslel si, že při trochu něžnějším pohledu by se mohl muž v jejích modrých očích ztratit. Nakonec řekla: „Věřím vám, pane Morgane. A doufám, že se to všechno brzy urovná.“

„Já také,“ prohlásil a pak zahlédl vrchního, který prstem ukazoval na jejich stůl. „Bohužel, náš čas vypršel,“ konstatoval. „Díky za to, že jste přišla.“

Usmála se a on poprvé zachytil odlesk ženy, která možná žila za její stříbrnou maskou. „Zůstaňte v kontaktu, pane Morgane,“ vstala ze židle a vklouzla do svého kabátu. „A byla bych raději, kdybyste mi, prosím, říkal Lucy.“

Doprovodil ji kolem plně obsazených stolů. Vrchní kolem nich prošel s dvojicí mladých lidí a dvěma jídelními lístky a ve chvíli, kdy se míjeli, mrkl na Swampa spikleneckým chlapským pohledem. Zlatý voči, pomyslel si Swamp vyčerpaně. Než se nasoukal do kabátu a dorazil k předním dveřím, byla už Lucy dávno pryč. Než došlápl na chodník, zabzučel mu v kapse obleku mobil.

„Morgan,“ ohlásil se a odvrátil obličej od studeného větru prohánějícího se Patnáctou ulicí.

„Pane, tady Gary. Měl byste se vrátit do kanceláře.“

O patnáct minut později seděl Swamp na hraně svého stolu a Gary mu líčil večerní události z Quebec Street.

„Střílel na dům?“

„Dvakrát. Jedna střela proletěla oknem koupelny; druhá skončila v okenním rámu. Právě byla v koupelně. Pistole středního kalibru. Příliš velká vzdálenost na vážný pokus někoho uvnitř zasáhnout.“

„Tohle asi slečnu Wallovou příliš neuklidní,“ hádal Swamp. „A kde byl, proboha, tajný tým?“

„Parkoval u garáže, aby uviděl každého, kdo vyjde z parku. Odtud dvakrát očividně přišel; ale každopádně postrádal jakýkoli vizuální kontakt s viditelným týmem. A dokonce přeslechl i ty výstřely. Blaženě hnípali, dokud z baráku nevyrazila tryskem sestra. Pak našli kámoše omotané špagátkem jako kuřecí roládu. Carl říkal, že tam zkonili, co mohli.“

Swamp nedokázal potlačit úšklebek. „Tomu věřím. Ale každopádně je to pro nás další zpráva. Pořád po té sestře jde, což znamená, že je dosud ve městě.“

Vstal a začal rázovat mrňavou kanceláří a kolem nosu mu poletovaly výpary ze Chardonnay a Lucyina jemného parfému. „Kromě toho to potvrzuje můj dojem, že Connie Wallová toho ví víc, než nám řekla.“

„O čem?“

„O tom všivákovi, který chce útočit na Kapitol.“

„Co když to třeba ví, ale neví, že to ví?“

„Ani to není vyloučeno,“ souhlasil Swamp. „Taky je možné, že přece jen ví, jak vypadá, ale nedokáže si na to vzpomenout.“

„Na takového šoumena by si měla vzpomenout,“ podotkl Gary. „Nejdřív odrovná policajta jenom proto, aby mu nepřekážel, a za dva dny si to přihasí na ulici přímo k policejní hlídce a zneškodní další dva policajty. Dal tím jasně najevo, že je mohl taky odkrouhnout. A to všechno kvůli naší milé sestřičce.“

„On je stoprocentně přesvědčený, že ona něco ví.“

Gary se posadil na Swampův stůl. „Dělá kolem sebe příliš velké vlny, kdybych já měl za úkol zbořit Kapitol, byl bych tiše jako myška. Zalezl bych, než by se všechno uklidnilo a já mohl provést svou práci, ať už je to cokoli. Rozhodně bych nepřikládal na ohýnek jako on.“

„Na tom něco je,“ souhlasil Swamp. „Musí pro to mít nějaký důvod. Budeme se nejspíš muset ještě jednou vypravit za slečnou Wallovou. Než při své roli návnady natáhne brka.“

„Na druhé straně návnada zafungovala,“ prohlásil Gary. „Vylákalo ho to z nory.“

„Jenomže až odtud vyleze příště, tak nám možná dojde humor,“ namítl Swamp. „Mám krucinál ukrutné cukání vypravit se tam ještě dneskavečer.“

Ale Gary vrtěl hlavou. „Carl tušil, že by vás něco takového mohlo napadnout. Tvrdí, že zítra budou mnohem příznivější podmínky. Prý máme nechat sršní roj trochu uklidnit.“

„Zejména, když dostali takhle na prděl. Teď by tam federály nikdo s kytkou nevítal. Mysleli by si, že jim jdeme strouhat mrkvičku.“

„Ano, pane.“

Swamp zklamaně přikývl. Carl měl patrně pravdu. Přemýšlel, zda by neměl informovat svého čerstvě nalezeného spojence v UOP, ale pak si to rozmyslel. Počkej na fakta. Na všechna fakta. Případně na důkazy. A ještě líp, na přípustné důkazy. „Dobře, zítra je taky den. Nejdřív ze všeho musím uvést McNamaru do obrazu; pak si můžeme zajít na kus řeči s Connie Wallovou. Za předpokladu, že mezitím nevezme do zaječích.“

Heismann rozložil walther do kuchyňského dřezu a pak ho znovu skládal, a každý kousek předtím, než ho uložil na místo, otřel naolejovaným hadříčkem. Doplnil dva vystřelené náboje, ale předtím vyprázdnil celý zásobník a naolejoval pružinu. Z druhé části dvojdomku slyšel zapnutou televizi. Dávali tam právě jednu z oněch přiblblých antických estrád, kde všichni řvou smíchy, ať už to, co se řeklo, je či není žertovné. Musí si nějakou telku obstarat, protože mu tady žádnou nenechali. Nehodlal se ohledně místních zpráv spoléhat pouze na noviny, zejména když v některých hrál hlavní roli. V der Tag mu přijde vhod.

Televizní program přeskočil na hlasitou reklamu na automobily završenou stupidním vřískotem o jakési nule. Položil pistoli na stůl a odolával pokušení začít pálit přes stěnu, dokud ten debil nezmlkne. Nejvyšší čas se něco dozvědět o své sousedce, pomyslel si. Rozsvítil světlov kuchyni a podíval se z okna, aby si ověřil, že se u ní také svítí. Klínek bílého světla rozlévající se na jejich společné zadní verandě prozrazoval, že je doma. Vytáhl minidalekohled, oblékl si bundu a nasadil lodenový klobouk. Téměř nehlučně vyklouzl ze zadních dveří, sešel se schodů, kráčel potichu dozadu na dvorek ke garáži a ohlédl se až od jejích postranních dveří. Sousedku viděl zadním kuchyňským oknem; něco prala v dřezu. Krátké tmavé vlasy, tuctový obličej s krátkým špičatým nosem. Neurčitý věk. Něco málo pod padesát nebo kousek přes. Brýle. Postavu neviděl, ale podle obličeje žádná velká nadváha.

Vstoupil do garáže a zavřel za sebou postranní dveře. S obtížemi se protáhl kolem levé přední části dodávky, protože garáž projektovali kdysi dávno na podstatně útlejší auta. Z garáže do dvorku vedlo špinavé okénko a on trochu špíny setřel, aby mohl sousedku pozorovat dalekohledem. Něco málo pod padesát. Ustřičná pleť úřednice. Viděl za ní zapnutou televizi; teď, když stál v garáži, se barvy tiše mihotaly. Vnímal obrys svého nosu a podíval se jí znovu do obličeje. Dost podobný. V hlavě mu krystalizovala jistá myšlenka, a tak zvedl opět dalekohled a studoval její obličej zevrubněji.

S vhodnou parukou a tím nosem… ano. Sklonil dalekohled. Asi byl o dost hubenější než ona. Až odejde do práce, bude se muset porozhlédnout po jejím domě. Zjistit velikost jejích šatů. Najít nějaké fotografie jejího obličeje, aby mohl nastudovat, jak se líčí, jak si maluje obočí a jakou užívá rtěnku. Něco se dozvědět o příbuzných a dětech. Kdyby byla náhodou osamělá, mohlo by se mu to, co mu problesklo hlavou, v der Tag hodit. Až bude všude chaos a policie bude čmuchat v okolí. Stačí šedesátivteřinový úspěch, do jedné minuty po útoku. Na líčení mít příliš času nebude, ale základní věci se dají s trochou cviku zvládnout do třiceti vteřin.

Bude ji muset ovšem vyřídit. Ne teď, ale asi tak den předtím. Zase zvedl dalekohled a čekal, až se otočí z profilu. Klíčovým prvkem byl nos. Přejížděl prstem po křivkách nové značky svého nosu, o kterém Mutaib utrousil poznámku, že se mimořádně podobá jeho vlastnímu. To si piš, že jo. Nevadí, že to byla totální zrada jeho árijského odkazu. Přál si fyzickou změnu a ta se povedla nad všechna očekávání.

Otočila se pro utěrku. Ano, skutečně. To by mohlo projít. Sklonil dalekohled, opřel se o mřížku chladiče minidodávky a v duchu sestavoval seznam věcí, které si bude muset během příštích sedmi dnů obstarat. Jiné auto, které by se dalo pokládat za policejní. Televizi. Navigační zařízení GPS – za tímto účelem bude muset najít nějaký obchod, kde prodávají lodní vybavení. Žena odešla od kuchyňského okna, zhasla světla a vypnula televizi. Za minutu se rozsvítilo nahoře v ložnici. Přistoupil opět k oknu a zvedl dalekohled. Viděl stín pohybující se po pokoji. Na okně visely jemné záclony, ale se svým malým dalekohledem přes ně docela dobře viděl. Krátce se v kombiné a od pasu nahoru dostala do jeho zorného pole. Velká prsa a náznak bříška. Příliš velká prsa? Číslo její podprsenky mu to jistě upřesní.

Na onen den bude stačit. Naprosto.

Sedm dnů. Zachvěl se jednak zimou, jednak vzrušením z toho, co se má stát.

5

V pátekv deset hodin dopoledne vstoupil Swamp k McNamarovi. Vzal s sebou Garyho Whitea a společně McNamaru informovali o přepisu z kliniky a významu případu. Když skončili, McNamara prohlásil, že má tři otázky.

„Za prvé, závěr, že člověk z přepisu a člověk z nahraného telefonátu je jeden a tentýž, je založen výlučně na mluveném projevu, ano?“

„Ano, pane.“

„Žádný jiný důkaz nemáte?“

„Ne, pane.“

„A ten skok ke jménu toho člověka, k tomu Heismannovi, že? Oč ten se opírá?“

„V původním přepisu je jedno jméno, které není všeobecně známé. Hitler, Heydrich, Hess, Himmler, to jsou všechno nacistická esa, ale Heismann? Nahlédl jsem do historie Třetí říše, ale nenašel jsem žádného prominenta, ani z občanských ani z vojenských řad, který by se takto jmenoval. Podle mě je jeho tajným snem připojit se k nacistickému panteonu.“

McNamara po něm bleskl pohledem. „Já vím,“ souhlasil Swamp. „Je to pouhá domněnka, ale jak jsem se už zmínil, podařilo se nám přiřadit k tomuto jménu i obličej. Je to Němec a náš člověk mluvil v tom přepisu také německy. ‚Heil Hitler… budou pršet mrtvoly,‘ mezi jiným.“

„A jeho portrét jste získali od koho?“

„Od lidí za řekou,“ prohlásil Swamp. McNamara věděl přesně, co tím myslí, a Swamp ani nečekal, že se bude ptát na podrobnosti. Také se neptal.

Šéf vytáhl list papíru. „A třetí dotaz je: Četl jste tuhle zprávu?“

Swamp si ji od něj vzal. Byla to kopie toho, co mu přinesla včera večer Lucy, ale tehdy se hlavně zajímal o její obsah. Nevšiml si, komu je adresovaná – a byla McNamarovi. Teď bude muset kápnout božskou o své dohodě s Lucy.

„Ano, pane, četl.“ Popsal, jak se předchozího večera setkal s Lucy VanMetreovou, a na čem se domluvili.

„A vy téhle ženě věříte? Ženě, která je prý na ÚOP náměstkyní Carltona Halloryho?“

„Dokud mě nepodrazí,“ pokrčil rameny Swamp. „Nemají navíc co ztratit.“

„Takže vyzkoušíme, jestli vás třeba nevodila za nos, ano?“ Podíval se na rolodexky, zavolal na ÚOP a ptal se po slečně VanMetreové. Když se mu ohlásila, požádal ji, aby potvrdila, že ÚOP nemá žádné námitky vůči tomu, aby se ÚZV dále zabýval přepisem z kliniky, pokud bude všechny relevantní informace, které se v této souvislosti objeví, s nimi sdílet. Chvíli naslouchal, pak jí poděkoval a zavěsil.

„To bude stačit,“ prohlásil. „Dobře, tak se nyní spojte s městskou policií. Zjistěte, jak hodlají nalézt toho člověka, který je tak zesměšnil. Dal vám váš zdroj také portrét?“

„Starý portrét z Interpolu,“ přisvědčil Swamp. „Takhle kdysi vypadal. Jestli se ve svých úvahách nemýlíme, předpokládáme, že si svůj fyzický vzhled nechal změnit. Takže ten portrét je asi k ničemu.“

„Jak ho tedy hodláte sakra najít? A i když ho najdete a strčíte do vazby, jak budete vědět, že je to právě on?“

„To je dobrá otázka,“ připustil Swamp. „V této chvíli je naší jedinou nadějí pokračovat ve stavbě našeho domečku z karet.“

„Což znamená bohužel další předpoklady. Budeme-li předpokládat, že Heismann je náš člověk, můžeme spojit kódové číslo pacienta, které jsme našli, s požárem a s Heismannem. Pak můžeme prohlédnout všechny fragmenty psaného materiálu, které zachránili místní policisté a zjistit, nenajdeme-li seznam plastických operací, které byly provedeny na pacientovi s týmž kódovým číslem. Pak…“

„Ale jo, je mi to jasné. Máte na to zhruba měsíc, že?“

„Je zvláštní, že se o tom, šéfe, zmiňujete,“ prohlásil Swamp. „Uvažoval jsem, jestli bychom na zkoumání fragmentů lékařských materiálů nezískali pomoc z Úřadu. Některého z jeho forenzních týmů.“

McNamara zamyšleně přikývl. „Mimo vnitřní bezpečnost. Kvůli tomu budu muset zaskočit na společnou schůzi. Pokud ovšem…“

„To je strašného papírování. Zabere spoustu času, který nemáme. Neznáte tam někoho?“

„Ale jo, znám. A navíc mi dluží velkou laskavost. Ale víte, co nám nejspíš dají, ne?“

„Zkusme to odhadnout,“ řekl Swamp přemítavě. „Mluvíme tu o Federálním úřadu. Takže nejspíš dostaneme jediného člověka. Nějakého ubožáka, který tak nasral svého šéfa, že ho s obrovskou chutí pošle na ÚZV, aby se tu po uši topil v nějakých bezvýznamných sračkách.“

McNamara se dal do smíchu. „Našpicujte uši, agente White. Tohle je Swamp coby orákulum.“

„No ano, ale stejně mám pocit, že to není zbytečné. K uzoufání otravná policejní rutina. Ale někdy…“

„…se vyplatí. Častěji, než jsme vůbec byli za mých časů na Úřadu ochotni připustit. Zatím založte fascikl. Sledujte jeho pohyb za poslední dva roky. Prověřte si to na ministerstvu spravedlnosti na protiteroristickém oddělení. Získejte v Quanticu osobnostní profil toho chlapa.“

„Dobře.“

„A já mezitím jednomu nebo dvěma lidem zavolám.“

Connie stála v koupelně a zírala na prázdný kufr, tašku na fotografické náčiní a ruksak. Ráno se probudila s pevným rozhodnutím: Connie Wallová vezme roha z Dodge City. Měla prostě po krk policajtů i nepolicajtů, teroristů plížících se nocí i tajných agentů se všemi jejich fintami. Tři policejní auta parkující v sousedství měla za úkol nepouštět k ní zločince, nikoli ji držet uvnitř. Alespoň v to doufala. Každopádně se chystala sbalit si pár švestek, stavit se v bance a vyrazit do hor Západní Virginie, kam jezdila posledních sedm let fotografovat nezkrocenou přírodu. V západovirginských městečkách všichni chlapi vypadají trochu jako rváči. Odtud by se nikdo cizí, kdo by po ní šel, neměl asi šanci vrátit.

Začala ukládat věci do kufru a v duchu promýšlela, co bude potřebovat na venkovní túry. Byl leden, takže v horách Západní Virginie bude zima, sníh a pusto. Paradoxně byly zimní fotografie nejefektnější, snadi kvůli strohé krajině. Podzim a jaro hýřily barvami, ale na jejich pozadí se zvířata ztrácela. Snažila si zapamatovat, že musí především zavolat do jednoho motelu a zamluvit si tam na první etapu své cesty pokoj. Nečekala, že by ji policajti doopravdy stíhali, protože jí nezakázali odjet. Jakmile vypadne z města, zavolá Jakeovi Cullenovi a prozradí mu plán své cesty.

Pak si vzpomněla, že jí na Wisconsinské v Stevově opravně veteránů slíbili spravit brzdy na jejím shelbym až v pondělí. Čekala na to tři měsíce a právě minulý týden jí zavolali, že na opravu sehnali všechny potřebné součástky. Jenomže pondělí bylo pro ni moc pozdě. Chtěla vypadnout hned. I když měla minulou noc dva policajty přímo u kuchyňského stolu, příliš se nevyspala a celou noc se jí zdálo o pistolích a rozbitých zrcadlech.

Sešla dolů k telefonnímu seznamu a zatelefonovala do opravny. Vyžádala si přímo Steva a začala ho přemlouvat s veškerým ženským kouzlem, na které se zmohla. Prosila, aby se svým shelbym mohla přijet ještě dnes odpoledne. Vyzvedla by si ho v sobotu ráno, pokud by mu to tak více vyhovovalo, ale musí ho mít na tento víkend. Musí ho mít. Steve, ztepilý bývalý mariňák, který jí věnoval více pozornosti než mnoha jiným zákaznicím, začal tát. Slibovala mu modré z nebe, případně i sex po telefonu a předvedla jako závdavek malou ukázku, dokud se hlasitě nerozchechtal. „Líbilo?“ zeptala se. Steve povolil. Řekl, že kdyby mu auto přivezla do dvou, mohla by si ho odvézt v šest. Byla to práce na hodinu, ale s typem ’68 si vždycky nechávají mírnou rezervu pro případ, že by nějakou součástku museli upravovat na soustruhu.

Když zazvonil telefon, šla právě do horního patra. Sešla dolů do jídelny a podívala se na číslo volajícího, jestli to náhodou není Steve, ale bylo to jedno z čísel začínajících na 998. Telefonní budka. Policajti ji přemlouvali, aby když bude doma, telefon každopádně zvedla. A zdržovala toho darebáka co nejdéle. Aby si zachovala chladnou hlavu a zbytečně se nerozčilovala. Ale když si vzpomněla na ty dvě kulky, které jí nedávno proletěly koupelnou, začala se jí pěnit krev. Já ti předvedu chladnou hlavu, to něco zažiješ. Zvedla sluchátko.

„Poslouchej, ty kreténe,“ zařičela do sluchátka, „já sice nevím, co jsi tím chtěl dokázat, ale co kdyby ses přibatolil před můj dům. Přines si to svý koktavý železo, já vezmu svou desítku a můžem hodit řeč.“

„Když to jinak nepůjde,“ uslyšela známý hlas. Pak ho poznala, byl to ten velký agent z Tajné služby. „Ale obávám se, že místním poldům by to příliš nešlo pod nos. Však víte, různé zákony o zbraních, a tak dál.“

„Do pytle,“ ulevila si a až teď jí došlo, že si policajti všechno nahrávají.

„Ale mluvit bych s vámi potřeboval,“ prohlásil. „Nešla byste se mnou na oběd?“

„Třeba šla,“ odpověděla. „Děje se něco?“

„Teď bych měl asi říct něco tak tajuplného, jako’Nastal jisty vývoj‘. Jenomže žádný vývoj nenastal. Nemůžeme se hnout z místa. Jenom se vás chci vyptat na pár věd ohledně lékařských záznamů – na jejich organizaci, jak podrobně se tam zaznamenávaly lékařské postupy a podobně.“

„Ach Bože, to se zase umlátím smíchy,“ postěžovala si a dívala se přitom na ulici, kde dosud parkoval jeden z automobilů městské policie. Uvažovala, kde mají odposlech.

„No dobře, můžeme třeba nakousnout i jiné téma.“

Zamračila se, ale pochopila. Říkal jí tím: Máš napíchnutý telefon. Takže ti řeknu to, co skutečně potřebuju, až na místě.

„No-o tak platí,“ souhlasila. „Kdy a v jaké róbě?“

„Chodí tam na oběd podnikatelé. Klientela Gucciho Gulche. Dámy v kostýmcích. Stavím se pro vás ve dvanáct. Řekněte těm svým gorilám, že vás dovezu nejpozději do dvou.“

„Dobře, tak ve dvanáct,“ souhlasila. „Ale vlastně, počkejte. Musím cestou hodit svého shelbyho do jedné opravny na Wisconsinské. Je to přímo naproti té megaprodejně Chevroletu.“

„Něco se polámalo?“

„Ani ne, potřebuje jenom vyladit brzdy, ale součástky se shánějí celou věčnost. Jestli vám to nevadí, můžete jet za mnou.“

„Vůbec ne. Asi ale budeme mít doprovod.“

„Bude nás víc, nebudeme se bát vlka nic,“ prohodila a zavěsila. Vyšla nahoru a pokračovala v balení. Neměla v úmyslu prozradit policajtům ani Tajné službě, co má za lubem. A po fiasku předchozího večera měla ve svou takzvanou policejní ochranu minimální důvěru. Teď musela vymyslet, jak dostat nepozorovaně zavazadla do automobilu. Každých osm hodin střídali směnu. Nechali vůz na příjezdové cestě a sešli dolů na ulici do policejní dodávky. To bude pravá chvíle. Zítra ráno zajede policejním autem do opravny a přemluví Steva, aby ji pustil zadním vchodem. Dva bloky odtud vyjede na silnici a bude pryč.

Heismann rezignovaně dovolil užvaněnému prodavači automobilů, aby mu ukázal další zbrusu nový suburban, tentokrát o něco menší než předchozí. Byl ve svém těžkém zimníku, s kloboukem na hlavě a nadměrnými hranatými slunečními brýlemi na nose. Vystavoval na odiv ucouranou kozí bradku a líčením si zvětšil obočí. Vypadal úplně jinak než předchozí večer. Už dříve si na parkovišti s ojetými automobily jeden vhodný vybral: tmavý suburban desáté série s obrovskými pneumatikami, lehce zabarvenými okny a přihrádkou na zavazadla na střeše. Tři roky starý, najeto 85 000 km, standardní interiér, bez třetí řady sedadel. Znamenité. Poděkoval prodejci za čas, který mu věnoval, a pak zamířil zpátky k prostranství s ojetými vozy – nebo jak mu s naprosto vážným obličejem sdělili, s automobily „s předchozím vlastníkem“.

Nevycházel z údivu, jak může tady ve Spojených státech cizinec přijít snadno k automobilu. Jakmile Heismann Mutaibovi řekl, co potřebuje, zařídil mu Mutaib ze své kanceláře v Royal Kingdom Bank jednání s manažerem prodejny. Poslal po poslíčkovi předběžný bankovní příslib do výše dvaceti tisíc dolarů. Heismann disponoval dočasným řidičským průkazem pro cizince vydaným tady v D. C., který měl platit dalších šest měsíců, a řádným vízem v německém pasu na jméno Erich Hodler. Vlastnický nárok a registrace se měly poslat do Royal Kingdom Bank. Na auto někdo načmáral cenu 15 900 dolarů. Takže teď by řekněme měl – zarazil se.

Před obchodním zastoupením na Wisconsinské právě zatáčelo ohnivě rudé auto zdravotní sestry a zajelo do řetězem ohraničeného parkoviště komerční autoopravny sídlící na protější straně ulice. Na vývěsce stálo STEVOVI VETERÁNI. V závěsu za ní jel automobil městské policie a za bíločerným automobilem další vůz, patrně neoznačené policejní auto. Všechny tři vozy zaparkovaly na Stevově parkovišti.

„A co pro vás mohu udělat dnes?“ ozval se za ním hlas rozplývající se přátelstvím a nadšením.

„Co je to tam naproti, to Stevovo cosi?“ zeptal se, aniž se otočil.

„Opravna klasických automobilů.“

„‚Klasických? Co to má být?“

„Jako starých,“ vysvětlil prodavač. „Jako je ten Mustang ’68, který právě přijel. Vidíte ta policajtská auta? Nejspíš jim visí pěkný balík nezaplacených pokut za překročení rychlosti.“

„Devatenáct set šedesát osm? Poměrně vysoký věk na auto, ne?“

V Německu by takovou vykopávku dávno vykázali ze silnic.

Prodavač pokrčil rameny. „Je to Shelby GT 500 KR. Klasické výkonné fáro. Osmiválec Cobra 420 turbo, suverénně 360 koní. Zhruba čtyři sta metrů za rovných čtrnáct sekund.“

Výkonné fáro? Myslí tím závodní auto? Ani jeden z těch termínů Heismannovi nic neříkal. „Takže,“ hádal, „hodně rychlé, viďte?“

Prodavač se ušklíbl: „To si pište, kolego. Většina mužskejch by dala vlastní levou kouli za to, aby si s ním mohli jenom jednou zařádit. A co vy, pane? I my tu máme pár parádních kousků.“

Heismann se podíval prodavači přes rameno právě včas, aby spatřil sestru, která tentokrát seděla na pravé straně neoznačeného auta a odjížděla v něm Wisconsinskou ulicí. Za nimi jela městská policie, ale tentokrát nikoli v závěsu.

„Tohle – nejmenuje se to suburban?“ naznačil směr bradou. „Támhle? Můžu si ho prosím prohlédnout?“

Swamp pozval Connie do bistra o dvanácti stolech kousíček od Wisconsinské a dva bloky od zadního vchodu do Námořní observatoře. Na jednu hodinu si zamluvil zadní stolek. A pro změnu to měl bez čekání. Connie měla na sobě tmavě zelený kostýmek se sukní ke kolenům a očividně věnovala pár minut nalíčení a účesu. Swampa odjakživa mátlo, jak odlišně vypadá žena, která si na obličej namaluje pár čárek a popráší ho trochou pudru. Moc jí to slušelo a také jí to řekl. Pokloně se usmála a zeptala se, co by jí doporučil z jídelního lístku. Nahlédl do něj a zamlouvalo se mu menu, a tak si ho oba objednali. Connie si dala sklenku Chardonnay a Swamp se spokojil s minerálkou. Zeptal se jí na mustanga a ona s ním probrala několik technických zajímavostí.

„Kde můžete jezdit s takovým bourákem? V D. C. jistě ne.“

„Už ne. Mým koníčkem je fotografování nezkrocené přírody. Jezdím obvykle na západ do hor. Západní Virginie, západní Maryland.“

„V Západní Virginii jsem vyrostl,“ usmál se. „V Harpers Ferry konkrétně. Rodiče tam vlastnili penzion. Po jejich smrti jsem ho zdědil, ale tehdy jsem už pracoval u Tajné služby. Nabídl jsem jeho vedení jedné místní dvojici. Nakonec jsme si plácli. Jezdím tam teď na víkendy. Stále to sice vlastním, ale do vedení podniku jim zásadně nemluvím a je to jejich obživa.“

„V Harpers Feny jsem také byla,“ poznamenala. „Nemluvíte náhodou o Jackson Inn?“

„Správně.“

Kývla hlavou. „Tam jsem bydlela. Pátrala jsem po orlech kolem palisád na řece Potomac pod jejím soutokem s Shenadoah. Takže ono vám to patří?“

„Můj je barák. Jejich podnik.“ Odmlčel se, když jim číšník nesl hlavní chod a před něj postavil minerálku. Pak Swamp změnil náhle směr a vrátil se ke své práci. „Už jsme přestali pátrat po šifrovacím klíči. Gary zjistil domácí adresy obou lékařů, ale obě rodiny už odjely do Pákistánu. A odnesly si pěkně tučné bankovní vklady.“

„A skladiště mimo jejich bydliště?“

„Uzavřená. Očividně rodinou. Nezbylo tam ani smítko.“

„Nemohl by Pákistán tyhle lidi vydat?“

„To jistě mohl, ale nevíme, jak by nám to mohlo pomoct. Proč by si schovávali nějaký šifrovací klíč? Přijeli si do Ameriky především vydělat a odjeli odtud s kopou peněz. Klinika už pro ně nic neznamená.“

„Tomu o kopě peněz bych věřila,“ přikývla. „Ale o jejich osobním životě vůbec nic nevím. Mezi sebou mluvili pákistánštinou, nebo čím tam u nich mluví. Ale pro nás to byli výlučně lékaři, kteří nám dávali příkazy, a sestry je prostě plnily. Profesionálové, efektivní – žádný chlast, žádný fet, žádné poplácávání po zadku a absolutní kontrola nad skutečnou totožností každého pacienta.“

„Cílevědomost jim očividně nechyběla.“

Přikývla.

Z kapsy saka vytáhl fotografii a postrčil ji před ni na stůl. Položila vidličku a zadívala se na fotografii. „Ano,“ potvrdila. „Dělali jsme jednu zásadnější změnu. Fotopřenos, jestli mě paměť neklame.“

„Co to znamená?“

„Přijde člověk s fotografií a řekne ‚Ať vypadám takhle‘. Pokud to tvar obličeje dovolí, pak mu lékaři mohou vyhovět. Pamatuju se na něj, protože jsme nejdřív dělali ten nos. Zvětšovali jsme ho.“

„Zvětšovali?“

„Není to nejvhodnější téma k obědu,“ omlouvala se. „Ale chtěl úplně jiný než tento. Myslím, že jsme mu museli odebrat kus chrupavky.“

„Odebrat chrupavku?“

„Už jsem říkala, že to není nejlepší téma k obědu.“

„No-o-o dobře. Patřily všechny změny, které jste na tomto člověku prováděli, do kategorie’větších zásahů‘?“

Podívala se přes stůl na něj. „Kam tímhle míříte, tajný agente?“

„Zvláštní agente,“ snažil se ji odzbrojit úsměvem. „Víme, kdo je ten člověk. Myslíme si, že je to ten grázl, který zapálil kliniku, zabil nadporučíka Ballarda a jde po vás. Protože jste z kliniky poslední naživu. Jenomže nevíme, jak vypadá v této chvíli. Vy ano?“

Okamžitě zavrtěla hlavou. „Jak bych mohla,“ bránila se. „Podívejte se, to není tak, že bych byla u každé procedury, u všech změn. U některých jsem nepochybně asistovala, ale jak jsem řekla, pokud pracovali na rukou, pak jeho obličej viděla jenom sestra, která ho připravovala. Já bych viděla jenom ruce. Za večer jsme dělali minimálně dvě operace, někdyi tři. Viděli jsme jenom jednotlivé části těla.“

Poblíž sedící žena s laserovýma očima sebou při zmínce o částech těla viditelně trhla. Swamp po ní vrhl pohled, který ji od dalšího poslouchám odradil.

„Podívejte,“ prohlásila Connie. „Já vám chci pomoct. Mám na tom osobní zájem, že? Ale když něco nevím, tak to prostě nevím. Můžu vám říct jenom tohle: Když od nás někteří naši pacienti odcházeli, vypadali úplně jinak než když přišli. Jeden člověk s italskou vizáží se u nás nechal bůhvíproč předělat na Araba. Vlasové transplantáty, barva očí, předělání nosu, všechno.“

„A nechal si udělat ještě něco?“

Rozhodila rukama: „Ano? Ne? Kdo ví. Podle mě to musel být herec. Potřeboval získat jiný obličej, aby mohl hrát typické postavy – Araby ve filmech o teroristech a válkách. Ale jen lékaři věděli, jak nakonec vypadal.“

„Kdybychom tedy prošli všechny lékařské záznamy se zaměřením na kód jediného pacienta a pak shrnuli všechny operace, které byly na této osobě provedeny, získali bychom tak kompletní podobu?“

„Kdybyste získali všechny záznamy, pak ano,“ odpověděla. „Ale kdybyste vynechali jediný, pak by vám mohlo uniknout, že se z chlapečka stala holčička.“

„Do háje,“ ulevil si.

„Je mi to líto,“ řekla Connie a odstrčila od sebe talíř. Vynořil se číšník, aby ho odklidil a přinesl jim salát.

„Každopádně se o to pokusíme,“ prohlásil Swamp. „Mezitím vás budou policajti hlídat jako ostříži.“

„Tentokrát s otevřenýma očima?“

„No ano, už jsme slyšeli. To chtělo hodně odvahy přijít rovnou po ulici přímo k policejnímu autu. Kdyby se ještě o něco pokusil, policajti by ho jistě chytli. Udělal z nich pitomce.“

„Pevně doufám,“ prohlásila. „Ale co když se rozhodl jenom počkat? Třeba až to policajty přestane bavit?“

„Pak se toho ujmeme my,“ sliboval, ale hned si v duchu spílal, že slibuje něco, o čem neví, jestli to bude moct splnit. „Domníváme se, že to ten chlap myslí vážně a že má v plánu nějakou všivárnu.“

„Myslí to nabeton vážně,“ přisvědčila, „ale jak víte, že ten můj darebák a váš darebák jsou jedna osoba?“

„V této chvíli pracujeme s předpoklady plus skutečností, že jméno, o něž se zajímáme, má vazby na muslimské sítě v Německu.“

„Proč se toho tedy vy federálové neujmete už teď?“

Zapaluje jí to slušně, řekl si. „Ze dvou důvodů. Jedním je, že v této chvíli ví pouze o městské policii. A své mínění o ní demonstroval právě včera večer.“

„A ten druhý?“

„Druhým je skutečnost, že ne všichni na federální straně plotu jsou přesvědčeni, že jde o skutečnou hrozbu vůči státní bezpečnosti.“

„Příliš mnoho předpokladů?“

„Tak nějak. Ale přesto spolu komunikujeme a snažíme se vytvořit portrét. Za pomoci příslušných odborníků a soudních expertů.“

„A městská policie?“

„Ta se celá třese, jak jste asi pochopila, na skutečně dramatické zatčení, až to zkusí znovu.“

„To si umím představit. Zastřelen pro odpor při zatýkání, co?“

„V jistém slova smyslu by to vyřešilo všechny naše problémy.“

Usmála se: „Začíná se mi zdát, že hlavně můj,“ pravila. „A vy říkáte ‚až‘ a ne ‚pokuď?“

„Naneštěstí jste stále naší nejlepší nadějí na to, že ho dostaneme. Protože, jak jste sama podotkla, je náš plán na pátrání v lékařských záznamech hodně děravý.“

„Co takhle plán C?“ nadhodila. Z jejího obličeje se dalo vyčíst, že by se jí při jeho existenci skutečně ulevilo.

„Je skutečně nutný, slečno Wallová?“

„Podívejte,“ prohlásila. „Já vám budu za návnadu jenom chvíli, zvláštní agente. Ale donekonečna ne. Vůbec by mi nevadilo, kdyby to trochu odsejpalo, víte?“

„Jsme vám vděčni za každou hodinu vašeho času, slečno Wallová. Kvůli nadporučíkovi Ballardovi, když ne pro nic jiného.“

Nadzvedla obočí: „Tak dobře,“ souhlasila. „Kvůli nadporučíkovi Ballardovi.“

Heismann vešel do kanceláře Stevovy opravny veteránů a přistoupil k přepážce. Velkými kovovými dveřmi za přepážkou procházely zvuky svědčící o pilné opravě automobilů. Hezká slečna s obrovským účesem se ho zeptala, co si přeje.

„Támhle na druhé straně ulice jsem si prohlížel automobily. Viděl jsem vpředu jeden závodní – červený? Viděl jsem, jak sem zajel. Můžete mi o něm říct něco bližšího?“

„Jistě,“ odpověděla. „Ale on to vlastně není skutečný závodní vůz. Je to 1968 Ford Mustang Shelby GT 500 KR.“

„Vida,“ prohlásil, jako by mu zmíněné údaje něco říkaly. „A kolik prosím stojí?“

Usmála se. „U nás auta neprodáváme, pane…“

„Hodler. Erich Hodler. Přijel jsem sem na návštěvu z Německa, víte.“

„A-ha. Dobře. Tady je autodílna. Opravujeme klasické automobily. Některé z nich jsou skutečně staré, jako právě ten shelby, o němž jste se zmínil. Když má člověk takový auťák, tak ho prostě nemůže zavézt do nejbližší dílny a nechat do něj nastrkat bůhvíjaké staré součástky. To víte, aby neztrácel na ceně, musí mít všechno pravé a nefalšované.“

„Ano, ano,“ přitakal a snažil se, aby na něm nebylo moc vidět, že o tom nic neví. „A kdo je jeho majitel?“

„Majitelka ho neprodá, pane Hofflere,“ odpovědělo děvče. „Právě ho přivezla na opravu brzd a přijde si pro něj zítra ráno, hned po otevření. Přesně v devět.“

„Aha,“ řekl schlíple vděčný za to, že zkomolila jeho jméno. „Takže není naděje, že by ho majitelka prodala?“

„V žádném případě, jezdí s ním. Kupříkladu zítra s ním vyráží do Západní Virginie. Kamsi do Garrison Cap. Už má v kufru zavazadla.“Naklonila se dopředu a ztišila hlas. „Tamti fízlové se to nesmějí domáknout. Vyjede odtud. Je to totiž špičková fotografka divokých zvířat.“

„Vida, já jsem taky fotograf. Je dobrá?“

„Na to vemte jed. Vyhrála už kolik cen a tak dál. Super ženská.“

„A jak se vůbec dostala k takovému auťáku?“

„Byl jejího bratra. Pracoval u městské policie a před několika lety přišel o život. Právě proto ho nikdy neprodá, to klidně pusťte z hlavy.“

„Má tedy velkou cenu?“

„Stoprocentně. Před zavřením ho zavezeme do dílny a tam taky zůstane.“

Mlaskl zklamáním. „To by bylo vážně něco jezdit takovým fárem po Německu. U nás máme samé mercedesy, otravné a nudné mercedesy.“

„Mercedesy tu neopravujeme,“ prohlásila. „Děláme výhradně detroitskou práci. Americká auta. Jestli chcete opravit klasický mercedes, musíte do Georgetownu.“

„Nesnáším mercedesy,“ – zadíval se znovu na shelbyho a snažil se vrýt si do paměti jeho tvar a barvu.

„Jestli ten svůj vážně nemůžete snést, můžete mi ho klidně dát,“ prohlásila vesele.

Ale Heismann ji už neposlouchal. V hlavě mu dozrával plán.

Swamp Morgan si našel ve vlaku sedadlo u okna a do klína si položil Washington Post. Stejně jako pro mnohé lidi dojíždějící do Washingtonu za prací, byla pro něj četba místních novin požitkem, který si šetřil na oběd v kanceláři nebo na cestu domů. Pytel se špinavým prádlem za minulý týden nacpal do police nad hlavou. Dopravní špička už sice minula, ale byl to poslední vlak na Baltimore, který pokračoval do Harpers Ferry, takže byl nacpaný k prasknutí. Kdysi byl překvapen, kolik lidí a jak daleko tímto způsobem dojíždí, ale stačila jediná cesta automobilem v pracovní den, aby se stal oddaným stoupencem hromadné dopravy. Odjížděl domů v pátek večer a vracíval se v pondělí ráno a zbylé čtyři noci přespával v ballstonském jednopokojovém bytečku vybaveném pouze několika nezbytnými kusy nábytku. Vláda, v horečnaté snaze přivábit po útocích z prvního roku nového tisíciletí do boje proti teroristům vynikající mozky odeslané mezitím do důchodu, se plácla přes kapsu a poskytla jim příspěvek na bydlení, takže tím pokryla většinu Swampových městských výdajů. Vláček se nejistě vypotácel z nádraží, projel krátkými tunely a vyrazil monotónním washingtonským koridorem na Baltimore. Z pískem poškrábaných oken pozoroval dvorky a zahrádky obrácené ke kolejím a přemýšlel o tom, co bude dělat o víkendu. Do bytu v Jackson Inn dorazí o půl osmé, ve víkendové restauraci povečeří o půl deváté, až se jídelna trochu uprázdní. Pak, jestli to počasí dovolí, si dopřeje malou noční procházku podél řeky Shenandoah a kolem zřícenin z občanské války a nakonec si v baru dá s Benem a Lilou Hardeeovými jeden koňak. Bydlel v druhém patře. Měl tam malou ložničku, k níž přiléhal mnohem větší pokoj postavený do viktoriánského tvaru kulaté věže, jehož hlavní předností byl nádherný výhled na palisády řeky Potomac a její soutok se Shenandoah. V ostatních prostorách druhého patra bylo z praktických důvodů skladiště, ale v ložnici měl funkční plynový krb, klimatizaci v létě a navíc vlastní koupelnu. V kulaté místnosti s kónickým stropem a francouzskými dveřmi z vlnitého skla si zařídil něco mezi knihovnou a studovnou. Neplatil žádný nájem a celkově se nepletl mezi platící hosty v přízemí a v prvním patře. Když neměl co dělat, což se v těchto dnech stávalo často, vypomáhal Benovi s opravami a údržbou, které tento starobylý dřevěný dům ze sedmdesátých let devatenáctého století potřeboval neustále.

Vzhledem k tomu, že přes týden neměl jako aktivní člen Tajné služby na rodinu prakticky žádný čas, byly jeho víkendy často bouřlivé a někdy také veselé, protože tehdy dělala celá rodina všechno společně, byť na polochaotické bázi. Ale pak povýšil do vrchního vedení a stal se náměstkem ředitele. A sobotní dopoledne trávil převážně na ústředí. Ne že by měl tolik práce, ale v sobotu dopoledne chodíval do práce jeho ředitel. A když tam byl ředitel, tak si tam jeho bezprostřední podřízení prostě nedovolili nepřijít. V sobotu odpoledne už děti měly svůj program a on stále více promeškával všechno, co jeho rodina dělala. Z rodinné introspekce se otřásl. Tyhle kapitoly jeho života byly už dávno minulostí. Uzavřené. Skončené. Jeho děti už nebyly dávno dětmi, a když tehdy Sherry zemřela na chodníku a on stál bezmocně nad ní, už s ním nechtěly mít nic společného. Sherry jim vysvětlila, o čem s ním chce toho dne mluvit, a skutečnost, že ho ani jeden z nich neupozornil, svědčila o dávno vyhaslých vztazích. „Nemusela by tam chodit s tebou mluvit, kdyby ses o nás posledních pět let alespoň minimálně zajímal; to je tvoje vina, tati,“ prohlásil jeho syn zatrpkle při jejich posledním rozhovoru. Mockrát děkuju, Billy. Jak bylo to staré přísloví, že nevděčnost dětí je ostřejší než hadí zuby? Od té doby se ani jednou nepokusil navázat kontakt se svým synem, i když čas od času přemýšlel, kdo z nich dvou by měl, pokud vůbec, vlastně nabídnout ruku na usmířenou. Kenny byl malý. Jednou to překoná, nebo také ne. Swamp to překonávat nemusel. Stále to prožíval.

„Máte tu obsazeno?“ zeptala se žena nad jeho levým ramenem. Neobtěžoval se vzhlédnout.

„Jenom se posaďte,“ odpověděl a zahleděl se z okna na řadové domky u veřejné cesty, které rychle polykala mlha, na tu a tam rozházená světla proložená holými zčernalými zimními stromy. Rozsvítil si na čtení a vytáhl noviny.

Heismann zajel suburbanem do garáže a při hlasitém pádu plechovky s tenisovými míčky, kterou položil do přihrádky, sebou škubl. Světelná lišta by byla v nejlepším případě dva a půl centimetrů od stropu. S vozem musel zajet těsně k pravé stěně, aby mohl ze sedadla řidiče vůbec vstoupit. Nebylo tam příliš místa. Zabouchl dveře, vyšel ven, protáhl se po levé straně a snažil se co nejvíc přirazit k sobě křídla garážových vrat. Suburban byl prostě příliš dlouhý, našel si tedy kus provazu a svázal je. Minidodávku zaparkoval na ulici před domem, kde měl každý obyvatel na barevně odlišené povolení vyhrazeno jedno parkovací místo.

Nákup automobilu proběhl bleskově, zejména když byl člověk ochoten zaplatit požadovanou sumu. Dokumenty byly vyplněny za půl hodiny a pak dostal klíčky a půl nádrže benzinu. U nového auta, vysvětloval prodavač, by dostal plnou. Takové logice Heismann dobře rozuměl. Zajel s automobilem k benzinové pumpě, doplnil nádrž, na Wisconsinské vyhledal obchod s náhradními díly a koupil tam prutovou anténu pro CB, radiostanici vysílající pro veřejnost, mapy států sousedících s Washingtonem a lištu s přerušovaným červeným a bílým pohotovostním světlem. Za padesát dolarů na ruku přemluvil jedno z těch kůzlat za pultem, aby mu za obchodem lištu nainstalovalo tak, aby ji mohl rozsvítit spínačem u osvětlení popelníku. Antény byly jenom pro efekt.

Sestra pravděpodobně vyzvedne své závodní auto v devět hodin dopoledne a pak odjede z města. Očividně za zády policie. Měl jednoduchý plán: Počká na ulici v novém suburbanu a až sestra vyjede z města, pověsí se na ni. Prodavač ho ujistil, že tenhle velký suburban udrží na dálnici kroks jakýmkoli jiným vozem vyjma policejních, které jsou vybaveny ke stíhání. „Projede vším, vyjma benzinové pumpy,“ smál se prodavač.

Z časů strávených v této zemi věděl, že americká dálnice a německá autobahn jsou dvě naprosto odlišné věci – měli tu rychlostní omezení a mraky policajtů, kteří na jejich dodržování dohlíželi. Nepřipravoval se tedy na zběsilou honičku, pouze na diskrétní sledování, o to snazší, že v podstatě věděl, kam jeho oběť míří. Garrison Cap, Západní Virginie, jak řeklo to děvče ze Stevovy opravny. Na něm tedy zbyla volba správné chvíle, místa a zbraně. Bez jejích hlídačů to bude brnkačka.

6

Connie Wallová poděkovala policejnímu důstojníkovi, který ji dopravil ke Stevovi. Upozornila ho, že by předávání automobilu mohlo chvíli trvat, zejména pokud nastaly nějaké problémy s náhradními součástkami. Odpověděl jí, že má k dispozici doslova a do písmene celý den. Usmála se na něj, zavřela dveře a vešla do opravny.

„Ahoj, Dorie,“ pozdravila dívku za pultem. „Už je můj staroušek hotový?“

„To si piš, Connie. Steve ho vyvezl na zkušební jízdu před hodinou, ještě za minimálního provozu. Prý je dobře naladěný a celý žhavý pořádně se protáhnout.“

Connie zaplatila účet, vzala si klíčky a pak ji požádala, aby se Steva zeptala, jestli by si s ním nemohla promluvit. Dorie viděla před opravnou parkovat policejní auto, ušklíbla se a šla za Stevem. Tady nic neutajíš, pomyslela si Connie a pak si vzpomněla, že právě ona si tu včera pustila pusu na špacír. A co má být. Předchozího večera se nic nestalo, vyjma toho, že jí policajti vypili veškeré kafe. Ti hoši na něm musí být těžce závislí, říkala si. Včera odpoledne zaskočila na Connecticutskou do pobočky Riggs Bank pro tisíc dolarů v hotovosti. Doprovázel ji jeden z mála policajtů bez nadváhy, zato kouřil jako fabrika a navíc byl otrávený vyhlídkou, že bude muset ujít dvacet bloků tam a zpět v lednovém počasí pěšky. Cítila se s tím policajtem s věčnou cigaretou v ústech i s tak velkou hotovostí docela bezpečně. Zavazadla už měla v kufru svého shelbyho a teď už zbývalo jenom dostat auto na ulici a uniknout všem dobrým či zlým číhajícím stínům.

„Steve se vrtá v dopravníku,“ oznámila jí Dorie ve dveřích do dílny. „Mám tě prý vzít dál.“

Dorie ji zavedla ke Stevovi, který byl s jedním z mechaniků skutečně až po lokty zavrtaný do vnitřností chevroletu Nova. V dílně bylo chladnoa Stevův dech se srážel na motoru. Přenosný radiátor vysílal jejich směrem obrovský randál, ale minimální teplo.

„Už je úplně v pořádku, slečno Wallová,“ řekl Steve Connie. „Ale Dorie se zmínila, že se chcete nenápadně vytratit zadem na Virginskou?“

„To bych ráda,“ přitakala Connie. Její shelby už stál připraven v zadní části otevřeného prostranství před zadními vraty opravny. A, pánbůh jim to oplať, celého jí ho umyli.

„Tudy se dostanete na Třicátou třetí. Zahněte doleva, jeďte směrem do centra k Reservoir Road a pak směrem z města k Chain Bridge. V této době budete na západní dálnici maximálně do deseti minut.“

„Myslíte, že by mě odtud mohli slyšet?“ zeptala se.

„Mike trošku zatúruje s motorem támhletoho veterána. Odmontovali jsme mu tlumiče výfuku. Dorie dá pozor, jestli se sem náhodou někdo nehrne nebo něco podobného.“

„Je tady na mou ochranu,“ upozornila Connie. „Asi ho to pořádně dožere.“

„Co nám asi tak může,“ pokrčil Steve rameny. „Prostě jste nám řekla, že na Třicáté třetí je menší doprava. Dostanete se tudy na Whitehurstskou dálnici, sjedete do centra na New York Avenue a dál po Padesáté a Beltway. Protože máte namířeno do Annapolis?“

Connie se usmála. „Vážím si toho, ale nemusíte si kvůli mně komplikovat život. Každopádně mi rozhodně nenařídili, abych zůstala ve městě, ani nic podobného. Prostě si potřebuju trochu provětrat hlavu. Poslední dobou se kolem mě motá spousta divných existencí.“

Steve se zašklebil a jeho zuby zářily z umouněného obličeje jako bílý půlměsíc. V opravně rychlých automobilů neměli policii rozhodně nijak v lásce. „Šťastnou cestu,“ popřál jí. „Dorie, srdíčko, poběž se podívat, jestli ten policajt pořád dřepí v tom svém autě.“

Connie mu ještě jednou poděkovala a zamířila k shelbymu. Vrata opravny se začala zvedat ve stejnou chvíli, kdy jeden z mechaniků nastartoval motor corvetty s odmontovaným výfukem. Motor vydával neuvěřitelný randál, který efektivně zamaskoval startování osmi válců. Vyjela z vrat, rozhlédla se na obě strany, jestli tu nehlídá další policajt, zahnula na Třicátou třetí a maximálně nenápadně zamířila k Reservoir Road, M Street a Chain Bridge. Georgetownská M Street se nacházela ve stavu obvyklého chaosu, ale Connie se podařilo odbočit všude správně, a tak se prostě jenom nesměla nechat otrávit pomalou jízdou. A suburbanu, který jel o tři auta za ní, si všimla až na virginské straně George Washington Parkway, kdy směřovala proti proudu řeky k hlavní okružní silnici kolem města. A když si ho konečně všimla, spatřila na jeho střeše červená a bílá, nikoli modrá světla, a tak ho pustila z hlavy. Červená a bílá světla patřila požárníkům, modrá policajtům. Žádné velké zvíře.

Na ulici platila omezená rychlost sedmdesáti pěti kilometrů, ale nikdo ji nedodržoval, a tak aby udržela krok s provozem, přidala na pětadevadesát. Jakmile se dostane na hlavní okruh, pojede až do Leesburgu po silnicích, na nichž se vybírá mýto, a pak se vydá dálnicí 7 směrem na západ. Tím se vyhne zacpaným silnicím sobotního dopoledne kolem Tysons Comer. Kromě toho byl na křižovatce dálnice 7 a Blue Ridge obchod se zbraněmi, v němž se chtěla zastavit. Při potyčce ve svém domě přišla o derringer a policajti ji zase zabavili pětačtyřicítku Cata Ballarda. Nikdo s trochou rozumu nejezdil do západovirginských hor bez bouchačky.

Heismann zacouval opatrně na silnici vybudovanou jako protipožární průsek, dokud neviděl jasně na dálnici 7, která sestupovala po západním úbočí Blue Ridge a klikatila se k řece Shenandoah. Před půldruhým kilometrem sem ta ženská zahnula. Stála tam tabule upozorňující na opravnu zbraní. Heismann projel bez zaváhání kolem ní pro případ, že by prověřovala, jestli nemá někoho v závěsu, ale za tabulí nebylo nic vyjma mračna prachu vznášejícího se nad polní cestou na sever do listnatého lesa. Předpokládal, že pojede na západ, zajel doprava na protipožární pruh, zastavil a čekal.

Krok s ní udržel hladce, dokonce i v přibližně dvoukilometrovém odstupu. Silnice na západ začala za Leesburgem rovnoměrně stoupat a blížila se východní straně Blue Ridge, a i když svou oběť chvílemi ztrácel z dohledu, věděl, že do Západní Virginie ještě nedorazili. Ta husa z opravny mluvila o Garrison Cap v Západní Virginii. Pátrání v rejstříku mapy Západní Virginie přineslo Garrison Gap, nikoli Cap. Podle mapy se zdálo, že na hranici mezi Virginií a Západní Virginií dojedou přibližně za půl hodiny, což záviselo na tom, jakou cestu do Shenandoah Valley zvolí. Američani měli naštěstí dokonalé mapy, takže pokud skutečně mířila do zmíněného města, mohl jet ve značné vzdálenosti za ní a mohl ji dokonce ztratit z očí. Pak postačí pouze zjistit, kde toto neobvyklé auto parkuje.

V Garison Gap hodlal konečně tuto otravnou záležitost uzavřít. A musel sebou hodit, protože se na horizontu začínaly vynořovat mnohem naléhavější priority, vyztužit první patro pro dodávku mramoru, zdokonalit a zapamatovat si únikové cesty, přeměřit zeměpisné souřadnice, nacvičit si rychlé maskování a něco provést se svou sousedkou. Kdyby tak tuhle ženskou stihl poslat do věčných lovišť ještě dnes večer, mohl by být zpátky v neděli odpoledne. Tím by získal čtyři dny na dokončení příprav.

Velký jestřáb se klouzavě snášel na proudu teplého vzduchu kolem bočních oken suburbanu a zmizel někde na louce mimo jeho dohled. Mezi stromy pokrývajícími svah tu a tam vykukovaly kousky střech na důkaz toho, že i ostatní objevili nádherný výhled, který se tu nabízí. Za dálnicí se podle mapy tyčila Mount Weather. Tam někde prý má vláda tajné kryty pro případ nukleární války. Správně, válka je sice na spadnutí, ale nebude nukleární. A neopustí devítinásobnou rychlostí zvuku zemskou atmosféru. Ne. Tato válka dorazí do jistého města na všudypřítomných hnědých hranatých náklaďácích a po nich přijde velmi speciální zásilka.

Záblesk červené barvy na dálnici ho vrátil k bezprostřednímu úkolu. Zařadil na suburbanu rychlost a pustil se z kopce za mizejícím autem po silnici projektované jako protipožární průsek. Takže teď si zřejmě opatřila nějaký kvér. To je toho.

Na sedadle vedle Connie spočívala signalizační pistole z druhé světové války. Ráže dvanáct, ocel s kaučukovou pažbou. Rozebírala se jako brokovnice a dalo se z ní vystřelit jenom jednou. Byla velká a neskladná a s pouze dvaceticentimetrovou hlavní. „Držte ji za koleny,“ radil jí puškař. „Trochu ohněte lokty, abyste ztlumila zpětný náraz, pevněji uchopte a stiskněte rázně spoušť. Na téhle zbrani není nic sofistikovaného. Žádné opatrně mačkám na spoušť, žádný pohled přes mušku, nic takového, protože především tohle nebylo nikdy zamýšleno jako zbraň.“ Dal jí k tomu krabici s ručně vyrobenými zkrácenými sportovními náboji, protože do komory staré signální pistole se standardní 2,75palcové, natož delší brokovnicové náboje prostě nevešly. „Můžete vystřelit jenom jednou,“ tvrdil ten člověk, „a chcete co největší záběr. Místní používají tuhletu legrácku proti hadům. Namiř ve směru největšího rámusu a pal. Když si s trochou štěstí neustřelíte vlastní nohy, vyryjete do země téměř dvoumetrovou brázdu. Rozptyl je okamžitý. Nedá se před ní utéct a dělá pekelný randál, zejména zepředu. Miřte vždycky na hlínu, nikdy na skálu. A jestli narazíte na nějakého gaunera, miřte mu na zuby.“

V době incidentu neměla na svůj derringer žádné povolení, takže bez zásahu Jakea Cullena ani nečekala, že ho dostane zpátky. Kdyby na ni v tomto směru nějak dotírali, řekla by jim, odkud ho měla, což by jistě další vyšetřování v tomto směru přitlumilo. Ale tahleta věcička byla přesně to, co chtěla. Jenom litovala, že nemá dvě hlavně, ale puškař měl pravdu – strč do téhle krásky jedinou kapsli a vyletí okna v širém okolí. Puškař jí také prodal krabici signálních světlic pro případ, že by ji s tímhle někde nachytali. Venkovského policajta by tím sice neoblafla, ale ve městě by jí na to skočit mohli. „Namluvte jim, že to máte na loď,“ poradil jí.

Každopádně se s takovým spolujezdcem cítila hned o něco lépe. Ne že by tady v horách očekávala nějaké potíže. Poté, co uhnula z washingtonské dopravy, se několikrát dívala do zpětného zrcátka, ale nezdálo se, že by ji někdo sledoval. Když sjížděla z prudkého svahu, kde se dálnice 7 připravovala k překročení řeky Shenandoah, popustila svému shelbíčkovi trochu otěže. Při stodvacítce mu trochu přitáhla uzdu, protože si vzpomněla, že místní policie s oblibou chytá dole u mostu lidi z města, kteří z kopce překročí maximální rychlost. Zastrčila velkou signalizační pistoli do mezery mezi předními sedadly, přehodila přes ni bundu a přejela přes řeku. Podle očekávání stálo na příjezdové cestě z této strany řeky na číhané auto místní policie. Cestou kolem jim zamávala a policista jí mávání oplatil. Odtud to už nebylo do chaty v Garrison Gap ani hodina cesty. Vážně se jí tady dýchalo o mnoho líp.

V poledne, když Swamp pomáhal Benovi Hardeemu vyměnit v předním salonku Jackson Inn okno, přiběhla Lila s přenosným telefonem. „Rušný den,“ prohlásila, když podávala Swampovi telefon.

„Morgan,“ ohlásil se Swamp a odkašlal si.

„Jake Cullen. Nastal vývoj.“

„Vývoj. Výtečně.“ Ben vytušil pracovní záležitosti, odložil nářadí a vytratil se, aby poskytl Swampovi trochu soukromí.

„Za prvé slečna Wallová našim policistům ufrnkla z opravny automobilů a zdejchla se z města. Napadá vás něco?“

„Je ve svém shelbym?“

„To ano, takže nebude zas tak velký problém ji najít. V opravně cosi blábolili o Annapolis.“

„Tipl bych si opačný směr – možná někde tady v Západní Virginii.“

„Je toho víc,“ prohlásil Cullen. „V opravně mi také řekli, že se tam jakýsi cizinec – možná Němec – den předtím na shelby náramně vyptával.“

„Vida. A dál?“

„Z té jejich vlasatice vypadlo, že prý se možná zmínila o tom, že by si měli shelby vyzvednout dneska ráno v devět. A teď mi povězte: Víte nabeton, že se na naši drahou sestru nepověsili vaši mládenci?“

„Cože? Ne. Z čeho tak soudíte?“

„Poslali jsme virginským a marylandským policistům žádost o pátrání. Před hodinou jsme obdrželi zprávu z radarového sledování někde v místě, kde dálnice 7 překračuje přes řeku Shenandoah. Červený Shelby GT přejel v jedenáct pět přes most západním směrem. Jediný cestující, bílá žena. Když jela kolem, zamávala na policistu.“

„To byla asi Wallová. Zamával jí také?“

„To mi neprozradil. Ale má to zajímavý dodatek. Dvě minuty po ní jel černý suburban s lištou s pohotovostními světly, tónovaná skla, poznávací značka DC, dvě prutové antény. Místní policie se dotazuje, proč jsme je v žádosti neupozornili, že mají automobil ignorovat, protože se už na něj pověsili federálové.“

„Rozhodně ne naši federálové,“ prohlásil Swamp a přemýšlel, co to ksakru zase znamená. „Asi chcete, abych někam zavolal a zjistil, co se děje?“

„To by nebylo marné. Já vím, že je sobota a tak dál, ale máme tu mrtvého policajta. Mládenci jsou napružení a čekají, co čeho by se mohli zakousnout. Někteří jsou doopravdy nažhavení.“

„Budu se snažit, Jakeu. Dám vám vědět.“

„Myslíte, že by to mohla být Tajná služba? Totiž ten černý suburban, zabarvená okna, antény a světla. To na ni dost vypadá.“

„To možná ano, vtip je ale v tom, že právě oni se mi snažili celou záležitost rozmluvit. Mám dokonce písemné vyjádření od ředitele ÚOP v tom smyslu, že jde o světlušku. Dej od toho ruce pryč a vrať se ke svým bábovičkám.“

„Dobře, to je…“

„No jo, já vím. Pravá ruka a levá ruka. Nebylo by to poprvé. Já teď zatáhnu za pár nitek.“

„Cením si toto, zvláštní agente.“

„Swamp. Říkejte mi Swamp. A už nejsem ničím zvláštní.“

Swamp odnesl přenosný telefon zpátky do kuchyně a položil ho na své místo.

„Tak zasmušilý obličej,“ kroutila hlavou Lila. „Vždyť je víkend. Čas na švandu a trochu sluníčka. Na divokou a nádhernou Západní Virginii a všechno, co nám může nabídnout.“

„Telefonát z Washingtonu,“ zabručel s pohledem upřeným na ledničku.

„Ať jdou do háje. Nebo ještě líp, dej mi je k telefonu a já jim to vyložím. To si určitě za rámeček nedají.“

„To mi právě dělá starosti,“ podotkl. Nic v dohledu nevypadalo na oběd.

„Tak jdi ven. Je nádherný den.“

„Kde ho vidíš?“ kývl bradou z okna. Před chvílí ještě svítilo slunce, ale teď už oblohu obsadily šedivé dešťové mraky ženoucí se ze západu a z marylandské strany začaly obalovat část South Mountain. Připadaly mu jako sníh.

„Přestaňte mi tancovat kolem ledničky,“ prohlásila, když k nim do kuchyně přišel i Ben. „Všechno tohle jídlo je na dnešní večeři pro stálé zákazníky. Jestli máte hlad, udělám vám smažená vajíčka. A pakujte se odtud. Přinesu vám je nahoru.“

Swamp zavřel ledničku a zamířil ke schodům. Lilin bratr Ben byl asi o patnáct centimetrů menší a o deset let starší než jeho sestra, měl prošedivělé vlasy a knír a v obličeji výraz nekonečného klidu. Svého času se dvakrát pokoušel vést restauraci, jednou motel, ale nikdy se mu nepovedlo vydělat dost peněz na vlastní obživu a splátky hypotéky, natož aby uživil případnou manželku. Poměry v Jackson Inn mu naprosto vyhovovaly. Pracoval tu jako hostinský, což mu dokonale sedlo. Lila tu byla za číšnici a po dva večery, kdy nabízeli jídlo, i za šéfkuchařku a vnášela sem nepostradatelnou ženskou atmosféru, která tento penzion povyšovala nad obyčejnou ubytovnu. Bydleli společně hned vedle v domě svých rodičů. Cizím to možná připadalo divné, ale z Harpers Ferry lidé buď odešli v mládí, anebo nikdy.

Stoupal po schodech do svého bytu a na chodbě prošel kolem turistů, kteří nahlíželi do letáku penzionu. Uvažoval, jestli by se neměl vrátit do města, ale pak si připomněl, že je víkend. Všichni, na koho by se mohl obrátit, seděli o víkendu doma. Se svými rodinami. A ty si udrželi právě proto, že se na rozdíl od něj dokázali na dva ze sedmi dnů pravidelně odpoutat od práce.

Jenomže. Jakeův popis sakramentsky připomínal auto Tajné služby. Měl nahoře v diplomatce rozpis služeb. Chvíli přemýšlel, jestli by neměl zavolat Lucy VanMetreové, aby se ujistil, že se Hallory nakonec přece jen nedal oblomit.

Connie zaparkovala svého shelbyho u silnice na odbavovací smyčce kolem Garrison Lodge a vystoupila. Tady nahoře byl vzduch mrazivý a kolem chaty a na okolní krajině napadlo asi třicet centimetrů sněhu. Zasněžené byly i dva kopce Barrows Mountain a Cobb’s Hump a pouze vertikální stěny skutečné strže nepokrýval ani led, ani sníh. Obloha byla pod mrakem a nízké dešťové mraky se bezcílně potulovaly mezi nedalekými horami. Tmavnoucí obloha na sever a na západ nad vzdálenými Alleghanami slibovala další sněhovou nadílku. Byla ráda, že se připravila na chladné počasí, ale přesto pospíchala do haly.

Místnosti tu byly čisté a dobře vybavené, tak jak si je pamatovala. Za tu dobu, co sem jezdila, bydlela v celé řadě místních rekreačních středisek, ale tahle chata patřila k nejlepším. Osprchovala se, natáhla si plavky zabalené do obrovského froté županu visícího v koupelně a zamířila do lázní. Garison Lodge nenabízelo žádné lyžařské zařízení, nýbrž umělé lázně s horkými prameny, kam mnohá z nedalekých lyžařských středisek posílala na sklonku dne své hosty s rozvrzanými klouby a namoženými šlachami, a tak nakonec tato chata hostila spousty lyžařů, aniž se musela zatěžovat údržbou, vedením a pojištěním lyžařského střediska. Jednou se dokonce zajímala, jestli by neprodali nějaké akcie.

Na zbytek dne měla velmi jednoduchý plán: v grotto baru vedle lázní si objedná sendvič, pak se půjde naložit do bazénu s horkými prameny, dopřeje si masáž, zdřímne si a možná, když se na to bude cítit, a jenom v tom případě, se pomaluje válečnými barvami a půjde omrknout místní pánskou nabídku. Na zítřek si rezervovala sněžný skútr a požádala osazenstvo kuchyně, aby jí připravilo potravinový balíček. Vyjede si s feťákem do vyšších sfér, do nadmořské výšky 1 100 metrů a přibližně 300 metrů nad město. Pustí z hlavy všechny lékařské záznamy.

Připomněla si, že si musí předtím, než půjde do pokoje, vzít svou pistoli hadovku. Ale v županu a trepkách se jí do sněhu nechtělo. Nejdřív se musí jít nahoru obléknout. Vykašlu se na to, rozhodla se, vezmu si ji večer, až si půjdu lehnout.

Heismannovi trvalo všeho všudy deset minut, než našel shelbyho zaparkovaného na zadním parkovišti Garrison Lodge. Vyzkoušel nejdřív dvě lyžařská střediska, ale pak si uvědomil, že v jejím domě neviděl žádnou lyžařskou výstroj. Zastavil u benzinky, vyptal se na největší nelyžařský hotel ve městě a okamžitě uviděl její auto.

Při spatření automobilu nezpomalil, místo toho v lenivé smyčce objel parkoviště a vycouval od hlavního vchodu. Zabočil doleva a vracel se cestou, kterou přijel, k levně vyhlížejícímu motelu, jehož si všiml na okraji Garrison Gap. Dostal zde pokoj a odpočinul si. K večeru provede nezbytné změny a půjde se do Garrison Lodge navečeřet. Pak musí zjistit číslo jejího pokoje. Nebo třeba uspořádat nějakou legraci kolem jejího veterána a vylákat ji ven na parkoviště. Dalo se to provést mnoha způsoby. Stačilo vybrat ten pravý. A dnešního večera bude za ženu a bude mít tak větší volnost pohybu. A navíc si vyzkouší svou schopnost měnit rod. Možná se tak dostane přímo ke svému cíli. Když si vzpomněl na brutální kopanec do genitálií, tak se na to docela těšil.

Swamp mezitím obtelefonovával různé služby na ministerstvu spravedlnosti, protiteroristickém oddělení, na Úřadu, Agentuře i na Tajné službě. Až napotřetí se probil přes vrátnici na FBI, protože tamní vrátný mu nechtěl věřit, že je to, co tvrdí, a to ani tehdy, když se za něj přimlouval pracovník ÚZV, který byl právě ve službě. Ale nikdo se nechtěl přiznat k tomu, že by sledoval Connie Wallovou. Cullenovi zavolal zpátky až o půl šesté a tak trochu doufal, že už detektiv mezitím šel domů. Ale nešel. „Nula,“ prohlásil. „Alespoň na mé straně se nikdo k tomu, že by se pověsil na shelbyho nebo na naši luznou sestřičku, nechce znát.“

„Tak kdo ji to sakra sleduje v černém suburbanu s červenými pohotovostními světly?“

„Co když ji nikdo nesleduje?“ nadhodil Swamp. „Možná jde o pouhou shodu okolností. Nemusel být na ní rovnou pověšený. Vždyť za ní ten chlápek sjížděl s kopce – za kolik, pět deset minut?“

„Přibližně za dvě minuty podle toho policisty,“ upřesnil Cullen. „Ale to je jen hrubý odhad.“

„Zjistil poznávací značku suburbanu?“

„Nezjistil. Jenom prý to tak nějak vypadalo jako poznávací značka D.C. Abych byl přesný, prý si myslel, že to byla poznávací značka D.C. Vlastně to je podstata celé zprávy.“

„Když se nad tím zamyslíme,“ podotkl Swamp, „ono je klidně možné, že mě tady někdo tahá za nos, jenom nedokážu zjistit, proč nebo kdo by to dělal. Musím si ještě promluvit s jednou ženou. Náměstkyní na Útvaru ochranného průzkumu Tajné služby. Ale je zřejmě v New Yorku na jakési víkendové konferenci ohledně prověření lidí z OSN na inauguraci.“

„Proč s ní, pokud to pracovník ve službě popřel?“

Swamp zaváhal. „No, řekněme, že by mohla vědět o akcích, o nichž nemá pracovník ve službě ani potuchy. Jenom mám trochu strach, že ta má studnice informací asi vyschla.“

„Za takové ohodnocení by se vám asi pěkně poděkovala,“ podotkl Cullen.

Swamp se rozesmál: „To byste ji musel znát. Takže vy hoši tedy víte, kde je slečna Wallová?“

„Ano. Je v Garrison Lodge v Garrison Gap v Západní Virginii. Místní našli její auto na parkovišti. Zjistili, že se tam ubytovala.“

„Dobře, takže si vyjela na víkend. Vyrazila do hor pro to nejlepší, co jí může Západní Virginie nabídnout – oslnivou scenerii, rozumné ceny a možnost přečíst si jeden z našich čtyřstránkových telefonních seznamů.“

Cullen se dal do smíchu.

„Pracujete zítra?“ zeptal se Swamp.

„Nevím sice na čem,“ povzdechl si Cullen, „ale budu zde. Naši lidé obracejí všechno naruby, aby se dostali na kobylku tomu řezníkovi, který oddělal Ballarda. A to ani nevíme, jak ten vykuk vypadá. Jenom snad to, že je to Němec. Možná je to vážně dědek, nebo je přeborník v maskování. Nosí s sebou kapalinový taser, takže se snažíme vypátrat každý zdroj taserů na celé naší planetě. Mluvil s tou vlasaticí ve Stevově opravně, takže obrážíme celé okolí. A podobné radosti.“

„No jistě,“ řekl Swamp. „Nemusí pršet, jen když kape. Hele, já vím, že je už pozdě, ale promluvil si někdo s tím prodejcem chevroletů naproti opravně? Jestli je čirou náhodou ten suburban náš člověk, pak možná tu zatracenou popelnici koupil tam naproti.“

„Cizinec?“

„Jestli měl plné kapsy peněz a platný pas, pak by mu každý prodejce automobilů střelil i vlastní matku.“

„Neřád zatracenej.“

„No jo.“

„Už je fakt pozdě. Budou mít asi zavřeno. Ale pošlu tam pár chlapců. Aspoň se mi tu nebudou pořád motat pod nohama a já dostanu něco málo do žaludku.“

„Víte, kde mě najít,“ skončil Swamp.

Heismann ustoupil několik kroků od vysokého zrcadla na zadní straně koupelnových dveří, aby mohl zhodnotit svou práci. Ze zrcadla na něj hleděla štíhlá žena hispánského typu v černých šatech po kolena s krajkovým živůtkem. Tato transformace mu zabrala celé dvě hodiny. Začal oholením hlavy, na kterou si přilepil podložku na příčesek a na tu přitlačil paruku z lesklých dlouhých, rovných a jako havran černých vlasů ve stylu Lizy Minnelli. Pak obočí zdůraznil tak, aby se hodila k paruce. Malá kaučuková protéza v pleťové barvě přilepená ke kořenu nosu podtlakem jako hrníček k podnosu a vyhlazená základním make-upem jeho nový orlí nos výrazně odlehčila. Následovalo přepečlivé a detailní oholení obličeje, viditelných kotlet a krku, aby získal velkou plochu hladké pleti zabarvené lehce do olivová pro nadcházející líčení. Pak si oholil hruď, ruce až k ramenům a nohy až k slabinám, což pokaždé zabralo neuvěřitelné množství času.

I prsa mu zabrala daleko víc času, než předpokládal. Nejdříve musel sterilizovat hustilku s hadičkami a bradavky, rozmasírovat uvolněné záhyby kůže do patřičného tvaru a pak průduchem v bradavkách do každého prsu napumpovat tolik solného roztoku, aby získal požadovaný tvar a velikost. Nakonec ho bradavky pálily, a tak přemýšlel, jestli je to odbytou sterilizací nebo slaným roztokem. Ale chirurgové se skutečně vytáhli. Prsa měl navlas taková, jaká si přál. Kulatá, velikosti podšálku a tvarově i objemem vyvážená, i když vzhledem k ostatním proporcím s příliš velkými bradavkami. Ale od opravdových nebyla k rozeznání. Každý muž, který by ho viděl od pasu nahoru nahého, by odpřísáhl, že se dívá na ženu. Formování horní poloviny těla dokončil lehounkým přiléhavým nylonovým korzetem, který mu poskytl výztuž místo podprsenky. Navíc ho zúžil v pase. Měl štíhlou atletickou postavu, na břiše téměř bez tuku, a tak potřeboval korzetk vytvoření iluze ženských boků. Kromě toho měl v zadní části zvláštní přihrádku na plochý dvanácticentimetrový vrhací nůž značky Smith&Wesson.

Během posledních několika měsíců strávil jistý čas návštěvami washingtonské, překvapivě rozsáhlé obchodní sítě pro transvestity, v níž mu přátelské a ztepilé černošky předváděly veškeré vymoženosti pro dosažení požadované iluze. Původně jim chtěl vysvětlovat, že to má pro nějakou hru nebo výstup, ale pak si uvědomil, že už slyšely všechny možné lži pod sluncem a že ho prostě pokládají za jednu z „děvčat“, jak si samy říkaly, a tak to nechal být. Všechno tam bylo překvapivě soukromé a diskrétní a na splnění každičkého přání potřeboval jenom hromadu peněz. Upnuté spandexové bikinkové prádlo efektivně přesměrovalo jeho genitálie nahoru do chirurgicky vyrobeného tříslového váčku, takže dokonce i podezíravé šátrání v rozkroku by narazilo na pravou „ženskou“ anatomii. Kéž by je tam měl i tehdy v noci, kdy ho ta ženská tak nakopla. Přes spandex si oblékl dámské kalhotky, v zadní části lehce vycpané, aby trochu nadzvedly jeho vlastní, relativně ploché pozadí.

Punčocháče, jednoduché černé lodičky z lakové kůže rafinovaně vymyšlené na mužskou nohu, půlhodinku na finální nalíčení, dotek parfému a hotovo. Nacvičoval si základy své transformace mnohokrát a jakmile mu vyrobili umělá prsa, dopřál si dokonce v hereckém studiu hodiny ženské chůze, kde se muži učili ženským pohybům. Stál v motelovém pokoji a cítil se mírně komicky. Kdyby ho tak mohli vidět jeho staří kamarádi ze Stasi! Musel připustit, že v tom bylo něco lehce erotického, v tom nošení ženských šatů. Ale na druhé straně mu bylo ve všem tom spandexu a nylonu horko. Zakroutil hlavou. Co všechno musí ženské vydržet, aby přilákaly muže. To by člověk nevěřil.

Podíval se na hodinky. Téměř devět hodin. Zavolal si do Garrison Lodge a vyptával se na chatu. Pověděli mu, že program ve vinárně začíná po deváté. Chtěl tam zajít, prozkoumat vestibul a recepci, nahlédnout do baru, dát si něco k pití a pak nějak zjistit číslo jejího pokoje. Při troše štěstí mohl na ni narazit osobně. V tom případě by přistoupil rovnou k činu – zašel by za ní na záchod, přeťal by jí míchu a nacpal její tělo do některé kabinky.

Vyhlédl zpoza záclony a viděl, jak nad parkovištěm poletuje zlehka sníh. Ne tolik, aby auta a nákladní vozy pokryl souvislou vrstvou, alei k tomu může časem dojít. Ujistil se, že v trenérské příruční tašce fazolového tvaru, kterou si chtěl vzít s sebou, má přibalenou teplákovou soupravu z lehkého nylonu a sportovní běžecké boty. Ze zahrádky na zavazadla odmontoval lištu s pohotovostními světly a hodil ji spolu s oběma anténami dozadu do auta. Teď už to bude jenom jeden z mnoha tmavých SUV, kterých tady kolem chat parkuje spousta.

Potáhl za lem šatů a uhladil látku kolem boků a přes prsa. Je to zvláštní mít opravdová prsa. Nikdy nebyl na prsa vysazený, ale i tak bylo zajímavé se jich dotýkat. Dotýkat se sama sebe. Jaké by to bylo, kdyby tyhle fešandy přitiskl k jinému muži a sledoval jeho reakci? Cítil, že se červená. Jestli to tak půjde dál, tak z něj brzy bude – jakže jim tady říkají? Přihřátý. To je ono. Pak se velmi nežensky ušklíbl. Však tihle Amíci ještě uvidí, jak jim tenhle přihřátý klouček umí zavařit. Brzy. Velmi brzy. Ale bude si muset ještě jednou promyslet, co udělá bezprostředně po útoku. Tohle trvalo příliš dlouho.

Už musí jít. Musí svá nádherná jehňátka otestovat. Špičkami prstů si poplácal na kříži po studené ocelové kapse a nahmatal ploché osmicentimetrové ostří ve tvaru šípu. Prvotřídní, nejspíš německá, chirurgická ocel pro chirurgickou sestru. Tahle poklona ji jistě potěší, ale dlouho si ji nevychutná.

Swamp dojídal večeři u svého obvyklého rohového stolu, když za ním Lila opět cválala s přenosným telefonem. Byl to Cullen.

„U toho prodejce jsme narazili,“ hlásil. „Zavírají tam v pět a otevřou až v pondělí.“

„Vypátrat toho majitele byste nemohli? A vyslechnout doma?“

„No to bychom mohli, ale podle mého šéfa tato stopa stejně nikam nepovede. Myslím tím, že si tam ten člověk mohl sice koupit drahý vůz, ale potřeboval by k tomu celou řadu průkazů, což by znamenalo, že by musel lidem dovolit, aby se na něj podívali, čemuž se po celou dobu pečlivě vyhýbal. Kromě toho šéf řekl přesně to, co vy, že ten suburban může být normálně na výletě a nemusí mít se slečnou Wallovou nic společného. Dvě minuty téměř ve stovce – to je asi tři a půl kilometrů. Velmi volný závěs.“

„Má asi pravdu,“ přisvědčil Swamp. „Chytáme se každého stébla slámy. Ale trochu mě zneklidňuje, že je Connie Wallová v tom Garrison Gap úplně sama.“

„Nijak se to nemohl dozvědět.“

Swamp se nad tím trochu zamyslel. „Máte jméno a číslo telefonu na to děvče z autoopravny?“

Cullen mu řekl, ať chvilku počká, a nahlédl do zápisníku. Vrátil se a dal Swampovi její jméno a číslo. „Chcete jí volat?“

„Asi to zkusím. Pokud je tedy v sobotu večer doma. Mohli bychom si probrat, co vlastně tomu Němci řekla.“

„Tvrdila, že to bylo pouze o tom auťáku.“

„Vybalím na ni celou váhu a majestát americké Tajné služby a možná si ještě na něco vzpomene. Pokud nějakou nešťastnou náhodou prozradila tomu Němčourovi, kam se Connie chystá, pak ji vlastně nemusel vůbec sledovat. Stačilo mu tam prostě dojet. A ani k tomu nepotřeboval ten podezřelý suburban.“

„A jak by ji našel?“

„Asi stejně, jako jste ji našli vy – podle jejího siláckého žihadla.“

Teď zase na chvíli zmlkl Cullen. „No tak dobře, čert to vem. Když na něco kápnete, dejte mi vědět.“

„Spolehněte se.“

Swamp se podíval na hodinky. Čtvrt na deset. Dopil sklenku vína a přejel pohledem návštěvníky, kteří se onoho večera přišli do penzionu navečeřet. Standardní směsice víkendových dvojic, vzhledem ke sněžení v poněkud menším počtu. Nikdo se nestaral, co to tam u rohového stolu provádí. Zavolá na dívčino číslo.

Telefon zvedl nějaký mládenec snažící se překřičet hluk večírku ozývajícího se v pozadí. Swamp požádal o Dorie. Muž řekl, aby počkal, a pak přišla Dorie k telefonu. Mluvila, jako by nemohla popadnout dech. Doufejme že z tance, uculil se Swamp. Představil se. Řekla, že ho neslyší a požádala o chvilku strpení. Okolo telefonu byly slyšet nějaké rány a pak se vynořila v mnohem tišším prostředí.

„Ještě jednou, kdo volá?“ zeptala se. Slyšel, že cosi pije. V pozadí naplno duněl večírek.

„Tady je zvláštní agent Lee Morgan, Tajná služba Spojených států,“ představil se co možná nejúřednějším hlasem. „Vaše jméno a číslo mi dal detektiv Cullen z městské policie. Potřebuju se vás zeptat na toho cizince, který přišel k vám do opravny a vyptával se na shelbyho Connie Wallové.“

„Jo ták,“ konečně se jí podařilo zklidnit dýchám. „Už jsem to říkala tomu detektivovi. Jak jste řekl, jakýsi chlap ze zahraničí. Chtěl koupit shelbyho, chtěl…“

„Dorie! Tuhle část známe. Jde o něco jiného. Myslíme si, že vás ten chlápek trochu vodil za nos. Myslím těmi kecy o autu. Myslíme si, že jde po Connie.“ Po Connie, naší společné dobré známé, pomyslel si.

„Ale proč? Vždyť ji propána ani neznal.“

„Pamatujete si na toho policajta, co přišel v úterý v Cleveland Park o život?“

„Vzdáleně.“

„Tak to se stalo v domě slečny Wallové, Dorie. Ten policajt byl její přítel. Blízký přítel.“

„Do hajzlu,“ špitla.

„A co se týče toho člověka, s nímž jste mluvila, myslíme si, že to mohl být ten vrah. Takže je strašně důležité, abyste se ještě jednou zamyslela. Nemohla jste mu nějakou náhodou prozradit, že se na tento víkend chystá do Garrison Gap?“

V telefonu nastalo dlouhé ticho.

„Dorie, jste tam ještě?“

„Odkud jste říkal, že jste? Z Tajné služby?“

„Správně, Dorie. Spolupracujeme s městskou policií při hledám toho člověka.“

„No jo, ale jak mám já vědět, že nejste on? Ten cizinec?“

„To nemůžete, ale poslouchejte můj hlas. Není stejný, viďte? Nemluvím přece se stejným přízvukem?“

„To ne.“

„Je to velmi důležité, Dorie. Velmi důležité. Zmínila jste se o Garrison Gap?“

Další odmlčení. „Hmm. Možná jo. Totiž myslela jsem, že jede do Garrison Cap. Jako Garrison Cap Lodge, víte? Řekla jsem mu, že fotí přírodu. Ale pane, neměla jsem vůbec tušení…“

„To jste nemohla nijak vědět,“ prohlásil Swamp konejšivě. „Ale právě to jsem potřeboval. Nadiktuju vám telefonní číslo detektiva Cullena. Prosím vás, zatelefonujte mu a povězte mu to, co jste právě řekla mně. Řekněte mu, aby mi zavolal, hned jak skončíte, ano?“

„Mám malér?“ zeptala se.

Cullen mu zatelefonoval během pěti minut.

„Co teď do hajzlu uděláme? Ten chlap se může pohybovat po celém Garrison. A to ani nevíme, jak vypadá! Víme jen, že jezdí v suburbanu.“

„Říkám, zapomeňte na suburban, to je bouda. Nejdříve zavolejte do té chaty. Řekněte slečně Wallové, že ji tam ten chlap asi sledoval. Pak zavolejte místním poldům, jestli by tam na ni mohli někoho nasadit, než se tam dostanu.“

„Vy?“

„Chcete se toho snad ujmout? Jsem hodinu cesty od Garrison Gap. Jestli ještě připadá trochu sněhu, tak hodinu a půl.“

„Vždyť já, do prdele, ani nevím, kde ta Západní Virginie vlastně je. Máte náhon na čtyři kola?“

Swamp se zasmál. „Něco lepšího. Mám originální SUV – starý landrover. Než ho předělali na kočárek pro zazobaná bejbátka. Zajedu tam a odvezu ji odtud. Můžu ji vzít do našeho penzionu v Harpers Ferry.“

„Pak co?“

„Jedno po druhém, Jakeu. Teď je hlavní, aby zůstala naživu.“

Proti tomu Cullen nic nenamítal a zavěsil. Swamp zašel do kuchyně a požádal Lilu o kávu do termosky. Venku zadul vítr, jako by mu tím sděloval, že se na něj těší.

Connie si ve vinárně vybrala stůl pro dva, který stál nedaleko krbu na opačném konci od hlavního baru. Venku se dalo do hustého sněžení, což patrně omezilo přísun pozdních návštěvníků. Nebo na ně naopak bylo ještě brzy.

Zkontrolovala z okénka chodby shelbyho, který se na parkovišti pomalu měnil na červenobílou hroudu. Co se toho týkalo, anonymita není tak marná věc. Napadlo ji, aby si odtud vzala svou pistoli hadovku, ale bez sněhulí se jí do sněhu nechtělo. Jako by přímo slyšela Cata, že jediným důvodem, proč si Andula vzala pistoli, bylo, že ji někdo chtěl zabít. Tak ať. Ale jistě si pro ni nešla deseti centimetry sněhu v lodičkách, aby jí pak celý večer crčelo z bot. Možná později. Možná nikdy.

Číšnice z baru přinesla sklenici bílého vína a napsala ji na účtenku. Kalkulace, pomyslela si Connie. Osamělá dáma v krátkých černých šatech se jistotně aspoň chvilku zdrží. I když teď, když tu seděla, toho trochu litovala.K ničemu to nebylo. Stýskalo se jí po Catovi a stále víc ji trápilo, co se mu stalo. Dá si asi jeden drink a pak bude předstírat, že nahoře v pokoji má na práci něco lepšího.

Salonek byl ve tvaru U s okny po stranách, která osvětlovala okolní pozemek a přilehlé svahy porostlé stromy. Dno účka tvořil hlavní bar a na otevřeném konci, přímo před tanečním parketem, stál obrovský kamenný krb. V místnosti bylo kolem padesáti stolků uspořádaných do dvou řad a série oken přibližně půl metru nad tanečním parketem. Stěny byly obložené rozmanitými druhy dřevěné překližky, která vytvářela kontrastní pozadí pro výjevy z vysokohorské scenerie umístěné na jednotlivých dílech. Connie to připadalo příjemně uklidňující, a tak si zula boty a natáhla nohy k teplu přicházejícímu od krbu.

Příští půlhodiny sledovala, jak se prostor pomalu plní, většinou dvojicemi nebo čtveřicemi, pouze tu a tam přicházeli jednotliví muži, kteří se nenápadně sunuli k baru, objednali si něco k pití, zapálili si cigaretu nebo doutník a pak na otočné barové židličce studovali místnost. Dávala si pozor, aby nevrátila žádný obdivný pohled, který k ní zaletěl přes místnost, protože jí všichni připadali jako profesionální gigolové. Dva o poznání pohlednější jí věnovali uznalý pohled, ale naneštěstí přes rameno své partnerky. Když si uvědomila, že je jedinou samotnou ženou v celé místnosti, rozhodla se zaplatit a jít. Ale právě v tu chvíli vstoupila půvabná žena hispánského typu v téměř totožných černých šatech a posadila se přibližně do poloviny tanečního parketu na druhé straně místnosti. Objednala si něco k pití, rozhlížela se kolem, spatřila Connie, pousmála se a pak se zadívala jinam. No tohle, co to mělo být? zarazila se Connie. Náznak uznání od jiné osamělé lovkyně nebo nezávazný pokus z řad Saphina sesterstva?

Connie vstala a zamířila k baru, ale v téže chvíli vyběhla Hispánka k prázdné židli u jejího stolu. Connie zaváhala.

Neznala tu ženu a rozhodně zde nestála o setkání s příslušnicí vlastního pohlaví. Ale bylo to laskavé gesto a odmítnout ho byla hrubost. Změnila tedy směr a zamířila k ní.

„Ahoj, já jsem Carla,“ představila se ta žena. „Nemusíte se ke mně připojit, jestli nechcete.“

Connie se usmála a doufala, že na ní není příliš vidět jistá rozladěnost. „Já jsem Connie. Díky za nabídku. Přišla jsem se dolů jenom něčeho napít.“

„Opravdu? Žádné jiné plány? Vždyť je tu tolik báječných mužů.“

„A kde je vidíte?“ zeptala se Connie a rozhlédla se kolem, jestli náhodou něco nepřehlédla. „Kterého máte na mysli?“ Pak si uvědomila, že ji ta žena jenom popichuje. „No jistě. Jak jinak. Všichni jsou neodolatelní. Ne.“

Carla se zasmála – hrdelním smíchem. Byla hezká jako porcelánová panenka a Connie se svými zkušenostmi z chirurgie najednou napadlo, jestli se náhodou nedala trochu vylepšit. V kladném případě jí zpackali nos, který měla jako knedlík. Jiná písnička bylo ovšem její oslnivé popředí, protože takhle dokonalé dovedly být jenom filmové hvězdy vyrobené na zakázku. Z opačné strany místnosti vypadala na dvacítku, ale teď, když člověk přišel trochu blíž, jí očividně bylo přes třicet. Možná je pod tím nánosem líčidel ještě o trochu starší. Vášnivé temné oči. A make-up – moře make-upu.

Carla sáhla do velké fazolovité tašky a vytáhla krabičku cigaret. „Dáte si?“

Connie odmítla. Cat sice byl kuřák a ona také kouřila, ale to už bylo dávno, předtím, než jednou na operačním sále hodili do nerez misky zčernalé a rakovinou prožrané plíce. „Nijak se neomezujte,“ prohodila, „vždyť jsme v hospodě.“

„Ovšem,“ řekla Carla. „V Americe se téměř nikde nesmí kouřit, že?“

„Téměř,“ přisvědčila Connie, když Carla vyfoukla k obloze modrý oblak. Určitě si nechala dělat nějakou plastiku, pomyslela si Connie při pohledu na jizvičky pod Carlinou bradou. Ale ne na naší klinice. Vypadá totiž tak trochu mužsky. „Kdysi jsem kouřila,“ prohlásila. „Ale nechala jsem toho. Odkud jste, Carlo?“

„Pocházím z Německa,“ odpověděla Carla. „A ve Washingtonu pracuju pro německého podnikatele.“

„Podívejme,“ poznamenala Connie. „Němku bych ve vás tedy nehledala, tipla jsem si na Hispánku.“

„Jenom ve filmech jsou všichni Němci modroocí blonďáčci,“ zasmála se Carla. „Zejména to platí o Němkách. Já jsem z Berlína.“

To je vidět na první pohled, pomyslela si Connie, když si vzpomněla na plakáty, které kdysi viděla na výstavě fotografií – dam berlínské kabaretní scény. Mladinká Carla by mezi ně se svým ulízaným účesem a silnou vrstvou líčidel dokonale zapadla. Dokázala si ji představiti v esesácké uniformě s prostopášnými holinkami na jehlových podpatcích. „To je úžasné. A co si myslíte o Státech?“

Kolem se mihla číšnice a střelila po Connie tázavým pohledem, ale ona zavrtěla hlavou a podala jí účtenku s dvacetidolarovkou. „Je to tá-ák zajímavé,“ Carla si během rozmluvy pozorně prohlížela místnost. Číšnice se vrátila a přinesla Connie nazpátek. Connie jí přistrčila spropitné a začala se chystat k odchodu. „Byl to dlouhý den,“ vstávala. K jejímu překvapení se Carla natáhla a podávala jí ruku. Byl to silnější stisk, než by od ní Connie čekala. „Dámy?“ zeptala se. „Víte, kde to tady mají?“

Connie pohodila hlavou ve stylu „pojďte se mnou“. „Ukážu vám to.“

Swamp se s popraskáváním šinul krajinou stabilní rychlostí pětačtyřiceti kilometrů v hodině; landroveru s pohonem na čtyři kola nedělal sníh vůbec žádné problémy. Naštěstí nenapadla nejdřív mokrá břečka, takže na silnicích ležel jenom čistý sníh. Hranatá klimatizace nebyla žádný zázrak, ale topení hřálo pěkně, a tak si svlékl kabát. Obrazovka mobilu mu oznamovala, že je v této chvíli na celém světě úplně sám, takže neměl ani zdání, zda Cullen Connie Wallovou našel a poslal jí někoho na ochranu. Na západ od mezistátní 81 minul pouze jediné auto. Silnice byla typická pro hornatou krajinu, jedna serpentina za druhou a neustálé stoupání. Daleko zajímavější by byla jízda dolů. Vysoká si ustlala dole v lesích a jediné zvíře, které světla jeho auta za poslední hodinu zachytila, byl kojot.

Pokud se Cullen dokázal dovolat tam, kam chtěl, mohl by zamířit přímo do kanceláře místního šerifa a zjistit, kde se Connie nachází. Pravděpodobně ve svém pokoji. Znal tu chatu, jednou tam při svých příležitostných víkendových výletech dokonce bydlel. Nelyžoval, ale někdy v roveru vyrazil na západ jenom tak, aby na chvíli vypadl z Harpers Ferry. Něco podobného jako Connie Wallová, pomyslel si. Někdy je třeba vydat se na cestu už jenom proto, aby si člověk vyzkoušel, že na to ještě má. Podíval se na hodinky. Trvalo mu to déle, než původně odhadoval, a začalo mu to trochu dělat starosti.

Ze vzdálenosti půldruhého kilometru mu do zrcátka zazářily ostře reflektory a pak zmizely v zatáčce. Pak znovu a ještě mnohem blíž. I s dálkovými světly. Pohnul zpětným zrcátkem, aby zmírnil oslnění, ale pak ten chytrák dojel těsně za něj a blikal na něj dálkovými světly. Co po něm ten idiot vlastně chce – aby jel rychleji? Nebo aby mu uhnul z cesty do závěje? Světla zablikala znovu, ale Swamp neviděl, co se za ním děje, protože ten mamlas nechal svítit dálková světla. Začal zpomalovat, což byla jeho standardní reakce na řidiče, kteří se na něj nebezpečně tlačili. Automobil se přiblížil tak blízko, že Swamp konečně spatřil sportovní auto ve tvaru placatého brouka s kulatými světly. A dvě siluety uvnitř.

Ještě trochu zpomalil a tentokrát si vysloužil dvojí zatroubení. Klaksony mu fungují skvěle. Tak vyzkoušej brzdy, blbečku. Zasmál se. Je to dobré. Co nevidět ztratí mládenec trpělivost a přefrčí s burácením kolem něj. Ještě trochu zpomalil a viděl za sebou svítit brzdová světla a pak se auto konečně trochu stáhlo. Příštích pět minut jel Swamp rychlostí, kterou považoval na silnici při sněžení za bezpečnou, ale když dorazil k další zatáčce, spatřil za sebou paprsek dálkových světel, který se přesunul do druhého jízdního pruhu. Před nimi ležel přibližně dvousetmetrový, poměrně rovný úsek silnice, a tak Swamp šlápl na brzdy. Sportovní auto úslužně prosvištělo kolem se skučením akcelerujícího motoru. Podle vzhledu porsche, pomyslel si Swamp, i když nebyl žádným velkým expertem na jednotlivé typy. Letmo zahlédl na místě spolujezdce záplavu platinově blond vlasů, pak se z okna auta řítícího se smykem kupředu vynořila ruka v rukavici a ukázala mu vztyčený prostředníček. Vzápětí auto zmizelo v příští zatáčce.

Uvažoval, jestli se s ním Connie Wallová bude chtít vrátit do Harpers Ferry. Asi ne, ale neměl žádnou pravomoc ji z té chaty odvézt. Podíval se znovu na mobil. Jedna čárečka signálu. K něčemu se blížím, pomyslel si. Pak čárečka zmizela a Swamp pověsil mobil na háček uprostřed palubní desky. Uvědomil si, že jede příliš rychle, a tak před ostrou zatáčkou u kamenného mostu trochu svému ohnivému oři přitáhl opratě. Potok pod mostem vypadal jako černá propast mezi dvěma bílými a načechranými břehy. Když zatáčel doleva k dalšímu stoupání, zasvítil na něj z lesa krátce pár očí. Trošku zpomalil, protože ho napadlo, že by tam mohla být ledovka, a byl za to odměněn nevelkým smykem, po kterém opět zvýšil rychlost. Vyšplhal se na další kopec a opatrně projel ostrým žlabem kolem několika balvanů velikosti osobního automobilu spočívajících vedle silnice, z nichž jeden se rozvaloval přímo na značce POZOR PADÁ KAMENI. To si teda piš, pomyslel si a na dvojku sjížděl s roverem ze svahu. Motor hučel jako blázen, ale on dobře věděl, co dělá. Na úpatí čtřičtvrtěkilometrového stoupání se silnice kroutila do prava a on málem přehlédl dvě koleje vedoucí zleva kamsi do dáli k vysokému smrku. Povzdychl si, snížil na jedničku a uprostřed silnice zastavil.

Navlékl si kabát a rukavice, nasadil klobouk a vytáhl žluté výstražné světlo, které s sebou vozil pro všechny případy na zadním sedadle. Měl tam také modré světlo, ale tohle byla samaritánská, nikoli policejní záležitost. Totiž zatím.

Teď se určitě trochu zdrží. Položil žluté světlo na střechu roveru a zabořil se do sněhu.

Connie vedla Carlu k toaletám, které byly na konci chodbičky vedoucí ze vstupní haly. Byly tam jak vnější, tak i vnitřní dveře, a když Connie, která šla první, vstoupila na toaletu, uviděla u umyvadel jedinou ženu. Čtyřicátnice, krapet přetékající z krátkých černých šatiček, které měla na sobě, se obrátila k oběma příchozím. Zavřela kohoutek, vytáhla hrst papírových ručníků a zatímco se Connie ubírala do kabinky, otevřeně civěla na Carlu.

„Co jste sakra zač?“ pronesla překvapivě autoritativním hlasem.

„Prosím?“ zeptala se Carla, která mířila k umyvadlům. Connie právě zavírala dveře kabinky a ohlédla se přes rameno, oč jde.

„Řekla jsem: Cd? jste sakra zač? Vy tedy rozhodně nepatříte na dámské toalety, že ne?“

Connie viděla, jak se Carla postavila těsně před ženu, a ke svému naprostému zděšení viděla, jak poskočila trochu na místě a kopla ji do rozkroku takovou silou, že se žena zkroutila bolestí. S děsivým heknutím padla na zem; pak se Carla obrátila s planoucíma temnýma očima ke Connie a v ruce se jí cosi zatřpytilo. Connie instinktivně zvedla ruku, ale Carla ji popadla a s překvapivou silou přitiskla na dveře kabinky. Connie to tak zaskočilo, že se vůbec nebránila, ani když jí Carla přitiskla koleno na záda a obličejem přirazila na pootevřené dveře. Než stačila získat ztracenou rovnováhu, ucítila v zádech tak ostrou bolest, že by jistě upadla na zem, kdyby ji Carla nedržela za ruku bolestivě stočenou za zády, takže se nemohla zhroutit, i když se pod ní roztřesené nohy už dávno podlomily.

„Je mi moc líto,“ zašeptala Carla. „Ale budu potřebovat tvůj dům.“

Pak se ozvala rána a hlasitý jekot o pomoc, robustní dáma se objevila za Carlou a něčím ji praštila. Connie neviděla, co to bylo, a ani ji to nezajímalo, protože železný stisk kolem její ruky povolil a ona se pomalu sesunula na kolena do krve – kaluže krve, která se jí valila po zadní straně stehen, až to na podlaze klouzalo. Zatápala po toaletní míse, sklouzla stranou a znovu do něčeho bouchla hlavou, tentokrát do stěny kabinky. Nakonec se zhroutila vedle záchodové mísy a současně viděla, jak Carla uchopila ženu, která se do ní snažila tlouct kovovým koncem odpadkového koše, tvrdými prsty levé ruky za ohryzek. Žena ze sebe vyrazila mohutné zachrčení, s obrovským rámusem upustila čtverhranný kovový nástavec na podlahu a chytila se za hrdlo. Carla ustoupila a vrazila do ženy ve výši bránice třikrát rychle za sebou a s bublavou odezvou plochý nerezový nůž ve tvaru rakety. Žena příšerně vyhekla, ztěžka dosedla na podlahu, jednou rukou si stále svírala hrdlo, druhou tiskla k břichu, z úst jí proudem vystříkla krev na přední část jejích šatů a oči jí těkaly všemi směry. V té chvíli se Conniein výhled od podlahy začal zamlžovat. Stále se držela toaletní místy jako nějaký student s gigantickou opicí a v kříži ji pálila nesnesitelná bolest. Zdálo se jí, že za dveřmi toalet uslyšela jakési hlasy. Na okamžik se mihla ve dveřích kabinky Carla, planoucíma, téměř černýma očima na ni pohlédla a pak byla pryč. Connie se snažila něco říct, ale začala ji zahalovat rudá mlha.

Ty oči… Kristepane! Byla snad Carla muž? Pane Bože! Byl to on?

Pak přes mlhu uslyšela vzrušené hlasy, ale ty se pomalu rozplývaly v hučení, které jí naplňovalo hlavu, poté všechny smysly a nakonec celý svět milosrdně ztemněl.

Než dorazil Swamp do Garrison Gap a vyhledal crasscountskou šerifovu kancelář, panoval už uvnitř naprostý blázinec. Zástupci kolem něj pádili ke svým autům a dva dispečeři hulákali na sebe i do svých přijímačů a žádali o posily, sanitky a zdravotní týmy v odezvu na dvojnásobnou vraždu v Garrison Lodge. Přitiskl se ke stěně, protože všechno živé v ústřední provozní místnosti se ozlomkrk řítilo do práce na této výjimečné události. Dvě vraždy, pomyslel si. To je pro západovirginské horské městečko v sobotní večer trochu silná káva, zejména v tak časnou hodinu. Tady se většinou nože vytahovaly až po půlnoci. Nakonec se malý zástupce s počínající pleší, který posledních pět minut naléhavě hovořil s někým po telefonu, podíval přes místnost a spatřil Swampa.

„Vy budete z té Tajné služby, že jo?“ zahalasil přes místnost a přilákal pozornost několika hlav. Swamp kývl a zástupce dále držel sluchátko a očividně chtěl, aby si ho od něj Swamp vzal. Ten přešel místnost a na druhém konci drátu objevil Jakea Cullena. „Kde jste se flákal, parťáku?“ zajímal se Cullen.

„Jel jsem přes hory sněhem a asi deset kilometrů před městem jsem zachraňoval dva mladé a pošetilé pracháče přesvědčené o tom, že ten jejich porsche může lítat, což navzdory všeobecnému mínění a celé škále serepetiček nedokázalo. Ale proč…“

„Vy nic nevíte?“

Swampovi se v žaludku rozlil ledový pocit. „Vím jen to, že tady všichni v šerifově kanceláři vyvádějí jako pominutí. Co se stalo?“

„Ten hajzl ji dostal, to se stalo. V té chatě. Zaútočil na ni na dámských záchodech a bodl ji do zad, vzal přitom ještě jednu ženskou, která se mu tam připletla do cesty.“

„Proboha! Kdy se to stalo?“

„Zřejmě před takovými třiceti minutami. Mluvil jsem s místními poldy, jestli ji už našli, ale nenašli. Před jedním lyžařským střediskem se srazila tři auta, tak se k tomu všichni seběhli. Načež dostali zprávu, že bezpečnost z Garrison Lodge volá kvůli dvěma vraždám.“

„Je mrtvá?“

„Se slečnou Wallovou to není tak jednoznačné. Původně říkali dvě vraždy, ale pak tam dorazili nějací felčaři a jednu odvezli do nemocnice. Mrtvou ženu popisují jako o trochu starší a těžší než Connie – slečnu Wallovou.“

„Zatracená práce! Nějaký popis vraha?“

„Ani ťuk. Ještě jim z toho jde hlava kolem, co jsem tak slyšel. Prý to snad podle někoho udělala nějaká ženská. Ale vzhledem k tomu, že jste se dostal na místo…“

„Jistě. Zjistím to. Ví někdo oficiálně, proč tu jsem nebo oč tu jde?“

„Ale jo. Mluvil jsem se samotným šerifem. Právě než se spustila ta šou. Svým lidem to buď řekl, nebo neřekl.“

„Jasně, rozumím,“ prohlásil Swamp. „Zavolám vám, jakmile budu něco mít.“

Swamp předal telefon zástupci, který ještě chvíli naslouchal, ale Cullen to už položil. Podíval se na Swampa, zaregistroval jeho stetson a zelenou zimní pilotku s koženou jmenovkou na levé straně. Ve snaze odtrhnout pohled od Swampova obličeje se ho zeptal: „Máte nějaký průkaz?“

Swamp vytáhl průkaz UZV a pověděl zástupci o těch dvou ztřeštěncích v porsche. Zástupce to předal jednomu z dispečerů, který jen otočil oči v sloup. Pak se Swamp zeptal na šerifa.

„Co vím, tak naposledy byl šerif McComb na místě činu. To je v Garrison Lodge. Půjdete od naší budovy rovně podél hlavního tahu asi tři bloky. Hledejte spoustu modrých majáčků.“

„Dobře. A kde tu máte nemocnici?“

„To přejdete na druhou stranu, šest bloků. Zahnete doprava na Burger King, je to velká ohavná barabizna na kopci.“

„Nejspíš tam v nemocnici někoho máte. Můžete jim brnknout, že tam jdu? A jestli bych někde našel šerifa, kupříkladu tam? Vysvětlil bych mu, oč tu vlastně běží.“

„Takže vy víte, co za tím stojí?“

„Jenom teoreticky, v tomhle stadiu máme jenom teorie. A přinejmenším jedna z nich vyletěla dnes večer komínem.“

Cestou do nemocnice uvažoval, jak tohle všechno vysvětlí svému šéfovi. Najal si snad jejich Němec nějakou posilu? Nebo byli dva? Buňka? Byla to jeho myšlenka, použít Connie jako návnadu. Bohužel mu tu návnadu asi sežrali. Zatím na ně dělal jejich zabiják jenom dlouhý nos. Jestli Connie umře, budou zase beznadějně na nule.

Uviděl nemocniční budovu na kopci. Kdyby přežila, měli by snad naději prolomit konečně řadu neúspěchů. Pokud by jim mohla poskytnout sebemenší popis, pak by bylo možná chytré ohlásit, že Wallová podlehla svým zraněním a pak něco zkusit. Do společného zasedání jim zbýval ještě téměř celý měsíc. Jistě by z těchhle potíží mohli něco vytěžit. V duchu si poznamenal, že má zítra ráno zavolat McNamarovi, ale teď se obrnil na cestu do nemocnice, kde ho možná čekají velmi neveselé zprávy. A kdyby se nakonec ukázalo, že to doopravdy provedla nějaká žena, bude s dvojnásobným potěšením informovat svého šéfa, že mají najednou co dělat nejen s pouhým osamělým vlkem, nýbrž rovnou s teroristickou buňkou. To by byla sranda!

Heismannův únik z chaty byl kombinací rychlého myšlení a štěstí. Jen co se ta nakynutá rašple poroučela naposledy k zemi, vyrazila „Carla“ ze záchodů, ale předtím se ujistila, že už ta zatracená sestra konečně zatřepe botkama. Vzhledem ke kaluži krve a skelnému výrazu v očích už zřejmě počítala andělíčky. Deset vteřin mu zabralo umývání rukou a zastrčení nože. Při odchodu narazil na manažera a člověka z bezpečnostní služby, kteří spěchali s vysílačkou k toaletám. Ustoupil jim z cesty, přitiskl si v předstíraném děsu ruce k obličeji a lámanou španělštinou cosi nesouvisle brebentil a ukazoval bradou ke dveřím toalet. Přehnali se kolem něj a vpadli dovnitř, zatímco on zacouval ke dveřím pánských záchodků a s jistotou, že právě ty nebude nikdo prohlížet, tam vklouzl.

Naštěstí byly prázdné, takže nemusel nikomu dalšímu podříznout krk. Vešel do kabinky, zamkl za sebou a shodil tašku z ramene. Pak vyklouzl ze šatů, sundal si paruku a živůtek, vytáhl nylonovou běžeckou kombinézu a boty s plochou podrážkou. Naházel šaty, paruku a nůž do tašky. Vyšel z kabinky a otevřel okno natolik, aby z něj mohl kabelu vyhodit do sněhu. Zmatek na chodbách rostl. S jedním okem na dveřích si v umyvadle energicky oplachoval ruce i obličej a rychle stíral líčidla ručníky. Nakonec jimi otřel umyvadlo a hodil je do záchodu, který málem ucpal. Vyšel za první dveře a naslouchal. Zdálo se, že venku narůstá dav a slyšel hovořit přinejmenším dvě vysílačky bezpečnostní služby. Takže okno. Vylézal napřed nohama, okno za sebou přivřel a chvíli visel za ruce, než lehce seskočil z dvou a půl metru do zasněženého křoví.

Dobrý vyšetřovací tým sice dokáže vystopovat jeho únikovou cestu, ale to mu bylo jedno. Tenkou kapuci kombinézy si přetáhl přes síťku na paruku, vylovil tašku a brodil se sněhem k parkovišti, kde na něj čekal jeho suburban. Nastoupil do auta, beze spěchu odjížděl k motelu a ve zpětném zrcátku sledoval, jak před chatou narůstá chumel modrých majáčků. Ta zatracená měchuřina málem všechno zničila, když se na něj tak vrhla. Přemýšlel, jak mohla tak bleskově prokouknout jeho převlek. Kopanec ji měl vyřídit, ale ona se musela zase zvednout a místo aby utekla, vyrazit po něm. No, teď si o tom můžou se sestrou odborně popovídat, ať už jsou, kde jsou. Ale měl se lépe připravit, měl počítat s tím, že by na toaletách mohl být někdo další. Měl mít připravený záložní plán. Bouchl rukou do volantu. Příliš mnoho chyb. Přicházel o svůj instinkt. Když dojel na parkoviště motelu, rozhodl se počkat přes noc, jelikož policie mohla okamžitě postavit zátarasy. Každé vozidlo, které v tuto hodinu odjíždělo z města, mohlo být podezřelé, zejména za tak hustého sněžení, a na mapě viděl, že do města vedou jenom dvě silnice. Ano. Počká a až před polednem začnou přijíždět víkendoví návštěvníci, vmísí se mezi ně. Nikdo ho neviděl vcházet na toalety, a tak policie nebude hledat muže, nýbrž ženu hispánského vzhledu s ulízanými vlasy. Dopoledne si pustí stanici místní televize a poslechne si zprávy. Začal ho svědit nos, a tak si sundal protézu.

Cítil jak úlevu, tak i obavy. Úlevu z toho, že už má tu mrchu z krku, a obavy, kolik věcí bude muset v nejbližších dnech zařídit. Ale zatím vzhledem ke skóre nemusí mít z policie, ať už městské nebo federální, žádné zvláštní obavy. Dokonce i sestra jim ufoukla navzdory skutečnosti, že byla patrně pod jejich ochranou. I když ji to ovšem přišlo hodně draho. Jestli se nedokáže po útoku dostat rychle z města, bude se muset na chvíli někam zašít.

Půjde do jejího domu. Neměl by zůstat nevyužitý.

Když se Swampovi podařilo prorazit hradbu zabedněnosti nemocničních úředníků a policejní bariéru na chodbě, dozvěděl se pouze, že žena, kterou sem přivezli, leží na chirurgickém sále, a že tam ještě nějakou chvíli bude. Nikdo mu neřekl, jak na tom je, ani jaké má vyhlídky. Na hlavu poražený si vybouchal z automatu kelímek kávy a zamířil k roveru. Když vycházel hlavním vchodem z nemocnice, přirazilo k chodníku policejní auto a ze sedadla spolujezdce vystoupil čahoun v uniformě. Jakmile spatřil Swampa, zamířil k němu.

„Šerif McComb?“ zeptal se Swamp a cestou ze schodů vytahoval průkaz.

Zpozoroval, že sněžení slábne a přes nízké a uhánějící mraky začíná prosvítat chladná a jasná obloha.

„A vy jste jistě zvláštní agent Morgan,“ odpověděl šerif. Byl tak vysoký, že na Swampa pohlížel shora. Měl větrem ošlehaný obličej, ocelově šedé vlasy a mohutný pinkertonský knír. „Detektiv Cullen mi řekl, že vás určitě poznáme.“

„To není žádný kumšt,“ poznamenal Swamp. „Právě jsem byl uvnitř, ale jak se zdá, nikdo nic neví, vyjma toho, že je ještě na sále.“

McComb zamyšleně přikývl. „Je mi líto, že jsme se k ní nedostali dřív,“ omlouval se. „Ale to vám už jistě řekli mí lidé. Nechcete lepší kafe než tohle? Prý do nemocničního automatu vedou trubky z patologické laboratoře.“

„Pořádné kafe by mi bodlo, šerife,“ přisvědčil Swamp a vylil nechutnou tekutinu do sněhu.

S papírovým kelímkem v ruce usedl na zadní sedadlo policejního auta. Když dojeli k restauraci Wafile House, musel mu řidič otevřít dveře, protože zevnitř nebyly žádné kliky. Vešli do restaurace a šerif vedl Swampa k rohovému boxu. Číšnice beze slov donesla dvě čerstvé kávy a hromádku pohárků se smetanou. Šerifův zástupce se posadil nedaleko na stoličkuk pultu, na němž uvelebil vysílačku, která na něj hleděla jako nedočkavý skřítek. Šerif si nalil do kávy smetanu, zapálil si cigaretu a ke stropní ventilaci vyfoukl oblak modrého kouře.

„Takže, zvláštní agente, co se to tady pro všechno na světě děje?“

Jídelna byla hlučná, číšnice vykřikovaly objednávky v místním kódu a do přecpaných dřezů padalo s rachotem nádobí. „Řekl vám k tomu něco detektiv Cullen?“ zajímal se Swamp.

„Povídal, že v D.C. máte zabijáka policajtů a že ztratili jednoho důstojníka z mordparty. Že se to přihodilo v domě Connie Wallové, diplomované sestry, a ta že právě dorazila do Garrison Lodge. Žádal mě, abych jí zajistil ochranný dohled do chvíle, než se dostaví zvláštní agent Lee Morgan z ministerstva vnitřní bezpečnosti. Řekl, že existuje jistá možnost, že ten vrah policajtů za ní do Garrison Gap přijel, aby jediného svědka policistovy vraždy odstranil. Nic víc.“ Upil trochu kávy a přilil do ní další pohárek smetany, až mu hrneček málem přetékal. „Nabízí se obvyklá otázka, co?“

Jinými slovy, pomyslel si Swamp, proč se do toho pletete, pane zvláštní agente Tajné služby? Vysvětlil své postavení v UZV a pozadí obou případů, které postupně splývaly v jeden zapeklitý problém.

„Prý tomu říkáte ‚světluška‘,“ poznamenal šerif. „Mně to v tuto chvíli připomíná spíš typický washingtonský náklad sraček. Bez urážky.“

Swamp se zasmál. „Neomlouvejte se,“ prohlásil. „Ovšem ta vražda policejního důstojníka dodala jistou vzrušující dimenzi tomu, co je podle mého názoru obyčejná nudná dřina. Nechci to podceňovat, ale vláda se o výhružky’bomba, bomba, bomba‘ zajímá stále.“ Vyložil svůj předpoklad, že pacient hovořil o projevu před společným zasedáním obou sněmoven plánovaném na únor, a naději, že by jim slečna Wallová mohla poskytnout lepší popis.

Šerif nehýřil příliš optimismem. „Doktor z pohotovosti mi řekl, že do ní napumpovali hektolitry krve, ale že podle jeho názoru nejspíš stejně sklapne paraple. Řečnil cosi o velkých žílách a přímém zásahu. Stala se taková zvláštní věc, a sice jeden svědek na chodbě tvrdil, že viděl jakousi ženskou lézt na pánské, upozorňuji, na pánské záchodky ve chvíli, kdy chodbou probíhala hotelová ochranka na dámské záchodky za oběťmi.“

„Máte popis?“

„Svědek stál na opačném konci chodby. Ale prý to byla tmavovláska, s pohledným obličejem a fešnou tajlí.“

„To nám ještě scházelo,“ povzdychl si Swamp.

„Vážně to byla ženská,“ opakoval šerif. „A tvrdí to i mládenec z hotelové ochranky. Prý se ve dveřích k dámským toaletám srazil s hezkou a hysterickou ženou. Prý cosi vykřikovala, ale on jí vůbec nerozuměl. Po dlouhém přemýšlení usoudil, že to byla Španělka. Tehdy se spíš zajímali o to, co se děje na toaletách, a když se po ní později sháněli, byla už dávno pryč. Nejlepší nakonec: číšnice z baru tvrdí, že slečna Wallová a nějaká dáma španělského typu odešly společně z baru. Pamatuje si na ně, protože se jejich šaty barevně i střihem hodně podobaly. Na chvíli jí napadlo, jestli si to třeba nechtějí venku vysvětlit ručně.“

Swamp zavrtěl údivem hlavou. „Kdo byl tou další obětí?“

„Sociální kurátorka z Montgomery County, to je někde ve vašich končinách. Žila v Bladensburgu v Marylandu. Sem nahoru přijela s manželem na víkend. Dostala tři bodné rány do jícnu a na místě vykrvácela.“

„Sakra. Ve špatnou chvíli na špatném místě.“

„S pravděpodobností rovnající se jistotě,“ přisvědčil McComb. „Naši detektivové tvrdí, že na toaletách to vypadalo, jako by tam došlo k potyčce. Kovová nádoba na smetí ležela v koutě a bylo na ní trochu krve a vlasů. Ale to bylo prakticky po celé místnosti. Jestli nám to ta sestra nevysvětlí, tak se to patrně nikdy nedozvíme. Nevíte o nějakých jejích příbuzných?“

„Asi žádné nemá. Rodiče jí umřeli. Její bratr byl policajt a zemřel při nějaké drogové záležitosti, stýkala se s tím nadporučíkem Ballardem, kterého právě zabili. Byli vzhledem k tomu, že sám měl rodinu, o něco bližšími přáteli, než by se slušelo.“

„Páni! Třeba washingtonští kolegové ještě nějakého příbuzného vyštrachají.“

„Zeptám se detektiva Cullena, kterému mám stejně brzy zavolat. Dorazil jsem z Harpers Ferry. Nedá se tu sehnat něco na přespání?“

McComb se usmál. „Říkal jsem si, že tu slyším nějakou Západní Virginii. Ale v sobotu v noci, a v lyžařské sezóně? Volné pokoje jsou tu vzácnější než slepičí zuby. Ovšem podle mého mínění v pokoji slečny Wallové bude dnes volno.“

Swamp zakroutil hlavou nad McCombovým černým humorem. „Předpokládám, že tam každou chvíli vpadnou vaši lidé.“

„Už tam byli. Jediné, co stálo za zmínku, byla její impozantní souprava líčidel. Nehodlala náhodou zmizet na víc než na víkend?“

„Těžko říct,“ odpověděl Swamp. „A co auto?“

„Zběžně jsme ho omrkli. Měla tam kanón – znáte signalizační pistoli z druhé světové? Tady ji občas používáme proti hadům.“

„Pistole proti hadům?“

Šerif pokrčil rameny. „Dvaceticentimetrová hlaveň, ráže dvanáct. Když dokážete udržet hlaveň za koleny, udělá vám to z každého hada tatarský biftek. Už si rozhodně nezasyčí.“

„To auto má patrně velkou cenu.“

„Mí zástupci se mohli přetrhnout, aby se v něm projeli. Mluvili o něm ještě předtím, než došlo k těm událostem. Zatím ho zabavím, aby nám ho tady ještě někdo neštípl.“

Swamp přikývl. „Ministerstvo vám, šerife, při vyšetřování vyjde maximálně vstříc. I když jsem vám v podstatě už sdělil všechno, co víme. Máme také jméno, ale jeho spojení s tímto člověkem se opírá o moře teorií.

Zejména pokud využívá pomoci nějaké ženy, i když právě tohle by do jeho profilu příliš nezapadalo.“

Šerif vytáhl notýsek a pero a hleděl netrpělivě na Swampa, který mu sdělil Heismannovo jméno a některé podrobnosti z faxu CIA. Přihodil také informaci, že ÚOP z ústředí Tajné služby odmítlo teorii, že jde o hrozbu.

McComb pokýval hlavou. „Kdysi jsem pracoval pro Úřad,“ prohlásil. „Už je to pěkných pár pátků. Právě proto jsem odešel – na každé pšouknutí jsem musel shánět souhlas nějakého zatraceného výboru. Nemohl jsem se pustit do žádné pořádné policejní práce.“

„Teď je to možná s tím novým ministerstvem vnitřní bezpečnosti o fous lepší.“ Popsal společnou schůzi.

„Prosazování práva na výborech, jestli jsem to neříkal,“ odfrkl si nepřesvědčeně šerif.

„Teoreticky to není tak špatný nápad,“ namítal Swamp, „ale na operativní úrovni se všichni třesou o svou práci a vlastní rozpočet. Každopádně je tento Heismann nejlepším kandidátem, kterého v této chvíli máme, takže na tom budu i nadále pracovat.“

„A snažit se to nějak dokázat?“

„Pokud se mi to povede. Ale jestli má za sebou půldruhá roku plastických operací, pak pánbůhví jak ho najdeme.“

„Sestra předtím nespolupracovala?“

„Ale jo. Alespoň podle mého názoru. Vtip je v tom, že tam měli spoustu dalších pacientů. Myslím si, že když po ní šel podruhé, byla by nám sdělila ochotně všechno, co věděla.“

„Proč tedy práskla do bot?“

„Možná proto, že jsme ji zasekli na háček, abychom toho člověka přilákali.“

„Aha.“

„Navrhli jsme jí to a ona souhlasila.“

„Některým lidem prostě nedojde, že návnada na tom háčku prostě visí.“

Swamp přikývl. Dnešní neštěstí bylo dokonalým příkladem tohoto malého axiomu. „Uvažoval jsemo tom, jestli se dá z této šlamastyky něco užitečného vytěžit,“ prohlásil. „Kdyby to náhodou přežila, mohli bychom oznámit, že to nezvládla. A z toho háčku ji sundat.“

„Pěkně řečeno,“ prohlásil šerif se sarkastickým úšklebkem. Náměstek u pultu se předklonil a mluvil do své vysílačky. Jedna z číšnic na něj fascinovaně zírala.

Šerif začal vysvětlovat, jak na to budou pravděpodobně reagovat média. „Takovýhle tyjátr se nepochybně objeví ve virginských zprávách,“ prorokoval. „Můžeme začít s pohřební prognózou. A Pánbůh ví, že v tuto chvíli rozhodně nepřeháníme. A vylepšíme to kómatem. Televizní zpravodajství tohoto státu má při sledování případů komáří výdrž. Když se pár dnů nic nového nestane, supové se nahrnou k nějaké nové bouračce.“

„To by nám mohlo pomoct. Pokud ovšem vůbec víme, oč v této šlamastyce běží.“

„Z úst představitele federální mašinerie na prosazování práva to považuju za doznání,“ prohlásil šerif.

„Čím jsem starší, šerife, tím méně rozumím světu a tomu, co se na něm děje. Ale jedno je mi jasné: Pokud nějaký pošahaný terorista chystá v hlavním městě nějakou všivárnu, je podle mého názoru mou povinností přijmout pomoc odevšad, odkud se nabízí. A v mé účetní knize to je obousměrná akce.“

„To říkal i detektiv Cullen,“ odpověděl šerif. K jejich boxu přišel zástupce. „Ano, Tommy?“

„Larry z nemocnice hlásí, že sestru převezli ze sálu, ale že je stále v bezvědomí a v…,“ nahlédl do notýsku: „v indukovaném kómatu.“

McComb mrkl na Swampa: „Vidíte?“ poznamenal. „Jde to jako po másle.“

Pak zvážněl. „Teď mě čeká neveselá věc, a to rozhovor s manželem té paní z Bladensburgu. A vy nejspíš budete chtít, abych mu nic z toho, co jste tu povídal, neprozradil.“

„Ano. Možná byste mohl říct, že se tu dostali dva štamgasti do sporu a jeho paní se k tomu nějak připletla.“

„Něco už vymyslím,“ přikývl šerif.

Connie Wallová poletovala jako ve snu nad řekou Potomac. Byla chladná měsíčná noc, nezvučné klouzala pouhých několik centimetrů nad hladinou a zimní vzduch jí proudil kolem tváří křehnoucích chladem. Byla tak nízko nad vodou, že viděla ploché skalní římsy a hluboké tůňky číhající v řece. Podél břehů na ni tu a tam zamrkala ledová krusta a holé stromy sledovaly její let v tichém údivu. Prolétla nad palisádami pod McLeanem, kde na řeku shlížely s klidnou autoritou ztemnělé domy s mnoha okny. Kolem řetězového mostu, věžiček georgetownské univerzity a pod oblouky Key Bridge, kolem graciézních mramorových monumentů Mailu a Tidal Basin, kolem Memoriál Bridge a mostů na Čtrnácté ulici, kolem zavalité a zlověstné budovy Pentagonu a jednoho z jeho hlavních produktů, tisíců bílých náhrobních kamenů roztroušených na arlingtonských výšinách před starým domem Roberta E. Leea. Viděla komerční tryskáče popojíždějící na rampách a pojezdové dráhy na Reaganově národním letišti, ale neslyšela jediný zvuk, vyjma zvuku vlastního nehmotného těla projíždějícího hladce jako nůž nocí kolem generálských bytů ve Fort McNair, kde se Potomac slévá s páchnoucí Anacostií, kolem Bolling Field a přízračné bílých satelitních talířů Laboratoře námořního výzkumu, pak dolů k alexandrijskému Starému městu a pod neblaze proslulým mostem Woodrowa Wilsona, jehož prohnilými prkny tu a tam propadne příliš těžce naložený náklaďák. A pak kolem přístavu Belle Haven u Starého města, majestátního domu George Washingtona a jeho rozlehlých a hibernujících trávníků a dolů k místu, kde řeka skutečně začíná nabírat dech.

Zachvěla se zimou a uvědomila si, že na sobě prakticky nic nemá, až na jakési průsvitné roucho, které za ní vlaje, jakousi vlnící se látku, která za ní poletuje kam až oko dohlédne. Tady nebylo něco v pořádku. Takhle tu přece neměla létat. Měla by se vrátit zpět. Natáhla ruce, naklonila se doleva a začala se obracet v širokém oblouku proti proudu řeky, do míst, odkud přišla. Ale nebylo to tak snadné. Při obratu se setkala s velkým odporem. Musela s jednou rukou dole a druhou nahoře vynaložit veliké úsilí, aby se stočila a přitáhla k břehu, a teď si všimla, že její průsvitné roucho, které za ní vlálo jako svatební vlečka, je i přes veškerou snahu z poloviny dosud obrácené opačným směrem. Ale nakonec se jí to podařilo a tentokrát letěla nad řekou, rozzářeným spícím městem a jeho pomníky a najednou věděla, že se všechno obrací k lepšímu a že to možná bude úplně v pořádku. Ale nejdřív se musí dostat zpátky do Západní Virginie, zpátky do Garrison Gap, zpátky do nemocnice a na jednotku intenzivní péče, kde kdosi donekonečna volá její jméno. Slyšela toto volání, i když právě poletovala kdesi dole nad řekou stovky kilometrů odtud.

7

V Nedělicestou do Washingtonu zatelefonoval Swamp Lucy VanMetreové. „Tahle vaše záležitost mi opravdu dělá starosti,“ prohlásila. „Podrobila jsem ji testu Washington Post a nedopadlo to dobře.“

„Vida,“ poznamenal. Sepsala tedy strohá fakta, která by nejspíš uvedly washingtonské noviny po nějakém neštěstí. Litanii o tom, co ÚOP už věděl, pochopitelně z pozice generála po bitvě a jeho předchozích geniálních akcí, které se v této fázi blížily nule. „Máte tedy stejný problém jako já.“

„Ne tak docela. Pořád na tom můžete pracovat. Mně na zádech visí tahle inaugurační příšera a stále se neuvěřitelně rozrůstá.“

„Máte pravdu. Má hrozba, pokud je to vůbec hrozba, má ještě pár týdnů k dobru.“

„Navíc jsem podepsala písemné prohlášení, že jde o bezvýznamnou záležitost.Teď si už nejsem tak jistá.“

„Chcete je zpátky?“ zeptal se Swamp.

Zasmála se. „Copak by to stálo?“

„Nezatíženou mysl a kapku pomoci, pokud vydoluju nějaké skutečné důkazy.“

„Zajdeme si na večeři, já vás zvu. Do Queen Bee, řekněme za hodinu?“

„Mají tam otevřeno i v neděli?“

Ve vietnamské restauraci nebylo už prakticky žádné volné místo, ale Swamp uviděl Lucy v předním rohu u stolu pro čtyři osoby, jasný důkaz toho, že je tu častým hostem. Měla na sobě šedý vlněný kostýmek a kolem krku šňůrku perel. Zvedla jednu ruku, aby ho na sebe upozornila, a on přisedl k jejímu stolu. Zapomněl, jak modré jsou její oči, a šňůrka perel jakoby odrážela zlato jejích vlasů. Protože se ve vietnamské kuchyni vůbec nevyznal, nechal objednávku na ní, poručil si sklenku vína a pohodlně se usadil na židli. „Tak jak pokračuje naše velká události“

Povzdechla si. „Jako obrovská vodní smršť. Až na to, že místo aby lidé před ní v hrůze prchali, dělají všechno možné i nemožné, aby se jí zúčastnili. Hallory už z toho pomalu přichází o rozum. Všichni jsme zralí na blázinec. Asi se tam ještě dneska vrátím.“

Zavrtěl hlavou. „Vzpomínám si na ten syndrom,“ poznamenal. „Kdy člověk má pocit, že se všechno zhroutí, pokud nebude v práci čtyřiadvacet hodin sedm dnů v týdnu. Ale je to jen iluze.“

„Iluze říkáte? Tak tohle já neznám. Když tam nejsem, dějí se katastrofy.“

„Řešením je pořádně vycvičit vaše kontrolní agenty. Odvedou vlastní práci a kousíček vaší; vy musíte poodstoupit a z nadhledu se dívat, kde se rýsují vážné průšvihy.“

Usmála se: „Můj hlavní problém je především rozsah toho, co máme zajistit. Jako uzavření celé oblasti kolem Kapitolu – metra, městských ulic, vzdušného prostoru, kontrola každého domu, který je od Kapitolu na dostřel. Všechno v rámci tří bloků. A pak pochopitelně hromada konkrétních záležitostí. Kupříkladu taková slavnostní přehlídka. Tři hodiny slavnostního pochodu potenciálních ostřelovačů přímo před prezidentem. A řada účastníků patří k vojenským jednotkám nebo ozbrojeným skupinám vycvičeným pro veřejné produkce. A jedna každá zbraň se musí prověřit. Každá se musí zaplombovat.“

„Tohle dělal i Anvar Sadat,“ podotkl Swamp při vzpomínce na videonahrávku jeho chaotické vraždy. Přinesli první chod a oni se dohodli, že práci odloží na později a teď budou vychutnávat jídlo, které bylo stejně barevné a nápadité jako jména na jídelním lístku. Po jídle ji Swamp seznámil se souhrnnou zprávou, kterou celé odpoledne vypracovával pro svého šéfa. Nic neříkala, a když skončil, kroužila lžičkou v kávě.

„V kostce jde o to, že jsme přesvědčeni, že jistý člověk, který si nechal na určité klinice provést řadu plastických operací, založil požár a nechal v něm usmažit všechny, kromě slečny Wallové. Od té doby po ní pase a zdá se, že minulý večer na ni poslal nějakou ženskou, aby ji konečně zabila.“

„Došlo u ní k nějakému zlepšení?“

„Můj kontakt na washingtonské policii tvrdí, že se jednou na chvíli probrala, ale pak zase upadla do bezvědomí. V podstatě nic nového.“

„A máte pro ten subjekt jméno?“

„Vytvořili jsme labilní spojení mezi pacientem z kliniky a známým, ale nijak významným Němcem, který se pohybuje v teroristických kruzích.A spojili jsme téhož pacienta s prohlášeními, nahranými pod vlivem reziduálních anestetik, na téma ostřelování Kapitolu během projevu před společným zasedáním obou sněmoven.“

„Jak jste ho spojili?“

„Logickým předpokladem.“

„No páni,“ prohlásila se slabou stopou sarkasmu v hlase.

Swamp pokrčil rameny. „Říkal jsem, že to všechno stojí na vodě. Doufám, že jsem se vyjádřil dostatečně jasně, že se tu spíš než o důkazy opíráme o domněnky.“

„Tak dobře a co teď?“ zajímala se.

„Teď se modlíme, aby nám Wallová dokázala poskytnout detailní popis neznámého ženského subjektu v Garrison Gap. Něco kvalitnějšího než’fešanda s prima tajlí‘. Snažíme se namluvit tisku, že je Wallová mrtvá nebo že k tomu přinejmenším nemá daleko, v naději, že jí už nikdo nebude usilovat o život. I když je mi tato myšlenka z duše odporná, začínám docházet k názoru, že má původní úvaha – kompletní průzkum všech fragmentů lékařských záznamů, které se zachovaly po požáru – bude nakonec nezbytná. Musíme získat jeho popis.“

Lucy si mnula spánky. Vypadala unaveně a ne tak nadlidsky vyrovnaně jako posledně. „A kdy se vlastně přesně ten projev koná?“ zeptala se.

„Patnáctého února, což je jediný faktor v této rovnici, který mluví v náš prospěch.“

„Další kroky?“ zeptala se.

„Informovat McNamaru, hned jak se dostanu do jeho kalendáře. A městská policie hodlá vyslechnout prodejce chevroletů naproti Stevově opravně veteránů, odkud Wallová odjížděla. Takový výstřel do křoví.“ Pověděl jí o tom suburbanu a skutečnosti, že se jakýsi Němec s akcentem zajímal v Stevově opravně o shelbyho.

„A jeho popis?“

„Bezcenný. Zabedněná svědkyně. Možná budeme mít větší štěstí s tím prodejcem. Pokud tam bude.“

Číšník začal odnášet ze stolu a Lucy mu podala kreditní kartu. „Je to skutečně celá sbírka nejasností, pane Morgane,“ prohlásila. „Za takovou cukrovou vatu by Hallory s každým agentem vyrazil dveře.“

Swamp si povzdechl. „To už asi bude tím systémem. Vždycky říkej ne, ať siagent projde tu trnitou cestu k ano sám, jak se říká na Úřadě.“

Lucy pokrčila rameny. „Hraju s kartami, které dostanu, pane Morgane. A mám hluboké podezření, že ani vy jste to jinak nedělal.“

„Chvíli ano, než jsem se stal náměstkem. Pak jsem usoudil, že nastal čas na změnu.“

„A jak dlouho jste byl náměstkem?“

Zasmál se: „Dvaadvacet měsíců a sedm dnů, ale kdo by to počítal? Myslíte, že jsem se systému zpříčil v krku?“

„To je jedna verze.“

Na okamžik odvrátil oči. Jedna verze? Vždyť právě to se přece stalo. Nakonec přikývl: „Na úrovni náměstků se od vás čeká, že budete dokonalý týmový hráč. Riskli moje povýšení. Jenomže já měl tyhlety teriérské sklony, jak říkal Hallory.“

„A?“

„A někteří papaláši, kteří pro mé povýšení nehlasovali, mi nastražili do cesty pár skutečně ožehavých problémů. Vypořádal jsem se s nimi svým stylem ‚padni komu padni‘ a sám jsem padl do politických pastí.“

„Chcete říct, že vás oddělali?“

„Když běžíte s vlky, nesmíte nikdy klopýtnout,“ odpověděl Swamp. „A já jsem klopýtl.“

„To by vysvětlovalo jisté Halloryho nepřátelství,“ prohlásila. „Podle mě ho rozčiluje víc posel než samotná světluška.“

„Nesnese něčí úspěch, že?“ poznamenal.

„Nechce uklouznout,“ odpověděla. „Takže další kroky?“

„Budu se snažit McNamaru přemluvit, aby na prověření důkazů povolal samotnou FBI,“ prohlásil Swamp. „Prý tam někoho zná, člověka, který mu snad cosi dluží. Ale jestli bude ÚOP formálně protestovat, pak to neudělá.“ Vzpomněl si na to, co mu říkal šerif McComb o policejní práci prostřednictvím výborů.

„Uvidíte, jak to bude vypadat zítra,“ řekla. „Jestli bude sestra schopná identifikovat ženu, která ji napadla, nebo jestli přinese nějaké ovoce to auto. Vy máte zatím čas. My ne. My jsme teď naprosto pohlceni tím naším malým cirkusem. Budu mít jedinou možnost vzkřísit tuto záležitost a, jak jste sám řekl, budu k tomu potřebovat opravdový důkaz.“

Přikývl ve chvíli, kdy přicházel číšník s útržkem účtenky. Měla pravdu. V rozhovoru pokračovali po odchodu z restaurace. Byla teď tma a prázdné ulice osvětlovalo pouze pouliční osvětlení. Teplota klesla na čtyři stupně nad nulou a oba si zapnuli kabát. „Dobře,“ poznamenal. „Bylo to užitečné. Zůstanu v kontaktu. Díky za večeři – moc mi chutnala. A s tím vyjádřením jsem to myslel vážně.“

Unaveně se na něj usmála: „Na rozdíl ode mě,“ prohlásila. „Na jediném originále, který máme, je Halloryho podpis.“

Rozesmál se. Nefalšovaná La Mamba. „Chtěl jsem se projít do Ballstonu,“ řekl, „je to jenom pár kilometrů. Ale možná bych vás měl doprovodit k vašemu bytu nebo do kanceláře. Stanice metra nahánějí v tuto noční dobu o víkendu hrůzu.“

„Díky, ale já se o sebe dokážu docela dobře postarat sama,“ poplácala se po kabelce. Zapomněl, že je to v technickém slova smyslu agentka Tajné služby. „Pozor byste si měl dát hlavně vy. Jestli máte pravdu a my se mýlíme, pak vám někteří potentáti nebudou děkovat se slzami v očích. Ale to vy dobře víte, že?“

„To by mě trápilo, kdybych si budoval kariéru. Ale to už mám dávno za sebou. Kromě toho, co je zničená kariéra ve srovnání s tím, co ten všivák může způsobit.“

„Souhlasím, pane Morgane. Jenomže ÚOP je v této chvíli zavalen prací. Vaše hrozba není jediná, na které pracujeme, a ty naše by se mohly uskutečnit do pěti dnů.“

„Chápu,“ přisvědčil, „pokusím se být trpělivý.“

„Moc to zase nepřehánějte,“ prohlásila na odchodu. „Zapomeňte na průzkum těch záznamů. Soustřeďte se na toho Němce.“ Kráčela ulicí směrem ke stanici metra. Sledoval třpyt jejích zlatých vlasů v jantarovém svědě pouličních lamp. Lednový vítr si pohrával kolem jeho kotníků s nějakými odpadky. Všiml si, že někteří zákazníci po něm pokukují zpoza záclon předních oken restaurace. Jeden z mužů mu věnoval účastný pohled. Smůla, kámo, už je pryč.

Udělal čelem vzad a vydal se pěšky ke svému činžáku.

Heismann seděl potmě v kuchyňce své půlky domu a pil pivo. Nikde v domě se nesvítilo, ale jemu tma vyhovovala. Okny pronikalo dost světla na to, aby se mohl pohybovat. Slyšel, jak žena v druhé části dvojdomku tříská ve dřezu talíři. Zítra se podívá k ní do bytu a začne s přípravami. Odcházela do práce v kongresové knihovně přesně v osm. Pokud měla auto, pak neparkovalov její části garáže. Možná stálo před domem. Všiml si, že některá auta tam zřejmě stojí už delší dobu.

Dopoledne směrem na Berryville nejel po dálnici 7 nýbrž 50, aby nekopíroval svou trasu z předchozího dne. Při horském úpatí si všiml místního policejního auta, které číhalo na odjíždějící turisty, a nijak netoužil ho znovu vidět, nebo být sám viděn. V západovirginských kopcích promarnil trochu času kodrcáním za předpotopním landroverem, ale pak to zvládl ke Kapitolu za dvě hodiny. Na některých důležitých křižovatkách spatřil hromady žlutých zátarasů; dopravní strážníci se připravovali na uzavření této části města. V novinách byla spousta informací o dopravních omezeních a on se je snažil všechny zapamatovat. Ne že by se musel před útokem příliš intenzivně pohybovat, ale jistě mu přijdou vhod po něm.

V restauraci, kam si ráno zašel na snídani, vyslechl potají jednu číšnici, která vyprávěla o dvojnásobné vraždě v Garrison Lodge z předchozího večera a o čerstvé novince, že vrahem je žena. Je-li to dvojnásobná vražda, tak už byly obě na onom světě a jemu spadl kámen ze srdce. Ve svém autorádiu už žádné zprávy o tomto incidentu neslyšel, takže se rozhodl soustředit se od této chvíle výhradně na vlastní útok. Za tmy se mu povedlo prohodit minidodávku se suburbanem, takže velký vůz bude na pár dnů schovaný v garáži. Ale v této chvíli potřeboval, aby ta ženská z vedlejšího bytu šla konečně spát. On ji sice viděl, ale ona ho nejspíš ještě nespatřila.

Celkem vzato byl jeho výlet do hor velmi úspěšný. Sestru měl konečně z krku. Policie hledala nějakou vražedkyni. Cože ti Amíci říkali? Že prý brnkačka? To určitě. Ale teď měl plné ruce práce a čas na důkladnou přípravu se krátil. Bylo to téměř k smíchu: tolik práce, tolik času vynaloženého na útok, který potrvá nejdéle čtyřicet sekund. Ale takové jsou nejlepší. Zaútočit jako kobra a hned zmizet. Podívat se na průběh později v televizi. Na bezpečnost nejsou Amíci žádní machři, ale televizi? Tu teda válí. Vždyť vlastně hodlá tu jejich televizi využít ke kontrole přesnosti útoku.

Connie Wallová dostala konečně opravdovou sklenici vody a to byla krása, i když jí od kovové trubice bolely přední zuby.

„Máte tu návštěvu,“ oznámila jí sestra. „Už tu čeká hezkou chvíli.“

Connie se zamračila a snažila se přes mlhu analgetik soustředit. „Kdo?“ zahuhlala.

„Detektiv Cullen. Policajt. Dorazil z Washingtonu, když se doslechl, co vás potkalo. Čeká tu už celý den. Nesmíte příliš dlouho mluvit. Jenom pár minut, ano?“

„Hmmm,“ bylo maximum, nač se Connie zmohla.

Za minutu přišel Jake a posadil se u její postele. Měl na rukou gumové rukavice a kolem nosu a spodní části obličeje gázovou masku, takže vypadal v tlumeném osvětlení jednotky intenzivní péče trochu legračně. Jedna ze sester postávala u závěsu nataženého kolem postele.

„Čau, Connie,“ sáhl po jejích prstech na straně postele. Rukavice hřály. „Jsou tu na tebe hodní?“

Hleděla na něj neschopná sestavit obyčejnou větu. Cullen. Ale jistě. Jake Cullen. Správně.

„Hledáme ženu, která ti to udělala, Connie. Až na tom budeš líp, přijdeme za tebou a promluvíme si, jak vypadala a co se tam v tom hotelu vlastně stalo.“

Zamrkala víčky ve snaze, aby se jí jeho obličej nerozostřil. Něco měla Jakeovi říct, ale nemohla si vzpomenout co. Druhou rukou jí něžně odsunul pramínek vlasů z čela a jeho oči se na ni smály. Stiskla mu prsty a začala usínat. Cestou k nádhernému a příjemně teplému místu si na to konečně vzpomněla.

Nebyla to žena, Jakeu.

Byl to on.

Vzpomněla si, jak jí hladil prsty. Nebylo to špatné.

8

V pondělídopoledne v jedenáct přijel Jake Cullen neoznačeným crown vicem před vchod do SBV na Osmnácté ulici, aby tam vyzvedl Swampa; Gary White se usadil do druhého automobilu, který řídil detektiv Howell. Husté sněžení, které pokrylo západovirginské hory bělostným pláštěm, se v kotlině kolem řeky Potomac změnilo v plískanici fatálně komplikující pondělní ranní dopravu. K poledni začal padat studený déšť, který potvrdil prachšpatnou pověst washingtonského ledna.

„Dneska by člověk ani psa nevyhnal ven,“ posteskl si Swamp, nastoupil do auta a sundal si promočený klobouk. „Vy víte, kde je ta banka?“

„Jistě,“ prohlásil Jake. „Nahoře na Patnácté a P. Pár bloků od saudského vyslanectví. Už jsem tam volal. Sejdeme se s vrchním ředitelem panem Mutaibem.“

„Pan a ne princ?“ podivil se Swamp. „To jsou věci.“

„Jake zastavil na žlutém světle, aby neztratil Howellá. Jeho celý titul je údajně emír Mutaib abd Alláh, ale zde v zemi svobody a ideálů se omezil na pana Mutaiba. Je od vás hezké, že jste jeli s námi.“

„To bych si nenechal ujít. Takže ten řidič černého suburbanu mohl být náš člověk?“

„Je to možné. Prodejce si vzpomíná, že se zajímal o červeného shelbyho.“

„Popis?“

„Střední postava, tmavé, příliš velké brýle, klobouk, rukavice, židovský nos – jak prohlásil náš politicky korektní prodavač – no a evropský akcent. Nesundával brýle z očí, dokonce ani v místnosti.“

„V podstatě anonymní.“

„Ten chlap měl předběžný bankovní příslib od Royal Kingdom Bank

– která je jednou z washingtonských saudských bank. Prodavač zavolal do banky a ta směnku okamžitě potvrdila a už byla ruka v rukávě. Udal jméno Erich Hodler.“

„Doprčic, čekal jsem Heismanna.“

„Ne, Hodler. Měl mezinárodní řidičský průkaz, pas, pracovní povolení a legální hotovost. Klíčky a polovina nádrže benzinu a – prásk – a máme tu vlastníka.“

„A prodejci vědí, že musejí podobnou finanční transakci s cizincem hlásit berňáku?“

„Jo a prý to také udělali. Přirozeně mailem.“

Swamp se nad tím zamyslel. Pokud měl dotyčný papíry v pořádku, neudělal prodejce nic nezákonného. „Adresa?“

„Tak tohle bylo zajímavé – vlastnické oprávnění a registraci poslat uvedené bance.“

„Podívejme.“

„No, banka vysolí penízky, banka dostane vlastnické oprávnění. Registrace jde normálně ke kupci. Na jeho adresu. Ale on uvedl adresu banky.“

„A proto tam také jedeme.“

„Jak je slečně Wallové?“

Stavba na vedlejším bloku uvedla i řídkou dopravu do stavu kalamity.

„Režné rány jsou trojího druhu, jak se říká v jistých kruzích – dlouhé, hluboké a několikanásobné. Tohle bylo jediné bodnutí, zato hluboké a na hodně nepříjemném místě. Navázal jsem s ní kontakt dvakrát. Jednou mi stiskla prsty. Podruhé otevřela oči a poznala mě. Alespoň si to myslím. Lékaři z jipky tvrdí, že se to ještě chvíli potáhne. Nasadili ji morfin, takže jsem se vrátil do toho našeho Kocourkova. Dalším důvodem bylo, že Cat Ballard má dnes odpoledne pohřeb.“

Za nimi si Howell pleskl na střechu automobilu „plačící bejby“ a zatroubil na Jakea, který se sehnul pod sedadlo a vytáhl další majáček. Zapnul sirénu, přejel do vedlejšího pruhu a nechali dopravní zácpu za zády. „Ví Ballardova žena, oč tam šlo?“ zeptal se Swamp.

„Jestli ano, tak s tím nevyrukovala. Zaonačili jsme to tak, že tam šel ze služební povinnosti. Reagoval na telefonát v souvislosti s ‚probíhajícím vyšetřováním‘.“

„Dobře.“

„Koneckonců mu přece volala,“ Jake obrátil oči v sloup. „Lynn jsme namluvili, že ta žena odjela z města a že ji v Západní Virginii napadli s nožem. Podle mého to dodá celému blábolu aspoň trochu hloubky a barvy. Nemá to vůbec lehké, dvě děti a tak dál.“

„Vyjdete?“

„No jistě. Jde tam celé oddělení plus spousta šéfu. Proto chci zjistit, co nám ten Alibaba může říct. Strašně moc potřebuju něco napsat do zprávy. Jo, zmínil jsem se o tom, že v té láhvi od mlíka byl nervový jed?“

Swamp na něj nechápavě vyvalil oči, a tak mu Jake připomněl smrt Connieiny kočky.

„Kolik?“ zajímal se Swamp.

„Dost na to, aby paralyzoval každého, kdo by se ho napil.“

„No to jsou věci. Takže náš mládenec roznáší biologické jedy?“

„Podle laboratoře to byl mravenčí jed, který je ve formě rozpustného prášku založen na inhibitoru cholinesterázy. Jinými slovy nervový jed. Dostane se prakticky ve všech potřebách pro domácnost.“

„A nesmrdí to svinstvo, nebo nemění nějak chuť?“

„Pokud ho nejdřív převaříte, tak prý ani ne.“

„Ten chlap musel vystudovat nějakou zajímavou školu,“ prohodil Swamp. „Na co se budete v té bance ptát?“

„My řešíme Ballardovu vraždu. Řeknu, že se o to zajímáte vzhledem k tomu, že jde o cizince. Zmínka o státní policii obvykle postaví cizince do latě. Navíc v Saúdské Arábii má tento termín zcela odlišné konotace, jestli mi rozumíte.“

Swamp se usmál. V tom se určitě nemýlil. „Něco jako gestapo,“ přikývl. „A především potřebujeme jeho popis, plus cokoli nám o tom člověku můžou říct a proč mu dali peníze?“

„Správně,“ souhlasil Jake. „Už tam asi budeme.“

Přirazili před elegantní kamennou budovu s kruhovým objezdem. Na jednom konci oblouku seděly dvě gorily ve velkém mercedesu. Jake s Howellem v závěsu zahnul na příjezdovou cestu. Hned jak vystoupili policisté z automobilů, vystoupily i gorily a zamířily k nim. Swamp napůl očekával nějaké kecy, ale bodygardi, urostlí hoši očividně germánského typu, mu výtečnou angličtinou vysvětlili, že je vrchní ředitel očekává. Jeden z nich začal cosi brebentit do vysílačky.

Vnitřní hala se vůbec nepodobala žádným jiným, které kdy Swamp v bankách viděl. Měla mohutný klenutý strop a vypadalo to tam jako v nějakém městském domě vybaveném maximálním pohodlím a nádhernými koberci na mramorových podlahách. Na jednom konci haly byly tři přepážky, všechny obsluhované muži. Objevili se dva hezouni v lesklých oblecích od Armaniho a třímetrovými dvoukřídlými dveřmi z růžového dřeva je zavedli ke kanceláři emíra Mutaiba. V předpokoji je usadili na pohovky a dva sluhové v bílých uniformách jim přinesli na stříbrném podnose kávu. Když každý dostal svou kávu, sluhové se stáhli, dveře vnitřní kanceláře se rozlétly a dovnitř majestátně vstoupil Mutaib. Swamp očekával snědého vousatého svalovce v bílém hábitu a s kafií na hlavě, ale místo toho přišel útlý muž střední výšky s moderním sestřihem na tmavých vlasech. Měl dlouhý a útlý obličej s elegantně klenutým obočím, temně hnědé oči, zářivě bílé zuby a mladistvou olivovou pleť zakončenou pečlivě udržovanou zašpičatělou černou bradkou. Měl na sobě elegantní dvouřadový tvídový oblek, bílou košili s vázankou v barvách vládnoucího režimu s jehlicí a boty se špičkami z tmavé kordovánové kůže. Přivítal je akcentem horních britských vrstev pomazaných posvátným oxbridgeským olejem vylepšeným o náznak tlumeného afektovaného r.

Pak usedl do obrovského křesla, povytáhl si francouzské manžety, přehodil nohu přes nohu a věnoval jim oslnivý úsměv plný očekávání. Za ním netrpělivě přešlapovali oba mládenci, z nichž jeden svíral v rukou útlou složku.

Jake celou skupinu představil a Mutaib se oficiálně s každým osobně přivítal, zopakoval jejich jména, ale ruku jim nepodal. Po zmínce o Tajné službě věnoval Swampovu obličeji důkladnější pohled. Aby se do mě nezamiloval, pomyslel si Swamp. Lidé se na něj často koukli dvakrát, případně třikrát, ale potají, jako by ze strachu, aby se neproměnili v kámen.

„Pánové. Co pro vás může Royal Kingdom Bank v tento den udělat?“ zeptal se Mutaib.

Vedení se ujal Jake a vysvětlil důvod vyšetřování ve velmi obecných pojmech a pak se zmínil o koupi suburbanu. „Hlavně chceme zjistit, jak jsem už řekl po telefonu, co je to za člověka, a především nás zajímá, proč mu Royal Kingdom Bank vydala předběžný bankovní příslib.“

Mutaib zvedl pravou ruku a jeden z mladíků vystartoval, aby mu do ní vložil tenkou složku. Mutaib ji otevřel a jednu či dvě sekundy četl.

„Ten člověk se jmenuje Erich Hodler,“ začal s očima zavrtanýma do materiálů. „Je národností Němec a má platný pas. Přišel do banky s dvaceti tisíci euro v hotovosti a požadoval předběžný bankovní příslib zaslaný již zmíněnému prodejci automobilů. Řekl, že má zájem o koupi automobilu, a chtěl, abychom kurýrní službou poslali tomu prodejci bankovní směnku.“

„A vy jste to udělali?“

„No ovšem, detektive seržante. Byla to snad chyba? Průkazy měl v pořádku. Eura byla pravá. A byl ochotný nám za požadovanou službu řádně zaplatit.“

„Ale je to cizinec,“ namítl Howell.

„Stejně jako my, detektive seržante,“ odpověděl Mutaib s mírně shovívavým úsměvem. „Pochopitelně, že jsme o této transakci informovali příslušné washingtonské úřady, protože šlo o platbu v hotovosti, ale musím říct, že to byla naprosto rutinní transakce. Udělal snad ten člověk něco špatného? Je to zločinec?“

„To nevíme,“ promluvil poprvé Swamp. „Ale chceme si s ním promluvit. Může nám někdo z vás poskytnout jeho popis?“

„Popis?“ Mutaib hleděl chvíli zmateně.

„Ano,“ přidal se Jake. „Jak vypadá?“

Mutaib se zatvářil nejistě. Otočil hlavu k jednomu mládenci ze svého doprovodu a řekl tiše něco arabsky. Mladík okamžitě odešel z místnosti a už ve dveřích přičinlivě mačkal čísla na drobounkém mobilu.

„Zjistíme, jestli si na něj někdo pamatuje,“ oznámil Mutaib. „I když to není moc pravděpodobné.“

„Máte tu bezpečnostní videozáznamy? Videosystém u přepážek?“

Mutaib kývl. „Ano, to pochopitelně máme. Ale bylo mi řečeno, že to je, jak se to jen řekne, aha,’smyčka‘. Každý další den nahráváme na předchozí záznamy, pokud na nich pochopitelně noční služba neobjeví nějaký problém. Špatný šek nebo padělek. V tom případě si je ponecháme. Myslím tím pásky.“

„Máte pásky ze dne, kdy došlo k transakci?“

Mutaib se podíval do složky. „Minulý čtvrtek. Dvanáctého. Ano. Zmíněná transakce se odehrála kolem dvanácté. Ale ne, pásky z toho dne jsme si nenechávali. Prostě se tehdy nic nestalo.“ Oslnivě se na ně usmál. „Málokdy se něco stane. Máme vynikající a nepřehlédnutelnou bezpečnostní službu.“

Mládenec se vrátil a potřásl hlavou. „Je mi líto, pánové, ale žádný popis pana Hodlera nemáme k dispozici. Máme číslo jeho pasu a vašeho amerického víza, pochopitelně, i sériová čísla eur.“

„Takže vy toho člověka znáte, pane Mutaibe?“ zeptal se Jake.

„Já? Jistěže ne.“

„Protože on chtěl, aby mu jak vlastnické oprávnění, tak i registraci automobilu poslali do vaší banky. Vlastnickému oprávnění rozumím – to je vaše záruka. Ale ta registrace?“

Mutaib potřásl hlavou. „Tady nejde o záruku, detektive Cullene. Nebyla to přece půjčka. Byla to prostá směna. Eur za dolary, za dolary v podobě předběžného bankovního příslibu. Žádný zůstatek po zaplacení ceny, daní a poplatků, který by měl obchodník vrátit kupujícímu v dolarech.“

„Tak proč si nechával ty dokumenty posílat sem?“

„Netuším, pane. Nejspíš si sem pro ně chce dojít. Možná nemá ještě ve vaší zemi trvalou adresu.“ Mutaib se podíval na své asistenty, jestli je něco nenapadne, ale ti byli stejně bezradní.

Jake se podíval na Swampa, ale ten nedokázal vymyslet nic kromě toho, co bylo jasné všem. „Takže jestli si sem pro ně přijde,“ prohlásil, „rádi bychom si s ním promluvili. Nenechal na žádném z vašich bankovních formulářů adresu? Nemůžete se s ním nijak spojit?“

Mutaib zavrtěl hlavou. „Rozhodně ne. Jediná adresa, kterou jsme potřebovali, byla adresa obchodníka s automobily. To víte, přinesl sem hotovost. Kdyby sem přinesl akreditiv nebo směnku z jiné banky… to by byla jiná. Ale hotovost?“ důrazně pokrčil rameny.

„A nemáte o tom člověku žádné jiné informace?“

„Nic, pane. Ale nevydala snad vaše vláda tomu člověku vízum? Pak bude mít informace příslušný úřad.“

Což je Imigrační a naturalizační úřad přímo na mém vlastním ministerstvu vnitřní bezpečnosti, pomyslel si Swamp s mírně uzardělým obličejem. Černá díra v byrokracii. „Bylo to cestovní vízum,“ lhal, „seznam cílů, ale žádná adresa.“

Mutaib znovu pokrčil rameny. Očividně mu to bylo jedno. Pak zvedl obočí, jako by se ptal ‚Ještě něco?‘.

Swamp si uvědomil, že se dostali do slepé uličky. Banka v tomto jednání vystupovala pouze jako elegantní směnárník. Té historce o bezpečnostních páscích lehce nedůvěřoval, ale nakonec, proč by si je nechávali, pokud se nic nestalo. Podíval se na Jakea, vstal a všichni ostatní také.

„Děkujeme za setkání, pane Mutaibe,“ prohlásil Swamp. „Budeme-li mít ještě nějaké dotazy, můžeme vám zavolat?“

Mutaib se půvabně zvedl a podal Jakeovi složku. Jeden z asistentů vyběhl otevřít dveře. „Ale jistě, můj drahý pane,“ přisvědčil Mutaib. „Cokoli budete chtít, spolehněte se.“

Heismann stál v sousedčině kuchyni a naslouchal. Ráno ji slyšel odcházet do práce o něco dřív. Chvátala po chodníku s velkou plátěnou taškou plnou knih a papírů, přes něž položila na ochranu před ledovým deštěm průhledný igelitový pytel na odpadky. Jen co vytáhla paty z domu, začal rozbíjet stěnu mezi oběma domy. Nejprve sešel do sklepa, ale základy byly z vápence, kterým by se probíjel dlouho.

Nahoře v patře, přímo vedle hlavní koupelny, byla na chodbě komora. Věděl, že její dvojče by mělo stát na opačné straně zdi. Odřezal na tom místě sádrokarton až na cihlovou zeď, kterou pak perlíkem z této strany protipožární přepážky vytloukl. Pak vyrazil do příčky díru sto dvacet centimetrů na výšku a šedesát centimetrů na šířku, až na její straně přepážky narazil na cihly. Bušil do nich tak dlouho, dokud se neproboural na sádrokarton. Do něj vyřezal u podlahy díru a posvítil do ní baterkou. Na druhé straně ležely v naprosté tmě hromady krabic. Ruční pilou vyřízl do sádrokartonu na její straně stejnou čtverhrannou díru a kus sádrokartonu a laťkovou výztuž protáhl do vlastní komory.

Několik krabic odsunul, protáhl se dírou a otevřel dveře. Komora plná krabic byla pro něj výhrou – nebylo příliš pravděpodobné, že s nimi bude sousedka v blízké budoucnosti něco provádět. Pak prošel celým jejím domem a opatrně spustil rolety, aby ho někdo při jeho průzkumu nezahlédl z ulice. Půlhodinku strávil tím, že se jí probíral v šatech, několik si jich přetáhl přes hlavu, aby viděl, jak mu budou sedět. Šaty byly vesměs v délce pod kolena a všechny mu byly příliš velké, ale ne dlouhé, takže by se nejspíš daly při správné volbě použít. V šuplíku se spodním prádlem měla sbírku kalhotek, o které se také zajímal, ačkoliv měl ještě kalhotky zdravotní sestry. Nejlepším, co tam našel, byla krabice s parukami. Viděl, jak jeho sousedka nese odpadky do kontejnerů v postranní uličce a měla přitom krátké tmavé vlasy. Ale dnes ráno ji viděl s polodlouhými. Poplácal se po své strništěm porostlé lebce a usmál se. To bude dokonalé. Dostaví se sem noc před útokem a vybere si, co se mu bude hodit. V duchu si poznamenal, že musí koupit ještě několik kanystrů s benzinem, aby mohl současně způsobit požár obou stran dvojdomku.

Prošel ještě jednou domem a vytáhl rolety do původní polohy, zhasl veškerá světla, která rozsvítil, a ujistil se, že zásuvky a dveře od skříní jsou ve stejné poloze, v jaké je našel. Vryl si do paměti, která prkna v podlaze skřípají. S lahví stolního oleje prošel domem a do pantů všech vnitřních dveří kápl po dvou kapkách. Pak přestavěl haldu krabic tak, aby před jeho tajným vchodem vytvořily bílou kartonovou stěnu a nechaly přitom dostatek místa na to, aby se jimi mohl neslyšně protáhnout do komory. Proplazil se za nimi a vrátil se přes obě díry. Do otvoru na její straně nasadil zpátky sádrokarton. Věděl, že by to při bližší prohlídce neobstálo, ale hranice krabic většinu díry zakrývala a pro jistotu, kdyby do komory přece jen zaskočila, odšrouboval žárovku. Stačí, když to neobjeví během příštích tří dnů.

Při příchodu do vlastní chodby si všiml, že za sebou nechává na koberci bílé stopy. Zaklel. Sádrový prach. Nechal ty stopy i na druhé straně? Znovu vytáhl sádrokartonový obdélník a lopotně prošel celou trasou. A skutečně, před komorou našel dva slabé bílé otisky. Sundal si boty a ještě jednou prošel celým domem a objevil několik dalších bílých fleků v ložnici. Vyčistil je a vrátil se do svého domu.

Detaily, vtloukal si do hlavy. S blížícím se útokem budou všechny detaily čím dál důležitější. Vrátil se do kuchyně a nahlédl do svého seznamu. Dřevěné trámy na posílení podlahy v ložnici. Benzin na založení požáru. Poznamenal si, že benzinu bude potřebovat víc. Televize – ne, tu už má. Materiál na úpravu střešního okna. Na chvíli propadl panice – zbývá mu na všechno dost času? Noviny hýřily články o přípravách na inauguraci a o rozmanitých omezeních místní dopravy, na kterých se už začalo pracovat. Ulice fyzicky zatarasené bariérami. Husté policejní hlídky. Psi. Helikoptéry. Televizní a celkové mediální pokrytí oblasti Kapitolu omezené na čtyři sítě, z nichž jednou bude CNN. Zavřená letiště. Zavřené Union Station. Zavřené metro. „Hermeticky uzavřená inaugurace,“ podotkl jeden novinář.

Podíval se na hodinky. Tři a půl dne na přípravy. Rozhodl se, že zavolá lady Mutaibové a vyžádá si malou logistickou výpomoc. Zamyslel se, jestli to zženštilé princátko má vlastní kolekci ženských šatů a jestli ho ty šaty rajcují.

Policisté vysadili Swampa a Garyho u SBV a ti se před návratem do kanceláře zastavili v bufetu na oběd. Poté zamířil Swamp přímo do McNamarovy kanceláře, jenomže jeho šéf mezitím zmizel na ministerský brífink k přípravám na nadcházející schůzi Národního výboru pro výzvědné služby. Po návratu do přidělené krabice, což bylo o půl druhé, na něho už čekal Gary.

„Přečtěte si to,“ podával Swampovi přísně tajné hlášení. „Přišlo to z Interpolu – jejich materiály o Heismannovi. Prohlédněte si seznam jeho oblíbených falešných jmen.“

Swamp proletěl očima zprávu: „Hodler. Erich Hodler. Ať se propadnu. Musíme to oznámit Jakeovi Cullenovi.“ A teď musím zavolat Lucy, napadlo ho. Zbytek zprávy se podobal tomu, co získal od přítele Bertieho. Hlasitě se podivoval, proč se zpráva z CIA o ničem takovém nezmínila.

„Nemám tušení, pane,“ konstatoval Gary. „Nikdo nic neřekl. Ovšem fotografie, které jsme dostali z Interpolu, jsou velmi podobné těm, které k nám přišly z Agentury. A mluvil jsem s imigračním – vydali E. Hodlerovi vízum, ale už před osmnácti měsíci.“

„Mě snad trefí šlak!“ vypěnil Swamp. „Jak může někdo, kdo je v databázi Interpolu, dostat vízum na osmnáct měsíců?“

„Třeba když si o ně řekne?“ nadhodil Gary. „Každopádně jsem jim zafaxoval fotografii z Interpolu a oni mi sdělili, že je to fotografie z jeho pasu. Podle mě můžeme prohlásit, že Hodler je Heismann.“

„Zafaxovali nám své materiály o Hodlerovi?“

„Nic. Prý jenom se soudním povolením.“

„Zatracená banda,“ ulevil si Swamp. „Jak to, že si nás dovolí odbýt takovými žvásty? Vždyť jsme krucinál ve stejném rezortu!“ Prohlížel si pozorně fotografii. Hollywoodský nacista. Ulízané blond vlasy. Vystouplé lícní kosti. Dlouhý rovný nordický nos nad úzkými pohrdavými rty. Ledově modré oči schvalující všechny technické novinky na zdokonalení provozu pecí v jeho táboře smrti. „Moc rád bych věděl, jak vypadá v této chvíli,“ poznamenal Swamp.

„Bod dva,“ poznamenal Gary. „Pamatujete se, jak jste usiloval o povolení podívat se do domů pákistánských lékařů?“

„No a?“

„Volal sem váš přítel pan Walker. Prý by rád věděl, jak to pokračuje.“

„Aha, čeká, že ho budu informovat. Musím mu zavolat.“

„O své vlastní újmě jsem, abych tak řekl, vás zastoupil a hned jsem se také zeptal, jak to že neměli stejný seznam Heismannových falešných jmen jako Interpol. Trochu na to téma mlžil, ale pak mi poradil užitečnou věc – abych si promluvil s našimi lidmi z imigračního, protože cizinci, kteří v naší zemi podnikají, se musí každoročně registrovat. I zahraniční lékaři musejí každoročně obnovovat licenci na ministerstvu zdravotnictví.“

„No a?“

„Lidé z víz mě poslali na imigrační, do živnostenské sekce. A co byste řekl? Ti felčaři ten svůj krám vůbec nevlastnili. Většinovým vlastníkem jejich kliniky byla jistá zahraniční banka.“ V dramatické pauze nadzvedl obočí.

„Ty mě vážně přivedeš do hrobu.“

„To rozhodně nechci, pane. Podíl v této klinice vlastnila Royal Kingdom Bank. Pákistánští doktoři ji vedli, ale RKB tahala za tlusté finanční špagátky. Američtí doktoři vlastnili svůj díl a budovu.“

„Takže teď máme něco v ruce. Můžeš mi u Cullena zjistit, jestli se slečna Wallová vrátila zase mezi živé?“

Gary odešel telefonovat Cullenovi a Swamp se posadil ke stolu a aktualizoval své poznámky do stručného přehledu McNamarovi. Gary se téměř okamžitě vrátil. „Nějak mi to vypadlo z hlavy – ti poldové jsou ještě na pohřbu. Zkusím zavolat do garisongapské nemocnice.“

Swamp se pokoušel zavolat Lucy. Mnohem raději by nejdřív informoval svého šéfa, ale teď, když měli další spojení mezi jménem z Interpolu, pravděpodobným pronásledovatelem Connie Wallovéa pravděpodobným vrahem nadporučíka Ballarda, potřebovali jako sůl, aby se pár lidí z Úřadu zaměřilo na problém rekonstrukce současného pachatelova fyzického vzhledu. I kdyby se ve svých teoriích o bombovém teroristickém útoku spletli, měl jim Heismann/Hodler rozhodně co říct k vraždě policejního důstojníka.

Ale Lucy VanMetreové se v tuto chvíli nemohl dovolat. Swamp se snažil zjistit, kde by ji mohl najít, ale recepční ÚOP se nedala oblomit. Prohlásila, že slečna VanMetreová není prostě k mání, a nabídla mu její záznamník. Když odmítl, navrhla, aby jí nechal jméno a telefonní číslo.Ale neposkytla mu sebemenší představu o tom, kdy bude k dispozici.

Poražen se vzdal. Do té doby mu vždycky oznámili, že je na schůzi, mimo kancelář, na obědě nebo jinde, ale teď měl pocit, že byl přeřazen do kategorie „nežádoucích“. Nešla snad za Hallorym příliš brzy? Uvažoval o tom, že by jí poslal e-mail, ale nebyl si jistý, jak si u ní se svou „dohodou“ v této chvíli stojí.

Gary přinesl zprávu, že Connie Wallová není dosud „při trvalém vědomí“.

„Co tím sakra chtějí říct?“ zoufal si Swamp.

„Chvílemi při vědomí je a chvílemi zas není. Zatím nemluví, poznává pár sester a pořád spí. Šéflékař z jipky řekl, že ji úmyslně udržují v polospánku, aby usnadnili její uzdravování.“

„Něco od crasscountského šerifa?“

Gary se podíval do zápisníku. „Po řeznici ani stopy. Hledali stopy na obou záchodcích, ale jsou to veřejné záchodky a v sobotu večer bylo v hotelu živo… Stopy toho, že někdo lezl z pánských záchodků ven oknem, ale jejich vyšetřovací tým nemá vybavení srovnatelné s velkoměstskými týmy.“

„Mají kopu informací a dohromady vlastně nic.“

Gary pokrčil rameny. „Kdybychom měli naši podezřelou za katrem, oni už by na ni něco našli. Ale vzhledem k tomu, jak tehdy večer hustě sněžilo a že měli na starosti další nehody, nepodařilo se jim efektivně uzavřít silnice. Podle šerifa McComba měla ta řeznice hromadu času prásknout do bot.“

Swamp frustrovaně kroutil hlavou: „Máme Němce, který se v opravně vyptává na Wallovou a její auťák a dozví se, že má Wallová namířeno do Garrison Gap. Hlášku nejspíš o stejném Němci, který na protější straně ulice koupí černý suburban s tmavými skly, platí v hotovosti a vyptává se na auťák Wallové. Následujícího dne máme černý suburban se zabarvenými skly dvě minuty za Wallovou na stejné silnici. Téhož večera je na ni proveden útok, prakticky smrtelný.“

„Nevíme s určitostí, že člověk, který koupil suburban, byl týž, který za ní jel,“ připomněl mu Gary. „Dnes ráno mi kolem oken kanceláře projely rovnou tři černé suburbany.“

Swamp přikývl. „To je fakt, to nevíme. Jeden jel dokonce za mnou, když jsem vyjížděl z…“

„Cože?“ zeptal se Gary, když spatřil Swampův výraz.

„Když jsem odjížděl v neděli ráno z Garrison Gap, jel jeden černý suburban přímo za mnou celou cestu po dálnici 81. Se zabarvenými okny.“

„No páni!“

„Až na to, že ten policista říkal, že měl mít světelnou lištu a prutové antény. Tenhle byl jako každý jiný.“

„Takovou světelnou lištu dostanete v každém krámě s náhradními díly. Kupují si je tam dobrovolní hasiči a pohotovostní zásahové týmy. Měl ten suburban zahrádku na zavazadla?“

„Těžko říct. Nevěnoval jsem mu pozornost a on zahnul na první odbočce poblíž mezistátní.“ Swamp zavřel oči a soustředil se. „Ano, myslím, že měl.“

„Pokud tam měl zahrádku, pak není žádný problém světelnou lištu přišroubovat nebo odšroubovat. A suburban je dostatečně velký na to, abyste si ji hodil dozadu, pokud byste ji nechtěl mít přímo nahoře.“

„Nebo to mohl být prostě jenom jeden z těch zatracených černých suburbanů, které si vyjely o víkendu zalyžovat.“

Gary kývl. Swampův telefon zazvonil. Byla to Mary, McNamarova sekretářka.

Jeho šéf s ním – a pouze s ním – chtěl mluvit. Jinými slovy: Netahej mi sem své kumpány.

Požádal Garyho, aby shromáždil údaje o tom, kolik materiálu by se mělo vlastně prošetřit, a aby se pokusil odhadnout, jak dlouho by to trvalo jednomu člověku. Dále měl aktualizovat materiály na Heismanna/Hodlera, které obdrželi z imigračního. „Pokus se najít někoho, kdo by ti pomohl sestavit seznam chirurgických procedur nezbytných pro celkovou změnu obličeje našeho člověka.“

Gary po něm vrhl vražedný pohled. „A dokdy že to má být?“

Swamp ani nemukl.

„No jo,“ procedil Gary skrz zuby. „A ve volném čase můžu pálit cihly. Že mě to nenapadlo.“

Mutaibovi zatelefonoval Heismann z telefonní budky Leteckého a kosmického muzea na Independence Avenue. Necelých dvacet metrů od telefonní budky stála na ocelovém prstenci trysek vedle zmenšeného modelu první úspěšné americké rakety vystřelené na oběžnou dráhu kolem Země německá raketa V-2 z druhé světové války, která byla té první nápadně podobná. V odpoledním svědě dokázal rozpoznat na boku svastiku prosvítající přes letitý oprýskaný nátěr. Někdo v muzeu se očividně rozhodl přetřít symbol nacistického Německa, aby neurazil nějakého návštěvníka. Heismann by se chtěl vsadit, že ví, který typ návštěvníků měli na mysli. V současné době jich tady bylo víc než v Německu, přemýšlel s uspokojením. Mutaib zvedl sluchátko.

„Mám seznam materiálu a v téhle chvíli bych se nechtěl projíždět v ulicích s tím velkým auťákem,“ prohlásil Heismann.

„Tak dobře, chvíli počkejte, prosím.“

Heismann čekal, pak uslyšel, jak jeden z asistentů zvedl paralelní aparát. Snažil se seznam přečíst dostatečně hlasitě, ale přitom nekřičet. Dřevěné trámy, překližka, upevňovače, clony, elektrické nástroje, prodlužovací šňůry a kanystry s benzinem by mohly některým kolemjdoucím turistům připadat trochu zvláštní. Po přečtení seznamu měl pro něj Mutaib novinku.

„Měli jsme tu dneska rušno,“ oznámil mu. Popsal návštěvu z Tajné služby a městské policie. Prohlásil, že příslušný agent Tajné služby vypadal jako nějaký slabomyslný neandertálec.

„A to kvůli tomu mému auťáku?“

„Ano, kvůli tomu financování. Vysvětlil jsem jim to jako obyčejnou směnnou transakci. Jako běžnou směnu eur za dolary.“

„A skočili na to?“

„Moc bych na to nesázel. Z některých věd, které řekli, jsem usoudil, že Interpol má své pochybnosti. Ještě si to ověříme, ale soudím, že si Američané dali jméno Heismanna Hodler dohromady.“

Heismann zamrkal. Hodler? Interpol měl Hodlera? To vážně nečekal. Byl stoprocentně přesvědčený, že Interpol tohle jméno nemá; však také kvůli vymazání toho jména z jejich databáze sáhl pěkně hluboko do kapsy.

„A vy jste pochopitelně použil jméno Hodler při koupi automobilu.“

„Ano, použil,“ odsekl Heismann a prověřoval zaplněnou halu muzea, jestli ho někdo nesleduje. „A co má být?“

„Nevím, co udělá městská policie, ale federální by se mohla začít zajímat, jestli se tohle jméno nevyskytuje ve městě. A automobil bude na tohle jméno zaregistrován.“

„Ale není tam žádná adresa – veškerou dokumentaci jsem si nechal podle vašich instrukcí poslat do banky. Navíc mě upozorňovali, že to potrvá několik týdnů – alespoň podle toho prodavače. Že si tady ve městě dávají prý načas.“

„I přesto. I na to se mě vyptávali.“

„No a co, patří to k návnadě,“ prohlásil Heismann. „A ta byla váš nápad.“

Mutaib na to nic neřekl.

„Tak oč jde?“ zeptal se.

„O nic. Jenom mě překvapilo, že Interpol má jméno Hodler. Tvrdil jste, že nemá.“

Určitě tě to nepřekvapilo tolik jako mě, princezničko, ale obavy máš oprávněně. Protože teď to auto spojuje jméno Hodler s tebou a tvými saudskými penězi. „Pokud jste nepoužil jméno Hodler nebo Heismann při pronájmu domu,“ konstatoval Heismann, „pak se nic neděje. Než dorazí všechny materiály k tomu automobilu, budu dávno v Hongkongu.“

„Ve smlouvě o pronájmu to není,“ uklidnil ho Mutaib, „ale padlo tam pár slov o jednom slavném umělci. Doufejme, že si to nikdo nepamatuje. Ty materiály mi dojdou dnes odpoledne. Nejsou problémy se sousedkou?“

„Vůbec žádné,“ odpověděl Heismann. „Vlastně se stala součástí konečného řešení. Právě se seznamujeme. I když je to zájem spíše jednostranný.“

„Je třeba, abych něco věděl o tom ‚konečném řešení‘?“

„Rozhodně ne,“ mínil Heismann.

„Máte mimořádný výběr slov,“ poznamenal Mutaib.

„Slovo jako slovo, ať už si o něm lidé myslí, co chtějí,“ odsekl Heismann.

„Je to v zájmu efektivity, nic víc.“

„Pojďte dál, Swampe, a zavřete za sebou,“ vítal ho McNamara. „Mám jenom deset minut a pak musím jít na ten nepříjemný brífink pro Národní výbor pro výzvědné služby. Bože, jak ty nekonečné výbory nenávidím!“

Swamp vstoupil do kanceláře, zavřel za sebou a posadil se. Přinesl si poznámkový blok plný poznámek, ale McNamara na něj odmítavě mávl rukou. „Podívejte,“ prohlásil. „Podle Mary mě chcete informovat o té světlušce z UOP. Ale vzhledem k tomu, jak se k ní UOP staví, proč za tím ještě chceme jít?“

Do hajzlu, pomyslel si Swamp, to mu už vypadlo z hlavy. „Totiž, vzpomínáte, jak jsem potom mluvil s Lucy VanMetreovou a…“

„To ano, o tom vím, ale tohle vyjádření přišlo zcela jasně dnes ráno.“

Z toho nebyl Swamp o nic moudřejší. Včera večer se přece s Lucy domluvili, že spolu budou, byť velmi volně, spolupracovat. Bylo to snad nějaké nové vyjádření? McNamara postřehl jeho údiv. „Váš partner z UOP vám podtrhl rohožku?“

Swamp zavrtěl hlavou: „Nechápu, co se děje. Probírali jsme to ještě včera večer. Ale když teď o tom tak mluvíte, snažil jsem se jí před chvílí zavolat a narazil jsem na neproniknutelnou zeď. Jde snad o nějaké nové vyjádření?“

McNamara přikývl a pak ho nahlas přečetl. „Odvolává se na předchozí zprávu. A říká se tu tohle:’V záležitosti přepisu získaného z vyhořelé kliniky plastické chirurgie, Tajná služba/ÚOP opětovně opakuje, že dospěla k rozhodnutí o neexistenci hrozby vůči prezidentově bezpečnosti a k tomu, že v souvislosti s touto záležitostí se neuvažuje o žádné další oficiální akci. Dále se důrazně doporučuje, aby žádná jiná složka národního bezpečnostního systému nepodnikala v této věci žádnou činnost.‘ Na čelíčko líbá Váš C. Hallory, ředitel, et cetera.“

„Jasné jako facka,“ prohlásil Swamp. „Ale vyslechněte mě – vysvětlím vám, co se stalo od chvíle, kdy jsme spolu naposledy mluvili, protože podle mě je tu prezidentova bezpečnost ohrožena zcela jistě.“

„Zvládnete to do pěti minut?“ zeptal se McNamara.

Když Swamp skončil, byl naopak zmatený McNamara. „Něco se tu zatraceně jistě chystá,“ prohlásil. „Nepochybně tu existuje nějaký důvod, proč se ten chlap rozhodl, že posledního člověka z nemocničního týmu, který přežil, zabije. Ale možná…“

„Co?“ zeptal se Swamp, ale to už McNamara jenom vrtěl hlavou.

„Ne, tak to asi není. Právě jsem chtěl říct, že se ji možná snaží zabít, protože by ho mohla identifikovat jako vraha policisty. Ale vy jste vlastně říkal, že se mu ten policista prostě jenom připletl do cesty.“

Swamp přikývl. „A vzpomínáte, že se tam ten vrah vrátil? Omráčil policejní patrolu a vystřelil na dům, aby ji postrašil. Což se mu taky podařilo. Teď leží v Západní Virginii na morfinové kapačce.“

„A Royal Kingdom Bank poskytla tomu člověku peníze na koupi suburbanu?“

„Tak nějak, pane. Přišel tam s eury. Ale nezapomínejte na to, že tahle banka vlastnila část kliniky.“

„No jo. Sakra. To je ale zapeklitá situace.“

„Na tomto základě můžeme určitě dospět k nějakým předpokladům,“ prohlásil Swamp. „Nemohl bych s tím jít možná k soudu, ale přinejmenším máme tohle. ‚Bomba, bomba, bomba,‘ změna totožnosti,’stav Unie‘ v němčině, saudské peníze, cílené vybíjení potenciálních svědků, jeden obličej s dvěma jmény z německého teroristického podzemí. Představte si, že v případě nějakého útoku, by se takový seznam objevil ve Washington Post.“

„Jako v tom smyslu, tohle všechno jste věděli a nic jste nepodnikli? To by byl obrovský průser.“

„Přesně tak. Mohl byste si s Hallorym promluvit?“

„Nejspíš mně nic jiného nezbude,“ prohlásil McNamara s pohledem na hodinky.

„Nebo…,“ začal Swamp, ale pak se podíval na svého šéfa a zarazil se.

„Nebo?“

„Nebo o tom také nemusíme nikomu nic říkat. Prostě na tom budu dál dělat. Tajná služba přece ÚZV neřídí. Výbor rovných a tak dál. Tento tým se pořád ještě může svobodně rozhodnout, nemám pravdu?“

„Jak se to vezme,“ povzdychl si McNamara. „Je to částečně otázka rozpočtu: Náš ředitel by nám taky mohl na základě této valentinky z ÚOP zarazit další zdroje.“

„A co takhle: Pracuju pro vás, ne pro Halloryho. Budu na tom dělat, než mi vyjednoznačně neřeknete, abych toho nechal. Teď se nerozhodujte. Kdyby se vás na to někdo ptal, tak jsem prostě neřízená střela.“

McNamara se usmál: „Zvyk je železná košile, co?“

Swamp pokrčil rameny: „Pořádně jsem se do toho zakousl, šéfe.“

„A my všichni víme, co to znamená,“ prohodil McNamara. „No dobře – právě teď musím neodkladně dohlédnout z pozice šéfa na některé záležitosti svého oddělení. Takže jsem nikdy takovou zprávu neviděl,“ zamával McNamara posledním vyjádřením Halloryho. „Ale v nejbližší budoucnosti s tím budeme muset něco provést. Hallory má možná nějaké informace, které nám chybí.“ Podíval se znovu na hodinky a vstal.

I Swamp se zvedl: „Díky šéfe. S vaším dovolením se obrátím na staré známosti, pokusím se zjistit, jestli by nám někdo nepíchl s tím forenzním prošetřením všech záznamů z kliniky. Kdybychom zjistili, jak ten člověk v současnosti vypadá, třeba i částečně, moc by nám to pomohlo při jeho hledání.“

McNamara už pádil ke dveřím: „O jakém člověku to mluvíte?“ prohodil přes rameno.

Lidem, kteří mu dovezli do domu stavební materiál, Heismann nakázal, aby ho složili do předních místností. V obličeji se namaskoval jenom mírně, protože doručovatelé se budou sotva starat o jeho vzhled. Rozhodl se, že se ihned po jejich odchodu pustí do práce.

Nejdřív bylo pro jeho poslání nezbytné vyztužit podlahu pod „studiem“. Vylezl si v jídelně na žebřík a začal zatloukat uprostřed stropu hřebíky, aby zjistil polohu nosníků. Ze tří sousedních nosníků otloukl omítku až na holé dřevo. Potom na koberci vyřezal z překližky osm čtverců o straně třicet centimetrů. Změřil vzdálenost mezi prvním podlažím a spodní stranou odhalených nosníků a pak uřízl čtyři stejně dlouhé trámy 10 x 10 cm. Ke každému z nich připevnil překližkové čtverce a pak trámy sestavil do čtyř sloupů oddělených malými mezerami. Koberec poskytl nezbytnou vůli, s jejíž pomocí postavil trámy do vertikální polohy. Pak překližkové desky přišrouboval ke stropu a k podlaze a tím trámy upevnil. Už se ani nehnuly. Hned po dodám zbraně ponesou většinu její zátěže.

Teď musel vyztužit horní podlahu, aby unesla pohyblivý náklad. K tomu potřeboval další výztuž deset krát deset vztyčenou v šedesátistupňovém úhlu a navazující na předchozí horní část výztuže. K podlahové liště připevnil další překližkové čtverce a všechny čtyři trámy zapřel o stěny spodního podlaží. Ustoupil zpátky, aby svou práci zkontroloval. Od předního vchodu to vypadalo, jako by se tam snažil postavit vrtnou plošinu na naftu. Vzduch byl plný prachu z omítky, který pokryl celou podlahu. Pak začal vynášet materiál do horního patra.

Poloha zbraně bude určena úhlem dráhy od podlahy ke střešnímu oknu v hlavní ložnici. V přístavu na washingtonském nábřeží si obstaral ruční navigační přístroj GPS. Ten určil souřadnice tohoto pokoje. Teď potřeboval souřadnice cíle. Pro jejich získám bude muset podniknout výpravu za plného denního světla. Na ni vyrazí zítra v poledních hodinách, kdy se bude kolem Kapitolu a Mailu pohybovat víc lidí. Nedělal si iluze, že by pronikl až k West Portorico, tak blízko k samotné inauguraci. Ale umožní mu to extrapolovat ze souřadnicové sítě mapy a upřesnit tak azimut střely. Mutaib mu přislíbil přesné souřadnice před útokem.

Hlavní ložnice byla prázdná a i zde ležely na podlaze koberce. Borová podlaha se zámkovým systémem byla na svůj věk v docela slušném stavu. Jakmile měl nahoře materiál, sešel dolů a vyměřoval střed sloupoví od stran a zadní stěny domu. Výpočty přenesl na podlahu hlavní ložnice, vyměřil střed sloupové podpory a označil ho. Přeřízl tři desky dvoucentimetrové překližky na polovinu a vzniklé čtverce o straně metr dvacet začal postupně připevňovat k podlaze kolem vyznačeného středu. Po vytvoření podstavce ze šesti k sobě přišroubovaných desek vyměřil jejich střed a vyznačil ho. Po žebříku vylezl ke střešnímu oknu. Bylo pravoúhlé s dlouhou osou ve směru sklonu střechy. Okenní otvor byl sto osmdesát centimetrů dlouhý a sto dvacet široký. Původně si myslel, že jde o sklo složené z jednotlivých tabulek, ale pak zjistil, že na jediný kus skla přilepili mřížku. Opovržlivě si odfrkl. V Německu by se okno skládalo nepochybně z jednotlivých tabulek. Bezútěšný a na pohled studený déšť dopadal onoho dne na sklo v dlouhých provázcích. Hledal na okraji skla panty, ale to bylo přitmeleno napevno.

V této chvíli, než dostane souřadnice a bude schopný vypočítat dráhu střely, s tím už nemohl nic dělat. Musí Mutaibovi připomenout, aby mu dodal přesné souřadnice. Zítra si opět vyšlápne jako washingtonský úředníček na polední procházku. V předstíraném zájmu o přípravy na Kapitolu se bude snažit dostat co nejblíž, zaznamená si údaje a pak vypočítá předběžnou dráhu. Ubezpečí se, že okenní prostor bude vhodný ke střelbě, v opačném případě provede na střeše chirurgické úpravy. Mramor dorazí zítra, musí se tedy včas vrátit. Což mu připomnělo, že musí vyrobit na schodech rampu na dopravu těžkých kvádrů a později samotné zbraně do patra. Podíval se na hodinky. Zbývající tři dny budou opravdu rušné.

Zbytek odpoledne strávil Swamp telefonáty svým starým kontaktům z forenzních divizí FBI, BATF a NIH. Všichni lidé, které kdysi znal, už pracovali někde jinde, nebo byli v důchodě. Jenom tak pro legraci zavolal chvíli po páté Cullenovi, ale opuštěně znějící hlas vrátného mu sdělil, že všichni jsou ještě venku. Muselo už být dávno po pohřbu, ale vzpomněl se, že chtěli zajít na chvíli do hospody. Nechal Cullenovi zprávu, aby mu zavolal druhý den ráno, protože dnes večer nemělo smysl s někým z mordparty hovořit. Zavolal si Garyho a podíval se předběžně na materiály o Heismannovi/Hodlerovi.

„Podle Interpolu sloužil ve východoněmecké armádě u dělostřelců,“ oznámil Gary. „A pak jako seržant u minometčíků. Z vojenské služby odešel přímo ke Stasi.“

„Jak jinak. Tehdy zemi vládli Sověti a státní policie. A pokud zůstal ve východním Berlíně, pak dostal od Sovětů operativní i terénní výcvik.“

„Jako druhý jazyk uvádí angličtinu.“

„Správně. Němci se učí anglicky prakticky od prvního dne, kdy začnou chodit do školy. Východní Němci se museli učit ruský. Fikaní parchanti. Mají tam nějaký podrobnější fyzický popis?“

„Ano, pane. Není vlastně nijak zvlášť vysoký. Sto sedmdesát centimetrů, sedmdesát kilo. Modrooký blonďák. Viděl jste fotku.“

„Jistě. Chyběly mě tam jenom insignie SS.“

Gary kývl a přeskočil k druhé stránce zprávy. „Kdyby se nacisti vrátili, byl by nepochybně jejich člověk. Prý sbírá upomínky na Hitlera. Velký zastánce rasové čistoty. Jeho otec byl členem Hitlerjugend a dědeček čehosi, co si říkalo Einsatzgruppe, ale nemám sebemenší představu, co to bylo.“

„No tě péro,“ zamumlal Swamp. Podíval se z okna. O Washington se bokem otřela bouřka a déšť zhoustl. Do oken jim svítily jantarové šmouhy pouličního osvětlení.

„O co šlo?“ zeptal se Gary.

„Mordkomando z druhé světové. Postupovalo v dvaačtyřicátém na východní frontě těsně za pravidelnou německou armádou. Provádělo to, čemu dnes říkáme’etnické čistky‘. Židé, takzvaní Cikáni a mraky ruských civilistů. Celou rodinu vytáhli před barák a postříleli z kulometu. Toho asi Sověti neměli čemu přiučit.“

„Leda že by nevěděli o zmíněných souvislostech.“

Swamp přikývl. „To není vyloučeno. Taky by to vysvětlovalo, čím se Heismann/Hodler zabývá. I když tvrdé jádro Stasi bylo příznačně připraveno a ochotné nastoupit znovu na východní frontu. Nezapomeň, že Sověti byli do chvíle, než padla Berlínská zeď, jejich okupanty.“

„No to my taky.“

„Ne jako Rusové, kteří přišli v té válce o milion civilistů. Nakonec Němce rozdrtili, zejména v Berlíně, a pak příštích čtyřicet let seděli na troskách. Možná jsi viděl sovětský válečný památník ve východním Berlíně. Jako z doby Římanů. Téměř čtyřicet let zastávali teorii, že rozdělené Německo umožní každému lépe dýchat.“

„A jakou teorii jsme zastávali my?“

„Obávám se, že se od té jejich příliš nelišila. Takže – nesehnal jsem žádnou pomoc na pátrání v těch záznamech. Nakonec nám nezbude než to zkusit klasickou cestou.“

„Napsal jsem co možná nejaktuálnější zprávu. Přidal jsem stránku o zbraních, které používá – žhářství, taser, walther devítku, nervový jed a úvahu, že si možná najal nějakou ženu na zabití Connie Wallové.“

„Mordýř pro každé počasí,“ konstatoval Swamp. „S kapsami plnými peněz.“

„Ano, pane.“

Vítr se stočil mírně k severu a do oken zabušil poryv deště. Swamp viděl, jak tři bloky odtud na křižovatce svítí hlouček modrých majáčků. Dnes se bude pekelně jezdit. I Gary se díval z okna.

„Musím si to trochu promyslet,“ usoudil Swamp nakonec. „Pracuj dál na tom materiálu. Nebylo by možná na škodu zajít ráno na Úřad a promluvit s nějakým z těch jejich odborníků na rekonstrukci. Mám na mysli ty, kteří dokážou z úlomku lebky doplnit celou hlavu.“

„Ale my přece máme jeho fotografii.“

„Správně. Tu si vezmi s sebou a zeptej se, jestli by to nešlo také opačně – nejdřív sestavit model hlavy na počítači podle fotografie a pak, kdybychom narazili na konkrétní typ plastické operace, zanést ty změny do modelu. Podle lékařské zprávy mu nos zmenšili o dva centimetry. Jak by asi teď vypadal?“

Gary si dělal poznámky: „Udělají to, když je o to požádáme?“

„Musíš jít za správnými lidmi. A já se také po něčem podívám.“

Connie se náhle probrala s ostrou bodavou bolestí v zádech, jako by ji tam chtěl někdo roztrhnout vedví. Pokusila se bezúspěšně posadit a nemohla ani křičet, protože měla ústa vyschlá jako troud. Chvíli sténala a to k ní přivolalo sestru. Když viděla v Connieiných očích slzy, podala jí trochu vody, natřela jí na rty vazelínu a zkontrolovala léky proti bolesti.

„Vysadili vám morfin, kočičko,“ prohlásila sestra. „Proto vás to tak bolí.“

„Tak ho zase nasaďte,“ zamumlala Connie. Dýchala v krátkých a horkých vlnách, a každé další nadechnutí bylo obtížnější. Něco se ji pokoušelo udusit. Snažila se posadit, ale nešlo jí to. Cítila, jak jí zmáhá panika.

Sestra nahlédla do její karty a hledala instrukce, které tam očividně nebyly. Podívala se Connie do obličeje. „Půjdu hned pro doktora,“ slíbila. „Dáme vám něco, co vám rychle uleví. Chvíli vydržte.“

Bolest Connie zaplavovala současně s tlukotem jejího srdce, a tak zavřela oči. Cítila první bodavé příznaky nevolnosti a uvědomila si, že jestli bude zvracet, roztrhá jí to uvnitř na cucky. Pokoušela se zhluboka dýchat a to jí trochu pomohlo. Opravdu maličko. Jak jí mohli zapomenout nasadit něco proti bolesti. Idioti. Nebo možná sloužící lékař patřil k těm, kteří se děsí závislosti. Do prdele. Tohle bolí.

Bolest jí vynesla jednu výhodu. Měla mnohem čistší hlavu. Vzpomněla si na Carlu. Která, jak teď nabeton věděla, nebyla žádná Carla, nýbrž Carl. Byla si jistá, že ty oči už jednou viděla, že na ni svítily přes okno jídelny v záři baterky. Vrah Cata Ballarda ve zdařilém přestrojení za ženu. Vzpomínala na její obličej, a teď už věděla, že byl kompletně namalovaný. Jediný rušivý rys byl její nos, k jejímu obličeji trochu příliš dlouhý. Co to povídám. K jeho obličeji. A já, sálová sestra z plastické chirurgie to, husa, nepoznám.

Přišla sestra s průhlednou igelitovou kabelkou, kterou zavěsila na kapačkový stojan. „Tohle vám určitě pomůže,“ slibovala a spojila hadičky.

„Musím mluvit s Cullenem,“ zašeptala Connie. „Detektiv. Washington.“

„Ano, ano, vzpomínám si na něj. Fešák, na policajta. Dáme mu určitě vědět. Jak je vám teď? Je to lepší?“

Connie se zhluboka nadechla a tentokrát se jí za to její vnitřnosti nesnažily pomstít.

„Ano, lepší. Když… No dobře. To je jedno.“

A pak znovu cítila, jak se letadlo jejího života opět naklonilo kupředu a dolů. Cítila se trochu provinile, že si nejdříve nepromluvila s Jakém, ale vzápětí to pustila z hlavy. Ten, kdo řídil tohle letadlo, byl mnohem větší sekáč.

„Tak vidíte, kočičko,“ konejšila ji sestra. „Tak vidíte. Aby ty líný doktory pečená husa kopla.“

Mario vstal od stolu a uvedl Swampa do rohového boxu prázdné restaurace. Caruso byl v prvním patře místního hotelu, a proto měl otevřeno dokonce i za deštivého pondělního večera. Swamp zaslechl zvuky hádky z kuchyně na opačném konci místnosti. Mario mu vzal nepromokavý kabát, z něhož crčela voda.

O dvacet minut později mu přinesl mísu plnou párečků, paprik, lilků, cibulek a perciatelli zalitých okořeněnou rajčatovou marinádou s cibulkou a česnekem. To bude můj konec, zasténal Swamp, když si zasouval velký ubrousek za límec košile a vrhal se na jídlo. Právě dojídal, když pocítil, že mu někdo stojí za zády. Otočil se a uviděl Lucy VanMetreovou.

„Můžu přisednout?“ zeptala se. Měla na sobě elegantní dlouhý černý kabát do deště, ale, jak si všiml, bez jediné kapka deště.

„Zajisté,“ přisvědčil a začal vstávat. Těsně předtím, než vklouzla do boxu, mu položila ruku na rameno. Vlasy měla opět spletené do jakéhosi složitého účesu a ani ten nenesl žádné stopy venkovního počasí. Takže dnes večer má řidiče, řekl si Swamp. Vytáhl ubrousek zpoza límce košile. Přišel Mario a ona si řekla o sklenku Lacrima Cristi.

„Právě dojídám,“ podotkl Swamp. „Mario, můžete…“

„To je dobré,“ prohlásila. „Dnes jsem obědvala hodně pozdě. Bylo to pondělí jako vyšité.“

Swamp přikývl. „To mi neušlo. Vaši ochránci kolem vás dnes utvořili hradbu s vysoko zvednutými štíty.“

„Na rozkaz,“ prohlásila. Mario jí přinesl víno a tázavě nadzvedl obočí, ale ona zavrtěla hlavou, a tak jen odnesl Swampův talíř. „Víte, že začínáte být radioaktivní?“

„Čím jsem se provinil?“

„Zarputilostí? A pan Hallory se vzteká čím dál víc.“

„Tad McNamara mi ukázal poslední rozzuřený mail, ale když jsem mu v krátkosti vysvětlil, oč jde, rozhodl, že v tom budeme nehledě na názor ÚOP pokračovat.“ Nebo něco v tom smyslu, opravil se s pocitem drobného provinilého bodnutí.

„Mluvil jste s panem McNamarou poté, co se vrátil z onoho brífinku pro Národní výbor pro výzvědné služby?“ Napila se trochu vína a zkoumala ho svýma modrýma očima.

„Ne. Odešel jsem před jeho návratem. Proč?“

„Protože pan Hallory na tu schůzi zašel také, nechal si ho vyvolat a – jak bych to jen řekla – podělil se s ním o své úvahy.“

Swamp dopil víno a Mario mu přinesl kávu. „Proč kolem toho Hallory dělá takový poprask?“ zajímal se. „Jestli se ÚZV rozhodl, že bude plýtvat vlastním časem na světlušku, co je mu do toho?“

„Protože v tom, že se ÚZV rozhodl pokračovat, vidí přímou kritiku ÚOP. Tady se už nejedná o světlušku. Jedná se o narušení toho, nač má ÚOP v rámci ministerstva vnitřní bezpečnosti výsadní právo, což je ochrana prezidentů – v tomhle případě v množném čísle – před vnějšími hrozbami. Když ÚZV prohlásí, že je tu hrozba, a ÚOP ji popírá, pak vypadá ÚOP všelijak.“

„Příliš mnoho písmenkové polívky, Lucy,“ podotkl Swamp. „ÚZV přece neřekl na nikoho nic kritického. Prostě pokračujeme v interním vyšetřování, to je všechno. A jak jsem řekl, když zjistíme, že se tu kolem potlouká nějaký neřád, pak dáme Tajné službě Spojených států vědět.“

„A proč se tím neustále zabýváte? Jste k tomu svému darebákovi, který se tu někde potlouká, nějak blíž?“

„Víte, že jsme zjistili, že s tím má něco společného saúdská komunita?“ zajímal se Swamp.

„S čím má co společného?“

„S tím mládencem, po kterém jdem. Dostal v jejich místní bance peníze na nákup automobilu.“

„Co to říkáte!“

„Dovolte mi, abych to upřesnil,“ nabídl se Swamp. Popsal transakci a zdůraznil skutečnost, že veškeré dokumenty budou zaslány do Royal Kingdom Bank.

Okamžitě to zavrhla. „To není žádné financování; je to finanční transakce. Vždyť je to banka.“

„Proč tedy posílat zpátky do banky potvrzení o registraci?“

„Třeba nemá ve městě ještě stálou adresu?“

„Je v zemi už osmnáct měsíců,“ upozornil ji Swamp a pak ji informoval, že ten, kdo koupil auto, se jmenoval Hodler, že se pan Hodler vydal na protější stranu ulice do Stevovy opravny, zjistil, kam jede Connie Wallová, a že poté se zčistajasna v Západní Virginii vynořila vraždící žena. Že Heismann má podle Interpolu spojitost s falešným jménem Hodler.

„Všechno mi to připadá velmi podružné, pane Morgane. Myslíte si, že je to pravda, ale nejste schopen prokázat žádnou souvislost. Nebo ano?“

„Dnes ráno jsme si to s McNamarou otestovali na Washington Post. Byli bychom blázni, kdybychom za tím nešli.“

„Už je slečna Wallová schopná mluvit?“

„Ne.“

„Takže co se týče popisu nic nového nemáte. Neexistuje žádná možnost, jak toho vašeho ‚padoucha‘ najít, že?“

„Když ho nebudeme hledat, tak stoprocentně,“ prohlásil Swamp netrpělivě.

Otevřela pusu, aby něco řekla, ale pak se napila trochu vína. „Nedovedete si představit,“ řekla pomalu, „pod jakým tlakem se ÚOP právě nachází.“

„To nebude zas takový problém. Pracujete na inauguraci. Nejlepším cílem pro teroristy po celých Spojených státech.“

„Ano, máte pravdu. Starý prezident a nový. Vláda, která odchází a další, která přichází. Kompletní exekutivní a politická základna Spojených států a všechno na jedné hromadě a všem na očích. Takže je jasné, že provádíme mimořádná opatření. Víte kupříkladu, že v pátek po celou pracovní dobu nebude fungovat jediný mobil či pevný telefon?“

„Cože? A proč?“

„Aby nemohl nikdo odpálit předem umístěnou bombu telefonickým rozhovorem, jak se dělo s oblibou během posledních čtyř let v Izraeli. Pokud jste zapomněl, pak mobily fungují bezdrátově.“

„Tohle pochopitelně vím, ale…“

„V bezpečnostní zóně budou povoleny čtyři televizní kanály. Za každým kameramanem bude stát s pistolí v ruce jeden agent Tajné služby. Prověříme každou součást jejich vysílacího vybavení. Všechno, co onoho dne uvidíte na televizi, bude mít za reálným časem třicetisekundové zpoždění. Nikdo nebude mít tedy šanci poslat jakýkoli signál nebo odpálit zprávu. A to není všechno.“

„Povídejte.“

„Budeme kontrolovat všechny rozhlasové frekvence, policii, požárníky, pohotovostní zásahové jednotky, přenos dat, radarová spojení, mikrovlny, prostě, na co si vzpomenete. Budeme mít pod palcem všechno možné.“

„To malinko zkomplikuje podnikání.“

„Nikdo nebude nic podnikat. Newyorské burzy budou zavřeny. Úředníci státní správy dostanou na ten den placené volno. Do pátečního večera nebudou fungovat ani letiště a železnice.“

„Hermeticky uzavřená inaugurace,“ poznamenal Swamp. „Camprlíky prvního dodatku se musejí svíjet v bolestech.“

„Ano, já vím, že se to říká. A jak jste se zmínil, ne všichni jsou z toho nadšeni. Mediální korporace už podaly žalobu. Kongresmani lomí rukama, protože chovají roztomile starobylou představu, že Kapitol je jejich budova. A městská policie… škoda mluvit. Neví, kam dřív skočit, a to ještě nezačala platit žádná omezení.“

„Proč vám tedy tolik leží na srdci, že jeden bývalý důchodce jde po světlušce, z níž se nakonec ještě pořád může vyklubat obyčejný brouček se svítící prdelkou? S vaší inaugurací to nemá nic společného. Jedná se tu o záležitost, která má nastat za měsíc.“

„Jak jsem už řekla, Hallory a jeho vedení v tom vidí přímé ohrožení výlučné kompetence ÚOP pro tyto záležitosti.“

„Tak mu, Lucy, sakra řekněte, ať trochu zklidní hormon. Nehodláme o tom psát do novin, ani po něm házet kameny.“

„Dneska jste telefonoval po celém Washingtonu a zjišťoval, kdo by vám mohl pomoct s průzkumem záznamů. Doneslo se to až k Hallorymu. Současně s velkým proč.“

Ajajaj, pomyslel si Swamp. „Ale to je pořád v rámci federálních úřadů. Jsme součást stejného ministerstva. Jednotlivé úřady se v rámci vládních ministerstev škorpí od rána do večera. A mimochodem, žádnou pomoc jsem nesehnal.“

„Nedostal jste ji, protože jsem po vašem prvním telefonátu na Úřad i já párkrát někam zavolala.“

„Tak takhle,“ podivil se. „Chcete tím říct, že jsme v tom zůstali sami?“

Dlouze se na něj podívala. „Chci vám tím říct, abyste to už konečně dal k ledu, nebo se ani nenadějete a povezete se šupem do své postýlky se snídaní v Harpers Ferry, nebo v jakém Balíkově to vlastně bydlíte.“

Teď se už Lucy neusmívala a Swampovi se poprvé za celou dobu rozhovorů s LaMambou začala pěnit krev. „Ale to zní jako hrozba, Lucy,“ upozornil ji klidně. „A taky to vypadá jako úspěšný nácvik pro krátký výstup v Today Show“

„Něco si zkuste a pomažete k několika proslulým osobám, které se rekreují na státní výlohy v Guantánamo Bay,“ předklonila se. „Jestlipak víte, že jsme už přes tři sta lidí jenom tady z washingtonské oblasti poslali do ochranné vazby?“

„Ochranné vazby? A kohopak tam ochraňují?“

„To si přeberte sám, pane Morgane. Ale důrazně vám doporučuju, abyste dal s tou svou pidikřížovou výpravou konečně pokoj a odteďka sekal dobrotu.“

Swamp se odsunul od stolu a vstal. „Víte, Lucy, myslím, že je nejvyšší čas s našimi debatami skončit. Já se budu bavit se svým šéfem a vy máte také jednoho. Vsak jsou od toho placeni.“ Ve chvíli, kdy si sahal do náprsní kapsy saka pro náprsní tašku, vyrostli v hlavních dveřích restaurace dva muži v oblecích. Oba na něj upřeně civěli a oba drželi významně ruce pod sakem. Swamp v nich poznal agenty Tajné služby. Strnul.

„Co to, doprdele, má znamenat?“ Pak pomaloučku vytáhl náprsní tašku.

Lucy stála a tiše ho sledovala. „UOP nestrpí žádné zasahování do bezpečnostních opatření k této inauguraci,“ prohlásila rozhodně. „Každopádně si zítra ráno promluvte se svým šéfem. Není vyloučeno, že už do té doby nabude ztracené rovnováhy. Dobrou noc, pane Morgane.“

Pak s oběma agenty v závěsu vypochodovala z jídelny a blonďaté vlasy kolem ní v tlumeném světle zářily. Mario, který celou scénu sledoval od svého stolu, přišel za Swampem s dotazem, jestli je v pořádku.

„Nešikla by se vám nějaká bouchačka?“ nabízel. „Ti mládenci byli v plné zbroji, co?“

Swamp se usmál. Představil si Maria, jak vytahuje ze skříně s prostíráním sicilskou luparu. „Díky, Mario, ale nejspíš ne. Teď by se mi spíš šikl účet.“

„Pozor na krásné ženské,“ radil Mario. „Ty jsou ze všech nejnebezpečnější.“

Svatá pravda, pomyslel si Swamp.

Jakmile padla černočerná tma na Kapitol, zaskočil Heismann tři bloky odtud do malé pizzerie.Teď se vracel Pátou ulicí, která čtyři bloky od Kapitolu vedla souběžně s První. Vytrvale pršelo, ale on byl zachumlaný do lodenového svrchníku a klobouku a nad hlavou měl rozevřený velký deštník. Nalepil si černou bradku, husté obočí a nasadil brýle se silnými skly. Pátá ulice očividně nespadala do bezpečnostní inaugurační zóny, protože bariéry začínaly až na Třetí, která vedla severojižním směrem a východně od Folgerovy knihovny. V této chvíli byly betonové díly naštosovány na druhé straně ulice a podle novin se měly začít sestavovat ve středu večer. Do čtvrtečního poledne se měly dořešit zbývající problémy s dopravou a zablokovanými auty a z bezpečnostní zóny i z její blízkosti vykázat všechna civilní vozidla. Jižní hranicí zóny bude D Street, mezi Druhou ulicí, JZ, a Třetí ulicí, JV. Severní hranicí bude trojúhelník složený z Lousiana Avenue, Union Station a cípu Massachusetts Avenue.

Jeho dům ležel naštěstí tři bloky od zóny. V tuto hodinu byla doprava minimální, deštěm projelo policejní auto jenom vzácně. Dával si dobrý pozor, aby se příliš nepřibližoval bezpečnostní zóně, protože dnes odpoledne zaznamenal, že se na pouliční světla a telefonní stožáry instalují televizní kamery. Před Independence Avenue se otočil a zamířil k domu. Na rohu pod stromem se na chvíli zastavil, přečetl si jméno ulice, rozhlédl se oběma směry, jestli se k němu neblíží nějaké auto, ohrnul si límec kabátu a zahleděl se na zářící čtvereček GPS. Uviděl na něm ulice v délce tří městských bloků a přesvědčil se, že stojí přesně na místě, kde podle výpočtů stát měl. Obraz byl chvíli jasný a pak se začínal ztrácet. Takže, pomyslel si, funguje to i v dešti. Zítra se vydá na polední vycházku. Na ni bude potřebovat menší turistickou mapu městského centra na zanesení svých výpočtů.

S Mutaibem hovořil v šest večer z telefonního automatu na mince ve stanici metra Eastern Markét. Mramorové kvádry dorazí zítra ve tři odpoledne. Mutaib slíbil, že přesnější souřadnice obdrží po kurýrovi ve středu. Zbraň dorazí někdy ve čtvrtek dopoledne a výbušné hlavice chvíli poté. Heismann vyjádřil pochybnosti nad tolika zásilkami těsně před intenzivními bezpečnostními opatřeními v oblasti, ale Mutaib ho uklidňoval tím, že se zásilky nakládaly v Baltimore a že načasování zůstalo úmyslně právě kvůli bezpečnostním prověrkám neurčité. Podle jeho názoru bude několik zásilek za sebou připadat policajtům jako rutina, a i kdyby ne, teď už se s tím stejně nedá nic dělat.

Při průjezdu dalšího policejního auta kolem si Heismann přitáhl deštník víc k obličeji a pokračoval ke svému domu. Jediným prvkem jeho plánu, který mu ještě zbýval vyřešit, byl jeho útěk. Na mapě si vybral cestu, kterou si bude muset ještě několikrát projít, aby se ujistil, že ji nezablokují. A ještě musí odhadnout, kolik času bude potřebovat na závěrečnou změnu identity, založení požáru a útěk z domu. Pak zaparkuje velký suburban na výhodném místě a zbaví se minidodávky. Tři bloky odtud viděl parkoviště katolického kostela, které by k tomuto účelu naprosto postačilo.

Déšť vytrvale bubnoval do deštníku. V der Tag, pomyslel si, by pršet nemělo, nebo si všichni zalezou uvnitř a bude po legraci. Měl celé tři dny na to, aby si všechno nazkoušel. Ale ještě musí vymyslet, jak se po útoku dostat do banky. Při myšlence na to, co bude pak, se usmál.

V devět večer se Swamp, který od svého návratu neklidně přecházel po bytě, rozhodl, že zavolá Bertiemu. Vrtal mu hlavou konflikt s Lucy a naléhavě potřeboval názor někoho jiného. Vysvětlil mu, k jakému vývoji v jeho vyšetřování došlo, obecný rámec dohody s Lucy VanMetreovou a to, co se odehrálo v restauraci.

„Jestli jsem to neříkal, Swampe,“ prohodil Bertie, „je nebezpečná jako had.“

„Ale jaký k tomu měla důvod?“ divil se Swamp. „Až do té chvíle jsme spolupracovali; neustále jsem ji informoval o tom, co dělám, a ona… ona…“

„…si všechno přivlastnila a ty jsi zůstal s prázdnýma rukama a otevřenou hubou, že jo?“ uchechtl se Bertie.

„Asi jo, ale já jsem po ní nechtěl přece nic jiného, než aby mě podpořila, až narazíme na něco zásadního. Pokud vůbec.“

„Říkal jsem ti přece, že Lucy pracuje především pro sebe,“ připomněl mu Bertie. „Tipl bych si, že s tou upřímností vydržela do chvíle, kdy jí Hallory vysvětlil, že jestli bude s tebou blbnout, tak si to pořádně vypije. Sáhni naší Lucy na kariéru a nestačíš sbírat vyražené zuby.“

Swamp se ohlédl na okno, kterým zalomcoval poryv větru. Ve čtrnáctém poschodí foukal vítr silněji než na chodníku. „To je další věc, která mi vrtá hlavou – proč se, do háje, Hallory o mě vůbec tak stará? Vždyť přece ví, že ÚZV nijak ÚOP nekonkuruje.“

Zaslechl cinkot kostek ledu o sklo. „Hallory prostě ztrácí nervy, podle toho, co slyším od svých podřízených,“ odpověděl Bertie. „Má toho holt nad hlavu a snaha maximálně zabezpečit tuto inauguraci ho den ode dne více zmáhá. Stáhl jsem své lidi z jejich kontrašpionážních akcí. Dodávali jsme mu tajné zprávy, ale tenhleten ředitel mi doporučil, abych mu šel z cesty.“

„V každém případě si zítra promluvím s Tadem McNamarou a řeknu mu, co se stalo. Něco tu nehraje.“

„Buď opatrný, Swampe Morgane,“ radil mu Bertie. „Neupozorňuj na sebe tak krátce před velkou sou. Jestli tě varovala, že s tebou zatočí, pak se jí to může za současného pocitu všeobecného ohrožení podařit. A není vyloučeno, že k tomu mají své důvody, ale o tom bych nechtěl do obyčejného telefonu mluvit.“

„Dejme tomu,“ odpověděl Swamp s pocitem, že na lince zaslechl slabounké zapraskám, a tak se podíval ven, jestli se tam právě neblýská. Ale tam se nic nedělo. „Ale toho Heismanna nebo Hodlera, nebo jak se vlastně jmenuje, hledat nepřestanu.“

„Ovšem po zbytek týdne se se svými etudami omez na vlastní úřad, ano? Žádné noční výlety na Kapitol. Žádné debaty s realitními agenty na téma, jestli a kde si Royal Kingdom Bank pronajala nemovitosti. Žádné večerní dejchánky s ředitelem Tajné služby. Pro tento týden si dej pohov.“

„A pak?“

„Pak přijde nový tým, který se bude starat o bezpečnost společného zasedání obou sněmoven a ten možná o tvou světlušku projeví zájem.

V této chvíli podle Halloryho názoru vyvádíš jako blázen. Nezapomeň, že jsi vlastně penzista.“

Swamp to vzdal. „Tak dobře, Bertie, a díky, že jsi mě vyslechl.“

„Bylo mi potěšením, kámo. A Swampe?“

„No?“

„Mám trochu jiné telefony než ty. I tady v bytě. A v této chvíli mi ten můj našeptává, že jsem možná nebyl jediný, kdo tě vyslechl.“

Bertie zavěsil. Swamp držel sluchátko u ucha, ale slyšel jenom ticho, a až za chvíli oznamovací tón. Zavěsil a pohodlně se usadil.

Co se to ksakru děje? přemítal. Dala mu snad Lucy odposlouchávat telefon? Tak rychle? A pak si uvědomil, že to mohla zařídit už dávno. Do hajzlu.

Vstal, vyšel na chodbu a vyhlédl z okna na ulici. Před domem byla polokruhová příjezdová cesta využívaná pro krátkodobé akce jako vykládání nebo nakládání věcí, pro taxíky nebo potenciální nájemníky. V tuto pozdní dobu tam obvykle žádné auto nestálo, ale dnes večer parkoval přímo před vchodem velký temný suburban se světelnou lištou a několika prutovými anténami. Ve svědě venkovních svítilen umístěných na budově dokázal za předním sklem omytým deštěm rozeznat dvě bělavé šmouhy. Pak se zvedlo cosi jako ruka a jednou na něj zamávalo. Swamp na to chvíli zíral a snažil se překonat nutkání odpovědět tomu, kdo tam byl, vztyčeným prostředníkem.

Vrátil se do bytu. To musela být Lucyina práce. Ale co, ať dělají, co umí. Bertie mu možná mimoděk vnukl myšlenku – prověřit si realitní kanceláře ve městě. Zjistit, jestli některá z nich neuzavřela nějaký obchod s Royal Kingdom Bank. A bude lepší, když se jim představí jako agent americké Tajné služby.

9

Než Heismann pokračoval v chůzi kolem několika posledních bloků ke skleníku botanické zahrady, na chvíli se posadil na lavičku. Nacházel se na kapitolském konci Mailu, maskován podobně jako tehdy večer, kdy omráčil hlídkující policisty, ale tentokrát nevypadal tak staře. Byl bez hole a vlasy pod homburgem byly jenom prokvetlé. Dva bloky odtud, mezi Mailem a skleníkem, se zrcadlila prázdná jezírka, která v důsledku mrazivého lednového počasí vyschla. Několik jich ještě na polední procházku zbylo, ale ne moc. Vytrvale vál severozápadní vítr, ale ledová krusta na loužích neroztála ani na plném slunci.

Nesl si obdélníkový kožený kufřík, k jehož dnu byl zevnitř páskou připevněný GPS. Kromě toho měl uvnitř Washington Post a v bílém sáčku sendvič z lahůdkářství. Hodlal se přiblížit ke Kapitolu tak blízko, jak mu to bezpečnostní opatření dovolí, procházkovým krokem zajít po obloukovitých pěšinkách kapitolských trávníků do severozápadního rohu a odečíst údaje. Sehnal si současnou turistickou mapu oblasti těchto federálních monumentů, kterou si přilepil v hlavní ložnici na strop. Narýsoval přímku mezi svým domem a západním sloupořadím Kapitolu. Přímka protažená severozápadním směrem protnula roh trávníků. Určila azimut střelby ve vztahu k zeměpisnému severu. Snažil se vypočítat skutečný dostřel, který následně určí elevační úhel střelby. V optimálním případě by vyšel v západním sloupořadí po schodech nahoru a údaje stanovil tam, ale celá zatravněná plocha na západní straně byla obehnaná bariérami a všude kolem Kapitolu se potloukaly policejní hlídky.

Což znamená, že tento problém bude muset vyřešit triangulací. Odečte údaje v severozápadním rohu, pak se vydá na východ po Constitution Avenue, dosud přístupné pro veřejnost, a na místě, kde se západní průčelí Kapitolu dotýká severojižní osy, odečte další údaje. Pak obejde Kapitol, projde za Nejvyšším soudem a budovami Kongresové knihovny a na jižní straně kapitolského areálu celou akci zopakuje. Narýsuje spojnici mezi těmito dvěma body a v místě, kde tato přímka protne úhel střelby, určí souřadnice svého cíle. Měl s sebou ruční kalkulačku, z níž po zadání souřadnic cíle a svého domu vyčte dostřel. Své výpočty srovná se souřadnicemi, které získá od Mutaiba. Otevřel kufřík, zkontroloval, jestli je GPS zapnutý a synchronizovaný se svými satelity, pak vytáhl noviny a sendvič. Během příštích patnácti minut projel policejní vůz ulicemi rámujícími komplex Kapitolu – První ulice, JZ, První ulice, JV, Constitution Avenue a Independence Avenue – dvakrát. Policejní auta po nich jednoduše jezdila kolem dokola a kromě toho kroužila kolem Kapitolského náměstí. Snažil se vypátrat videokamery, ale v blízkém okolí neviděl ani jednu, i když věděl, že kolem skleníku jistě nějaké budou. V neblahém tušení, že postavit se na ulici, otevřít kufřík a provést odečty na GPS přímo před očima bezpečnostních sil nebude zřejmě možné, přelomil tužku na dva kusy. K tlačítku GPS pro zavádění údajů přilepil kus tužky s gumou na konci. Do úzké stěny kufříku provrtal pod držadlem kufříku dírku a druhý konec tužky nacpal do tohoto otvoru. Když tedy potřeboval zmáčknout tlačítko na zanesení údajů, zatlačil nahoře na tužku, pro každý vstup zvlášť. Kdyby ho někdo zastavil a požádal, aby mu ukázal kufřík, dostal by se do problémů, i když v případě nutnosti mohl prostrčit celou tužku dovnitř. Tato drobná výprava nebyla prosta nebezpečí. Ale nechtěl se v tak klíčové informaci o cíli spoléhat pouze na Araby.

Dojedl sendvič a příštích deset minut předstíral, že čte noviny. Nezdálo se, že by se o něj někdo zajímal, i když dva bloky odtud viděl v hlídkovém automobilu rozmazané skvrny obličejů. Čas jít. Do kufříku položil na přilepený GPS volně listy novin, přihodil pytlík od sendviče, ujistil se, že špaček tužky je na svém místě, a kufřík zavřel.

První dvě kritická místa prošla hladce. Zastavil se na sekundu, zmáčkl tužku, z nitra kufříku uslyšel jemné pípnutí a pokračoval v chůzi. Když stál na rohu Constitution a První, SV, policejní auto projíždějící kolem trochu zvolnilo, ale pak zahnulo doprava a zamířilo ke Kapitolu. Usmál se na policistku, která se na něj dívala z okna, a ona mu vrátila úsměv a kývla na pozdrav. Přešel přes První ulici a pokračoval kolem dalších dvou bloků na východ, pak zamířil na jih za Nejvyšší soud a budovy Kongresové knihovny. Věděl, že se musí rozhodnout. Ta žena ho tam na rohu viděla. Jestli ho znovu zahlédne na Independence, zastaví se u něj se svým partnerem? Prohledá ho? Neměl by půlhodinku počkat, než se vydá na svůj okruh kolem Kapitolu? Nebo by se měl pro dolní část souřadnic vrátit za dvě tři hodiny? Do té doby budou mít možná po službě. Ale dnes mají dodat mramor. Musí to dokončit a vrátit se.

Pokračoval v procházce, a když konečně zahnul na západ na Independence Avenue a šel proti větru, zabalil se těsněji do kabátu. Na jeho straně ulice stály další zátarasy a několik nákladních vozů telefonní společnosti s vzadu namontovanými otočnými jeřáby parkovalo v uličce mezi oběma budovami sněmovny. Za náklaďáky parkovaly čtyři policejní vozy a k zadní straně jednoho z náklaďáků se choulil hlouček policistů. S jedním okem neustále upřeným na policejní vozy, s hlavou skloněnou proti větru a s homburgem naraženým hlouběji do čela, přidal mírně na tempu. Na telefonních stožárech spatřil několik namontovaných bezpečnostních kamer.

V jedné třetině cesty kolem Rayburnovy sněmovny spatřil, jak se ze západního konce Independence Avenue pomalu šine jakési policejní auto. Stejné auto, nebo jiné? Neodvážil se na ně podívat. Pokračoval svou trasou, stiskl tužku, tentokrát bez zastávky, o trochu svižněji sešel z chodníku a zamířil k Mailu. Ale když se policejní auto dostalo až k němu, rozsvítilo modrá světla, uprostřed Independence se obrátilo do protisměru a způsobilo zmatek v dopravě. Zaklel, ale kráčel dál, snažil se předstírat, že je myšlenkami jinde, a celou cestu mačkal na tužku a jednotka GPS odpovídala pípáním. Měl sice walther za pasem, ale tady, s takovým množstvím policie kolem, ho nemohl použít. Automobil dorazil v protisměru k němu a zastavil. Pokračoval v chůzi, takže se auto znovu rozjelo a řidič stáhl okénko.

„Promiňte, pane?“ zavolal.

Heismannovi vyschlo v ústech, zastavil se a přiložil ruku k uchu, ale k automobilu se nepřiblížil. Řidič zaparkoval auto a začal i s partnerkou vystupovat. Srdce mu pokleslo. Byla to tatáž žena, která mu kývla na opačné straně Kapitolu. Než otevřela dveře, musela počkat, až přejedou nějaká auta.

„Pane, můžeme se zeptat, co tu dnes odpoledne děláte?“

Heismann se v rychlosti rozhodl a začal mluvit lámanou angličtinou. „Jít se projít, mein Herr“ řekl svým nejlepším stařečkovským hlasem.

„Kancelář, příliš moc teplo, ja?“

„Trošku chladno na procházku, ne?“ zeptal se řidič. Byl mladý, ve špatně padnoucí uniformě a bez saka. Snad nějaký zelenáč? Žena stála za vozemv takovém postavení, aby mohla zareagovat, kdyby Heismann provedl něco nečekaného. Postoj veterána.

„V Německu být eine hésky járny den, Her Ojftzier,“ usmíval se Heismann. Ukázal směrem ke Kapitolu. „Tam být udělat ten nový président,ja?“

„Ano, pane, tam. Copak to máte v tom kufříku?“

„Ein Zeitung. Tam být jénom nófiny.“ Pootevřel kufřík, aby se mohli podívat, přidržel sáček od sendviče a několik listů novin, které se okamžitě začaly ve větru vzdouvat. Pod rukou v rukavici cítil krabičku GPS. Viděl, jak žena ve chvíli, kdy otevíral kufřík, položila ruku na pažbu služebního revolveru, ale pak se uvolnila. Pytlík od sendviče mu vyklouzl zpod prstů a poletoval ulicí. Nesouhlasně mlaskl a pak zavřel kufřík, aby mu z něj nevyletělo něco dalšího.

„Zjistit totožnost,“ napovídala žena unaveně zpoza automobilu.

„Nojo, vlastně,“ vzpamatoval se zelenáč. „Pane, mohl byste se prosím něčím prokázat?“

„Ja, ja,“ brebentil Heismann. Postavil kufřík na chodník, vytáhl pas na jméno Hodler a několika kroky došel na obrubu chodníku, aby ho podal mladému policistovi. Policista si pas prohlédl, vytáhl zápisník, zapsal si tam jméno a číslo pasu, který mu pak vrátil.

„Ist verboten?“ zeptal se Heismann a rukama ukazoval na ulici. „Nesmět jít hier?“

„Ještě tu můžete chodit, pane, ale brzy to nebude možné,“ odpověděl zelenáč a odložil zápisník. V bílé košili, kterou profukoval mrazivý vítr, se třásl jako osika. Žena pomalu zamířila ke svému sedadlu, počkala, až přejede pár aut, a nastoupila.

„Pěkný den, pane,“ popřál mu zelenáč. „Ať se vám tady ve Washingtonu líbí.“

Heismann uctivě sklonil hlavu, a když se policejní vůz začal obracet do protisměru, zhasl modrá světla a pokračoval ve zjevně nejnudnější hlídce ve městě, zvedl kufřík.

Pak se zhluboka nadechl a opět vykročil. Pěkný den, znělo mu v uších. Já vám ukážu pěkný den. Brzy, velmi brzy. Původně to chtěl od Mailu vzít napříč ke svému domu. Ale za dané situace se rozhodl pokračovat na západ, dokud nezmizí zcela z dohledu policejního automobilu objíždějícího Kapitol, a Mailu se zcela vyhnout. Na Eastern Markét se také mohl vrátit metrem. S poledními procházkami je už konec.

Takže teď má městská policie jeho jméno a číslo pasu. Uvedou ho nepochybně do hlášení, ale vzhledem k tomu, jak často městská policie oblast kolem Kapitolu kontroluje, bude jedním z mnohých. Měl neodbytný pocit, že důstojnice ve skutečnosti zastavila spíše proto, aby trochu pocvičila svého parťáka, než že by vůči starému pánovi s kufříkem zaujala vážné podezření. Ten převlek mu pomohl. Kdyby se nemaskoval, měly by ho pořádkové hlídky na záznamech videokamer od jeho první procházky. Otázka nyní zněla, co s tou zprávou udělají. Jedna zpráva mezi mnohými, ale přesto další cizinec okukující Kapitol. Takových lidí byly dozajista tisíce. Měl sice kufřík, ale v něm pouze noviny a sáček od oběda. Lidově řečeno, velký kulový.

Ale přesto… Automobil kupoval na jméno Hodler. Interpol předal jméno Hodler federální policii. A teď se nějaký Hodler poflakuje kolem Kapitolu. Jestlipak tyhle zprávy putují na jedno místo? Jedno oddělení na to sice bylo vyčleněno, ale Mutaib ho ujišťoval, že je vytíženo takovými veledůležitými záležitostmi, jako jsou rozpočty, výsady výboru, parkoviště a kancelářské prostory.

Přesto…

Zamračil se, zavinul se těsněji do kabátu a zrychlil krok. Možná komplikace, ale ne fatální. A má cílové souřadnice.

Než mu Mary zavolala, že se McNamara právě dostavil ze schůze a chce ho vidět, stihl Swamp obtelefonovat dvacet sedm realitních kanceláří. No tě péro, pomyslel si Swamp. Slíbil, že bude vcukuletu dole, a zamířil do Garyho krabice. Bylo půl třetí.

„Chce se mnou mluvit McNamara. Tady máš seznam. Jestli máš chuť, zkus těm lidem zavolat. Většinou byli velmi ochotní, ale všichni potřebují nějaký čas na to, aby si prohlédli vlastní záznamy. Dovolil jsem si jim dát tvou linku.“

„Bez problému,“ odpověděl Gary.

Swamp sešel do McNamarovy kanceláře.

„Nebudu chodit kolem horké kaše,“ zavrčel McNamara rozmrzele.

„Zkusím hádat. Někdo z nadřízených vám doporučil, abyste mě poslal supem do Západní Virginie.“

„Trefa,“ kývl McNamara. „Opravdu do černého. Nejvíc Hallorymu hnuly žlučí ty telefonáty po celém městě, a řediteli ovšem také.“

„Jejich, nebo našemu?“

„Nejspíš oběma.“ Opřel se o opěradlo, zavřel oči a mnul si spánky. „Stručně řečeno, můj názor je vůbec nezajímal.“ Otevřel oči. „Ale stejně mě to sejří.“

Swamp zavrtěl rezignovaně hlavou. „Původně jsem měl takovou představu, že právě tohleto ministerstvo mělo zabránit tomu, aby si každý hrál na svém písečku.“

„Tohle je Washington, Swampe. Písečků se nezbavíme, protože fakt je ten, že polovinu lidí pracujících ve státní správě v podstatě nepotřebujeme. Proto se taky administrativní systém chová jako superobří tanker – každá nová administrativa se sápe po kormidle, ale přibližně další dva roky žádná změna.“

„Oč tedy vlastně jde?“

„Chtějí, abyste odešel. Chtějí vás deaktivovat. Místo povolání zase odvolání. Ale povídám, celou cestu do kanceláře jsem si říkal, jak mně to leze krkem a s jakou chutí bych na celou subordinaci udělal dlouhý nos. Pro tuto chvíli bych vám radil, abyste si nenápadně sbalil vigvam a na čas se vytratil do pouště.“

„Na jak dlouho?“

„Ne na moc, na takových čtyřiadvacet hodin. Protože je mi jasné, že se mi tady zítra telefony netrhnou s konstantní otázkou: ‚Už je pryč?‘ A moc rád bych jim po pravdě řekl: Je v Západní Virginii.“

„A pak?“

MacNamara se trochu předklonil a ztlumil hlas: „Pak vás požádám, abyste udělal to, nač jste takový machr – uzavřel tuto záležitost. Protože po zralé úvaze jsem dospěl k názoru, že máte setsakra pravdu. Myslím si, že se skutečně něco děje, myslím si, že je to do háje naše práce, i když to vypadá jako světluška.“

„Naše práce je ÚZV. Zvláštní vyšetřování. Výzvědná činnost.“

„Takže trochu nažhavíme šedé buňky mozkové, co říkáte? Vyražte do světa. Zjistěte, do čeho jsme to vlastně šlápli. Vlichoťte se některým pavoukům z vaší staré sítě, ale jenom na základě starých dobrých časů. Co vám budu povídat, Swampe, však nejste dnešní.“

Swamp přikývl: „Jistě, je mi to jasné. A opravdu si velmi cením toho, co jste mi řekl a co děláte. Ale nechci, abyste si to kvůli mně polepil u svých nadřízených.“

McNamara se smál a oči mu svítily: „Všichni jsme tu dočasně, Swampe Morgane. Vyi já. Ale tentokrát bychom se měli snažit, abychom se neuťali. S největší radostí bych omáchal v těch sračkách čumák jak našim ředitelům, tak panu Hallorymu, ale nerad bych, kdyby ty sračky spadly na prezidenta. Získejte nějaké důkazy. Budu vás podporovat tak dlouho, jak budu moct.“

Swamp vstal. Najednou zaváhal, protože ho ovládly pocity, které nedokázal pojmenovat. „Asi by všechno, co bych teď řekl, znělo falešně,“ začal.

„Tak sypejte radši odtud, abych jim mohl říct, že jsem vás vyhodil.“

Swamp se široce usmál. „Můžu používat Garyho jako své spojení do budovy?“

„A ví, že by se mu to nemuselo vyplatit? Koneckonců je z Tajné služby.“

„Myslím, že ano. Tohle mu nejspíš neuniklo. Ale ještě ho na to upozorním.“

„Dobře. Ale teď už se z toho našeho Křivákova zdekujte.“

Swamp se vrátil do kanceláře a zavolal si Garyho. Zasvětil ho do posledních událostí a požádal ho, aby mu sehnal zbraň. „Odjedu z města, jak mi bylo řečeno,“ vysvětlil mu. „Ale ne na dlouho. Zavolám ti, jestli jsi v těch realitách na něco narazil.“

„Dokončím ten seznam. A kam máte namířeno?“

„Oficiálně? Oficiálně jedu podle rozkazu domů. Přinejmenším najeden den. Alespoň můžu zjistit, jestli bych si nemohl promluvit se slečnou Wallovou, tedy pokud s námi ještě mluví.“

„Takže neoficiálně.“

„Správně. Všechno, co má něco společného s naší malou světluškou, je nyní naprosto neoficiální. Zejména kdyby se ptala ÚOP. Musím chránit McNamaru stejně jako tebe. Tu pistoli si u tebe vyzvednu zítra.“

Zazvonil Swampův telefon. Ani se mu nechtělo zvedat sluchátko, ale podle čísla na displeji poznal volajícího. Jake Cullen.

„Morgan,“ ohlásil se.

„Prosím ne tak nahlas,“ ozval se Cullenův hlas. Jenom sípal.

„Těžké ráno?“

„To si pište. Irská whisky. Nikdy to nepijte. Jak jsme na tom s naší záležitostí?“

„Nastaly komplikace,“ informoval ho Swamp. „Nechtěl byste si vyjet autem?“

O hodinu a půl později si to kalili směrem na Dulles v čele odlivové vlny řidičů dychtících se dostat z práce co nejdříve domů. Jake Cullen s taškou, v níž měl věci na přespání, se setkal se Swampem na Ballstonu a pak šli společně tři bloky k benzince pro landrover. Při odchodu z kanceláře, ani ze svého bytu Swamp neviděl, že by ho někdo sledoval. Buďto je už odvolali, nebo na něj nasadili někoho šikovnějšího. Vysvětlil detektivovi, co se dělo od jejich společné návštěvy Royal Kingdom Bank. Když Jake uslyšel, jakou scénku předvedla Lucy v restauraci a jaké to přineslo následky, hvízdl překvapením.

„Naši lidé chytají stejné vibrace,“ prohlásil. „Tajná služba se z té své hermetické operace může pominout. Už jste slyšel o těch mobilech – že chtějí pro tuto příležitost přerušit vysílání všech vysílačů ve městě? Na obou stranách řeky?“

„Jo, zmínila se mi o tom,“ přisvědčil Swamp. „To aby člověk raději seděl na zadku doma a čučel do bedny.“

„To není zas tak špatný nápad,“ zasnil se Jake. „Jenomže každý kokot od nadporučíka dolů, který se udrží na nohou, rukuje do ulic. Hele, sněží.“

Swamp u dálničního obchvatu kolem Leesburgu zahnul na západ. „Pojedu rovnou do Garrison Gap. Jestli by se nedalo prohodit pár slov s Connie Wallovou.“

„Když jsem tam naposledy volal, nehýřili ohledně nějakých dlouhých debat příliš optimismem.“

„Nepodařilo se mi zjistit, jak na tom skutečně je,“ prohlásil Swamp. „Možná jenom nedokážu proniknout za šerifův ochranný val. Podle mě se tam musíme podívat osobně.“

„Takže vám utrhli frčky, nebo co to s vámi provedli?“

„To se asi právě můj šéf snaží vyřešit se svými nadřízenými. Prý mě neměl suspendovat. Jenom’vykopnout‘. Zkontrolují si to dnes večer nebo zítra ráno. A to už budu bůhvíkde.“

Jake zavrtěl hlavou. „Vy mládenci z tajných služeb berete takové kraviny děsně vážně.“

„To mi povídejte,“ zasmál se Swamp. „Jenže můžou mít, doprčic, pravdu. Jestli mě Connie Wallová vyšplouchne a v realitách na nic nenarazím, budu nejspíš nahraný.“

„Jake si otevřel zápisník. Swamp si nikdy nevšiml, že by si detektiv dělal během jeho výkladu poznámky. Teď z nich začal předčítat. Jakýsi Hodler koupí černý suburban za hotovost, kterou obdržel od saúdské banky. Tamtéž si nechá poslat veškerou dokumentaci. Týž člověk se dozví, kam jede Wallová. Dopravní policajt zjistí, že za Connie Wallovou jede černý suburban. Téže noci je Wallová v Garrison Gap pobodána. Interpol tvrdí, že Hodler je falešné jméno Heismanna, jehož jméno je zmíněno v přepisu pásky, na níž kdosi blábolí o tom, že příští měsíc hodlá něco odpálit. Přepis jsme získali z materiálů zachráněných z vypálené kliniky, kde Connie Wallová pracovala. Kde všichni a najednou natáhli brka.“ Zvedl oči. „Takové moře náhod?“

„Já vím,“ zavrtěl Swamp hlavou. „Všechno to jsem předložil Tajné službě, konkrétně slečně VanMetreové. A ona na mě za to vypustila své agenty a nechala mě sledovat. Uvidíme, co pro nás může udělat Connie Wallová.“

Do Garrison Gap dorazili kolem sedmé večer. Lékař z jednotky intenzivní péče jim dovolil pětiminutovou návštěvu, ale nejdříve si museli umýt ruce a obličej, natáhnout přes nos gázovou masku, na ruce navléknout latexové rukavice a přes košile čisté pláště. „Je po operaci a neměla by ji ohrozit žádná infekce,“ vysvětloval. „Nesahejte na ni, ani k ní nechoďte moc blízko.“

„Je při vědomí?“

„Chvílemi,“ odpověděl lékař a už se zabýval další hromadou formulářů, které mu přinesla sestra. „Ale ne příliš.“ Přečetl formuláře, podepsal je a vyrazil z jipky. Sestra je dovedla k posteli ukryté za závěsem.

V nerezovém rámu nemocniční postele vypadala Connie mnohem drobnější. Obličej měla bílý jako posmrtnou masku. Sestra bleskově zkontrolovala všechny přístroje a hadičky, ustoupila do pozadí, ale neodešla.

„Connie,“ zavolal Jake a naklonil se nad postel. Znovu ji zavolal jménem a její víčka se zachvěla a Connie otevřela oči. Sestra popošla dopředu, navlhčila jí rty tyčinkou a nabídla jí z nerezové láhve dva krátké hlty vody.

„Connie, já jsem Jake Cullen. A je tu ještě zvláštní agent Morgan z Tajné služby.“

Oči zdravotní sestry se trochu rozšířily. Swamp právě přemýšlel, jak formulovat otázku, když najednou zpozoroval, jak jí oči začínají těkat a jedno oční víčko se zavřelo.

„Doprčic,“ zašeptal a podíval se na Jakea, který si povzdechl. Sestra nasadila obličej „Jestli jsem to neříkala“ a významně se podívala na hodinky. Zavřelo se i Connieino druhé oko, ale v krku jí cosi zachrčelo.

„Cože?“ zeptal se Jake a předklonil se, zatímco Swamp to už vzdal. Zatrápená chuděrka. Vždyť ani nečekal, že se to podaří. Signalizoval Jakeovi hlavou, že by měli vypadnout. Byli už u závěsu, když zaslechli, jak za nimi Connie vydechla jediné slovo: „On!“

Otočili se a vrátili se k ní. Connie měla oči stále zavřené, ale na čele se jí teď soustředěním vytvořily vrásky. Tvář se jí leskla potem.

„‚On‘, Connie? Kdo on?“ ptal se Jake.

„On,“ zašeptala tentokrát. „Žádná… ženská.“

„On,“ opakoval Swamp. „Myslíte ten chlap, který zabil Ballarda? Chlap, který se vás pokusil zabít ve Washingtonu?“

Monitory se roztančily a sestra znervózněla. „Už dost,“ strkala je ven.

Swamp a Jake se napřímili a naklonili zpátky. Connie měla stále zavřené oči, ale na obličeji jí prosvítal náznak úsměvu.

„Prima, Connie, máme to,“ zavolal Jake. „Odpočiň si. Uzdrav se. Pochopili jsme, jasný? Pochopili jsme.“

Vycouvali z místnosti a zamířili dolů do služebního pokoje jipky. První sestra zůstala s Connie. V místnosti byly další dvě sestry a nový lékař. Jake vytáhl svůj odznak a průkaz. „Poslouchejte,“ prohlásil hlasem, který si ihned vysloužil všeobecnou pozornost. „Nesmí mít jiné návštěvy než tady zvláštního agenta Morgana a mě. Jestli se na ni bude někdo vyptávat, musíte – musíte – říkat, že je na umření. Na kyslíkovém přístroji, ale s mimořádně špatnou prognózou. Můžete to, lidi, udělat?“

Kolkolem samé vyjevené kývání.

„Dobře. Prosím zapište si to do svých materiálů. Je v bezpečí – což platí mimochodem i pro vás – tak dlouho, pokud to s ní bude nahnuté. Tady je můj průkaz. Bude-li mít někdo z personálu dotazy, ať mi zavolá.“

Další znepokojené kývám. Swamp se najednou zalekl, aby se to nakonec neobrátilo proti nim. „A díky, že jste ji zachránili,“ dodal s úsměvem, který se snažil trochu upokojit rozbouřené vody. Z jipky se vrátili na parkoviště. Nastoupili do roveru a zatímco Swamp startoval motor a zapínal topení, Jake vylovil krabičku cigaret. Swamp otevřel Jakeovi okno, aby mohl vyfukovat oblaka kouře do průzračného horského vzduchu.

„Takže se převlíkl za ženskou, nějak se k ní vlichotil, doprovodil ji na záchod a tam ji bodl,“ prohlásil Jake. „Takhle to bylo.“

„A převlékl se tak dobře, že tím napálil i Connie Wallovou, a to je prosím zdravotní sestra.“

„Jo. Z toho běhá člověku mráz po zádech. Ale je to zas o dost logičtější. Pár svědků zahlédlo na chodbě nějakou ženskou. Jeden dokonce vypověděl, že ta ženská vlezla na pánský záchod, pamatujete?“

„Jo.“

„Taky jsem nikdy nezažil, že by si nějaký cizinec chtěl najmout zabijáka a tak rychle to odsejpalo.“

„Ale to znamená, že hledáme nějakého zatraceného chameleona,“ uvažoval Swamp. „Chlapa, který si nechal přitesat ciferník a který se dokáže proměnit tak, že oblafne i sestru z plastické chirurgie. Začíná se nám to setsakra zamotávat.“

„Viděl jste její obličej?“ ozval se Jake. „Ta se z toho asi nevyhrabe.“ Vyfoukl z okna další oblak modrého dýmu a do sněhové závěje na parkovišti odhodil žhnoucího špačka.

„Možná ne,“ připustil Swamp. „Ale přece jen nám to dokázala sdělit. Schovávala si to pro nás. A podařilo se jí to. Je to bojovnice.“

Swamp couval z parkoviště a Jake kroutil hlavou. „Vy si vážně myslíte, že Saúdové připravují další jedenácté září? Přímo ve Washingtonu?“

„Pamatujete si, kdo tehdy v září seděl v těch letadlech?“ zeptal se Swamp a zařadil se do hlavního tahu. „Oni jsou totiž Saúdové a Saúdové. Během několika minulých let jsem z té části světa získal cenné informace.“

„Přesto,“ prohlásil Jake.

„Kromě toho ti hoši z jedenáctého září nebyli přímí členové královské rodiny. A směnit eura za dolary není zločin. Nedokázal jsem z tohoto faktoru nic vytěžit.“

„Ale že si ty papíry od auta nechal takhle poslat zpátky do banky – to jsem tedy zíral.“

„V tomto směru jsem zatahal za zvláštní špagátek,“ prohlásil Swamp. Pověděl Jakeovi o svých dotazech u washingtonských realitních kanceláří.

„Jestli tady na něco kápnete, nasadím na to osobně zásahovou jednotku,“ zavrčel Jake. Pak se ozval jeho mobil.

„Detektiv Cullen,“ ohlásil se. Swamp řídil a Jake poslouchal. Po dvou blocích zakryl Jake rukou mikrofon a požádal Swampa, aby zastavil u krajnice. Pak řekl třikrát do mikrofonu ‚Ano, pane‘, zacvakl mobil a zaklel.

„Co to bylo?“ zeptal se Swamp.

„Můj drobný výstup na jednotce intenzivní péče způsobil zřejmě v nemocnici menší bouři,“ konstatoval Jake. „Zavolali na policejní velitelství, že chtějí, abychom si ji odvezli do Washingtonu, a ohlídali si ji samu“

„Sakra, toho jsem se trochu bál. Je schopná převozu?“

„Snad jo, to byl náš nejvyšší. Když jsem prý tuhle zatracenou bouřku rozpoutal, tak si ji mám laskavě vylízat sám.“

„Stejná slova?“ zašklebil se Swamp.

„Prakticky. Asi budeme muset obrátit.“

„My?“

„No jasně, já vím. Odvezu ji v tom řeznickém vozu sám. Vyjeďte domů do Harpers Ferry. Dejte si tam na mé zdraví frťana. Nebo hergot radši dva.“

Heismann pozoroval soubor bílých mramorových bloků uložených kolem stěn hlavní ložnice. Dorazily přesně ve tři odpoledne a bylo jich dohromady pět. Čtyři z nich byly devadesát centimetrů vysoké s podstavcem o třiceti centimetrech čtverečních a byly zabalené v krabicích se základnou šedesáti centimetrů čtverečních přepásaných ocelovými pásky. Jeden kus byl větší, sto šedesát pět centimetrů vysoký se základnou o straně padesáti čtyř centimetrů. Stál uprostřed prázdné místnosti na překližkovém podstavci. Byla tam také plochá bedna z tvrdého kartonu vyztužená dřevěnými lištami. Bedna byla dlouhá devadesát centimetrů a označená nápisem NÁŘADÍ. Teď byla opřená o stěnu vedle okna ložnice.

Požádal doručovatele, aby náklad mramorových bloků uložili podél stěn, aby se zminimalizoval tlak na střed podlahy. Hodinu před příchodem zásilky vypnul v celém domě topení, otevřel okna a přivítal doručovatele v džínách, zimních botách, tlustém roláku, pletené námořnické čepici stažené hluboko do očí a v nadměrně velikých hranatých brýlích. Vymrzlý dům mu umožnil dvě věci: zabalit se do šatů a popohnat doručovatele, jejichž nejvroucnějším přáním bylo vyložit mramor, vytáhnout ho nahoru a co nejrychleji odtud vypadnout. Nákladní auto odjelo těsně předtím, než slyšel svou sousedku stoupat po schodech ke svým dveřím.

Stál uprostřed místnosti vedle vyššího kusu mramoru a v dohasínajícím svědě pozdního odpoledne pročítal seznam dodaného zboží. Věděl určitě, že Mutaib zanesl do seznamu vlastní zprávu a že se to z těchto papírů dozví. Každý kus mramoru byl označen místem původu, rozměry a váhou. U největšího kusu, který stál uprostřed místnosti, byl navíc další rozměr v centimetrech; vypadalo to jako překlep na řádce standardních rozměrů. Deset centimetrů. To je ono.

Z ploché krabice za pomoci velkého kuchyňského nože odtrhl jednu lepenkovou stranu. Vytáhl balíček sochařského náčiní – kladiva, dláta, další ocelové řezbářské náčiní a igelitový sáček s malými dřevěnými klíny. Našel tam také měřicí pásku v metrické soustavě a jeden její konec přiložil do středu horní plochy mramorového bloku. Pustil pásku dolů, změřil délku v centimetrech a blok po straně tužkou označil. Stejné měření zopakoval na zbývajících třech stranách bloku.

Balíček s nástroji hodil na zem. Vytáhl kladivo a špičaté ocelové dláto, vrátil se doprostřed místnosti k prostřednímu bloku a začal bušit do značky. Na třetí straně mělo jeho bušení úspěch: Na podlahu vypadly kusy sádry. Sádra, žádný mramor. Posunul dláto nahoru přibližně o pět centimetrů, pustil se znovu do sekání a vysloužil si další sádru. Opět pokýval hlavou a odložil nářadí. V pravou chvíli vyseká po celé straně mezi sádrou vyplněnými otvory spojnici a za pomoci dřevěných klínků roztrhne celý blok od shora dolů. Ale zjistil, co chtěl. Zbraň je tady.

Jenom pro jistotu odhrnul nářadí k jedné straně a nahlédl do krabice. Vytáhl menší lepenkovou krabici, na jednom konci ji otevřel a našel mobil. Posadil se a šátral v měkké vystýlce. Prsty narazil na ocelovou desku, podle hmatu o straně přibližně padesáti čtyř centimetrů. Uviděl pouze hranu desky, ale i tak bylo jasné, že je téměř dva a půl centimetrů silná. Přikývl a chlopně kartonové krabice uzavřel.

Connie Wallová se probudila v tlumeně osvětleném nemocničním pokoji. Pokusila se několikrát zhluboka nadechnout a zjistila, že jí už před nosem nebimbá kyslíková hadička. Poprvé od… od oné noci se cítila o trochu lépe. Z chodby k ní doléhaly typické zvuky rušného lůžkového oddělení, zvuky, které se za mnohá léta plahočení po navlas stejných chodbách naučila rozpoznávat. Všechno tu bylo trochu jiné, i zvuky se lišily, a pak si vzpomněla, že ji převáželi, že dlouhá sanitka uháněla k Washingtonu a že prakticky celou cestu prospala. A vzadu s ní seděl Jake Cullen a držel ji za ruku. Rukou v latexové rukavici. Snažil se jí vysvětlit, co se děje, ale ji to nijak zvlášť nezajímalo. Intravenózně dostala nějaké báječné uspávadlo, a tak se místo toho soustředila na teplo jeho ruky.

Teď zkoušela prsty na rukou a na nohou a všechny zatím reagovaly. Měla pocit, že má záda stažená šněrovadlem a na pravé ručeji vyrostl další flek od intravenózní injekce. Ze hřbetu levé ruky jí sice flek zmizel, ale zato měla pocit, že v něm má zánět. Vzpomněla si na starou průpovídku, že když tě intravenózní vpich bolí víc než to, co ti je, pak se uzdravuješ.

A jí bylo lépe. Plíce už neměla omámené uspávacími prostředky a pocítila první známky svíravého hladu. Trochu drsná dieta, pomyslela si. Pravou ruku nechala ležet, levou si přejížděla po různých částech těla a zkoumala, jestli jí nic nechybí. Nad levým prsem cítila monitorovací náplast a z přístroje nad hlavou slyšela pravidelné pípání. Otočila hlavu a přivodila si prudkou bolest, a tak našla knoflík na přivolání sestry, a zmáčkla ho. Sestra přiběhla do minuty a Connie se jí zeptala, kde se právě nachází.

„Nemocnice GWU,“ odpověděla mladinká sestra, která letmo zkontrolovala kapačku a monitory. „Přivezli vás sem ze Západní Virginie před čtyřmi hodinami.“

„Kolik je teď?“

„Půlnoc. Právě přišla nová směna. Vy jste byla sestra?“

„Doufám, že ještě jsem,“ zasmála se Connie chraptivě. Rozpraskané rty ji zabolely.

Mladinká sestra si přiložila v rozpacích ruku k ústům. „Promiňte, nechtěla jsem tím…“

Connie jemně zavrtěla hlavou. Ale hned zjistila, že to nebyl nejlepší nápad. „Můžu dostat trochu vody a případně pár sušenek?“ zajímala se. „Bolí mě hlava a mám asi hlad.“

„Určitě,“ odpovědělo děvče vesele. „Ale povězte mi něco – pijete kafe?“

„Ano, jistě.“

„Víte, ta bolest hlavy by mohla být z nedostatku kofeinu. Nechtěla byste k těm sušenkám trochu koly?“

„To by bylo skvělé,“ zaradovala se Connie, které došlo, že ta holka může mít pravdu.

„Jo, a venku sedí jakýsi policajt. Prý mu máme říct, až se probudíte.“

„Seržant Cullen?“

„Hm, ne. Něco jako Butts, nebo tak nějak.“ Děvče potlačilo zazubení. „Je v uniformě. Právě dorazil.“

„A jak na tom jsem?“ zajímala se Connie.

„Během posledních dvou hodin se váš stav značně zlepšil,“ prohlásila sestra. „Vysadili vám léky proti těžkým bolestem a převedli vás na vicodin. Žádné známky infekce, musíme zaklepat na dřevo. Životně důležité funkce jsou zatím stabilní. Tekutiny dodáváme tady kapačkou a zítra ráno vám přinesou analgetickou pumpu. Vzpomínáte si, co se stalo?“

„Živě,“ prohlásila Connie. Víčka jí najednou ztěžkla. „Vážně se cítím mnohem líp. I když mi to ještě moc nemluví. Mám sucho v ústech.“

„Donesu vám trochu ledové tříště a kolový sirup.“

„A sušenky. Nezapomeňte na sušenky.“

„Sušenky,“ zopakovala sestra. „Dobře.“ Ale to už Connie zase spala.

Sestra odešla oznámit policistovi, že se Connie Wallová na pár minut probrala, ale už zase spí. A řekla mu, že pacientka potvrdila, že si vzpomíná na to, co se stalo. Důstojník jí poděkoval a vytáhl mobil, aby zavolal detektivovi seržantovi Cullenovi na jeho domácí číslo.

O půlnoci prolezl Heismann zkušebně dírami, které vyřezal do spojovacích stěn mezi oběma řadovými domky. Oblékl se do tmavé teplákové soupravy, tenisek, černých kožených rukavic a na hlavu si natáhl černou pružnou nylonovou kuklu, která vypadala jako lyžařská maska. Tiše prolezl krabicemi a dostal se ke dveřím komory, kterými prošel na chodbu, tam se zastavil a několik minut naslouchal. Dveře do koupelny i ložnice byly zavřené. Jediné světlo sem přicházelo z pouliční lampy, která stála před domem; průčelním oknem osvětlovalo schodišťovou šachtu. Udělal pár opatrných kroků horní chodbou, aby zjistil, jestli budou vrzat prkna, ale tlak jeho nohou očividně absorboval koberec. Než došel ke dveřím ložnice, kladl nohy co nejtišeji podél kraje koberce. Slyšel, jak chrápe.

Měl by to s ní vyřídit rovnou? Položil ruku v rukavici na kliku ložnicových dveří a tlačil ji doprava. Jakmile ucítil, že západka povolila, zatlačil jemně na dveře, ale ty se nepohnuly. Co to je? podivil se. Pokoušel se odhadnout, kde se to zaseklo, ale nic ho nenapadlo. Něco mu uniklo? Kupříkladu nějaká závora? Pustil kliku, přejížděl rukou po straně dveří a hledal šrouby nebo nějaké jiné upevnění, ale nic tam nebylo. Možná to nebyla závora, ale něco na způsob petlice. Přešel ke dveřím do koupelny a zkusil je otevřít a uspěl. Ale dveře mezi ložnicí a koupelnou se opět neotevřely. Pořád tam chrápala, takže měla přinejmenším tvrdé spaní. A díky Bohu žádné psisko, které by vzbouřilo okolí.

Vrátí se tedy zítra, za světla, a podívá se, v čem to sakra vězí. Jestli je tam nějaká závora, pak musí najít klíč. Lidé si obvykle nechávají od podobných věcí záložní klíče. Je-li to zámek s petlicí, pak se vrátí a uvolní všechny šrouby až na dva. Až se tam ve čtvrtek v noci bude chtít dostat, prostě dveře vyrazí. Než si baba uvědomí, že je někdo v pokoji, bude dávno v Pánu. Vycouval z koupelny a zavřel dveře na chodbu. Pak se vrátil tajnou chodbou.

Není nad to, když si člověk osahá všechno sám. Ale těch zámků si měl všimnout, peskoval se. Nejdřív ta patálie s tou zatracenou sestrou. Pak překvápko od Interpolu v podobě jména Hodler. Pak ta kontrola na ulici. A zase Hodler. Teď ten zádrhel s těmi zámky. Neblahá znamení? Pocítil bodnutí strachu. Věděl, že do génia mu leccos schází. Přišel odnikud a Stasi by se o něj nikdy nezajímala, kdyby se dlouho před pádem Zdi a prohranou studenou válkou nemohl vydávat za amerického výrostka. A to bylo dávno. Teď se považoval za kvalitního, i když poněkud technického zločince, to ano, ale celá tato záležitost se značně lišila ode všech, které kdy dělal. Byla to ovšem báječná šance na nový život. Prachy. Zcela nové tělo i obličej. Na takové věci měli jenom Arabi. Však mu také neustále připomínali, že v současné době to není žádný zločin, že je válka. Nový typ války, to jistě, ale pořád válka. A ve válce si Američané nikoho jako jsi ty, nevšimnou. Jsou zcela soustředěni na lidi, kteří vypadají jako my. Budeš téměř neviditelný.

Doslova.

10

Druhý denráno v 10:10 dorazil Gary do kanceláře a počkal na Swampa. Měl s sebou naditou aktovku a vedl ho chodbou do jedné z prázdných zasedacích místností. Uvnitř za sebou nejdřív zamkl dveře, teprve pak otevřel aktovku a vyložil před Swampa nylonové kšandy na pouzdro na pistoli, poloautomatickou pistoli Sig Sauer ráže .357, záložní zásobník a krabici nábojů. Gary zkontroloval zbraň, Swamp sériové číslo a podepsal stvrzenku o převzetí. Uložil všechno do aktovky a vrátil se do kanceláře.

„Žádná zpráva z Olympu?“ zajímal se.

„MacNamara lítá od osmi hodin po schůzích,“ prohlásil Gary. „Když jsem si šel okopírovat jeho harmonogram na tento den, mluvil jsem s Mary a prý z UOP poslali další zprávu. O vás.“

„Jsem poctěný. Říkala, o čem?“

„Ne, pane. Jenom udělala narážku, že nám to asi moc velkou radost neudělá.“

„Nejspíš dotaz, zda mě už suspendovali.“

„Copak se taková věc nemusí projednávat?“ divil se Gary, když došli do Swampovy kancelářské krabice.

„Nemusí. Jsem tu ‚z blahovůle vrchnosti‘. O penzi mě připravit sice nemůžou, ale zato mě můžou poslat od minuty domů. Mimochodem, platí to i o McNamarovi.“

„Do háje.“

„Technicky vzato jsem důchodce. Nikdo z nás není nenahraditelný. Něco nového z realitních kanceláří?“

Gary zavrtěl hlavou. „Ozvalo se jich dvanáct; s panem Hodlerem ani s Royal Kingdom Bank neuzavírali poslední dobou žádnou smlouvu.“

„No jo, byl to jenom pokus,“ prohlásil Swamp. „Musím si promluvit s Cullenem. Zkusím možná zavolat do těch kanceláří, které se nám neozvaly. Trochu na ně zatlačím. A ty poslouchej, co si vrabci cvrlikají o té zprávě z ÚOP.“

„Ano, pane.“

„A, Gary, začni uvažovat o tom, kam bys šel, kdybych skutečně dostal padáka. Zmíním se McNamarovi, aby za tebe někde ztratil slovo.“

„Ano, pane,“ přikývl Gary zasmušile.

Gary odešel do své kanceláře a Swamp se rozhodl, že než půjde za McNamarou, prohodí pár slov s Mary. Nadzvedl významně obočí. Mary mrskla okem, co dělají ostatní agenti ve svých kancelářích, a podala mu pirátskou kopii zprávy z ÚOP. „Už je tu a rád by vás viděl,“ dodala. „A je tam s ním jedna vaše známá. Radši si to přečtěte, než tam půjdete, a pak to roztrhejte. Jo, a ta dáma nebude nejspíš vaší největší fanynkou.“

„Díky, Mary,“ řekl Swamp. „Zase jsem vaším dlužníkem. Jako už tolikrát.“

„Můžu se utlouct po hořké čokoládě,“ usmála se a popřála mu hodně štěstí.

Posadil se na židli. To mu přál onoho rána každý, jako by všichni věděli, že mu tato komodita náhle došla. Přeletěl očima dvouodstavcovou zprávu od ředitele americké Tajné služby adresovanou prvnímu náměstkovi ministerstva vnitřní bezpečnosti pro informační analýzu a ochranu infrastruktury s kopií McNamarovi na ÚZV. Podle zprávy se důchodce T. Lee Morgan, vrchní vedení Tajné služby ve výslužbě, nepřípustně odvolával na Tajnou službu Spojených států ve snaze získat informace od civilních firem o agentu Erichu Hodlerovi, který je výplodem jeho fantazie. Dále prý bylo panu Morganovi důrazně oznámeno, aby upustil od hledám řečeného Ericha Hodlera i od dalšího vyšetřování údajného bombového atentátu na Kapitol, který se má odehrát v době prezidentova projevu před společným zasedáním obou sněmoven Kongresu Spojených států.

Pak přišla smrtonosná pasáž: „Jako ředitel Tajné služby soudím, že pan Morgan se stal posedlým jakýmsi spiknutím, které existuje výhradně v jeho vlastní mysli a že povaha tohoto obsedantního chování pramení z jeho rodinné tragédie, která bohužel vykolejila jeho úsudek, snížila způsobilost pro další službu ve státní správě a vedla k chování, které ztěžuje průběžné úsilí dokončit bezpečnostní štít pro nadcházející inauguraci.“

Další část byla rafinovaná: „S velkým zármutkem a s hlubokým politováním dochází ředitel Tajné služby k závěru, že pan Morgan už nemůže státní správě nijak prospět. Vzhledem ke skutečnosti, že je pan Morgan bývalý agent Tajné služby povolaný dočasně do služby na ministerstvu vnitřní bezpečnosti, se důrazně doporučuje, aby ministr ukončil panu Morganovi další aktivní činnost v řečeném resortu a ušetřil tak americké Tajné službě další nepříjemnosti. Náhrada bude ministerstvu vnitřní bezpečnosti, potažmo jeho Úřadu pro zvláštní vyšetřování, poskytnuta bezprostředně po skončení prezidentovy inaugurace.“

Swamp položil zprávu na stůl a dlouze vydechl. Hallory předkládal řediteli tuto zprávu k podpisu záměrně. Celá elita Tajné služby dobře věděla, co se mu stalo v den jeho odchodu do důchodu. Místo čelního útoku v podobě obvinění nebo výčitek doporučoval Hallory „s hlubokým politováním“, aby toho potížistu, kterému očividně šplouchá na maják, vykopli na výminek. Ubožáček, má švába na mozku. Smrdí krchovem a montuje se do bezpečnostních příprav na inauguraci.

Na jeho telefonu se ozvala domácí linka. Nepochybně Mary s tím, že nastal čas sejít dolů.

Kopii zprávy neroztrhal. Složil ji do úřední vyplacené obálky, na kterou napsal vlastní adresu do Jackson Inn, a hodil ji cestou do McNamarovy kanceláře na hromadu pošty k odeslání. Staré zvyky, jako uchovávání písemných důkazů, skutečně žalostně vymíraly. Nevzdá se bez boje, ale když prohraje a v centru někdo spáchá bombový atentát, pak tuto valentinku uveřejní ve Washington Post a Carltonu Hallorymu vymáchá v jeho sračkách čumák.

Heismann stál v kuchyni a zkoumal list papíru, který mu před chvílí doručila služba FedEx. Byl to obyčejný kancelářský papír, bez hlavičky a zpáteční adresy. Podle potvrzení FedExu zaslala tuto obálku letecky jistá umělecká galerie z New Yorku. Stály tam dvě adresy. První byla adresa jeho washingtonského domu. Druhá První ulice, JZ. Pod každou adresou stála sada údajů o zeměpisné šířce a délce vyjádřených ve stupních, minutách a vteřinách, za níž následoval další soubor souřadnicové sítě Universal Transverse Mercator vyjádřený v šestimístných číslech.

Heismann vytáhl GPS z pouzdra a zapnul ho. Monitor nastavil na výš.-šíř. a pak čekal, až se program napojí na souřadnice satelitu a ukáže jeho současnou polohu. V délce to na sekundu souhlasilo s tím, co si onehdy zaznamenal, a v šířce se zmýlil o jedinou sekundu. Vyšel do patraa v místnosti s mramorovými bloky znovu zkoumal, co mu GPS ukáže. Stejná shoda s malým rozdílem v nadmořské výšce. Výtečně. Přepnul na souřadnicovou síť UTM a šest čísel pro každou souřadnici souhlasilo. Místo výstřelu bylo řádně určeno.

Vypnul jednotku a vrátil se do kuchyně k číslům, která získal na procházce kolem Kapitolu. Jako terč bylo určeno sloupořadí západní části budovy, místo, k němuž by se nedostal ani za normálních okolností. Byla-li tato čísla přesná, měl by střed ležet na přímce mezi domem a rohem Constitution a První ulice, SZ, kde si zaznamenal údaje. Už si dokonce vypočítal přesný azimut ve stupních.

Vytáhl malou ruční armádní kalkulačku, která dorazila se sochařským nářadím. Podle Mutaiba byla naprogramovaná na výpočet kontrolního řešení střelby, vyjádřeného palebným azimutem a vzdáleností mezi dvěma souřadnicemi pro polohu zbraně získanými z jednotky GPS. Za pomoci údajů souřadnicové sítě UTM pro místo výstřelu a místo cíle zadal souřadnice. Pak teplotu vzduchu, předpokládaný vektor severozápadního větru v deset, barometrický tlak z televizních zpráv o počasí z dnešního rána a stiskl tlačítko pro výpočet. Na přístroji se ukázala vzdálenost 2 660 metrů a palebný úhel přesně 342 stupňů. Zamračil se. Podle navigačního programu GPS to bylo 2 580 metrů. To sice nebyl tak velký rozdíl, ale úhel střelby se lišil o celé čtyři stupně.

Posadil se na kuchyňský stůl a uvažoval. Přímku táhl od středu domu k rohu na křižovatce dvou ulic. Na mapě procházela prodloužená čára západním sloupořadím Kapitolu. Za předpokladu, že je mapa adekvátně přesná a podle vlastního tvrzení orientovaná na zeměpisný sever, obdržel za použití velkého plastového úhloměru úhel o velikosti přesně 338 stupňů. Jako starý dělostřelec dobře věděl, že čtyři stupně na 2 660 metrech mohou zejména u azimutu způsobit odchylku o téměř dvě stě metrů.

Tlumeně zaklel. Podle Mutaiba získali souřadnice pro zvolený cíl na Kapitolu z washingtonských topografických map. Heismann často uvažoval, kolik turistů a rekreantů vlastně ví, že původním cílem topografických map je přesně to, čím se právě zabývá – výpočet dělostřeleckých drah. V této chvíli čelil velkému problému, která čísla pro seřízení zbraně použít: svůj vlastní hrubý odhad, souřadnice GPS, nebo souřadnice údajně získané z topografických map vytvořených právě k tomuto účelu. Přesto by jeho čísla měla být správná, nebo se jim alespoň velmi blížit. Vizuálně protáhl přímku od křižovatky k západnímu sloupořadí. Pak ale zjistil závadu: neviděl dům, ve kterém v této chvíli bydlel. Turistickou mapu města možná zakreslovali nebo tiskli po částech, a tak objekty, které ležely na tištěné mapě v jedné přímce, nemusely na ní být ve skutečnosti.

GPS a Mutaib se shodovali v rámci jednostupňové odchylky. Tak dobře. To by mělo stačit. Vydechl úlevou. Použije topografické souřadnice.

Vyšel nahoru po schodech a napsal tužkou obě sady souřadnic na omítnutou zeď hned u dveří do ložnice, pak odnesl papír a obálku dolů do kuchyně, kde je spálil ve dřezu. Slyšel, jak ulicí projíždějí velké náklaďáky, protože pár bloků odtud začali místní silničáři stavět zátarasy. Dnes večer musí dopravit minidodávku na vyhlédnuté místo. Nejpozději zítra večer musí na suburban nasadit pohotovostní světelnou lištu. Dnes ráno cestou do nedalekého obchůdku pro kávu a pečivo viděl policejní auto na každém rohu, ale nezdálo se, že tam jsou za nějakým konkrétním účelem, jenom o sobě dávali vědět. Žádné z nich nesledovalo kolemjdoucí, ani nezastavovalo projíždějící auta. Televizní zprávy z dnešního rána překypovaly informacemi o bezpečnostních přípravách a dopravních omezeních jak kolem Kapitolu, tak i v dalších městských částech. Nad Washingtonem bylo celé nebe počmárané stopami po vojenských stíhačkách a na letecké základně Andrews Air Force Base nedočkavě čekaly vojenské vrtulníky. Zvláštní bylo, že na základnách podél východního pobřeží přistávaly vlny obrovských dopravních letadel s poměrně srozumitelným poselstvím, že kolem hlavního města budou rozmístěny také vojenské oddíly. Amíkům to trochu leze na mozek, odhadoval. Člověk by řekl, že vláda očekává nějaký převrat.

Podíval se na hodinky. Téměř jedenáct. Ještě devětačtyřicet hodin a budou mít dobrý důvod k šílenství. A každé sebelepší bezpečnostní opatření se vždycky dá překonat.

Cestou do McNamarovy kanceláře mrkl Swamp na Mary. McNamara se neklidně vrtěl za stolem. Lucy seděla na jedné z židlí postavených před šéfovým stolem. Swamp se postavil za druhou a zadíval se na Lucy. Byla jako vždy sebejistá a uhlazená a ruce měla úhledně složené v klíně. Kývla mu na pozdrav, ale na přivítanou mu nic neřekla.

„Jestli se tato schůzka má týkat mé práce tady v UZV,“ prohlásil Swamp, „pak bych byl raději, kdyby tu nebylo oblíbené hádě páně Halloryho.“

McNamara začal brunátnět. „Jenže bohužel…,“ začal, ale Swamp ho přerušil.

„Pracovní záležitosti jsou důvěrného rázu a vedoucí pracovníci z ostatních resortů nemají na schůzce o osobních záležitostech co dělat, leda by šlo o oficiální vyšetřování. Je to oficiální vyšetřování?“

McNamara, který nebyl žádný expert na projednávám osobních záležitostí personálu, očividně nevěděl kudy kam. A Swamp použil tónu, kterým mluvíval kdysi ve funkci náměstka ředitele, což byla hodnost, na kterou se McNamara ani Lucy nikdy nezmohli. „Uhm, ne, to není, ovšem…“

„Pak musí jít. Nebo jdu já.“

„Teď jste klepl hřebík na hlavičku, pane Morgane,“ prohlásila Lucy. „Asi jste viděl poslední zprávu pana Halloryho?“

„Viděl,“ přitakal Swamp a s vypětím sil krotil vztek. Oběma rukama sevřel opěradlo židle, a když se obrátil k Lucy, aby jí odpověděl, židle zarachotila po podlaze. Lucy si toho všimla, přestala předstírat bohorovnou nenucenost a sedla si, jako by spolkla pravítko.

„Takže tedy víte, že byla adresována prvnímu náměstkovi tohoto ministerstva. Nečekáte doufám, že si tady on“ – kývla bradou k McNamarovi – „bude za vás pálit prsty, nebo snad ano?“

Swamp koukl na McNamaru, který zrudl a lehce zavrtěl hlavou.

„Proč to tedy všem zúčastněným neulehčit, pane Morgane?“ navrhovala Lucy. „Nežeňte to až k vyhazovu. Neriskujte doživotní penzi. Nevláčejte nás houštinami všech možných vyšetřování a procesů.“

Swamp ji probodl pohledem a dostal nezvladatelnou chuť zvednout židli a prohodit ji oknem. Polkla, ale necouvla. „Vraťte se domů, pane Morgane,“ doporučovala. „Každého prvního v měsíci vám dojde výplata a tam v tom vašem Harpers Ferry si budete moct spokojeně žít.“

„Věděla jste, že Connie Wallová identifikovala’ženu‘, která ji napadla, jako muže, který ji pronásleduje od požáru?“ zeptal se Swamp.

Lucy zamávala rukou. „Nás to nezajímá, pane Morgane. Ještě vám to nedošlo? Teď už je to záležitost washingtonské policie. V této chvíli se zabýváme jedinou věcí. Jedinou. Copak to nedokážete pochopit?“ Tváře jí zrudly a modré oči šlehaly plameny spravedlivého hněvu. „Vy jste prostě tou… tou svou zatracenou světluškou úplně posedlý. Podle mého názoru jste ztratil svůj profesionální nadhled. Ředitel je stejného názoru. Takže předtím, než zabřednete do skutečných problémů, jeďte domů, pane Morgane. Prostě jeďte domů.“

Swamp se zhluboka nadechl a snažil se přijít na nějakou příhodnou odpověď. Dřevo na opěradle židle slyšitelně praskalo pod tlakem jeho rukou. McNamara vstal za stolem a odkašlal si. „Slečno VanMetreová, díky za vaši dnešní návštěvu. Nenechala byste to teď na mě? Pozdravujte pana Halloryho, ano?“

Lucy sklouzla pohledem ze Swampa na McNamaru a pak zase na Swampa a vstala. „Děkuji, pane McNamaro,“ prohlásila oficiálně. Zamířila ke dveřím kolem Swampa a pak se otočila.

„Domů znamená domů, pane Morgane. Ať vás ani nenapadne honit se za tím svým přízrakem sám. Přinejmenším si uvědomte, že má vaše světluška ještě měsíc čas. Hrajte poctivě a možná – jenom možná – se na vás obrátíme. Jakmile bude po inauguraci a vy získáte trochu času na obnovu své rovnováhy.“

S těmito slovy vyšla ze dveří a zavřela za sebou. Swamp se posadil na židli, kterou předtím tolik trápil, shrbil ramena a podíval se na McNamaru pohledem, po kterém hlavní hráč soupeřícího tenisového týmu obvykle sevřel urputně raketu.

„Co se na mě tak sakra díváte,“ mnul si McNamara límeček. „Copak já za to můžu, že jste se celému městu do telefonu představoval jako agent Tajné služby? Radil jsem vám, abyste se snažil být nenápadný. Kam jste dal rozum?“

Swamp se opřel o opěradlo a mohutně si odfoukl. „Síla zvyku nejspíš,“ ucedil. „Co to všechno prakticky znamená?“

„Přesně to, co La Mamba řekla. Pojedete domů. Už tady nepracujete. Vrátíte všechny legitimace a propustku na pracoviště, odevzdáte všechna zplnomocnění, nasednete na vlak a hurá zpátky do Harpers Ferry a budete tam prostě dál žít.“

„Už o tom nahoře rozhodli?“

„‚První‘ mi dneska ráno na brífinku předal kopii zprávy s tím, ať to dnes’vyřídím‘ tak jako obvykle. Takže jo, myslím, že to už rozhodli.“

„Můžu spolupracovat s tím městským policajtem? Při chytání toho darebáka, který jim zabil důstojníka?“

„V jaké funkci?“

„Nevím, třeba jako poradce?“

McNamara si vzdychl. „Nemůžeme vám bránit, abyste někomu radil, ale ani vám to nedoporučujeme,“ prohlásil. „Ztrácíte ovšem tímto okamžikem přístup k federálním interním informacím, což je vlastně jediná věc, kterou byste mohl městské policii prospět. Přežije to ta sestra?“

„Těžko říct,“ odpověděl Swamp. „Včera večer ji převezli do GWU.“

„Pak jim může spíš pomoct ona. Viděla toho chlapa hned několikrát, osobně a pěkně zblízka. Že prý má být ta řeznice nějaký chlap.“

Swamp mu vysvětlil, co mu Connie řekla. McNamara zakroutil hlavou. „Přešít na plastické chirurgii mužského na ženskou? Tak dobře, že napálíi sálovou sestru, která je z branže? Toho chlapa nemáte šanci chytit.“

„Jak už jsem se zmínil, když to člověk aspoň nezkusí, pak opravdu žádnou šanci nemá.“

McNamara se předklonil. „Podívejte, všechno, co jste předložil ohledně útoku na společné zasedám, jsou samé předpoklady. Zabitý policajt je skutečnost, to se nedá popřít. Pobodaná sestra je fakt. Takže pokud ho za tuhletu všivárnu chytnou za límec, pak mu přihodí i všechny vaše předpoklady, jasný? Jak řekla ona dáma, Swampe, jeďte domů. Nejvyšší čas.“

„Myslíte si, že jsem nějak poznamenaný tím, co se mi stalo v den, kdy jsem odcházel do důchodu?“

„Ne, ne, ne,“ prohlásil McNamara důrazně. „Tohle byl podle mého Halloryho záměr, aby podtrhl nohy nejen vám, ale i všem těm elefantům nahoře. V tomhle se totiž nebude chtít nikdo hrabat. V podstatě mi tím dal najevo, abych’to vyřídil‘. Přesně tak jako náš První. Je to smutné, Swampe, ale tak to chodí. Však to znáte.“

Swamp rozhodil rukama. „Dobrá, vzdávám se. Předám své materiály Garymu a pak zajdu do osobního.“ Vytáhl své průkazy. „Chcete to?“McNamara zavrtěl hlavou. „Osobní a bezpečnostní. Tam to převezmou. Až vás odepíšou, tak se za mnou stavte. Budu tady celé odpoledne.“

„Dobře,“ vstával Swamp.

„A Swampe? Je mi to líto. Skutečně je.“

„Něco vám povím, Tade. Když takhle můžou zatočit se mnou, tak můžou stejnou věc udělat i vám.“

„Přesně tohle mi řekl dnes ráno první náměstek, Swampe.“

Connie téměř hodinu strávila tím, že honila po umělohmotném talíři nemocniční želatinu, než se jí podařilo napíchnout kousek do té míry, aby z něj alespoň polovinu donesla do úst. Buď jí všechny ty léky paralyzovaly chuťové pohárky, nebo v nemocniční kuchyni uměli zpackati želé. Žaludek jí vyhrožoval odplatou, a tak se vzdala a lehla si na polštář. Z chodby slyšela cvrkot všedního dne. Záda ji tupě bolela, což znamenalo, že by bez svého současného nejlepšího přítele, věrné analgetické pumpy, řvala jak tur. Ale zbytek jejího těla se probouzel. K údivu všech sester se začala pídit po nějaké fyzikální terapii. Slíbily, že se pozeptají.

Otevřela oči a zjistila, že utekla další hodina a ve dveřích stojí Jake Cullen. „Ahoj, detektive,“ pozdravila.

„Kulkou se minuli, hovnem se trefili,“ usmíval se. Vstoupil do místnosti v jedné ruce s trojúhelníkem květin a v druhé s kabátem. Přitáhl si nohou židli a posadil se.

„Nádhera, co?“ poznamenala a přála si, aby si mohla vykartáčovat pramínek zplihlých vlasů, které ji visely do čela.

„Lepší, než v té márnici v Západním Vidlákově,“ prohlásil. „Už se cítíš trochu silnější?“

„Jo, cítím,“ odpověděla. „Spodní část zad by se ještě neobešla bez té kouzelné pumpy, ale zbytek mého těla se už začíná nudit.“

„Určitě ví, proč tě tady ještě drží,“ mírnil ji. „Co takhle pár zvědavých otázek?“

„Sem s nimi,“ usmála se. „Nijak mě nešetři.“

„Poslali ti kytky, ale nic, do čeho bych je mohl strčit,“ postěžoval si, když hledal vázu.

„Zapíchni je do toho želé,“ poradila mu. „To by udrželo celý Washingtonův pomník.“

V koupelně našel prázdnou skleničku na moč, nalil do ní vodu a přinesl ji. Rozesmála se, ale záda jí okamžitě připomněla, že si pro tuto chvíli dovolila příliš. Viděl její bolestný úšklebek, a tak se opět posadil.

„Kde je můj shelby?“ vyhrkla.

Teď se rozesmál zase Jake. „Ti všichni papaláši tam nahoře ho obcházeli s posvátnou hrůzou a málem kolem něj dali vybudovat svatyni. Jistě tě potěší, že jsem ti ho nechal přivézt domů. Mládenec ho původně chtěl zaparkovat na ulici, ale pak dojel až před tvůj dům. Prý ti nechal klíčky ve výfuku.“

„Ty mě štveš.“

„Jsou tam bezpečnější než v bankovním trezoru,“ zaculil se Jake. „A v kufru máš toho svého malého likvidátora hadů. Jestli z toho budeš někdy střílet, nezapomeň ohnout lokty.“

„To mi říkal i ten prodavač,“ odpověděla. „Do výfuku? Do kterého?“

„Jak to mám sakra vědět. Kolik jich tam máš? Ty se s tím jistě poradíš.“

„Díky,“ zamumlala. „Doufejme.“ Trochu se nadzvedla na loktech a chvíli počkala, než se jí přestane točit hlava. Budu na tom muset ještě trochu zapracovat, jestli budu chtít z téhle nealko putyky vypadnout, pomyslela si. A to hodně.

„Nepřepínej se,“ doporučoval jí. „Stád, když mi řekneš, co se stalo tehdy večer.“

Přikývla, zmáčkla tlačítko na pumpě a pak mu vyprávěla, jak to tehdy v noci bylo. Když skončila, tiše přikývl.

„A ta druhá žena na záchodě, jak to s ní dopadlo?“ zeptala se Connie.

„Třikrát ji bodl do horní části břicha a trefil se do aorty. Podle toho, co říkali, umřela během šedesáti sekund.“

„To je mi líto.“

„Je to darebák, o tom není pochyb,“ prohlásil. „Ale ty jsi říkala, žes mu na to skočila.“

„Bylo vidět, že si s ní někdo pohrál. Žádná žena nemá taková prsa od přírody. Měla jakýsi divný nos, ale nevím proč. Horní část byla v jedné rovině s čelem. Nebylo to přirozené. Ale nemohla jsem na ni neustále civět jako na operačním sále. Hispánského nebo možná mediteránního původu. Exotická. Moře make-upu, ale šikovně naneseného. Štíhlé nohy a decentní punčochy nebo punčocháče. Jo, a žádný viditelný ohryzek.

Podle toho téměř vždy transsexuála poznáš – kromě chraplavého hlasu mají také nápadný laryngeální výčnělek. Adamovo jablko. Tenhle ho neměl, takže jsem ho nepodezírala do chvíle, než se dostal do varu a začal vraždit. Pak jsem ho poznala podle očí. Ty si pamatuju. Z oknai z lesa.“

Najednou se cítila vyčerpaná a klesla na polštář. Položil jí dlaň na ruku a jemně jí třel‘ svými prsty hřbet ruky, od místa vpichu kapačky až k lokti. Ruku měl ještě prochladlou zvenku a to jí dělalo dobře. Seděli tak pět minut, než posbírala své roztoulané myšlenky a vrátila se do skutečnosti.

„Utekl vám, že?“ zeptala se.

„Pracujeme na tom. My a ten krasavec z Tajné služby.“

„Ale před mými dveřmi už žádný policajt nehlídá.“

„Všichni povinně narukují do toho inauguračního blázince. Ve velký den budou dvojité směny, takže se snaží dát našim chlapcům těsně předtím trochu volna.“

Opět zavřela oči a zhluboka dýchala, jako by jí mluvení dosud připravovalo o všechen kyslík. „V tom případě chci odtud,“ prohlásila. „Teď sem může přijít každý.“

Jake se zachmuřil. „Mají tu bezpečnostní službu jako všude jinde.“

Zavrtěla hlavou, tentokrát pomalu. „Každý sem může přijít. Dnes ráno sem před snídaní vrazila jakási babička, která hledala svou dceru. Vešla do špatného pokoje na špatném poschodí.“

„Podle mě na tom ještě tak dobře nejseš,“ prohlásil Jake. „Podívej se na sebe, nedokážeš ani dýchat a mluvit současně.“

„Tak budu mlčet. Ale nechci najednou otevřít oči a vidět, jak ta bestie stojí přímo u mé postele vyštafírovaná za růžolící sestřičku.“

„Jak by se dozvěděl, že tu ležíš,“ protestoval Jake.

„Vidíš ten telefon?“ zeptala se. „Zavolala jsem si do nemocnice v Garrison Gap a zeptala se spojovatelky, kam odvezli tu sestru, kterou tam někdo pobodal. Sdělila mi, že do nemocnice GWU.“

Vykulil oči. „Jenom tak?“

„Jenom tak.“

„Do hajzlu.“

„Jo. Takže bych ráda zvedla kotvy.“

Jake vstal ze židle a začal rázovat pokojem. „Odmyslíme-li se od lékařské stránky věci,“ prohlásil, „nemůžeš se jen tak nastěhovat do prázdného domu. Tam bys byla ještě zranitelnější. Mimochodem, jak tohle všechno zaplatíš?“

„Budu žalovat policejní oddělení za to, že mě nedokázalo ochránit poté, co ze mě udělali návnadu,“ prohlásila.

Vyvalil na ni oči a ona dokázala ještě pět vteřin udržet vážný obličej. „Nic takového ani nevypouštěj z úst,“ prosil, i když věděl, že by je klidně žalovat mohla.

„Copak už nevíš, že to já jsem utekla svým hlídačům?“ zeptala se. „Poté co si náš čipera zalaškoval s tou policejní hlídkou, vzpomínáš?“

Jake váhavě přikývl.

„A proto chci odtud vypadnout. Jde mi po krku a málem mě už dostal. Několikrát. Navíc je tu ještě něco důležitého, nač si musím vzpomenout, ale nevím co to je.“

„Doma rozhodně nebudeš ve větším bezpečí,“ upozorňoval ji Jake.

„Pracovala jsem v nemocnici tak dlouho, Jakeu,“ prohlásila, „že vím, že to tu pro mě není o nic bezpečnější, ani z lékařského, ani z bezpečnostního hlediska. Všechny nemocnice jsou narvány stafylokoky a hostiteli infekčních nemocí, pohotovost přetéká chodícími tuberkulózními případy, v každém odpadkovém koši, na který ukážeš, najdeš toxický a biologicky nebezpečný odpad. Proto taky doktoři chtějí, abys co nejdřív vstal a vypadl. Nejde tu o peníze. Chtějí si tak prostě vylepšit vlastní statistiku úspěšně vyléčených případů.“

„Dobře, dobře,“ souhlasil. „Podívej, mám vlastní byt v Bethesdě. Je skutečně dost velký. Dvě ložnice, dvě koupelny. Spousta soukromí.“

„Nikdy ses nerozváděl, co?“ zeptala se.

Zasmál se. „Ani neženil. Jediný na vraždách, který tomu utekl. Můžeš se tam nastěhovat. V budově je pečovací služba. Můžu zajistit, aby tam někdo za tebou třikrát nebo čtyřikrát denně zaskočil. Víš, jako jestli nelikviduješ zařízení a nemáš plný byt chlapů…“

Dlouze se na něj zadívala. „To je velmi milé,“ odpověděla. „Ale mně by mohlo uzdravování ještě nějakou chvíli trvat.“

Posadil se a vzal ji za ruku. „Kam bys taky spěchala,“ prohlásil a najednou vypadal trochu rozpačitě. „Každopádně si to promysli. A taky se zeptej, jestli na ten převoz vůbec zdravotně máš. Promluv si se svými lékaři. Možná tě odtud ani nepustí.“

„Žádný strach, stačí pár narážek na to, že nemám žádnou pojistku,“ zaculila se. „Nezapomínej, že jsem prakticky na dlažbě.“

Když Gary doprovázel Swampa k hale staré budovy vedení, tonul očividně v rozpacích. Bez propustky do budovy se tu už Swamp nesměl bez doprovodu pohybovat. Zašel se rozloučit s McNamarou, ale toho mezitím odvolali na nějakou oficiální schůzi. V levé ruce pod složeným pláštěm nesl aktovku s pistolí. Kromě toho si okopíroval seznam realitních kanceláří z Garyho stolu s poznámkou, které z nich odpověděly. Moc jich už nezbývalo. Swamp požádal Garyho, aby zaznamenal všechny další odezvy, ale nikomu sám nevolal. „Z toho nemůžeš mít žádné nepříjemnosti, pokud se do toho sám aktivně nevložíš. Brát telefony je prostě naše práce.“

„A jestli se trefíme do černého?“

„Předej to detektivovi Cullenovi z městského velitelství. Je už poslední, kdo se tím v této chvíli zabývá.“

Došli do haly, kde proběhla krátká výměna názorů mezi Garym a ochrankou. Když je pan Morgan nyní technicky vzato návštěvník, jak to, že se nezapsal do návštěvní knihy. Gary to vyřídil a došel se Swampem k ozdobným dveřím v rohu budovy.

„Nevím, co říct,“ poznamenal Gary. „Vyjma snad toho, že pokud to trvalo, bylo to zajímavé.“

„Ano a vedl sis dobře. Připomenu McNamarovi, aby ti dal slušné ohodnocení.“

Gary se podíval postranním oknem. „Dva chlapi v támhleté erární popelnici hlídají náš vchod.“

Swamp se usmál. Jeho dobře informovaní hlídači ho neopustili. „To je dobře,“ podotkl. „Zjistíme, co si myslí o bleskovém návratu do Harpers Ferry.“

Gary se usmál o něco rezervovaněji. „Mám vaše telefonní čísla, pane?“

„Projděme si je. Západní Virginie, byt – čísla tam máš. I když číslo do bytu už asi nebude platit. Asi si budu muset pořídit vlastní mobil, jestli mi ho strejček Sam zabaví.“

„Dejte mi vědět, až ho budete mít,“ požádal ho Gary. „Nechci ztratit kontakt.“ Rozhlédl se kolem, jestli někdo neposlouchá. „Začínám si myslet, že tenhle přestup nebyl zase tak skvělý nápad. Možná budu čas od času potřebovat poradit.“

„Spolehni se,“ slíbil Swamp. „Ale tohle nebylo osobní, Gary. Prostě jsem zkřížil cestu malému muži s velikým posláním, to je všechno. Tajná služba není k zahození, na to ještě přijdeš.“ Potřásli si rukama a Swamp vykročil na Osmnáctou ulici, kde ho uvítal ostrý vítr. Jeden z agentů Tajné služby vystoupil z auta a zamířil k němu.

„Před hodinou jsme dostali rozkaz od La Mamby,“ prohlásil, „abychom z vás nespustili oka, dokud nevyrazíte na venkov. My osobně to považujeme za hnusné jednání.“

„Díky,“ odpověděl Swamp. „Musím si jít sbalit do bytu a zrušit pronájem. Dnes v noci tam patrně ještě přespím a zítra ráno otáčím do Harpers Ferry.“

„Rádi vás tam zavezeme,“ nabídl agent.

Swamp na něj letmo pohlédl a napadlo ho, jestli by se neměl bát. Ale výraz v agentově obličeji mluvil víc o upřímné účasti, než o zavilém plnění úkolu. Jako by četl Swampovy myšlenky, upozornil ho, že když pojedou autem, nebude muset jeden z nich vylézt ven a plahočit se v takové zimě za Swampem. Swamp přikývl a posadil se na zadní sedadlo.

Cestou do centra směrem k řece ho agent, který řídil auto, požádal, aby jim řekl, co se vlastně stalo. Vyhověl mu. Když skončil, právě přejížděli přes most na Čtrnácté ulici, a nikdo nic neřekl. Nakonec řidič přerušil mlčení.

„Když jste byl náměstkem, byl jsem ještě naprostý cucák,“ prohlásil. „Pevně doufám, že mají, do prdele, pravdu oni a vy se mýlíte.“

„Já také,“ přisvědčil Swamp. „Především se to dotklo mých citů. Nepojedeme kolem nějaké dobré hospody?“

„To se ví,“ zajásali agenti dvojhlasně.

Málem celou hodinu jezdil Heismann křížem krážem, než našel dokonalé místo na zaparkování minidodávky. Chtěl, aby to bylo do vzdálenosti třech bloků od jeho domu, ale zase tak daleko, aby každý jeho případný pronásledovatel musel být v mimořádně dobré kondici. Projel několik zadních uliček a pak všechny ulice v sousedství. Tato oblast byla kompletně vně bezpečnostní zóny, takže tu nebyly žádné zátarasy, pouze tudy příležitostně projel policejní vůz.

Mutaib mu od realitní kanceláře předal vzkaz, že na ulicích kolem Kapitolu se smí parkovat pouze na povolení, která jsou pro různé městské části odlišena barevně. Nebál se ani tak pokuty, kterou by mu mohla policie uložit, jako že by nějaký rozzuřený starousedlík mohl zavolat na policii, aby nežádoucího vetřelce odtáhli. Jakmile se rozhodne pro nějaké místo, bude si muset sehnat trochu barevného acetátu a vlastní povolení příslušně barevně upravit. Pak stráví přibližně hodinu vyhledáváním únikové cesty z domu do minidodávky. První úsek by měl vést přes hlavní ulici do zadní uličky, protože jeho útěk bude tak trochu tyjátr. Minidodávku odveze na vybrané místo zítra dopoledne ve chvíli, kdy místní lidé odjedou do práce v jiné části města, a přespolní do této oblasti ještě nedorazí, takže bude řada volných míst.

Až stanoví trasu a vyřeší parkovací lístek, dopraví suburban na místo daleko od hlavních tříd, na kterých budou probíhat inaugurační oslavy. Možnosti zúžil na dvě: buď někam uprostřed jihovýchodního kvadrantu města, který byl podle jeho zjištění zakázanou zónou pro všechny, kdo tam nebydleli, nebo vyhledá nějaké typicky veřejné místo, kde jeho suburban maskovaný za vozidlo federální policie splyne s pozadím inauguračního dne. Pro tento případ vybral dvě možnosti: pod mosty v místě, kde Mezistátní 95 a Čtrnáctá ulice kříží Haines Point – cíp země s parkovou úpravou zasahující do řeky – nebo na některé z okružních ulic poblíž Tidal Basin.

Zítra večer vybaví suburban světelnou lištou, odveze ho na jedno ze zmíněných míst a z nejbližší stanice metra se vrátí ke Kapitolu. Odtud vede do uvedené oblasti přímá cesta a z obou míst bude schopen zjistit, jak velká plocha centra bude v době jeho příjezdu neprůjezdná. Jeho hlavním cílem byl, po krátkém odskočení do arabské banky, severozápadní Washington, ale v nezbytném případě musel mít možnost dostat se přes řeku. V centru nastane blázinec a s jistotou počítal s tím, že po útoku, pokud ne ještě před ním, vláda uzavře celé metro a přeruší veškerou možnou dopravu. Možná bude muset jít prostě pěšky.

Dnes o půlnoci bude mít poslední telekonferenci s Mutaibem. Nečekal žádné nové informace, musí jenom zjistit poslední věc. Kde se bude naše princeznička nacházet kritického dne kolem poledne. Nejlepší by bylo, kdyby se nacházela se všemi svými mazlíčky v bance.

Po obědě se Connie vypravila na svůj toho dne druhý výlet z postele do koupelny, a to zcela sama, jen za pomoci chodítka. Při první cestě potřebovala trochu pomoct, ale jakmile už stála na nohou, rozhodla se, že na nich zůstane tak dlouho, jak to jenom půjde. Odpolední procházka byla povzbudivá. Chirurgové ji patrně zalátali dobře a dosud se nevyskytly žádné známky infekce. Když se zmínila o návratu domů, začali jí lékaři kázat na téma, že by měla pro jistotu v nemocnici ještě pár dnů zůstat. Pumpu by sice mohla dostat s sebou, ale nejraději by ji před odchodem domů převedli na jiný typ analgetik. Měla pocit, že s ohledem na její zdravotnické vzdělání s ní mluví přece jen o trošku upřímněji, a tak jim nenuceně připomněla nebezpečí spojené s nemocničním prostředím, dokonce i s tak špičkovým pracovištěm, jako je GWU. To vedlo k náhlému pokašlávání, pokukování na hodinky, k několika dotazům na ošetřující lékaře a následnému vyklizení pozic.

Po obědě si na chvilku zdřímla a pak zavolala na ekonomické oddělení nemocnice, aby projednala skutečně závažnou otázku. Komisní úřednice, která měla v referátu pojištění, ji okamžitě obšťastnila přednáškou o finanční odpovědnosti. Connieino pojištění sice díky zákonu COBRA ještě nezaniklo, ale vzhledem k tomu, že se firma v podstatě skládala ze dvou lékařů, kteří zemřeli, jejich rodiny odcestovaly a zrušily konto, bylo vyplacení případné pojistné částky do značné míry ve hvězdách, ale na druhé straně, v případě soudního vymáhání, by to mohla být docela zábava. Když zavěsila, vsadila se sama se sebou, že se lékařský názor na její propuštění do příští ranní vizity diametrálně změní.

Nabídka od Jakea byla v mnoha ohledech lákavá. Začínal se jí líbit podstatně víc než Cat, který byl zaměřen výhradně na tělesnou stránku. Nedělala si žádné iluze o délce její rekonvalescence, zejména pokud se vyskytnou vzhledem k jejímu zranění nějaké komplikace. Kdyby si ale s Jakém zamýšlela něco vůbec začít, chtěla být na to zdravá a hezká a nechtěla se později potýkat s žádnými vzpomínkami na mísy a noční zvracení. Kromě toho se jí skutečně stýskalo po domově. Ty klíčky od jejího starouška ve výfuku jí přece jen nedávaly klidně spát. A její dům bude poslední místo, kde by ji ten parchant v této chvíli hledal.

Položila se do postele a odříkala krátkou děkovnou modlitbičku za polohovací nemocniční postele. Měla by si takovou pořídit domů a možná i s pečovatelskou službou. Peníze by na to měla, i kdyby jí pojišťovna nic neuhradila. Ale pro tuto chvíli se jí vůbec nejlíp zamlouvala představa, že se v noci pořádně vyspí.

Při představě, jaká zpráva asi v této chvíli probíhá na vnitropodnikovém počítači, se usmála. „Nemocniční účtárna je znepokojená…“

Swamp dojedl svou osamělou večeři u Carusa a zaplatil, patrně naposledy, Mariovi. Nechal mu štědré spropitné a upozornil starouška, že v nejbližší době nebude k mání; pak odešel do svého bytu. Z hlídkového auta na něj civěly dvě nové tváře, kterým cestou ke vstupním dveřím kývl na pozdrav. Oznámil, kam jde a kdy se vrátí a oni ho vzali za slovo. Zřejmě místní tamtamy už roznesly zprávu o jeho konverzaci se dvěma agenty, kteří ho vyzvedli před starou budovou vedení.

Po návratu do bytu vytáhl nový mobil a prolistoval si manuál. Náprsní tašku měl na stole v jídelně vedle prázdného pouzdra na průkazy. Bez erárního telefonu, průkazů, jmenovky a vší té infrastruktury policejní moci, kterou reprezentovala, se cítil jako nahý. Chudáčku malý, teď jsi jako každý jiný.

Nalil si trochu kořalky a vyšel na balkon s výhledem na další tři výškové domy na protější straně ulice. Vpravo zahlédl na horizontu jantarový odlesk Washingtonu, na vysílačích blikající varovná světla pro letadla a na vyšších severovirginských střechách televizní antény. Nad hlavou mu s ostrým bzučením přeletělo tryskové dopravní letadlo a začalo sestupovat na Reaganovo národní letiště do formace přistávacích světel rýsujících se na západní obloze.

Bude se mu stýskat. Washington pulzoval každou minutou energií ústředního bodu říše. Všechno, i ta nejobyčejnější rutina, bylo vždycky naléhavé, protože se každý vždycky obával, že ho jeho nadřízený přistihne se spuštěnými gaťaty. „Tys to nevěděl?“ byla otázka, která dokázala vytočit celé oddělení do nejvyšších obrátek. Pokud jste na ranním brífinku připustil, že jste něco o svěřené oblasti nevěděl, už tamtamy vybubnovávaly zprávy o tom, že máte nahnutý vigvam. Posuvnými skleněnými dveřmi šel zvednout vřeštící telefon. Byl to Bertie.

„Větříček mi cosi zaševelil do ucha,“ pravil tajuplně.

„Nebyl to větříček, ale menší uragán,“ odpověděl Swamp a posadil se na gauč.

„Takže si na tobě už oficiálně pochutnávají červi?“ zajímal se Bertie.

„Když se tak ptáš…“

Bertie se tlumeně zachechtal. „Copak se stalo s tím tvým broučkem se svítící prdelkou?“

Swamp mu to vysvětlil a poprvé si uvědomil, že ho může slyšet ještě někdo jiný. Taky dobře, pomyslel si. Čím víc lidí z Tajné služby o tom bude vědět, tím to bude pro něj, až jim to bouchne, lepší. Bertie téměř třicet sekund nic neříkal. Pak Swamp slyšel, jak si zapaluje cigaretu. „Takže ty to teď do inaugurace pustíš jako horkou bramboru – zahrabeš to do kompostu?“

„Hallory se od toho stoprocentně distancoval,“ pokrčil rameny Swamp. „Myslím, že se městská policie po tom chlapovi nepřestane pídit, ale to víš, všechny je nahnali do inauguračních bezpečnostních složek. Všichni detektivové budou zítra tancovat v uniformách po ulicích.“

„Ale zní to velmi hodnověrně,“ namítal Bertie.

„Pokud nemáš plné ruce práce a pouhých třicet šest hodin do chvíle, než se zvedne opona. Podívej Bertie, ne že by mě včas nevarovali.“

„Tak co teď? Spoléhal jsem na tebe, že mě provedeš pár skvostnými putykami.“

Swamp se zasmál. „Zítra jedu do Harpers Ferry. Teď bude muset celičký svobodný svět vzít na chvíli na ramena někdo jiný. Příští měsíc se vypravím do Acapulca, na projev na společném zasedání obou sněmoven se budu koukat na CNN v naději, že pravda byla na jejich a ne na mé straně.“

„No jo, to mi právě tak trochu vrtá hlavou. Nemíval jsi pověst poplety. Spíš osiny za krkem. Počkej chvíli, mám tu druhý hovor.“

Swamp během čekání dopil sklenku. Pak se Bertie vrátil. „Jenom jsem si něco kontroloval. Dnes večer máš čistou linku. Podívej, neuvažoval jsi o tom, že bys do toho šel sólo?“

„La Mamba mi jednoznačně vysvětlila, co mám dělat.“

„Co kdybys pracoval pro nás?“

„Já? Pro Agenturu?“

„Proč ne? Pořád nabíráme nějaké’konzultanty‘. Kromě toho platíme líp než tvá milovaná Tajná služba.“

„A dostal bych tajnou šifrovací mřížku?“

Bertie se rozchechtal, ale pak zvážněl. „Jestli se opravdu chystá nějaké svinstvo, rádi bychom, aby vyplulo na povrch. Mohli bychom si to spolu vzít na starost, pokud přijmeš mou nabídku.“

„A na nějaké slavnostní společné schůzi to strčíte ministerstvu vnitřní bezpečnosti do zadku.“

„Ale jdi, podle mě by to šlo.“

„Podle tebe. V této chvíli máš vlastně, Bertie, být nápomocen celému tomu ansámblu tam za řekou a spolupracovat s ním. Nedovedu si představit, že bys dopustil, aby nějaký bezvýznamný a namyšlený inkoust ohrožoval agenturní politiku.“

„Už jsi skončil?“ zajímal se Bertie. Teď se zase zasmál Swamp.

„Protože já nejsem v důchodu, víme?“ pokračoval Bertie. „Je-li tu sebemenší možnost, že máš pravdu, upřímně by mě těšilo uštědřit Halloiymu pořádnou ťafku. A šlápnout La Mambě na útlé hrdélko. Mimochodem, právě ona mi oznámila, že tě poslali domů. Málem při tom vrněla rozkoší.“

„Jestlipak ti taky řekla, že mě výslovně varovala, abych se nepoustel do sólo akcí?“

„A jak bych asi jinak, stará páko, na takový skvělý nápad přišel?“ odpověděl Bertie mile.

„Jestli zjistí, že se jim do toho pořád pletu, tak je trefí šlak, Bertie.“

„Jestli máš pravdu a oni ne, pak je ten šlak trefí stoprocentně,“ konstatoval Bertie. „Takže mi brnkni ráno. Můžeš brzy.“

Swamp položil sluchátko a zavrtěl hlavou. Dalo se to provést. Nezmínit se o tom ani McNamarovi, ani nikomu jinému. Maximálně Jakeovi Cullenovi.

Heismann vytočil o půlnoci v telefonní budce v hale Sheraton Capitol Hill Mutaibovo soukromé číslo do banky. Zvedl to jeden z jeho šeptajících mazlíčků a vyzval ho, aby počkal. Za minutku měl emíra na drátě.

„Všechno je připraveno,“ oznámil Heismann.

„Výtečně.“

Chvíli počkal, než dva muži přešli kolem něj, a pak se zeptal: „Pořád ještě chcete, abych to udělal já?“

„Ano.“

„Nezapomenete na druhou platbu?“

„Drahý příteli, bude uložena na dohodnutý účet minutu poté, co, ehm, uslyšíme příslušné zvuky. Jednu minutu. Půjde to přímo odtud. Ledaže by v celém městě přerušili všechny telefony.“

Tak tohle by mě také ohromně zajímalo, pomyslel si Heismann. „Kdy se mám zaměřit na zvláštní telefon?“

„Patnáct minut před zítřejší půlnocí. Až zazvoní, zmáčkněte tlačítko pro mluvení, ale nic neříkejte. Bude to pouze textová zpráva.“

„Aha. Šifrovaná?“

„Ne. Běžnou angličtinou. Budete jí rozumět. Po půlnoci odložte telefon do výlevky. Uvnitř je zabudováno zařízení s kyselinou, která na povel roztaví všechny obvody.“

„Co když si to vaši lidé na poslední chvíli rozmyslí?“

„Poslední chvíle je zítřejší půlnoc. Domníváme se, že těsně před událostí bude komunikace velmi obtížná, ne-li nemožná.“

„A jak zní heslo na zrušení akce?“

„Nic takového neexistuje. Běžná angličtina. Pokud by k tomu došlo, odejděte z domu. A ihned odjeďte z města. Kdyby vás honili, nejezděte suburbanem.“

Banket skončil a hala se začínala plnit lidmi ve společenském oděvu. Kolem Heismanna prošla dvojice, tentokrát muž se ženou. Žena měla špičku a hlasitě se smála. „Kde vůbec jste?“ zajímal se Mutaib.

„Na bezpečném místě,“ odbyl ho Heismann a položil Mutaibovi otázku, na niž se chtěl zeptat od samotného začátku. Už měl všechny peníze, které očekával, že získá, takže tím dotazem nic neriskoval. „Mají vaši lidé nějakou představu, jak se zachovají Amíci, pokud si tuto věc spojí se Saúdy?“

„Můj drahý příteli, k tomu podle mého názoru nedojde. A i kdyby, pak to bude vypadat spíš na al-Káidu než na Saúdy. Království si nasype přiměřenou dávku popele na hlavu, tak jako naposled.“

„Ale jestli se to podaří a ono se to podaří, a budou umírat civilisti, pak se do věci vloží generálové.“

„Tohle by se mohlo stát v takovém Rusku, ale ne tady, Herr Hodler. Proto tomu tady říkají Ministerstvo obrany. Budou chvíli povykovat, ale pokud tam bude prezident, nehnou ani prstem.“

„Doufám, že se nemýlíte,“ podotkl Heismann. „Nerad bych zjistil, že vám těsně předtím, než jste mi stačili poslat peníze, udělal někdo z banky kůlničku na dříví.“

Mutaib se zasmál. „Starejte se o své věci a my se postaráme také o své.“

To, co si Heismann myslel, nemohl říct nahlas, a tak zavěsil.

V osvětleném prostoru haly se najednou cítil velmi zranitelný, a tak se nervózně a rychle snažil zmizet.

Na ulici se rozhodl, že se domů vrátí oklikou. Neměl sebemenší pochybnost, že mu Mutaib nejenže nevyplatí druhou půlku peněz, ale že se ho krátce po útoku pokusí zlikvidovat. Nemohl si totiž dovolit, aby přežil někdo, kdo by mohl provázat Royal Kingdom Bank s útokem. Přímo se nabízel nějaký zádrhel při platbě druhé půlky odměny, jehož řešení by vyžadovalo setkání s Mutaibem nebo s některým z lidí jeho ochranky. Mohli kupříkladu prohlásit, že když nefunguje telefonní spojení, musejí mu peníze vyplatit v hotovosti.

Před hotelem přešel přes ulici a zamířil na východ k řece Anacostia. Nebo, napadlo ho, by mohli v der Tag postavit do mé ulice pár ostřelovačů. Ale na tuto eventualitu se už připravil. Z domu těsně po útoku vyjde na ulici v takové podobě, která Mutaibovy ostřelovače poplete na dostatečně dlouhou dobu, aby mohl přeběhnout přes ulici na cestu vedoucí k jeho minidodávce. Než si to v hlavě srovnají, budou mít na místě další povyražení.

Ušel dva bloky na východ a pak zabočil na sever ke Čtvrté ulici, JZ, a pak prudce změnil směr, aby zjistil, jestli ho někdo nesleduje pěšky nebo vozem. Když nikoho nespatřil, zamířil přímo ke svému domu. Okolní řadové domky zahrnovaly širokou škálu variant, od nákladně renovovaných budov po zcela vybydlené skořápky. Kráčel ulicemi cílevědomě jako muž s posláním a kradmé stíny washingtonského nočního obchodu s drogami se před ním rozpouštěly do postranních uliček. U chodníku stálo auto s rozsvícenými parkovacími světly a vrnícím motorem. Jakmile se postavy začaly vytrácet mezi stíny, vklouzlo auto na silnici a pomalu zajelo za roh. Přesto svíral Heismann pevně svůj walther v kapse kabátu do chvíle, než dorazil ke svému bloku.

Bez jediného pohledu na dům své sousedky prošel kolem předních schodů vlastního domu. Pokračoval dál a zahnul do uličky za řadovými domky. Aby si ho sousedka nevšimla, co nejtišeji otevřel zadní branku a proklouzl úzkým dvorkem. Po příchodu do kuchyně natáhl ruku k vypínači a strnul uprostřed pohybu.

Co to je? Něco se změnilo.

Prozkoumal zšeřelou kuchyni, do níž svítilo pouliční světlo, takže tam bylo celkem dobře vidět. Nezdálo se, že by se něco změnilo. A v žádném případě se tam nemohl nikdo schovat. Dveře do přední chodby byly také otevřeny a i tam svítila pouliční lampa. Naslouchal, ale neslyšel nic jiného, než obvyklé zvuky: v sousedčině sklepě bzučelo topení; na elektrické troubě tikaly hodiny, na zadní verandě vál nerozhodný větřík a studeně profukoval pootevřenými kuchyňskými dveřmi.

Pak na to přišel. Ne zvuk. Vůně. Vůně jídla.

Nevařil si a od svého nastěhování nejedl v domě vařené jídlo. Ale určitě tu nějaké cítil a bylo to jídlo exotické. A už to měl. Byla to táž vůně, která prostupovala ilegálními arabskými byty v Hamburgu a později v Berlíně. Blízkovýchodní koření. To ucítil. A vzhledem k tomu, že s nejvyšší pravděpodobností nepocházelo z kuchyně jeho sousedky, musel někdo provoněný blízkovýchodním jídlem navštívit jeho dům a možná tu byl pořád. Spustil ruku, nahmatal pistoli a vytáhl ji z kapsy. Pak si dosud v zadních dveřích jednou rukou a pokud možno neslyšně svlékl kabát, sundal klobouk a stáhl boty. Odjistil pistoli a hmatem se přesvědčil, že je nabitá. Kopl do dveří podpatkem a zavřel je.

Nesnažil se vejít do domu nehlučně, takže pokud na něj čekali, jistě věděli, že je uvnitř. Oni. Je jich víc? Ale kde? Trochu viděl do chodby.

V ponožkách přešel doleva přes linoleum a pak stál na kraji jídelny a nahlížel do obýváku. Podpěra byla stále na místě a nábytek v obývacím pokoji vypadal jako dřív. S ničím na první pohled nikdo nehýbal. Šoupal nohama po podlaze, prošel kolem vzpěry do obývacího pokoje, a s připravenou zbraní a v lehkém předklonu dorazil k předním dveřím. Zkontroloval zámky, ale všechno bylo v pořádku. Zadíval se na setmělé schodiště.

Takže v patře.

Ne, počkat. Sklep.

Vstoupil do haly, držel se u stěny, aby předešel praskání prken, pozorně naslouchal známkám pohybu v horním patře, ale stále nic neslyšel. Pod schody byly dveře do sklepa. Natáhl ruku po kulové klice, ale pak se zarazil. Klekl si a očichával ji. Páchla blízkovýchodním kořením.

Tak vida.

Vypínač do sklepa byl napravo hned u dveří. Rozsvítil a neotevřel dveře.

Jestli jsi dole, pomyslel si, tak teď víš, že jsem tě našel.

Nakoukl za schody, by se ujistil, že se nikdo neblíží za jeho zády halou, ale žádné postavy se tam nerýsovaly – jenom dveřní rám předních dveří lemoval obdélník jantarového světla. Snažil se vzpomenout, jak to ve sklepě vypadá: tři metry schodiště bez zábradlí se zadní podpěrou na udusané hlíně, hrubé obílené kamenné stěny, betonová deska pod kódem na naftu a rezervní nádrží. Na stropě trubky a litinový odpad z koupelny. U přední stěny starý násypník na uhlí. Letité, ale očividně funkční ponorné čerpadlo v mělké jímce uprostřed podlahy. Na stropním trámu objímka s jedinou žárovkou.

Při rozsvíceném svědě se tam nedá nikam schovat. Navíc by se dal každý, kdo by se tam schovával, snadno chytit. Nebylo tedy příliš pravděpodobné, že by tam někdo byl. Každopádně teď už ne.

Na dveřích byla petlice. Zajistil jí šroubem, pak vyšel nahoru, při vstupu rozsvítil a už se nesnažil nedělat hluk. Byl si jistý, že někdo v domě byl. Byl ve sklepě a už odešel. Cítil to tak a svým varovným instinktům se naučil věřit. Poschodí bylo prázdné, mramorové bloky, nářadí a všechno ostatní leželo na tom místě, kde je zanechal. Rozsvítil světlov koupelně, na chodbě a v pokoji, který používal jako ložnici, a pak sešel do přízemí. Domníval se, že ví, oč tu jde.

Ověřil si, že jsou přední i zadní dveře zamčené a nahlédl v přízemí do všech skříní i za ně. Vzal si baterku a otevřel dveře od sklepa. Sestoupil s několika schodů a rozhlédl se. Hliněná podlaha byla příliš tvrdá na to, aby zachovala nějaké stopy, ale vůně jídla, i když do značné míry překrytá pachem topné nafty a omítky, byla přítomná i zde. Sešel dolů a prozkoumal násypník na uhlí, dostatečně velký na to, aby jím prolezl dospělý člověk, kdyby stál o skok ze dvou metrů na tvrdou zem. Všude po stěnách visely pavučiny, které očividně nikdo po léta neuklízel, a na obílených stěnách nebyly žádné škrábance.

Takže topení. Přešel ke kotli s hořákem a ventilátorem napojenému na velké hranaté kovové potrubí vedoucí ke stropu, kde se mezi stropními nosníky větvilo na napájecí a zpětné potrubí. Prozkoumal kryt ovládacího panelu, připevněného ke spodní části kotle čtyřmi malými šroubky. Zkoumal je ve svědě baterky a všechny zářily novotou.

Podezření se potvrdilo.

Vyšel po schodech do kuchyně a vyhlédl ze zadního okna. Pak se chvíli přehraboval v zásuvce s nářadím a našel šroubovák. Dole ve sklepě odmontoval kryt a nadzvedl ho. Objevil změť prachem obalených drátů, několik spínačů, kovové kontakty, plastové kloboučky na spojích a jeden zbrusu nový bílý drát, který vedl k plastové schránce velikosti cigaretové krabičky připevněné ve volném rohu ovládací jednotky. Druhý drát, tentokrát černý, vycházel ze schránky a procházel konektorem přenášejícím vysílaný výkon do řídícího panelu. Zjistil, že drát vede po zadní straně samotného kotle přímo k palivové nádrži. V horní části zadní strany palivové nádrže byla vyvrtaná malinká dírka, kterou drátek prošel dovnitř.

Nahoře na nádrži byly dva kohoutky a jeden vzduchový ventilátor. Jeden kohoutek byl připevněný ke kovové trubce o průměru pěti centimetrů, která vedla k plnícímu ventilu před domem. Druhý byl vybaven šroubovacím víčkem a při bližší prohlídce odhalil Heismann kovový páseko tloušťce oplatky, do nějž byl zřejmě vrytý jakýsi plošný obvod. Byl pevně omotaný kolem závitů a dotýkal se víčka. Heismann tu chvíli stál. Při odšroubování víčka by mohl aktivovat nějaký nástražný systém. Ale on vůbec nepochyboval, co v té nádrži je. Elektronický balíček přilepený k ovládací jednotce byl patrně časový spínač nastavený na explozi několik minut po pátečním poledni.

Mutaibovo řešení vlastního volného konce.

Bude muset vymyslet, jak tu bombu zneškodnit, protože po skončení útoku bude jednu, možná i dvě minuty potřebovat. O mnoho víc ne, ale určitě větší časový prostor k úniku, než oněch pár vteřin, které by mu tohle zařízení patrně poskytlo. Sám kdysi vyráběl bomby, a tak věděl, že přestřižení drátu by mohlo vést k nejistým a často nepříjemným následkům. A protože o řídícím a časovém systému obvodů nic nevěděl, rozhodl se neriskovat. Klekl si na jedno koleno a zadíval se na dno palivové nádrže. Pak se usmál. Byl tam drenážní ventil a vypadal celkem funkční. Podíval se na jímkové čerpadlo. To by dokázalo odčerpat naftu stejně dobře jako vodu.

V pátek ráno by mohl otevřít palivovou nádrž a přečerpat topnou naftu jímkovým čerpadlem do městské kanalizace. Vlastní bomba nebude příliš veliká, protože musela projít pěticentimetrovým průměrem přívodní trubky. Mutaibův odborník na výbušniny patrně počítal s dvouetapovou explozí palivo-vzduch. Nízkorázová trhavina protrhne nádrž a odpaří tři sta litrů topné nafty do explozivního mraku, který vyplní každý kubický centimetr sklepa; po něm v milisekundě následuje zážeh o podstatně vyšší energii a ten odstartuje druhou fázi výbuchu. Sklep plný hořlavých par by postačil k odpálení obou stran dvojdomku. Ale po odčerpání paliva žádná velká škoda nevznikne. Možná by nastal požár, ale s těmi měl poměrně rozsáhlé zkušenosti.

Už si nedělal žádné výčitky ohledně svého plánu s Mutaibem. Opět se usmál. Jako by si někdy nějaké dělal.

11

Když Bertie projížděl ve svém volvu soustavou vrat komplexu centrály CIA v Langley, Virginii, balancoval Swamp s papírovým kelímkem s kávou na klíně. Neměl žádnou vládní propustku, kterou by ukázal strážím u vrat, ale Bertie byl očividně natolik významnou postavou, že tento problém suverénně překonal. Uvnitř areálu mohl Swamp předložit průkaz bývalého agenta Tajné služby, kterému stráž věnovala blahosklonný úsměv.

Na Bertieho kancelář na pátém podlaží vytřeštil mírně oči. „Kdo by to řekl, že obyčejným špionům už přidělují rohové kanceláře,“ podotkl. „Myslel jsem si, že si všichni jenom podávají s někým ruce v temných hotelových pokojích.“

„My hoši z Agentury jsme větším dílem byrokrati a celé dny v podstatě protelefonujeme,“ odpověděl na to Bertie. Na stole mu stály rovnou tři telefony a jeden z nich měl vybavení pro videotelekonference. „Topíme se v lejstrech.“

Swamp byl překvapen a dal to najevo.

„Vzhledem k tomu, že jsem tě mírně podezíral ze zaječích úmyslů, dovolil jsem si napsat včera večer pro osobní oddělení smlouvu. Tvé povolení přístupu k tajným informacím nebylo přerušeno na víc než čtyřiadvacet hodin, což byla podle nás příliš krátká doba na to, aby tě mezitím zverbovali komouši. V podstatě z ní vyplývá, že pracuješ výlučně pro nás na smlouvu jako poradce, jehož povinnosti budou řádně a včas specifikovány odpovědným představitelem, et cetera, et cetera. Tady máš lejstra na to, aby ses tu mohl volně pohybovat.“

Bertie podal Swampovi koženou složku s oprávněními a legitimací se Swampovou fotografií v laminátovém pouzdře. Nad Swampovým udiveným obličejem se pousmál.

„Jsme tu, krindapána, na ředitelství kontrašpionáže,“ podotkl. „Máme ve svých databázích fotografii každičkého federálního úředníka z branžev zemi. Plus tvé otisky prstů a pochopitelně také kompletní osobní anamnézu přímo od samotného Úřadu. Všechna tahle pověření jsem zařídil do patnácti minut. Tady máš oprávnění ke vstupu do budovy platné na půl roku. Předpokládám, že máš vlastní zbraň?“

Swamp nebyl překvapením málem mocen slova. „Ehm, totiž, jednu jsem si včera opatřil tak trochu bokem. Ale to bylo ještě předtím, než hm…“

„Než s tebou vytřeli podlahu za to, že ses nezpronevěřil své pověsti. Co jsi vlastně chtěl dneska dělat, než začalo ministerstvo takhle jančit?“

„Pracoval jsem na průzkumu všech větších realitních kanceláří ve městě, jestli v poslední době nejednaly s Royal Kingdom Bank. Což byl vlastně tvůj nápad.“

Bertie přikývl, že si vzpomíná. „Jak jsem ti tehdy radil, aby ses do toho nepletl? Ale to bylo tehdy a teď je teď. Zbyli ti nějací spojenci?“

„Detektiv Cullen z městské policie. A můžu se spojit s Garym Whitem, jestli nemá nějaké odpovědi od realitních kanceláří, kterým jsem volal. Dal jsem jim totiž telefonní číslo do mé kanceláře na ÚZV. Přesněji řečeno do mé bývalé kanceláře. Jinak nic. Nechceš se mě raději zeptat na nepřátele?“

„Nepřátelé jsou lidi, kteří z tebe chtějí stáhnout kůži i poté, co jsi odešel. Takové nepřátele ty nemáš.“ Vzal si od Swampa podepsanou smlouvu. „Zařídíme ti zde virtuální kancelář. Dvě čísla. Jedno na neškodně znějící hlasovou schránku. Druhé je na živého spojovatele, který z tebe udělá významného člověka. Jako že ‚pan Morgan není právě přítomen. Můžu vás spojit s hlasovou schránkou jednoho z jeho výkonných asistentů.‘ A v obou případech budou říkat jenom to, co budeš chtít.“

„Takže můžu každému o sobě napovídat, co mě napadne…“

„Jen si užij, ale raději to dej vědět svému spojovateli předem, protože ti lidi jsou děsní rychlíci. A my po tobě chceme tohle: Najdi toho Hodlera, Heismanna nebo jak se vlastně jmenuje. Nezatýkat. Lokalizovat; zbytek nech na nás. Patrně zatčení postoupíme Úřadu vzhledem k jeho letitým a láskyplným vztahům s Tajnou službou. Navíc všichni dobře víme, že Hallory a spol. má teď zadek v kalupu.“

„Cítím se malinko jako podrazák,“ zasmušil se Swamp.

„Swampe, jestli máš pravdu, pak jde o útok proti celé americké vládě, která půjde jako jeden muž vyslechnout projev na společném zasedání. A co na tom záleží, který z našich bdělých týmů zasáhne, nemám pravdu?“

„Asi ano,“ odpověděl Swamp. Pak přikývl. „Ale jistě, máš.“

„Dobře. Tak to by snad už bylo všechno. Pošlu ti sem jednoho z mých lidí, aby tě dovedl k tvému autu.“

„Mému autu?“

„Je vybaveno satelitní bezpečnostní visačkou, neustále víme, kde se nachází, takže hlavně nechoď ve vládní službě do žádných hampejzů. Má na palubní desce mobil, který bude fungovat, i když Hallory na celý pátek všem lidem telefonování zatrhne. Kdyby tě zastavili policajti, nebo ses zapletl do nějaké bouračky, poznávací značka upozorní každé policejní oddělení, aby ‚dali pracky pryč a zavolali svého šéfa‘. Má také nouzové tlačítko, které upozorní operativní centrálu, že ses namočil do skutečné šlamastyky. Nemusím snad připomínat, že se používá jenom při opravdu velkých potížích.“

„Má ten supervůz doufám nějaký manuál? Já totiž normálně jezdím deset let starým a primitivním landroverem.“

„Tím zeleným s promáčklým pravým zadním nárazníkem?“ ušklíbl se Bertie. „Zaparkovaným v našich garážích?“

Connie vyhrála sama nad sebou svou sázku. Při ranní vizitě přišel nemocniční lékař s veselýma očima a navrhl komplexní prohlídku s přehodnocením případu a s vyhlídkou na možné brzké propuštění. Connie udržela vážnou tvář a chovala se s náležitou úctou, když do ní všelijak dloubal a šťouchal a sledoval ji na její pouti na záchod a zpátky, debatoval o možnostech fyzikální terapie na zmírnění bolestí a nakonec položil otázku, jestli má kam jít. Poprosila ho, aby jí přes Službu pacientům vyjednal návštěvy zdravotní pečovatelské služby a obstarání nemocničního lůžka domů, přičemž dala zřetelně najevo, že za řečené služby bude schopná platit sama bez pomoci pojišťovny. Zástupce ze Služby pacientům se ukázal o hodinu později a zařídil požadovanou péči už na odpoledne včetně odvozu z nemocnice ve tři hodiny za předpokladu, že s tím bude srozuměna. Seznámil navíc Connie s jistými úředními postupy, kterými mohla aktivovat své nemocniční pojištění i po zániku společnosti, u níž byla zaměstnaná.

Connie se pak rozhodla věnovat zbytek dne tomu, aby se za pomoci personálu osprchovala, naobědvala a pořádně si zdřímla. V deset hodin zavolal Jake a zeptal se jí na zdraví a ona mu řekla, že je jí stále líp a že už začíná nabývat sil. Zajímal se, kdy už ji propustí, a ona odpověděla, že se na tom pracuje a že na jeho milou nabídku nezapomněla. S každou další hodinou se jí stále více stýskalo po domově a nepřála si, aby ji Jake ani nikdo jiný v tomto ohledu komplikoval život. Jestli by jí ještě dnes sehnali nějakou ošetřovatelskou službu, pak by nabídku přijala.

Ve čtvrtek v devět hodin dopoledne přivezla jiná zasilatelská služba zbytek mramoru. Na korbě obrovského náklaďáku leželo deset kusů, jednotlivě zabalených, ovázaných a uložených na přepravních prknech. Heismann se zeptal, kolik celý náklad dohromady váží, a řidič mu sdělil, že sedm set kilogramů.

Všechny kusy byly šedesát centimetrů dlouhé na přibližně šedesát pět centimetrů čtverečních. Přivezli si velký ruční vozík, s jehož pomocí vytáhli všechny kusy nahoru po předních schůdkách a do domu. Na Heismannovo přání všechno naskládali uvnitř a jednotlivé kusy rozmístili kvůli rozložení váhy kolem zdi obývacího pokoje v poměrně velkých odstupech.

Teď přišel na řadu jeho volný konec. Padělanou dokumentaci, která dorazila s oběma zásilkami mramoru, vložil do jedné objemné obálky. Napsal na ni adresu centrály Tajné služby Spojených států, kterou našel ve washingtonském telefonním seznamu. Přidal tam jednu z Mutaibových obchodních navštívenek a na zadní stranu připsal anglicky „Má prsty v tom útoku“. Vyšel zadním vchodem na ulici a hodil obálku do poštovní schránky na nejbližším rohu. No jistě, Amíci vysledují pronájem domu k bance, ale tohle dodá celé té záležitosti – jak to jen říct – osobní dimenzi. Po útoku policie patrně poštovní schránku prohlédne. Tím to bude velmi osobní – a rychlé. Stále byl pevně odhodlán zajít po útoku do banky, ale tohle byla pojistka pro případ, že by se tam nedostal.

Ve čtvrt na jedenáct zaparkoval Swamp svůj landrover na placeném parkovišti naproti velitelství městské policie. Bertieho podřízený ho seznámil se všemi fintami a zvyklostmi a poradil mu, jak odejít z areálu CIA, aniž by ho někdo zastřelil. Mobilním telefonem zavolal do penzionu Lile, která zmizení roveru ani nepostřehla. Usoudil, že se CIA od dob jeho otce změnila. Teď to jsou správní kluci.

S Jakém Cullenem a Shadem Howellem se setkal v kanceláři oddělení vražd, kde byly všechny věšáky ověšeny taškami z čistírny narvanými policejními uniformami. Swamp navrhl, aby zašli do výslechové místnosti,a tam jim podal přehled nejnovějšího vývoje Hodlerovy záležitosti a svého nového smluvního postavení u Agentury.

„Copak ti taky dělají takové ptákoviny?“ podivil se Shad. „Myslel jsem si, že mají habaděj vlastních agentů.“

„Na vlastní zpravodajskou činnost ano, tu provádějí jejich lidé. Ale na příležitostnou práci si najímají jazykové a technické odborníky, novináře a bývalé policisty.“

„A vaši lidi vás vyhodili?“

„V podstatě,“ přisvědčil Swamp. „Oficiálně jsem byl reaktivován za mimořádného stavu. Sice jenom to povolání zrušili, ale jasně, povýšení to rozhodně nebylo. Jsou nějaké nové zprávy o Connie Wallové, Jakeu?“

„Už se uzdravuje. Dojde si sama na záchod. Máme v podstatě představu, co se onoho večera stalo, ale pořád nevíme, jak ten chlap vypadá jako mužský. Connie stále tvrdí, že tam bylo ještě něco, nač si nemůže vzpomenout. To víte, po všech těch oblbovácích.“

„Dostane se z toho bez následků?“

„Pokud si nepořídí nějakou infekci. Což je jeden z důvodů, proč tolik chvátá z nemocnice.“

„A ty další?“

„Ten chlap je stále venku. A policistu od dveří jsme museli stáhnout právě kvůli té zatracené inauguraci.“

„Tak kam půjde? Snad ne zpátky do svého domu?“

Jake si přejel prstem kolem límečku. „Však jsem jí říkal, že může nějakou chvíli zůstat u mě. Než toho chlapa chytneme.“

Swamp se podíval na Shada, který obrátil oči v sloup. „Není padlá na hlavu. Kdyby se dali dohromady, mohlo by to ohrozit případné soudní projednávání.“

„My toho dacana chytíme,“ zavrčel Jake. „Tohle se k žádnému soudu nedostane. Tady se nepovede žádná společenská konverzace, tady budou lítat kulky.“

„Tohle jsem neslyšel,“ utrousil Swamp a mrkl na videokameru, aby se ujistil, že tam nesvítí červené světélko. „Gary mi řekl, že včera odpoledne se nám ozvaly přibližně dvě třetiny realitních kanceláří. Nic víc zatím nemáme, takže já se na to teď soustředím. Mohli by vaši lidé provést podobný průzkum?“

„A čeho jako?“ zeptal se Jake.

„Ohledně jména Erich nebo Eric Hodler. A také ohledně toho suburbanu. Však víte: řidičské průkazy, porušení předpisů, parkovací lístky, daňový úřad, telefonní společnosti, dopravní kontroly. Zjistěte v té saúdské bance, jestli jim tam došla z prodejny dokumentace k tomu automobilu a jestli si ji tam někdo přišel vyzvednout. Ať vám zavolají, když nebo pokud se tam vrátí. Něco v tom smyslu.“

„No jo, jistě,“ souhlasil Jake. „Vlastně jsme už část udělali hned po té záležitosti s automobilem, ale podle mého názoru vůbec nezaškodí, když to projdeme ještě jednou.“

„Gary se vyptává v celostátních úvěrových společnostech a pochopitelně ve zpravodajských službách.“

„Jestli je takový, jak říkáte, pak ho tam nenajde.“

„To je asi pravda,“ souhlasil Swamp. „Takže se o to budete nejspíš muset až do toho projevu, který se má uskutečnit příští měsíc, postarat vy. Federální systémy nepročešou tyto zdroje tak kvalitně jako vy.“

„Tak to bychom nejspíš měli,“ prohlásil Jake a vstal. „Vezmeme si to na starost. Jestli někdo od vás na něco narazí, dejte nám vědět.“

Když odcházeli z výslechové místnosti, zeptal se Swamp, jestli všechny ty uniformy znamenají to, co si myslel.

„Celý sbor je dneska večer od sedmnácti nula nula zase na ulici,“ přisvědčil Jake. „Kontroly, představte si to. Dnešní půlnocí počínaje na směny. Federálové si zabrali celou oblast kolem Kapitolu včetně vnitřního prostoru; my vyplníme uzavřenou zónu na vnější straně obvodu. Všichni od nadporučíků dolů. Kvůli této parádě tu na celém oddělení nezbude prakticky ani noha.“

„Pokud narazím na nějakou adresu, budete potřebovat zatykač?“

Oba detektivové se na sebe podívali. „No jo,“ povzdechl si Jake, „už asi jo. Doufejme raději, že do konce inaugurace na nic nenarazíte. Při všech těch oslavách se ve městě nenajde jediný střízlivý soudce.“

„Kdo by stál při žádosti o zatykač o střízlivého soudce?“ odpověděl Swamp.

Přesun z nemocnice do vlastního domu a zabydlení v přízemní jídelně zabral Connie tři hodiny. Sestra z pečovatelské služby, která ji navštívila, nejásala radostí nad oknem zalátovaným kusem lepenky, ale jinak to bylo celkem proveditelné uspořádám. Kuchyně byla přímo zde a v přední chodbě záchod. Řidiče, který ji vezl, požádala, aby jí přinesl ze shelbyho klíčky a osobní věci, a třicet minut po jejím příjezdu dorazila firma, která dodávala nemocnicím vnitřní vybavení, s postelí a kolečkovým křeslem.

Sestra jí tu nechala malou termosku s polévkou, soletky, pár lahví vody a číslo, na které mohla v nouzi zavolat. Pak provedli cvičný výlet do koupelny, Connie šla celou cestu sama, ale k návratu do nemocniční postele přijala vděčně kolečkové křeslo. Jenže byla zase doma, topení krásně hřálo, dveře byly na dva západy, alarm v pohotovosti a při ruce měla svou hadovku ráže dvanáct; hádej, hádej, hadači, v kterépak to ruce mám. Sestra z pečovatelské služby se vrátí zítra ráno v osm a odemkne si klíčem, který jí Connie dala. Západovirginská odtahová služba zaparkovala shelbyho vzhledem k jeho značné hodnotě na příjezdové cestě co nejblíže k domu. Časem si uklidí v garáži a pak už vůbec nebude na očích.

Uvnitř těla měla tak divné pocity, že si nebyla jistá, jestli to je, nebo naopak vůbec není dobře. Cesta přes město, nová postel, všechen ten rozruch, nová analgetika a nutnost být vzhůru celé dopoledne vedly dohromady k tomu, že se necítila nejlépe. Měla pocit, jako by jí vnitřnosti v těle volně poletovaly a pozorně si všímala každého bodnutí a každého zvuku svého těla. I při rozsvíceném světle začala za soumraku s pravou rukou na tlačítku analgetické pumpy podřimovat.

Důležitá věc, na kterou si měla vzpomenout, narážela provokativně na její vědomí a pokaždé, kdykoli se po ní natáhla, zase odplula. Téměř ji viděla a část jejího mozku věděla, že je to důležité. Něco, co jí ten parchant řekl.

V pět hodin odpoledne stáhl Heismann okenní žaluzie na přízemních oknech a v obývacím pokoji rozsvítil světla. Zašel si do hospody na pivo a sendvič. Venku už byla téměř tma a kolem pouličních lamp se rozlévala jantarová svatozář, příslib pozdější mlhy. Topení, i s vědomím jeho nebezpečných vnitřností, ho příjemně hřálo. Ráno se šel dokonce na novou elektroinstalaci ještě jednou podívat, ale jeho znalosti mu radily, aby to nechal raději na pokoji. Mutaib neudělal nic takového, co by neplánoval i Heismann. Jediný rozdíl byl v tom, že Mutaib se rozhodl pro přímý způsob, zatímco on chtěl, aby za něj jeho problém vyřešili Amíci.

Od vedlejších dveří uslyšel nějaký hluk a pak se dveře jeho sousedky rozletěly a zase zavřely. Rychle zhasl v kuchyni světloa nakukoval přes žaluzie. Knihovnice kráčela dolů se schodů a nesla si příruční zavazadlo. Zamířila do garáže a o chvíli později odtud vycouvalo auto, které dosud neviděl. Vystoupila, zavřela vrata od garáže, nasedla do auta a odjela.

Má tedy auto, pomyslel si. No to je báječné; nejspíš hodlá zůstat u známých nebo příbuzných, dokud celé to pozdvižení nepřejde. Aspoň ji nebude muset zabít. Ledaže by se zítra před polednem ještě vrátila. Ale objem tašky naznačoval opak. A před pátečním polednem se sem také nebude mít proč vracet. Doufal, že si nechala pojistit dům proti požáru.

Ale teď už k opravdové práci: ke zbrani.

Swamp prohodil pár slov se dvěma detektivy a vrátil se do bytu. Na hlasové schránce měl pouze lakonickou zprávu od Garyho: „Ani jeden.“ Převlékl se do džin a svetru, pustil si nějakou hudbu a začal se probírat vlastním seznamem realitních kanceláří, než si uvědomil, že jeho seznam odpovědí musí být neúplný. Zavolal do kanceláře Garymu a požádal ho, aby mu ke Kinkovi, který byl přes ulici, odfaxoval poslední verzi. Pak se zeptal, co se po úřadě šušká o jeho náhlém zmizení.

„Ani slovo,“ prohlásil Gary. „Jako byste nikdy předtím neexistoval. Pan McNamara si dnes ráno k sobě sezval šéfy všech oddělení a teď tu vládne ticho v éteru. Navíc spousta lidí odtud má jít zítra pomáhat bezpečnostním jednotkám kolem Kapitolu. Včetně mě.“

„To je dobrá zpráva. Skvělá příležitost, jak se hodit marod.“

„Kéž by,“ povzdychl si Gary. „Těch realitních kanceláří, které neodpověděly, je asi patnáct.“

„Mrknu se na to. Jestli na něco přijdu, ohlásím to městské policii.“ Poděkoval Garymu a zavěsil. Rozhodl se, že nikomu z bývalé práce o svém novém zaměstnání nepoví. Garymu sice věřil, ale stejně, co člověk neví, nepoví.

O dvacet minut později už měl v ruce faxovaný seznam a začal telefonovat. V některých kancelářích, u nichž narazil na hlasovou schránku, si udělal poznámku, že jim bude muset zatelefonovat ještě jednou. V pět hodin mu jich zbývalo pět. V třetí kanceláři zvedla sluchátko udýchaná žena. Swamp slyšel, jak se v pozadí handrkují nějaké hlasy.

„Realitní kancelář Crown, přejete si?“

„Ano, madam. Tady zvláštní agent Lee Morgan, Tajná služba Spojených států. Před několika dny jsme se na vás obrátili s dotazem, jestli jste v poslední době neuzavřeli obchod s washingtonskou Royal Kingdom Bank.“

„Počkejte chviličku,“ požádala. Položila ruku na sluchátko a vložila se do diskuze. Hlasy v pozadí se velmi ztlumily. Pak se vrátila. „Víte, co po nás chcete? Máme přes dvě stě padesát záznamů a ještě k tomu máme překladatelskou službu. To by mi zabralo…“

„Madam?“ přerušil ji Swamp. „Třeba by jenom stačilo nahlédnout do vašich účetních záznamů na počítači? Zkuste pouze obecně vyhledat Royal Kingdom Bank. Nepotřebuju žádnou kompletní dokumentaci, ale jenom uskutečněné transakce – pronájmy, prodeje, něco takového.“

Chvíli bylo ticho a pak žena prohlásila: „Tak jo, vydržte, já se na to podívám.“

Swamp slyšel cvakání kláves a už byla zpátky: „Máte štěstí, pane zvláštní agente. Minulý týden jsme uzavřeli smlouvu o pronájmu domu poblíž Kapitolu. Bydlí tam pan Erich Hodler, jakýsi umělec. Myslím, že sochař. Pracuje na nějaké výzdobě vestibulu Royal Kingdom Bank. Nájemci jsou oni. Zaplaceno předem na šest měsíců. Dobrý?“

„Přepychový,“ prohlásil Swamp nadšeně. „A máte adresu?“

„Ehm, tohleto moc ráda po telefonu nedělám. Lze vás někde zastihnout?“

„Jistěže,“ přisvědčil Swamp. „Zafaxujte mi to do staré budovy vedení.“ Nadiktoval jí ze záhlaví seznamu realitních kanceláří Garyho faxové číslo. „Takhle si můžete ověřit, komu vlastně voláte.“

„Dobře, to mi stačí. Budete to tam mít během několika minut, i když

– právě sem jdou nějací lidé.“

„Pospěšte si prosím a tisíceré díky,“ prohlásil Swamp. „Moc jste mi pomohla.“

Swamp zavěsil a rychle volal Garymu, že na něco narazil, a požádal ho, aby adresu zachytil na faxu a sdělil mu ji telefonicky. Gary slíbil, že se o to pokusí, ale prohlásil, že během pěti minut musí všichni, kdo budou zítra pomáhat při bezpečnostních akcích, sejít dolů na předem neohlášenou schůzku. Swamp ho mohl pouze požádat, aby zůstal u faxu co nejdéle. Pak zavolal Jakea Cullena, ale i tam všichni schůzovali o inauguračních přípravách. Požádal, aby ho napojili na Jakeovu hlasovou schránku, a vzkázal mu, že u realitních kanceláří na něco kápl. Pak zavěsil. Dostal takový záchvat frustrace, že málem mlátil hlavou o zeď. Zrovna teď, kdy se mu téměř podařilo lokalizovat jejich kořist, mají všichni ve městě úplně jiné starosti.

Šel do kuchyně, nalil si sklenku a položil ji na parapet balkonu. Venku už byla téměř tma a kolem oken se převalovaly chuchvalce mlhy. Podíval se na hodinky. Uplynulo deset minut od chvíle, kdy mluvil s Garym, kterého už jeho šéf pravděpodobně odvlekl na informativní schůzku o podrobnostech bezpečnostních opatření. Snažil si vzpomenout, jestli přece jen neexistuje někdo, kdo případně na schůzi nemusel. Mary. Ta tam jistě nešla. Ale pak se podíval na hodinky a bylo půl šesté. Mary, zkušená tanečnice mezi vejci, bude už dávno pryč. Hlasitě zaklel.

Bez adresy a bez domluvy s městskou policií měl ruce zcela svázané. A bez Bertieho. Nezapomeň, že máš nového šéfa, pokáral se, tak vidíš, nic není ztraceno. Ale tohle byl významný vývoj, a i když na to federálové kašlou, alespoň městská policie by za tím měla jít. Rozhodl se, že nebude sedět na zadku a užírat se, ale zajde si na večeři.

Heismann šel nahoru a vytáhl nářadí a sáček s klíny. Začal od nejvyšší značky na největším kusu mramoru a do domněle pevného kusu mramoru vyhloubil pěticentimetrovou díru ve tvaru sekyrky. Pak do díry zatloukl klínek, dokud neseděl pevně. Stejným způsobem tak vyhloubil pod sebou další díry a do některých narazil klínky. Po několika minutách se ozvalo hlasité lupnutí a na povrchu mramoru se objevila vertikální prasklina. Vytrvale narážel do horních, prostředních i dolníchklínků, díra se zvětšovala, až se ozval další praskot, obě poloviny mramorového bloku se rozpadly a narazily na podlahu takovou silou, že se celý dům otřásl. Ještě že tu není sousedka, napadlo ho, když chytal zbraň, aby se nepřevrátila. Pak si dřepl na bobek a v němém údivu zíral na matně zelený stodvacetimilimetrový minomet. Sovětské provenience, šedesát pět kilogramů těžký, se sto šedesát pět centimetrů dlouhou hlavní. Se standardní základnou by vážil k sto sedmdesáti pěti kilům, ale pro jeho záměr zcela postačí upravený dřevěný podstavec vlastní výroby.

Mutaibovi lidé chtěli jednu nebo více bomb, případně raketovou střelu, ale Heismann jim to rozmluvil. K tomuto účelu byl minomet naprosto dokonalý. Cíl byl dobře bráněn, ale nehybný, a s minometem nemusel útočník proniknout do budovy ani do bezpečnostní zóny. Žádný elektronický emitor nevaroval před hrozícím útokem. Žádný moderní radarový naváděcí systém, který by mohla poplést bezpečnostní rušička. Žádný tepelný zdroj, na nějž by se mohly zaměřit infračervené rakety. Náboje do minometu váží dvacet dva kilogramů, většinu váhy tvoří silná třaskavina a po vystřelení se nedají odklonit ani sestřelit – je to v podstatě vrcholně netečná a vysoce třaskavá hornina, která naslouchá pouze neměnným fyzikálním zákonům. A pokud americká armáda skutečně disponuje radarem, který dokáže zachytit letící střely, vypočítat zpětnou dráhu a tím i místo výstřelu, nebude jí v cílové oblasti nic platný. V přízemí leželo deset střel podobně uzavřených do mramorových bloků. Pět z nich byly obvyklé vysoce třaskavé náboje, zbylých pět byly tříštivé výbušné hlavice, které se dokázaly vyhoupnout do téměř třicetimetrové výše a celou oblast rozsekávaly doběla rozžhavenými nadzvukovými šrapnely.

Dotáhl hlaveň po podlaze k dřevěnému podstavci, který si vyrobil uprostřed místnosti. Základna hlavně byla dole vybavena výčnělkem, který měl zapadnout do drážky v podkladové desce z těžké oceli. V krabici ležela menší verze skutečné podkladové desky. Po obvodu do ní byly navrtané díry, které Heismannovi umožnily přišroubovat desku k pře‘ kližkovému sloupku a zasunout minomet do drážky. K hlavni byla připevněna noha z kovové trubky, která po odklopení dokázala podepřít hlaveň v patřičném palebném úhlu a také nastavit palebný azimut.

Minomet je obecně považován za primitivní nástroj, ale ve skutečnosti se s jeho pomocí dá odvést precizní dělostřelecká práce. Hlaveň v průměru dosahovala téměř 12,5 cm a pohyblivost zbraně s pouze tříčlennou posádkou umožňovala zasypávat cíl vysoce výbušnými střelami a nahradila tak celou dělostřeleckou rotu v poli. Preciznost zbraně závisela na přesnosti dvou souřadnicových souborů: polohy minometu a cíle. Heismann měl obě polohy s přesností do tří metrů. Dále přesnost ovlivňoval vítr, atmosférický tlak a teplota, vlhkost a rozdíly nadmořské výšky místa výstřelu a cíle, které nabývaly na významu přímo úměrně vzdálenosti. Tato zbraň dokázala účinně střílet do šesti kilometrů a její cíl, při donosnosti 2 600 metrů, byl pouze jeden a půl kilometrů vzdálený. Na základě těchto dvou souřadnic mu ruční kalkulačka určí palebný elevační úhel a křivku střely v zeměpisných stupních. Teď už mu zbývalo stanovit pouze zeměpisný sever v místnosti.

Vytáhl magnetický kompas, který zakoupil už dříve, položil ho na podlahu u severního okna ložnice a v dostatečné vzdálenosti od masivní ocelové hlavně ve středu místnosti. Zaznamenal magnetický sever a do konce podlahového prkna provedl vryp, totéž pak opakoval na opačné straně pokoje. Do každého vrypu zatloukl hřebík, natáhl mezi nimi provázek, a tím vytvořil v těsné blízkosti hlavně přímku vedoucí přes celý pokoj. Teď ho čekalo trochu počítání. Za pomoci GPS byl schopen zjistit korekci k výpočtu odchylky zeměpisné polohy tohoto domu a vyšla mu diference šesti stupňů východním směrem mezi údaji z magnetického kompasu a zeměpisným severem. Za pomoci úhloměru a několika dalších hřebíčků natáhl provázek ve směru zeměpisného severu, a když se ujistil, že provázek směřuje do středu paty hlavně, původní provázek odstranil.

Znovu se podíval na GPS a určil palebný azimut, který činil přesně 342 stupňů. Pak zadal kalkulačce dostřel. Kalkulačka mu nabídla řešení pro odpálení čtyř dávek s maximální náloží: elevační úhel sedmdesát dva stupňů. Přitloukl zmenšenou základovou desku k překližkovému podstavci a narazil masivní hlaveň do jejího zářezu. Pak za pomoci opěrné nohy nastavil hlaveň do požadovaného elevačního úhlu, v němž podpěru zafixoval. Za pomoci dalšího provázku opsal na prkenné podlaze oblouk; střed oblouku ležel ve středním zářezu hlavně a rozpětí oblouku od provázku mířícího k zeměpisnému severu doleva, čili k západu, bylo devadesát stupňů. Z tohoto úhlu odměřil osmnáct stupňů, čili zeměpisný sever minus 342 stupňů, a udělal značku. Při zachování elevačního úhlu hlavně otočil patu podpěry tak, aby odpovídala poslední značce. Pak se podíval nahoru, jestli salvy projdou bez problémů střešním oknem.

Zamračil se. Dráha vedla příliš blízko levého rámu.

Teď se musel rozhodnout. Buďto přemístí celý překližkový podstavec a podpěrné desky a posune dráhu víc ke středu okenního otvoru, nebo okenní otvor rozšíří. Vzhledem k tomu, že sousedka odjela někam na noc, zvolil druhé řešení. Byla to nepříjemná práce, která trvala hodinu a půl, protože se při prorážení díry do střechy snažil nadělat co nejméně hluku. Probít se přes trámy, překližkovou krytinu, térový papír a nakonec šindele bylo mnohem obtížnější, než si původně myslel. Když vypadal prostor dostatečně veliký, udělal si přestávku, přilepil si vousy a knír a zaskočil si na kávu do nedalekého, dlouho do noci otevřeného obchodu. Kolem Kapitolu číhalo několik policejních vozů, ale v jeho ulici nestál žádný. Pátral po nějakých známkách toho, že o jeho dům projevuje někdo přílišný zájem, ale nikdo tu nebyl a na ulici zářila stejná světla jako každý večer.

Usedala mlha a pod sebou tlačila chladný vzduch. Střešní okno bylo na opačné straně střechy, dům tedy obešel, zahnul za roh a vrátil se k němu postranní uličkou. Světlo, které nechal svítit v hlavní koupelně, procházelo střešním oknem, ale neprozrazovalo skutečnost, že je okno v této části o metr čtvereční širší. Všechno bylo stejné, jako když odcházel, ale když procházel zadními dveřmi, ke svému údivu uslyšel, jak někde v domě cvrliká mobil.

Když se Swamp vrátil do bytu, čekaly na něj v hlasové schránce dvě zprávy. Jedna byla od trochu zadýchaného Garyho s adresou pronájmu poblíž Kapitolu. Konečně! Ta druhá byla od Bertieho s dotazem, jestli má něco nového. Zkusil Bertiemu zavolat, ale přes spojovatele kontrašpionážní centrály se prostě neprobil: Pan Walker není vůbec k mání, ale lze mu zanechat zprávu. S maximální možnou trpělivostí se Swamp představil a vzkázal pouze, že lokalizovali toho Němce. Operátorovi uvedl číslo svého pevného telefonu.

Sešel k roveru a vytáhl mapu města. V tlumeném světle automobilu si našel uvedenou adresu. Pokoušel se vzpomenout, kam přesně sahá bezpečnostní zóna, ale nebyl si jist, že si to pamatuje správně. V každém případě se zdálo, že Němec bydlí přibližně kilometr a půl od Kapitolu.

Nedaleko svého cíle. Odnesl si mapu do bytu a zjistil, že propásl telefonát od Bertieho. Protrpěl si další martýrium se spojovatelem Agentury, počkal pět minut a Bertie se mu ozval.

„Tak kde je?“ vyhrkl Bertie bez úvodu.

„Přímo u Kapitolu,“ odpověděl Swamp a nadiktoval mu celou adresu. „Přibližně kilometr a půl od něj.“

„To je ale šupák,“ zabručel Bertie. „Odvedl jsi kus zatraceně dobré práce, pane poradce. Co s tím teď uděláš?“

„Čekám, až se mi ozvou městští policisté. Jdou po tom chlapovi, protože jim sejmul kolegu. Už se na něj celí třesou.“

„Má ten Němec nějakou šanci, že přežije zatýkám?“

„Těžko říct, zejména jestli provede nějakou pitomost. Ale jeden problém by tu byl. Budou potřebovat zatykač.“

„Copak ho už dávno nemají?“

„Jistě by ho měli, nebýt toho frmolu kolem inaugurace. Všichni policajti, kteří mají nohy, jsou na to vyčleněni. Teď v noci to bude tvrdý oříšek, navíc jsou soudy už asi dávno zavřené. Takže nás zřejmě čeká čtyřiadvacetihodinový, ne-li delší odklad.“

„Hmm, už to tak vypadá,“ přisvědčil Bertie. „Nejspíš se tam chceš trochu porozhlédnout? Ujistit se, jestli tam skutečně někdo bydlí?“

„Už mě to taky napadlo, ale nejdřív si promluvím s mordpartou,“ odpověděl Swamp. „Ta adresa je těsně u bezpečnostní zóny, takže si myslím, že při nervozitě, která tam právě panuje, to nebude asi ta pravá chvíle pro osamělého rytíře.“

„To je fakt,“ přitakal Bertie. „Hlavně nás informuj. Musím ohlásit svým šéfům, že jsme ho lokalizovali.“

Swamp zavěsil a zkontroloval si hlasovou schránku, ale žádné nové zprávy tam nebyly. Podíval se na hodinky. Bylo sedm. Metro jezdí ještě hodinu po půlnoci, i když se jeho jízdní řád možná vlivem bezpečnostních opatření změnil. Zapnul si televizi a díval se na večerní zprávy, v nichž se podrobně hovořilo o přípravách na inauguraci. Ukázali na mapě uzavřenou oblast, a tak se mohl ujistit, že dům toho Němce leží za jejími hranicemi, ale ne příliš daleko.

Také se dozvěděl, že o dnešní půlnoci přestanou jezdit trasy kolem Kapitolu. Reaganovo národní letiště nebude zítra přijímat a do sobotního poledne se celé město stane zakázaným městem, což znamená, že ve washingtonském vzdušném prostoru se nepohne ani myš vyjma vojenské letecké ochrany. V návazné zprávě hlasatel oznámil, že se šušká o mohutných přesunech vojenského letectva během posledních čtyřiadvaceti hodin na východním pobřeží, ale že je Pentagon k podobným dotazům hluchý. Pak ukázali několik krátkých záběrů rozmanitých jednotek policie a národní gardy, pohybujících se dnešní noci městem.

Právě když Swamp přemýšlel, jestli budou Cullen nebo Howell ještě dneska večer k mání, zazvonil telefon. Byl to Jake.

„Vy jste ho našel?“ zeptal se Jake.

„Našel jsem adresu domu, který si najala Royal Kingdom Bank pro pana E. Hodlera, německého sochaře.“

„To mi poser prsa! Ale dneska je to v háji. Nikdo není volný, ani já se Shadem. Ale řekněte mi ji a já ji s vámi vyhandluju.“

Swamp mu nadiktoval adresu a pak se zeptal: „Za co ji chcete vyměnit?“

„Dočkejte času. Zatímco někteří z nás, narvaní do uniforem, šlapou chodník, ti, kteří zůstali na oddělení, také něco mají. Zavrtali se do všech těch věcí, které jste navrhl, a navíc zkontrolovali všechny záznamy hlídek. A Shad na něco kápl. To budete mrkat. Hlídka poblíž Kapitolu zastavila postaršího cizince, který se tam v úterý v poledne procházel. Německý pas na jméno E. Hodler. Platné vízum. Dobře oblečený, s kufříkem, ve kterém měl noviny a oběd. Silný přízvuk. Prý se šel nadýchat čerstvého vzduchu. Vypadal neškodně, a tak ho pustili. Říká vám to něco?“

Swamp měl najednou sucho v ústech. Krucinál. Ten člověk neměl vůbec spadeno na společné zasedání. Jeho cílem byla inaugurace.

A neměli na to měsíc. Měli na to necelých čtyřiadvacet hodin. Do prdele, pomyslel si, tomuhle Hallory a spol. nikdy neuvěří.

„Jste tam ještě?“ houkl Jake.

„Mám srdce až v krku,“ ozval se Swamp. „Tohleto je informace pro Tajnou službu.“

„Ehm, ehm.“

„No jo, já vím,“ pochopil Swamp. „Můžete se, hoši, nějak uvolnit?“

„Už jsem to zkoušel, ale dostal jsem přes prsty. Prokecl jsem se totiž šéfovi, co se vám, stalo, a tak…“

„A tak když to nestačilo pro Tajnou službu, nestačilo to ani na vaši propustku.“

„No, spíš se šéf bál, aby se mu nestalo totéž co vám. Takže jsme tu zavřeni až do zítřka, dokud celý ten candrbál neskončí. A ještě i potom bude polovina oddělení vyslána na inaugurační oslavy.“

„Já to zkusím u svého nového šéfa v Agentuře. Zkusím, jestli by on nezavolal na Tajnou službu. Mají tam nasazeno spoustu lidí.“

„Víte určitě, že s vámi zase nevyrazí dveře?“

„Nevím,“ prohlásil Swamp. „Zejména když zjistí zdroj. Ale považuju to za svou povinnost.“

„Povinnost?“ zařval Jake. „Když s vámi ti lidi tak vyjebali? Tak jim aspoň zatelefonujte, aby nedostali chuť nakopat vám přímo do hadrů a zašpérovat vás někam do cvokhauzu, než celá ta paráda skončí.“

„Dobrý nápad,“ přisvědčil Swamp, „i když to by asi neudělali.“

„To jste neviděl toho agenta, který nás přišel informovat. Jak ten prskal, když se o vás zmínil. Nechoďte těm lidem dneska večer na oči. Ať si tam zavolá vaše nová vrchnost.“

Swamp kývl. „Sakra, Jakeu. Já vím, že celou dobu to byl takový domeček z karet, ale co když tu skutečně je parchant, který má za lubem pořádnou všivárnu?“

„To by se pěkně zapotil, než by se dostal na Kapitol, to vám povím,“ podotkl Jake. „Federálové celou oblast uzavřeli, takže tudy neproklouzne ani myš. Městští poldové jsou prostřední bariérou. A k budově se nedostane ani nikdo z nás.“

„Co kdyby měl nálož na automobilu? Ve stylu Hisballahu?“

„Kdepak. Není tam jediné auto. Každou hodinu prohlížejí budovu kvůli výbušninám. Tam se prostě nedostanete.“

„Pokud ta bomba tam už není. Někde hluboko. V tunelech kongresové podzemní dráhy nebo…“

„Hele, všechno už dávno prověřili,“ poznamenal Jake. „A taky to uzavřeli. Mimochodem, jaká bomba? Jaký magor? Copak nám někdo věří?“

„No jo, já vím, já vím. Už budu končit. Musím si ještě někam zavolat.“

Swamp potvrdil, že má číslo na Jakeův mobil, zavolal Bertiemu, narazil na známou zeď, zavěsil a čekal, až se mu ozve. Ale zpátky nezavolalBertie, nýbrž tentýž operátor a sdělil mu, že pan Walker je na konferenci a nesmí být rušen. „Máte nějakou zprávu?“ zeptal se.

Swamp se představil a řekl:“Musíte ho dát z té schůze vyvolat. Je to naléhavé. Skutečně naléhavé.“

„Vy jste poradce?“

„Ano.“

„Na to nemají poradci nárok, pane Morgane. Necháte zprávu?“

Swamp zaváhal a snažil se vymyslet nějakou narážku. „Řekněte mu… řekněte mu, ehm… Do prdele.“

„‚Do prdele‘?“

„Ne, to ne – řekněte mu, že si myslím, že ten mejdan nebude až za měsíc, ale tento pátek a že to půjdu omrknout. Teď.“

Chvíli bylo ticho a operátor zapisoval zprávu. „‚Že to omrknete teď.‘ Správně?“

„Jo, správně. On už bude vědět, co tím myslím. Aspoň doufám.“

„Dobře, mám to.“

„Může mě zastihnout na mobilu, který mi sám dal.“

Operátor, pro nějž evidentně nebyla šifrovaná zpráva žádným překvapením, potvrdil příjem a zavěsil. Swamp položil sluchátko s podivným pocitem ve vnitřnostech a povzdechl si. Jake měl pravdu. Kdyby se pokusil spojit dneska večer s Hallorym nebo dokonce s McNamarou, jeden z nich, případně oba, by dostali záchvat vzteku a poslali by za ním pár mládenců se svěrací kazajkou. Vytáhni z postele nějakého soudce. Vaše Ctihodnosti, reaktivovaný důchodce dychtící zůstat ve službě vám předkládá tuto šílenou historku o bombovém spiknutí. Prudí jak nádražní vrabec, ačkoli všechny jeho důkazy stojí na vodě a každý mu vtlouká do hlavy, že je to světluška. Vyrazili s ním dveře, ale to mu nestačí, a teď mu už definitivně křuplo v kokosu a tvrdí, že jeho fantom, německý nájemný vrah, vůbec nechce zaútočit na společné zasedání, nýbrž na samotnou inauguraci. Vystavte mi prosím zatykač.

Navíc ho napadlo, že vlastně ani neví, jestli ten Hodler tady vůbec je. Ale jak mu Bertie navrhl, měl by to jít zjistit. Až pak by měl bít na poplach a vyzkoušet své štěstí.

Vyhlédl z okna a pokoušel si představit síť nažhavených federálních agentů čenichajících kolem Kapitolu. I když pro Agenturu dělal hrdě poradce, každý agent Tajné služby by na takový úvod jenom obrátil oči v sloup. No to mrkám na drát, pane kolego. Vytáhl agenturní složku a probíral se jejími průkazy. Nikdy neviděl opravdový průkaz CIA. Udělal by něčím takovým na agenty Tajné služby náležitý dojem? Přesvědčilo by to některého z nich? Neměl by si to vzít s sebou? Kdyby ho nějaký místní polda zastavil, možná by mu to trochu pomohlo. Vtip je v tom, že jakmile nějaký agent Tajné služby zahlédne jeho jméno, s největší pravděpodobností ho s požehnáním pana Halloryho bez diskuze srazí ze schodů.

Do háje, neměl by se do toho plést. Měl by být dneska večer obyčejným občanem. Půjde to tam jenom očíhnout. Jestli se tam bydlí, jestli se tam svítí a tak dál. Pak se odtud vypaří. Kdyby se ho někdo ptal, tak jde jenom na procházku. Jsme snad ve svobodné zemi, ne? Alespoň to tak bývalo.

Pro každý případ si vzal s sebou nový mobil, i když patrně nedostatečně nabitý. Lepší než nic. Pak sešel k roveru. Měl by asi raději jet metrem, ale s autem si připadal méně zranitelný.

Telefon? Heismann se zamyslel. Jaký telefon? Pak mu to došlo – mobil z krabice. Ještě ho ani nezapnul. Nebyl čas. Jak je to možné? Jak může zvonit?

Vyběhl po schodech nahoru a vytáhl telefon, který dosud ležel zabalený vedle krabice s nářadím. Vzpomněl si na Mutaibovu instrukci, zmáčkl knoflík na mluvem, ale zůstal zticha. Přiložil mobil k uchu, ale nic neslyšel. Pak se podíval na osvětlený displej. Objevila se tam tři slova: VarováníNezvaní hosté.

Zmáčkl tlačítko na ukončení hovoru a na displeji zhaslo světlo. Telefon zase nejspíš upadl do dřímoty. Položil ho na stoleček v rohu místnosti. Pak si vzpomněl na Mutaibova slova, že má ta věc sebedestrukční schopnost. Ale k tomu mělo dojít až po půlnočním telefonátu. A co se to ksakru děje teď? Přemístil telefon na jeden kus z hromady úlomků. Po roztavení to alespoň nic nepoškodí.

Nezvaní hosté. Když už sem Mutaib posílal varování, pak tím jistě myslel, že má někdo namířeno do tohoto domu. Jistě ho nechtěl varovat před vlastními lidmi, kteří strkají do palivových nádrží smrtonosné dárečky. Uvědomil si, že v celém domě svítí, a tak pozhasínal všechna světla až na lampičku v kuchyni. Zašel do ložnice a vzal si pistoli a baterku. Ale ne, žádné zbraně. Alespoň ne dnes večer, kdy se to všude kolem hemží agenty. Taser, to je to pravé. Vytáhl přístroj ze skříně, svlékl si kabát a navlékl napájecí zdroj. Překontroloval všechny spoje a zase si natáhl kabát. Nasadil si námořnickou pletenou čepici a zamířil k zadnímu vchodu. Pokud sem míří policie nebo agenti, pak se nesmí nechat zaskočit uvnitř domu. Porozhlédne se kolem, schová se venku ve tmě a uvidí, co se stane.

O čtyřicet minut později kráčel Swamp z parkoviště u stanice metra Capitol South přes veřejné prostranství do mlhavé, ale na leden překvapivě mrazivé noci. Zastavili ho dva uniformovaní policejní důstojníci a legitimovali ho. Předložil jim svůj západovirginský řidičský průkaz, prohlásil, že jde na návštěvu k příteli a udal adresu svého washingtonského bydliště. Policajti ho pustili a připomněli mu, že poslední vlak virginským směrem projíždí touto stanicí o půl dvanácté. Očividně předpokládali, že pojede metrem. Zamířil na východ k D Street v naději, že nenarazí na bezpečnostní kordon kolem Kapitolu a jeho areálu. Dnes v noci příliš nestál o to, aby tady na ulici narazil na Halloryho lidi. Měl na sobě vlněné kalhoty, košili s dlouhým rukávem a tmavou vlněnou parku. V jedné kapse bundy měl služební zbraň a v druhé malou baterku a osobní mobil nastavený na tichý chod. Rozvažoval, jestli má nebo nemá nechat průkazy Agentury v bytě, a nakonec usoudil, že kdyby ho přece jen dostali, nechtěl by Agenturu do svých problémů zatáhnout, protože mu Bertie vlastně nic takového nenařídil. Každopádně to znělo dobře.

Kdysi dávno, když přijel poprvé do Washingtonu, najal si tady v okolí dům, takže se zhruba vyznal v jeho místopisu, skrytých uličkách a dvojitých garážích. Chtěl si prohlédnout dům z ulice a pak vklouznout do zadní uličky a prohlédnout si dům z druhé strany. Pokud zjistí, že tam někdo bydlí, vrátí se a zavolá Cullenovi. Kdyby se mu nepodařilo městskou policii přesvědčit, zavolá znovu Bertiemu. A kdyby ani tam neuspěl, obrátí se na úřad Halloryho. Ne, v žádném případě. Nechal by to na Bertiem. Ať si s tím poradí sám.

Soudil, že s městskou policií bude podstatně rozumnější řeč než s federály. Než aby riskoval další nepříjemné střetnutí s Hallorym a jeho lidmi, obrátí se na místní mordpartu, která prahne po chlapovi z osobních důvodů, aby mu ho pomohla strčit ještě dnes večer za mříže. Den po inauguraci celou záležitost rozřeší. Pokud byl Swampův poslední logický skok správný, pak zabrání teroristickému útoku během inaugurace. A pokud se celou dobu mýlil, pak bude pan Hodler hned poté, co přesvědčí městskou mordaprtu, že neměl nic společného s vraždou Cata Ballarda ani útokem na Connie Wallovou, volný jako pták. Z obou míst činu mají pár vlasů a vláken, takže budou-li tam nějaké konkrétní důkazy, pak je najdou. Nebo ho v nejhorším můžou deportovat na základě antiteroristického nařízení, což problém vyřeší stejně. A pokud jde o saúdské peníze, pak i s tím si na vnitřní bezpečnosti budou vědět rady.

Jednu věc v úmyslu neměl, a to vloupat se dovnitř. Bleskově to omrkne, zepředu i zezadu, zjistí, zda je dům obydlený, nahodí zpátečku a přivolá kavalerii.

Heismann přelezl dřevěnou ohradu, která oddělovala jeho část zadní verandy od sousedčiny. Proplížil se kolem nízkého plotu na její stranu garáže. Má-li stejné zvyky jako on, pak zamyká vrata do uličky, ale ne dveře na dvůr, a ty také zamčeny nebyly. Její garáž se od jeho vůbec nelišila, jenom měla kolem stěn naskládáno mnohem víc kartonových krabic. Dnes večer odjela japonským autíčkem, takže tam měla místo jak na auto, tak na haraburdí. Z její části garáže viděl okénkem ve dveřích vedoucích do dvora zadní část svého domu, ale do uličky výhled neměl. Ledaže…

Přešel k vratům do garáže, zvedl vnitřní závoru a co nejtišeji je nadzvedl. Dovnitř se vlilo světlo z uličky. Příliš mnoho světla a navíc v tomto sousedství by si nikdo nedovolil nechat v noci dveře garáže pootevřené. Každé policejní auto, projíždějící kolem, by to začalo vyšetřovat. Pak dostal nápad: mohl by vrata spustit, ale u země nechat škvírku. A pak v její polovině garáže přestavět krabice a vytvořit z nich úkryt. Dům by mohl sledovat oknem, a kdyby něco zaslechl v uličce, mohl se schovat za krabice a počkat si, až by čmuchal vyčenichal nedovřená vrata do garáže.

Ano. To by šlo. Znovu velmi pomalu a s co možno nejmenším rachotem spustil vrata a začal stavět skrýš. V podvědomí mu tepaly otázky, co je to za nezvanou návštěvu a jak je možné, že o tom Mutaib ví? Měl tísnivý pocit, že mu tady něco uniklo.

Když Swamp dorazil do míst, kde měl dům stát, zvolnil. Sledoval čísla domů a přešel na opačnou stranu ulice. Ve většině domů se svítilo a všechny měly v oknech na úrovni ulice stažené rolety. Auta tu za sebou parkovala tak těsně, že by rád viděl, jak některá z nich budou vyjíždět. Silnice i chodníky zely prázdnotou. Vzhledem k mlze a mrazivému počasí se ani příliš nedivil, ale na druhé straně měl trochu obavy, že si ho na prázdné ulici každý všimne.

Když došel k hledanému domu, zastavil se a sehnul se, aby si zavázal tkaničky. Byl to dvojdomek a jediné světlo, které z něj vycházelo, bylo z vertikálních oken po stranách vchodových dveří. Zdálo se, že dům prodělal nedávno renovaci, průčelí bylo nově nalíčené a pečlivě upravené. Nikde neviděl ani stopu po suburbanu, ale tyto domy mívaly v postranní uličce garáž. Šel dál, minul uličku uprostřed bloku po své pravici a zahnul doleva, přešel ulici a ušel půl bloku k zadní cestě. Než na ni vstoupil, rozhlédl se kolem, aby zjistil, jestli na něj někdo neciví, ale nikdo tu široko daleko nebyl. V domech očividně probíhal každodenní všední život. Ve vedlejším bloku se rozštěkal pes a zdálky slyšel hukot dopravy na širokých reprezentativních bulvárech za Kapitolem, jehož horní osvětlená kupole zářila do daleka.

Úzká ulička se spádem na odtok dešťové vody byla dostatečně široká pro popelářský vůz, což dokazovaly velké plastové kontejnery lemující po celé její délce soukromé dřevěné ploty. Téměř celou uličku osvětlovala jediná lampa na telefonním stožáru stojícím uprostřed. Tam na ni také navazovala spojka ve tvaru T vedoucí na hlavní ulici.

Swamp zahnul do uličky a zvolna kráčel na druhý konec, počítal domy, dokud nepostřehl, že čísla domů jsou napsána na kontejnerech. Když došel na místo, přešel na druhou stranu, aby se mohl podívat přes plot. Zadní část domu byla temná vyjma jediného světýlka na jedné straně domu, patrně v kuchyni. Zadní krytá veranda byla rozdělena přepážkou a stejným způsobem i dvorek. Garáž se zdála na suburbana příliš malá, ale přesto se do ní zaprášenými okénky na vratech snažil nahlédnout. Přísahat by na to sice nemohl, ale měl pocit, že tam žádné auto nestojí.

Ustoupil od vrat a zkoumal okna okolních domů. Jestliže ho někdo odtud sleduje, pak zakrátko zabočí do uličky policejní auto. Slíbil si, že další kroky nepodnikne, navíc stejně nevěděl, jak by měly vypadat. Napadlo ho hodit kámen do okna a sledovat, jestli se uvnitř rozsvítí, ale pak dostal lepší nápad. Jak se může člověk přesvědčit, jestli tu někdo bydlí? Nadzvedl víko od popelnice, ale ta byla prázdná. Zaklepat na dveře? Mihnout jim před očima svým důchodcovským průkazem, vyrukovat s nějakou báchorkou a pak prásknout do bot? Raději ne. A kromě toho, kdyby ten člověk byl tím, za koho ho považoval, mohl do nich prásknout také. Stál tam, studený noční vzduch mu začal zalézat pod kabát a najednou si všiml, že vrata na druhé straně garáže nedoléhají až k zemi. Co kdyby je zkusil malinko nadzvednout a pak – co pak? Jiný dvůr, jiný dům. Ale přece jen, kdyby se dostal k oknu na zadní straně domu…

Vložil ruce do škvíry, zatáhl nahoru a vrata se pomalu zvedala. Nadzvedl je devadesát centimetrů nad zem, což jistě stačilo k tomu, aby se pod nimi protáhl, ale pak se zarazil. Neměl ani zatykač, ani jiné pověření. Jenomže musel přece vědět, jestli v tom domě někdo bydlí. V tu chvíli spatřil koutkem oka, jak se příčnou ulicí pomalu šine policejní auto a v oknech aut zaparkovaných u vjezdu do uličky spatřil odraz brzdových světel. Achich ouvej, pomyslel si. Klekl si, překulil se pod dveřmi a pak je stáhl k zemi. No jasně! Potkávací světla nahlédla dovnitř a pak slyšel pneumatiky policejního vozu pochrupkávat uličkou. Vstal a přitiskl se ke zdi.

Policejní auto zastavilo před garáží a Swamp slyšel otevírám dveří. Kroky mířily ke garážovým vratům na protější straně a pak jimi někdo zalomcoval za držadlo. Rychle se celou vahou postavil na vnitřní část držadla právě ve chvíli, kdy se policista venku sehnul a snažil se je nadzvednout. Když zasvítil dovnitř oknem baterkou, Swamp se sklonil. Garáž byla prázdná vyjma haldy krabic naskládaných v rohu. Zaslechl, jak policista říká něco svému partnerovi, a další kroky. Pak se dveře auta zavřely a policejní vůz se pomalu rozjel uličkou. Vydechl úlevou, otočil se a v matném svědě z ulice spatřil siluetu postavy. Stál před ním muž a v ruce držel jakousi dětskou pistolku. Než se zmohl na slovo, než se stačil podívat tomu člověku do obličeje, do těla mu narazilo elektrické kladivo a on padal do obrovské temné díry. Když se snažil postavit na nohy, přidalo se druhé kladivo a tentokrát ztratil vědomí.

Heismannovi trvalo dvacet minut, než vytáhl nezvaného hosta ze sousedčiny garáže do uličky, všechno pozamykal, odvlekl ho vlastní zadní brankou přes dvorek a nahoru po schodech do kuchyně. Na schodech mu už téměř docházely síly, protože chlap byl pořez a vážil nejméně sto deset kilo. V kuchyni si na chvíli odpočinul a zhluboka oddechoval. Prohlížel si obličej svého zajatce. Žádný zajíc – nejspíš hodně přes padesát – a škaredý jak noc. A takový habán, že musel vystřelit dvakrát. Pak si vzpomněl na Mutaibovu zmínku o tom, jak dostal do banky návštěvu z Tajné služby a městské policie. Prý obrovský opičák se spoustou otázek. Zavřel oči a soustředil se – něco mu unikalo. Pak mu to došlo: Už toho chlapa předtím viděl. Když tehdy sledoval dům Connie Wallové, aby zjistil, jestli přežila jeho jed. Ti dva federálové. Tohle byl jeden z nich.

Svázal muži ruce páskou. Pak jeho spojené ruce zvedl nahoru a za hlavou mu je omotal lepicí páskou, kterou dále vedl kolem jeho čela, pod bradou a přes oči. Položil ho na záda na kuchyňskou podlahu, kde vypadal jako člověk, který si zdříml na zádech s rukama za hlavou. Prohledal návštěvníkovy kapsy a našel tam baterku, mobil a pistoli. Zašmátral hlouběji a vytáhl náprsní tašku a klíče. Řidičský průkaz na jméno T. Lee Morgan, Západní Virginie. Tentýž stát, kde pobodal tu otravnou sestru. Pak našel legitimaci. Tajná služba Spojených států – ve výslužbě.

Co je to do háje za slovo? Ve slovníku si našel, že je to důchodce.

Posadil se na bobek. Věděl, čím se zabývá Tajná služba – ochranou prezidenta. Ve Washington Post tvrdili, že jí podléhá bezpečnostní kordon u zítřejší inaugurace. Proč ne. Ale důchodce? A s bouchačkou? To jsou v takové bryndě, že v předvečer převeliké události povolávají do ulic takové staré budky? Ne. Ne. Ne. Důchodce nedůchodce, tenhle člověk má něco společného s tou zdravotní sestrou a Mutaibem. Vyšetřovatel. A co tu vlastně hledá?

Vazoun se zavrtěl a zasténal. Vůbec nevypadal tak staře, i když měl vlasy hodně prokvetlé. Heismann si k němu přitáhl kuchyňskou židli a posadil se. Proč mu tenhle člověk, a ze všech lidí právě on, čenichá kolem zadních vrat a to prakticky pár minut poté, co obdržel od Mutaiba varování o nezvaných hostech? Obličejem si nebyl příliš jistý, ale rozhodně připomínal člověka, kterého onehdy viděl v parku. Stejné husté obočí, neforemný nos a hrubé rysy.

Složil obličej do dlaní a sledoval, jak se muž bolestně probouzí k vědomí. Pak si ještě jednou pročetl jeho řidičský průkaz a legitimaci Tajné služby. Na obou byla uvedena adresa Harpers Ferry, Západní Virginie. Tohle místo zahlédl na mapě cestou do Garrison Gap, kam sledoval tu sestru. Možná to nemá se zítřejší slávou nic společného. Možná to souvisí jenom s tím, co udělal v Západní Virginii. Možná ho místní policie nějak spojila s vraždou, upozornila Interpol a Mutaibovi evropští špioni začali bít na poplach. Ale proč ze všech večerů právě dnes? A telefonem, který neměl zatím fungovat.

Vazoun otevřel ústa, olízl si rty, zavrčel a snažil se vstát. Pokusil se kutálet, ale v tom mu bránily jeho lokty. Pak si klekl na kolena, ale v tu chvílí stál Heismann u něj, přiložil mu jeho vlastní zbraň k levému uchu, srazil ho k zemi, vystřelil do podlahy a poručil: „Nehýbat se.“ Muž okamžitě uposlechl. Heismann vstal a vrátil se na židli. Čekal, že muž třeba něco řekne, ale ten mlčel. Zhluboka dýchal, jako by sbíral sílu k nějakému činu. Heismann odkopl kulku na podlaze do kouta a zvažoval možnosti.

Jedna z nich byla vypařit se. Ihned. Celou misi ukončit. Měl svou půlku peněz a vzhledem k nové fyzické podobě se mohl vytratit podstatně rychleji, než si Mutaib dokázal představit. Mohl se stát ženou, vybrat si u sousedky nějaké šaty, vycházkovým krokem odejít ke své minidodávce a prostě odjet. Nechat Herr Morgana, důchodce, ležet na podlaze, možná jenom s dalším pohlazením od taseru. Ať se klidně vysvobodí. Ať najde nahoře minomet a spustí poplach. Ať se Amíci podívají, jak měli namále. A nechat nějaké důkazy, které by do toho zapletli Mutaiba s celým saúdským klanem, ještě něco kromě těch dopravních dokumentů.

Prohlížel si mužův telefon. Mohl by ho využít, zavolat přímo Mutaibovi, říct mu, že ten muž leží svázaný na podlaze v kuchyni, a zeptat se ho, co dál. Usmál se. Arab by určitě lezl po stropě, kdyby dostal přímý hovor a zejména odtud. Zejména z mobilu. Tohle byl Washington a tady nejspíš dokázali pomocí triangulace vyhmátnout jakýkoli mobil, zejména svůj vlastní. A v tuto noc všech nocí nepochybně naslouchali.

Podíval se na hodinky. Za chvíli bude deset. Čtrnáct hodin.

Možná dělal z komára velblouda. Možná Mutaib jenom chtěl varovat, že oblast kolem Kapitolu budou prošetřovat policajti všeho druhu. Zpráva zněla „nezvaní hosté“, tedy množné číslo, nikoliv jeden konkrétní nezvaný host. Mluvila pro to i skutečnost, že pro zvýšení počtu svých lidí v ulicích povolávali dokonce důchodce. Tento si všiml povytažených vrat od garáže a přišel je zkontrolovat. Jeho partneři byli v tom autě, které projelo uličkou, ale on je poslal pryč. A když ten policajt venku zkoušel vrata, nemohl přes hromady krabic pořádně vidět, co se stalo. Takže důchodce jim chtěl jenom předvést, že svou práci ještě umí. A pokud jim to nenahlásil? Všimli si vůbec něčeho? Ten starý prďola se možná jenom chtěl bez fanfár vytratit domů.

Opovržlivě si odfrkl. Takže oni dolovali i takovou rašelinu? I kdyby šlo o téhož muže, který byl v domě zdravotní sestry a kladl otázky v bance, skutečnost, že tam poslali důchodce, musela nutně znamenat, že s reálnou hrozbou nepočítali.

Nenechám se tím odradit, rozhodl se. Dotáhnu to do konce. Ukážu těm arogantním všivákům, jak vypadá skutečná hrozba. A přímo jim pod nosem.

Vstal a sebral penzistovy věci. Vezme si je s sebou. Na útěku se mu může jeho legitimace i řidičský průkaz hodit.

Důchodci. To mě omejvejte!

Swamp slyšel, jak chlap vstal a začal chodit kolem jakéhosi nábytku. Měl pocit, že leží na linoleu, takže to nejspíš byla kuchyně. Ležel na zádech s rukama svázanýma k sobě a pak nějak omotanýma tak, aby mu ležely za hlavou. Po jediném pokusu o pohyb měl pocit, jako by mu ve všech kloubech v jeho těle propukla akutní artritida. Bolely ho dokonce i plomby. To byl jistě taser. Měl ovázané oči, ale ne nos a ústa, za což byl vděčný – strašně nerad by se udusil. Pak ucítil, jak kolem jeho těla dosedají nohy židle za doprovodného rachocení kuchyňského nádobí, které bylo na ní navršené. Ani se nehnul a za odměnu se mu do ucha zase vryla hlaveň pistole. Ale ne, nebyla to pistole, bylo to cosi jiného. Něco plastového a hranatého. Pak zaslechl bzučení a cítil, jak mu po stranách hlavy vstávají vlasy. Taser.

„Zůstaň,“ zašeptal muž, jako by mluvil se psem.

Swamp mlčel. Nebylo o čem diskutovat. Měl na sobě posazenou židli plnou kuchyňského nádobí, což znamenalo, že každý jeho pohyb bude provázen rachotem, takže bylo jasné, že ten člověk myslel svůj příkaz skutečně vážně. V jedné věci neměl pochybnosti: Nemel žádný zájem o další dávku z taseru. Některé z jeho větších svalů byly ještě staženy v křeči a srdeční tep se mu dosud neustálil.

Zůstal tiše ležet a zoufale toužil, aby se nějak z té kaše dostal. Téměř slyšel Bertieho hlas: Pijánko, uklidni se. Alespoň ses přesvědčil, že je to opravdu darebák. A můžeš mi povědět, proč sis nezavolal o posily? Mobilem, který máš přímo v kapse?

Máme tu tedy chlapa s taserem. Policajti před domem Connie Wallové dostali také dávku z taseru. Zásadní otázkou bylo: Zbývají týdny nebo hodiny, než ten člověk provede svůj záměr?

Do háje, řekl si. Je to on. A je to inaugurace a ne projev před společným zasedáním. Takže si okamžitě musím vymyslet, jak z toho vybruslit.

Heismann odešel nahoru zkontrolovat mobil. Nezdálo se, že by se ve své mramorové postýlce roztavil. Zkontroloval, jestli tam nejsou nové zprávy, ale telefon byl temný. Ještě bylo brzy – kritickou chvílí byla půlnoc. Podíval se na hodinky. Za devadesát minut. Měl ještě něco na práci, včetně konečného ověření, že salvy z minometu proletí střešní dírou bez problémů. Vzal baterku a připevnil ji dovnitř hlavně na té straně, kde ve stropě rozšiřoval díru. Pak baterkou posvítil nahoru a hledal na omítce světelnou skvrnu. Žádná tam nebyla. Téměř viděl, jak se světelný paprsek zabodává do mlhy, která se převalovala venku. Určitě je to v bezpečné vzdálenosti. Dobře. Vytáhl baterku a vrátil se dolů, aby začal vynášet náboje do minometu. Mrkl se na vězně, který jako myška dosud ležel pod židlí a při letmém pohledu vypadal, že si trochu zdříml. Což by také mohlo brzy nastat, pomyslel si Heismann. Velmi brzy.

Každý náboj do minometu přišel se šesti balíčky výmetné výbušniny v průsvitných igelitových sáčcích asi tak velkých, jako když vám v rychlém občerstvení přibalí k jídlu sáček s kořením. Byly připevněny k válcovému směrovému stabilizátoru. Jakmile vytáhl všechny střely nahoru, vzal si opět kalkulačku a tentokrát do ní zanesl vzdálenost od cíle, elevační úhel jednonohé opory, teplotu vzduchu a barometrický tlak. Odpověď zněla dva, což znamenalo, že pouze dva, nikoli všech šest balíčků výmetné výbušniny, byly zapotřebí na uvedenou vzdálenost a pro dané podmínky střelby. Od všech nábojů až na dva odtrhal všechny žluté balíčky a ujistil se, že jsou umístěny na opačné straně než směrový stabilizátor. Zbývající zabalil do igelitového sáčku a ten uložil do batohu. Člověk nikdy neví, kdy se mu to může hodit. Pak si přepočítal palebný azimut a dostřel a zkontroloval fyzické nastavení hlavně k zeměpisnému severu. Všechno odpovídalo původním výpočtům, ale stále měl nepříjemný pocit, že na něco důležitého zapomněl.

Ustoupil dozadu a prohlížel si kompozici. Pak na to přišel: vodorovná poloha. Nezkontroloval vodorovnou polohu podlahy. Ale pak by patrně mimořádná zátěž vodorovnou polohu základny narušila. Hlasitě zaklel.

Z hromady tesařského náčiní vytáhl vodováhu a položil ji na základnu. Podlaha byla rovná ve směru od zadní uličky k hlavní třídě. Nikoli ve směru našíř. O polovinu bublinky. Zasakroval. Teď bude muset minomet posunout a celou tu otravnou záležitost provést znovu. Ty pitomče! Měl sis dát pozor. Chyba na půl bublinky mohla způsobit přelet cíle o několik set metrů. Tedy o délku jednoho z amíckých fotbalových hřišť. Měl chuť do něčeho bouchnout a najednou si vzpomněl na dědka svázaného dole na kuchyňské podlaze. Sejde dolů a s potěšením mu upraví vizáž.

Vizáž.

Najednou dostal tak ohromný nápad, až si musel na to sednout. Naskytla se mu báječná možnost, jak jednou a provždy vyřídit Mutaiba. Jestli to byl stejný člověk, který vyslýchal Mutaiba i tu sestru, mohl ho využít a přesvědčit ho, že za celý zločin může Mutaib. I jako důchodce jistě vyšetřoval požár na klinice a smrt sestry. Ano, ano, ano! Tohle bylomnohem lepší než původní plán. Vážně dokonalé. Nemělo to chybu!

Pak se pustil do řešení problému s vodorovnou polohou podlahy a přitom čekal na půlnoc a na Arabovo konečné rozhodnutí.

Jakmile Swamp zaslechl, že se muž nahoře pustil do práce, snažil se nějak dostat zpod židle s nastraženým nádobím. Vůbec nic neviděl a jen stěží mohl pod páskem mrkat, aby si navlhčil oči. Ruce mu byly k ničemu, začínaly mu dřevěnět a nedokázal pohnout hlavou, aniž by si tahal za oční víčka. Cítil, že všechny čtyři nohy židle jsou pevně zaklíněné o jeho tělo. Ale ležel na zádech. Kdyby se dokázal převrátit na bok, možná by se zúžil natolik, že by zpod židle vyklouzl. Pak snad přijde na to, jak se postavit na nohy. A vypořádat se s tím zatraceným páskem.

Překulení na bok bez pohnutí židlí mu trvalo patnáct minut, protože způsob, jakým měl ruce připevněné za hlavou, prakticky znemožňoval jakoukoli rotaci. Zkroucený na boku se snažil centimetr po centimetru vyklouzávat zpod noh židle, dokud je kolem sebe necítil. Pak narazil zřejmě na ledničku a dál už nemohl. Měl kolem nohou volný prostor?

V duchu si to snažil vybavit, ale než mu muž zavázal oči, příliš toho z kuchyně neviděl. Přestal naslouchat, ale muž stále cosi kutil v místnosti nad ním. Podle zvuků cosi těžkého přetahoval. Rozhodl se prohnout se v zádech, přetočit se doleva a získat pro své nohy přibližně půlmetrový prostor. Když usoudil, že se pohnul dostatečně daleko, narovnal záda, přestal se kroutit v bocích a zhluboka se nadechl. Zatím to šlo. Jeho věznitele nepřivolal ani cinkot lžičky.

Začal přitahovat kolena, aby si mohl stoupnout. Najednou měl pocit, že se botou čehosi dotkl, tak přestal a zkroutil se do takové polohy, až si byl zcela jist, že nohou nenarazí do židle. Pak přitáhl kolena k žaludku a otočil se tak, aby je dostal pod sebe. Ale teď mu v tom zase bránily ruce. Takhle to nepůjde.

Znovu přestal naslouchat, protože shora slyšel stále hluk. Ne, bude si muset na boku sednout, pak se překulit na kolena a – co s čelem? Věděl, že mu čas ubíhá. Musí si uvolnit ruce a oči, jinak je to k ničemu. S mimořádným vypětím se dostal do pozice, kdy mu zadek trčel do prostoru a trup měl v poloze, jako by se modlil k nějakému strašlivému božstvu. Pak cítil, jak ztrácí rovnováhu, přepadá na stranu a nakonec sebou žuchl na zem, přičemž se přímo trefil do druhé židle, o níž neměl ani tušení, plné rendlíků a pánví, které se zároveň s ním sborově a s rachotem rozprskly po podlaze.

Povzdechl si a zůstal tiše ležet. Tohle k ničemu nevede. Možná by se nakonec postavil, ale pořád by byl svázaný jako masová roláda a slepý jako kotě. Slyšel, jak muž schází po schodech a míří do kuchyně. Kroky se na chvíli zastavily. Otevřely se dveře a ucítil závan vzduchu ze suterénu. Pak se ozvalo hrozivé mumlání.

„Hele, nepouštěj do mě zase proud,“ prosil. „Já už budu hodný.“

„To si piš, že budeš,“ zašeptal muž a Swamp cítil, jak ho někam táhne a pak narazil hlavou o několik schodů vedoucích zřejmě do sklepa.

Muž nic neříkal a Swamp cítil jeho dech. Uvažoval, jestli by se měl snažit slézt se schodů, ale pak do něj znovu udeřilo elektrické kladivo, do obou holení dostal příšernou ránu a svaly na nohou se stáhly v tak prudkých křečích, že ztratil rovnováhu, přepadl dopředu a klouzal po schodech, přičemž na každý schod narazil rovnou několikrát. Dopadl na cosi, co mu připadlo jako hliněná podlaha, a potlučenou pravou tváří přistál na kamenné zdi. Přes mlhu křečovitých stahů v nohou a rozdrásaných nervů všechny utržené boule a modřiny téměř ani necítil.

Přestal přemýšlet, co dál, a jenom bezvládně ležel. Slyšel, jak se nad ním zavírají dveře, a zvuk přibližujících se kroků. Žádný další pokus po něm každopádně nikdo nevyžadoval. Téměř necítil, jak mu muž omotává pásku kolem kotníků, a vlastně mu to bylo v této chvíli naprosto jedno. Byl grogy a na dně.

Heismann zamkl dveře od sklepa a vrátil se nahoru. Do půlnoci chybělodvacet minut a on si přál být přímo u toho záhadného mobilu, toho, který se umí sám nastartovat. Minomet byl teď v dokonalé rovině, ale vzhledem k novému sklonu plošiny musel vypočítat jiný elevační úhel. Stále mu vrtaly hlavou nesrovnalosti u cílových souřadnic, ale respektoval skutečnost, že Mutaib měl přístup k nejpřesnějším údajům. A navíc má televizi, která mu s přesným zaměřením pomůže.

Měl by vypálit dvě salvy a pak na chvíli přestat. Pokud televize, která bude přenášet průběh inaugurace, ukáže přímé zásahy, odpálí dalších deset salv a dá se na útěk. Když se netrefí, seřídí minomet a pak vystřelí osm salv. Musí počítat s leteckým dohledem nad městem a pokud mají opravdu radar, který dokáže sledovat dráhu pozpátku, pak hned po ukončení střelby se na tento dům pořítí F-15. Ale i kdyby se do cíle netrefil přesně, velké projektily nadělají stejně spoustu škody, vyletí nad západní sloupořadí plné lidí, v necelých třiceti metrech nad zemí explodují a pokropí exteriér budovy stovkami třiceticentimetrových ocelových kuželů. Úder bude drtivý; postihne všechny významné činitele odstupující vlády, nastupující vládu, Nejvyšší soud, přední osobnosti Kongresu, oba prezidenty i viceprezidenty. A to všechno zbraní známou od pozdního středověku. To se zase musí Arabům nechat, že celou tu nádheru pochopili okamžitě. Pro středověk mají Arabové, jak je všeobecně známo, velkou slabost.

Jedenáct čtyřicet pět. Zapnul telefon. Obrazovka se rozzářila, ale zůstala prázdná. Položil telefon na okenní parapet, posadil se a čekal. Bude muset vymyslet, jak toho vazouna přepravit před útokem ze sklepa nahoru. Jeho vězeň bude hrát nyní klíčovou úlohu svědka, musí tedy dát dědkovi možnost vypadnout odtud o trochu dřív, než všechno bude zcela v plamenech. A kdyby se Arabi rozhodli zrušit misi, pak všechno palivo nechá v nádrži a svého nezvaného hosta ve sklepě. Ať to vyřeší Mutaibova bomba. Co je jeden penzista? Pátravě se díval z okna, aby se ujistil, že po něm nikdo nepátrá, ale vzhledem k tomu, kolik je dnes večer v ulicích policajtů, začnou ho hledat nejdřív zítra ráno. To už bude příliš pozdě.

Na parapetu zatrylkoval telefon. Zvedl ho a četl zprávu: „Vykonat.“

Cítil, jak ho v žaludku zamrazilo. Má se to tedy stát. Užasle zakroutil hlavou. Mají vůbec nijakou představu, jaké by to mohlo mít následky? Vzpomněl si na černý humor, který koloval po arabském útoku z roku 2001 na Světové obchodní centrum. Otec bere synka na dolní Manhattan k památníku této události. Syn se ptá, co se tam stalo. Otec vysvětluje, že Arabové zaútočili na Světové obchodní centrum a zabili tři tisíce lidí. A syn se zeptá: „Tati? A co je to Arabové?“

Výtečně. Cítil, jak se najednou dno telefonu rozžhavilo, pustil tedy mobil na podlahu, kde se skutečně pomalu roztavil.

Nastal čas naposledy zkontrolovat podpůrnou konstrukci podlahy, zaskočit k palivové nádrži a připravit si šaty i vlastní tělo na útěk. Zhasl jedinou stolní lampu v ložnici a zadíval se ze zadního okna na vzdálenou a slavnostně osvětlenou kopuli Kapitolu. Až odtud viděl odrazy modrých přerušovaných světel skotačících po bílém mramorovém průčelí. Na ochranu je tam nejméně tisíc lidí, pomyslel si. Přemýšlel, jak se jim asi dnes v noci bude spát. Pravděpodobně se neustále přehrabují ve všech skříních na chodbách a nakukují pod auta, jestli tam není bomba.

Přemýšlel, jestli se on dneska vyspí. Ale proč ne? Byl připraven. Alles ist in Ordnung.

12

Swampsebou při probuzení škubl, protože zaslechl zvuk bzučícího taseru. Částečně ležel na boku na studené podlaze, s rukama stále za hlavou. Ramena ani necítil, zato záda a boky ho bolely do té míry, že se téměř nemohl pohnout. Nevěděl, kolik je hodin, ani jak dlouho ve sklepě na podlaze leží. Matně si vybavoval, že se ten člověk sem včera v noci ještě vrátil a zabýval se něčím, co vyvolalo zápach nafty, kterou dosud cítil. Teď mu dělal něco s nohama a najednou je měl volné. Pořádně ho kopni, nabádal ho mozek, ale jeho nožní svaly se té myšlence vysmály. Daleko víc než po nějakém překvapivém útoku toužily po tom, aby sev nich zase rozproudila krev. Do nohou ho začaly bodat tisíce jehel a špendlíků.

„Vstaň,“ zavelel muž. Swampovi se zdálo, že se snaží změnit hlas, protože místo „vstaň“ řekl spíš „vstoň“.

„Nemůžu se hýbat,“ odpověděl Swamp a snažil se zvednout kolena.

„Vstaň,“ nařídil mu znovu muž za hlavou a svůj příkaz zdůraznil bzučením taseru. Když vstát, tak vstát, řekl si Swamp.

Celou minutu se kroutil, prohýbal a hekal a jeho tělo mu vypovídalo poslušnost. To je daň za výšku, pomyslel si. Musí se narovnat strašná spousta svalů. Převalil se na bok, pak se zvedl na kolena a po zdi se vysoukal do přijatelně vertikální polohy, i když s rukama trčícíma nad hlavou nedokázal udržet rovnováhu. Muž s taserem se opět přiblížil a hodil mu cosi kolem krku. Jakýsi provaz, nebo co. Přes pásku viděl matné světlo, ale nic víc. Na chvíli se opřel o zeď, ale provaz se napnul a musel jít za ním, nebo se svalit. Stát zpříma bylo pro něj velmi namáhavé, a tak šel tam, kam ho táhl provaz.

„Schody,“ řekl muž poté, co Swamp udělal čtyři bolestivé kroky. Nahmatal je pravou nohou a postavil se na první schod. Provaz ho opět zatahal, a tak šel nahoru, celou cestu se šoural u stěny, aby nespadl z druhéstrany schodů dolů. Nevěděl, jestli je tam zábradlí, a nehodlal to tímto způsobem zjišťovat. Snažil se podrobně si celou cestu, kdy kráčel za mužem, zapamatovat; vyšli nahoru a zahnuli doleva a ještě jednou doleva. Chodba? Do něčeho narazil hlavou, odskočil a bokem se sesunul po čemsi, co vypadalo na omítnutou zeď.

„Nahoru,“ zavelel tentokrát netrpělivě muž. Svůj rozkaz zdůraznil odporným trhnutím provazu. Swamp se začal zvedat stejným způsobem jako předtím za bouřlivých protestů rukou a ramen, kterých se pokoušel využít k udržení rovnováhy. Znovu se zvedl, vydal se na nucený pochod, šel chodbou a pak doprava a nahoru po schodech. Přes pásku prosvítalo světlo, a tak věděl, že musí být ráno. Tentokrát přítomnost zábradlí cítil, a tak stoupal po schodech s větší jistotou. Nad schody zahnul muž doprava a protáhl Swampa dveřmi, které mu po obou stranách odřely roztažené lokty. S návratem síly a pružnosti začal uvažovat o možnosti útěku, ale muž mu nařídil, aby se posadil a přistrčil ho zády ke zdi. Poslušně se sesunul dolů, vděčný za pomoc, kterou jeho rukám i ramenům poskytla zeď. Tady v prvním patře bylo mnohem chladněji a Swampovi se zdálo, že slyší, jak se venku pohybují větve stromů, a do místnosti jako by proudil venkovní vzduch. Nohy a chodidla měl volné, teď se ještě potřeboval zbavit té pásky kolem očí.

Muž mu nechal provaz kolem krku, vyšel z místnosti a v minutě se vrátil. Došel k sedícímu Swampovi, šlápl mu na kolena a donutil ho natáhnout nohy na zem. U ucha Swampovi zabzučel starý známý taser a donutil ho sedět bez hnutí, zatímco mu muž znovu omotával nohy. Skvělá příležitost na chvat karate, kdyby si ovšem na nějaký vzpomněl. Pak se muž přesunul k Swampovu pravému boku a bzučení zesílilo. Ucítil na tváři ocel a ostrý hrot nože pohybujícího se pod pružným páskem, který měl přes oči. Strnul v obavách, aby jeho vězniteli neuklouzla ruka, a muž začal odřezávat pásku. Pak strčil prsty pod oba konce a Swamp pevně zavřel oči, protože věděl, co bude následovat. Jediným náhlým škubnutím strhl muž Swampovi pásku z očí a ten zasyčel bolestí, protože s páskou se zároveň pokoušela odejít i jeho oční víčka. Snažil se otevřít oči, ale na víčkách mu zůstalo tolik lepidla, že je nedokázal od sebe odtrhnout. Se zařinčením odhodil muž nůž na podlahu a snažil se mu otevřít pravé oko prsty. Pod náhlým přívalem denního světla se Swampovo oko prudce rozmrkalo, čímž se otevřelo i to druhé, a obě se pak zalila bezděčně slzami, takže chvíli neviděl vůbec nic.

Muž vstal, poodstoupil a čekal, až si Swampovy oči zvyknou. Ten ještě několikrát zamrkal a pak se podíval nahoru. Když se mu obraz zaostřil, užasl.

„Vy!“ vykřikl při pohledu na tmavé oči a orlí nos emíra Mutaiba abd Allaha, vrchního ředitele Royal Kingdom Bank.

„Nazdar, kamaráde,“ pozdravil Arab. „Jestlipak si na mě vzpomínáš?“

Než se Swamp zmohl na slovo, Arab se napřímil a odešel. Já se picnu! pomyslel si Swamp. Tak tohle má být proslulý Erich Hodler? Zatímco se snažil přivyknout této představě, spatřil uprostřed místnosti obří minomet, připravený ke střelbě. Vzhlédl nahoru a uviděl střešní okno, napravo o kus rozšířené do střechy. Podíval se z okna nalevo a spatřil kupoli Kapitolu zalitou poledním sluncem.

Hajzl prašivěj! Může ten krám dostřelit na Kapitol? Kolem minometu bylo poskládáno deset nábojů, které vypadaly jako olivově zelené démonické jikry schoulené kolem matky. Podíval se znovu do okna. Byl to obrovský minomet, úplně jiný, než jaké jim předváděli na školení agentů. A tamty potvůrky měly dostřel jednoho a půl kilometru, takže co asi dokáže taková obrovská bestie? A najednou to měl. Za minometem stála malá televize, která přenášela průběh inaugurace. Deset dávek správně namířených a vypálených v pravé poledne, hlavice s tříštivou náplní a mají celou vládu. Oprava: starou i novou vládu. Vzpomněl si na záběry z předchozích inaugurací, a pokud si dobře vzpomínal, na všech kápi tolských schodech byli lidé namačkáni jako sardinky. To by mohl být pozoruhodný masakr. Pak se muž vrátil s páskou na oči. Swamp se pokusil vrhnout vpřed, něco prostě udělat, ale s nulovým výsledkem, protože Arab popadl za provaz, prudce jím škubl a povalil Swampa na bok, kde narazil hlavou do jednoho z mramorových kusů, které se tu povalovaly po celé místnosti. Snažil se neztratit vědomí, ale bylo to nesmírně obtížné. Oč snazší bylo poddat se vábivé rudé mlze.

Heismann zkontroloval svému zajatci pulz a zjistil, že je silný. Nechtěl ho takhle odrovnat, ale muž měl statnou postavu a trochu ho svým náhlým pohybem vyděsil. Teď už na jeho obličej každopádně nezapomene. S kapkou štěstí se mu podaří uniknout a pak celému světu oznámí, kdo byl v té místnosti s minometem. Není nad očitého svědka, zejména jeli to současně federální agent. Byť ve výslužbě. Mutaib byl mrtvý muž a on, Heismann, si alespoň ušetří cestu do banky.

Od důchodce rozpláclého na zemi odkopl nůž do bezpečné vzdálenosti a pak se ujistil, že má pevně svázané ruce. Konec provazu přivázal k radiátoru a utáhl smyčku. Půjde se věnovat své proměně a po návratu uvolní pouta natolik, aby se dědula dokázal bezprostředně po útoku rozvázat. A také mu velkoryse poskytne možnost detailního pohledu z první řady. Umožní mu uniknout. A kdyby se mu to nepovedlo, taky dobře, pomyslel si s pokrčením ramen. Bylo by fajn, kdyby se mu celou věc podařilo shodit na Mutaiba, ale nebyla to klíčová podmínka jeho vlastního útěku ani úspěšného útoku. Ale stejně…

Podíval se na hodinky. Za deset minut půl dvanácté. Televizní kamera zabírala dav na kapitolských schodech a co chvíli prodlela několik vteřin na obličeji nějakého významného činitele. Nejvyšší čas převtělit se do své sousedky. Vytáhl opatrně záclony, aby ho nebylo zvenku vidět, a pozorně se zadíval na ulici. Parkovalo v ní víc aut než obvykle, protože většina lidí dnes nešla do práce a zůstala doma. Podle ranních zpráv se ve velké části této země, stejně jako v hlavním městě, nepracovalo, což platilo také pro úřady státní správy, banky a všechny velké supermarkety.

Nezdálo se, že by venku číhali Mutaibovi ostřelovači, což ovšem nemuselo znamenat, že tu nemají v okolí pronajatý druhý dům. Dokázal si představit teleskopické hledí zaměřené na přední a pro každý případ nejspíš i zadní vchod. To sebou budou muset sakramentsky hodit. Škvírou v zácloně viděl, jak se ulicí pomalu šine policejní vůz, a jak policisté kontrolují zaparkované automobily a průčelí domů. Mutaibovi lidé budou čekat na výbuch bomby ve sklepě, a pouze kdyby k němu nedošlo – a ono skutečně nedojde –, začnou vystrkovat dlouhé hlavně z oken.

Jenomže případní Mutaibovi vrahové neuvidí to, co očekávají. Místo aby z okna nebo dveří vyklouzl Jägera Heismann, spatří počínající požár a z vedlejšího vchodu se vyřítí polonahá a hystericky ječící ženská, která se přežene přes silnici a vběhne do postranní uličky.

Podíval se ještě jednou na dědka, ale ten se ještě neprobral. Pak odešel z místnosti a prolezl dírou ve zdi mezi domky. V komoře odsunul krabice a vstoupil do sousedčiny koupelny, kde už měl na polici připravený make-up, šaty, paruku a prsní pumpu. Podíval se znovu na hodinky. Zbývalo mu třicet sedm minut. Svlékl si všechno, co měl na sobě, posadil se nahý na židli, kterou si přistavil k polici, a pustil se do díla.

Connie se trochu na nemocničním lůžku povytáhla, protože se chtěla dívat na inauguraci. Ztlumila zvuk, jelikož jí neobratné komentátorovy pokusy vyplnit čas před začátkem ceremonie lezly na nervy. Sestra z pečovatelské služby tu už byla, a když jí splnila několik přání, zase odešla. Podívala se jí na ránu, vyměnila obvazy a upravila nastavení analgetické pumpy. Upozornila Connie, že jí začíná vysazovat léky proti bolesti a že si sama musí určit, kolik toho vydrží. Connie měla při ruce schéma a příslušné nástroje pro měření životně důležitých funkcí, dále vodu, jídlo, knihy, ovládač na televizi a telefon.

Nebýt školenou sestrou, nebylo by to asi možné. Jenomže ona byla a podle vlastního názoru to tu pro ni bylo ze zdravotního hlediska mnohem bezpečnější, než v jakékoli nemocnici. Pokoušela se spojit s Jakém, ale spojovatel na velitelství jí vysvětlil, že dnes jsou všichni venku a zabezpečují inauguraci. Nechat mu zprávu na hlasové schránce odmítla, protože si nebyla jistá, kdo všechno k ní může mít přístup. Děsila se všeho papírování a právnických dokumentů, kterými se bude muset v souvislosti s Catovou smrtí i té bladensburské paní v Garrison Gap prokousat. Jake jí přislíbil, že jí s tím pomůže, ale ona se obávala, že na to bez právníka nebude stačit.

Nakonec spatřila dva prezidenty, nového i odstupujícího, jak se svými ženami vycházejí z dekorativních dveří Kapitolu a míří na pódium. Kamera najela v detailním záběru na oba muže a Connie napadlo, že vypadají trochu jinak, ale pak jí došlo, že to bude asi nalíčením, které ve studeném denním světle trochu mění jejich rysy. Oba měli na sobě volné svrchníky, jejichž objem zvyšovala neprůstřelná vesta. Conniein kabelový systém se dnes ráno odporoučel, takže chytala na anténu na střeše pouze tři hlavní stanice a navíc s daleko horším obrazem. Zapnula zvuk a opřená o polštáře sledovala pořad.

Swamp se probral s nesnesitelnou bolestí hlavy a pocitem naprostého děsu. Unaveně vyzkoušel svá pouta a zjistil, že je zase přivázaný a zcela imobilní. Přemýšlel o svých možnostech. Sebral by tolik síly, aby se převalil přes místnost a porazil ten zatracený minomet? Nebo ho aspoň trochu vychýlil, aby nezasáhl cíl? A kdepak je jeho žalářník? Pozorně naslouchal, ale slyšel pouze venku foukat vítr. Televize – neslyšel televizi? Měla předtím vypnutý zvuk? Měl ovšem pásku kolem uší, tím by se to dalo vysvětlit.

Pokoušel se pohnout – nijak zvlášť daleko, jenom boky a stehny o pár centimetrů. Na ruce svázané nahoře za hlavou si už téměř zvykal a i přes křeč krčních svalů zjistil, že za pomoci loktů může pohybovat horní polovinou těla po podlaze. Ale pak se mu napjal provaz kolem krku a on se začal dusit. Tak to bychom měli, pomyslel si, snažil se neuškrtit a vrátil se do původní pozice.

Nůž. Ten chlap odhodil poměrně nedaleko nůž. Slyšel, jak zazvonil o podlahu. Možná by se mu podařilo natočit horní polovinou těla a nohama nůž vyhledat, možná by ho dokázal kopnout ho k sobě a sevřít do prstů a – pak co? Hlava mu třeštila stále víc a měl pocit, že mu ve vlasech trochu teče krev. Kolik je asi hodin? přemýšlel. A co se stane s touto místností, až ten grázl začne pálit z minometu? Bude to strašný randál, i přes tu díru ve stropě a ve střeše. A nezbourá zpětný náraz podlahu? Zahlédl překližku, na níž stála spodní deska, ale ta pochopitelně několika salvám minometu s hlavní o průměru dvanácti a půl centimetrů neodolá. Uslyšel nějaký hluk a uvolnil se, aby se zdálo, že je ještě v bezvědomí. Ale pak ho zasáhl proud studené vody a on začal prskat a lapat po dechu.

Cítil, že se muž přesunul za něj, a zaslechl důvěrně známé bzučení.

V očekávání úderu se napjal a snažil se neskučet. Místo toho provedl ten člověk cosi s jeho provazem a pak ho za něj táhl po podlaze. Nemohl dělat nic jiného, než si pomáhat nohama nebo se bránit, a raději zvolil tu první možnost. Muž ho vláčel několik metrů a pak zase něco dělal s provazem. Nejspíš ho znovu někde přivázal, pomyslel si Swamp.

„Zůstaň,“ zavelel muž a letmo se dotkl taserem Swampova pravého ucha. Swamp znehybněl. Zaslechl, jak muž kopl do nože na podlaze, naštvaně zavrčel a vracel se pro něj. Cítil, že se zase blíží, a najednou měl volné nohy, protože nůž mu pásku kolem nohou přeřezal. Pak nůž opět spadl, tentokrát velmi blízko a muž se vrátil k jeho hlavě. Cítil, jak se mu o spánek opírá umělohmotný čumák taseru.

„Nůž,“ prohlásil muž s daleko slabším britským přízvukem než v bance. „Metr od tvých nohou. Jakmile minomet dostřílí, dům začne hořet.

Po střelbě si ho můžeš vzít. Ne předtím, nebo tě uspím tímhle“ – pro zdůraznění mu přitlačil taser na čelo – „ale tentokrát bych ho nastavil na nejvyšší výkon.“

Kurva, hrklo ve Swampovi, nač ho měl nastavený předtím? Když muž vstával, uslyšel Swamp jakýsi šustot, ale nemohl přijít na to, z čeho pocházel. Skutečně měl pocit, že cítí jakýsi parfém. Pak muž chodil po místnosti, přetahoval jakési nádoby a stěhoval těžké předměty. Swamp čekal a horečnatě přemýšlel o tom, jak by mu v tom mohl zabránit, ale muž mu k tomu neposkytl žádnou příležitost. Kde je do háje Bertie se svými lidmi? Vždyť věděli, kam šel. Nebo – co když se ta zpráva k němu vůbec nedostala?

A policajti. Kde je Jake se svými policajty? I oni měli tuhle adresu. Jake sem stoprocentně pošle někoho, aby se tu porozhlédl, zejména když už ví, že pravým cílem je nejspíš inaugurace. Ale pak mu došlo, proč tu nejsou. V této chvíli Jake, Shad a tisíce jejich kolegů krouží v modrých uniformách městem a nejspíš řídí dopravu.

Zacloumal pouty, ale pásek nepovolil. Poklesl na mysli. Žádná možnost, jak tuto věc zastavit, neexistovala. Alespoň to zkusil. Od onoho dne u Tidal Basin takovou bezmoc nepocítil.

Pak se minomet rozštěkal.

Při první salvě si Heismann strčil prsty do uší, ale zapomněl před zvukovým nárazem uhnout hlavou. Jeho prsty byly před dozvukem a hřmotem slabou ochranou. Částečně nárazem, částečně překvapením se překulil na záda. Vstal a znovu nabil, a tentokrát už uhnul stranou s rukama u uší, ale tahleta potvora vydávala při výstřelu z tlamy takový řev, že bezděčně zavřel pevně oči. Sáhl po třetím náboji, nastavil ho do správné polohy a přes kouřící se hlaveň se zahleděl na němou televizi. Nový prezident skládal právě přísahu svému úřadu. Předseda Nejvyššího soudu v taláru předčítal její slova a nový prezident je svědomitě opakoval, pak najednou zalilo celou obrazovku ostré světlo, kamera odletěla od centra svého zájmu, nekoordinovaně klouzala areálem a vysílala rozmazaný obraz několika desítek nohou. Pak další záblesk a další škubavě záběry z kamery. Počkal ještě několik vteřin, aby viděl, jestli se kamera trochu vzdálí a ukáže celou scénu, ale kameraman očividně upadl a nechal kameru svému osudu. Vypálil třetí salvu a skloněný a s rukama těsně přitisknutýma k uším ji sledoval co nejdál pohledem. Při třetím děsivém výbuchu se utrhl velký kus stropu a kolem pršela omítka, dráty a laťky.

Zamžoural přes horký dým, nahmatal čtvrtý náboj a snažil se zahlédnout něco v televizi, ale bránila mu v tom příliš hustá prachová clona z omítky a kouř. Pak přece zahlédl obraz, v téhle chvíli už černobílý, a jiná kamera přejížděla přes kryté sloupořadí a snímala scénu naprostého chaosu. Další oslnivý pulz oslepujícího světla a tentokrát skutečně spatřil spršku doběla rozžhavených šrapnelů padajících na změť těl a porážejících kovové skládací židle, jako by byly z papíru.

To je vážně nářez. Salvy dopadaly přímo na cíl! Nabil na čtvrtou salvu a hned za ní na pátou. Teď už bylo v místnosti tolik kouře a prachu, že skoro nic neviděl, ale věděl přesně kam sahat, protože měl náboje uloženy v mramorové kolébce postavené do půlkruhu kolem minometu. Nabil šestý náboj a pak sedmý. Matně si uvědomoval, že se ke kouři přidal ještě oheň a že začíná mít vážné potíže s dýcháním. Jedním okem mrkl přes kouř na obrazovku a viděl na ní střídavě černobílý monitor a rozmazané škubavě záběry. Na obrazovce se objevil další bělostný záblesk; to se jedna střela trefila přímo do sloupořadí.

Rychle, dokonči to.

Po osmém výstřelu se poroučelo střešní okno i s rámem a zasypalo ho rozbitým sklem, ale on se tím od nabíjení a střílení nedal odradit. Vyletěla devátá salva následovaná desátou a závěrečnou. Poslední dvě už žádnou velkou škodu na stropě neudělaly. Podíval se nahoru a hned věděl proč: strop a velká část střechy se už dávno sesypaly, což vysvětlovalo hromadu sutě, v níž mu vězely nohy. Penzista vypadal v koutku jako sněhulák, ale snažil se vyprostit z pout. Prima.

Setřel si s tváře prach a sklo, zhluboka se nadechl a přebrodil se troskami na chodbu, kde z jednoho z kanystrů s benzinem odšrouboval uzávěr a vylil benzin na schodiště. Slyšel, jak se mu za zády plameny zakusují do ložnice. Dědek by měl hejbnout kostrou, pomyslel si.

Zalezl do díry mezi domy a vynořil se na druhé straně v komoře, kde se konečně mohl nadechnout čistého vzduchu. V patře sousedčina domu polil benzinem z druhého kanystru celou komoru a chodbu, přičemž dával velký pozor, aby se nepocákal sám. Poloprázdný kanystr prohodil dírou do horní chodby svého domu. Okamžitě ucítil a pak i uslyšel, jak ve sklepě vedlejšího domu bouchla bomba a silný dvojnásobný výbuch otřásl i stěnami sousedčina domu. Ale plášť budovy vydržel. Dobrá práce. Spokojeně se zasmál.

Opět se nemýlil: takhle něžně dává Mutaib košem. Z celého srdce doufal, že se z toho důchodce dostane.

Sundal si ručník omotaný kolem hlavy, svlékl si sousedčin župan pokrytý prachem z omítky a pádil ze schodů. I když si hlavu zabalil do ručníku, utrpěl několik přiměřeně krvácejících řezných ran. Trochu krve si rozmazal po tvářích a po čele. Opatrně vyhlédl předními okny na domy na druhé straně ulice. Nebyla tam žádná otevřená okna, zato lidé stáli ve dveřích a vyvalovali oči na jeho dům. Na horním patře s boucháním chytl benzin. K dvojdomku se tryskem přiřítilo policejní auto. Ještě než zastavilo, vyskočil z místa spolujezdce policista s tasenou zbraní, vytřeštěnýma očima a zděšeným výrazem v obličeji.

Teď. Kupředu!

Převrátil třetí kanystr s benzinem na koberec v obývacím pokoji, upravil si na hlavě sousedčinu pocuchanou černou paruku, ujistil se, že má genitálie pevně zastrčeny do váčku ve slabinách, a hmátl po dveřích. Vyřítil se na přední schody a skvěle napodobeným ženským hlasem hystericky ječel. Od pasu nahoru nahý, s prsy bimbajícími do stran, škobrtal ze schodů dolů. Měl na sobě bílou spodničku, bílé nylonové kalhotky, na jedné noze béžovou podkolenku a ploché kožené pantofle, které si přilepil páskou ke spodní straně chodidel. Krví si na obličeji šikovně upadal celé nalíčení. Za hlasitého jekotu a výkřiků, že v druhém domě nahoře je nějaký muž a že tam všude hoří, proletěl přímo kolem zkoprnělého policisty. Policista za volantem začal otevírat dveře, ale pak ztuhl s očima upřenýma na nahé a houpající se prsy. Heismann uhnul před otevřenou náručí prvního policisty a za nepřetržitého vřeštění sprintoval přes silnici k zadní uličce. Uháněl jako splašený.

Slyšel svištění pneumatik druhého a třetího policejního auta, která dorazila do ulice za jeho zády ve chvíli, kdy v domě došlo k dalšímu hlasitému výbuchu. Na ulici dopadlo pár hořících trosek a všichni policisté se sborem rozplácli za svými auty. To už měl za sebou spojovací střední uličku a zahýbal doleva na zadní cestu. Uběhl dalších sto metrů k velké zelené popelnici, u níž si schoval šaty. V podřepu, v rohu mezi nejbližším soukromým plotem a garáží, odkopl pantofle, strhl paruku a svlékl si spodničku. Vletěl do kalhot od obleku, natáhl na sebe bílou košili a odpovídající sako. Zapnul si pouze horní knoflík, uvázal si kravatu, natáhl černé ponožky a hnědé kožené mokasíny. To už slyšel první požární vůz s houkačkou. Z domu se ozvala další ohlušující exploze, po níž trosky létaly přes střechy až do této uličky a dopadly necelých sedm metrů od něj. Rychle se rozhlédl uličkou, ale nikdo za ním neběžel – zatím.

Čistý vzduch. Kupředu.

Vstal, narazil si na hlavu klobouk, natáhl nepromokavý plášť, popadl aktovku s důchodcovými dokumenty a přeměna byla hotová. Spodničkou si setřel z obličeje co nejvíc make-upu a krve a pak ji s trepkami zastrčil pod páchnoucí odpadkový pytel ve vedlejší popelnici. Ještě jednou se krátce rozhlédl a poklusem vyběhl po cestě k nejbližší vedlejší ulici a rukávem pláště si přitom neustále otíral obličej. Na ulici zvolnil, zahnul doprava a na východ a narůstající poprask nechal za zády. Trochu se hrbil, aby zamaskoval prsa.

Co nejklidněji prošel kolem dvou bloků a zamířil k zaparkované minidodávce. S očividným nezájmem o rozrušené lidi pobíhající kolem něj a snažící se zjistit, co se stalo, si snažil setřít z obličeje maximum makeupu a sazí. Přes rameno zahlédl, jak nad řadovými domky a stromy narůstá černý kouřový oblak a jak se k jeho ulici sjíždějí ze všech stran pohotovostní automobily. V dálce se ještě větší kouřový mrak vznášel nad areálem Kapitolu. Prosvištěly kolem něj dva ječící policejní vozy, ale policisté sedící uvnitř mu nevěnovali žádnou pozornost. Po ulici prostě kráčel bezejmenný úředníček s aktovkou. Takových tu dennodenně vídali spousty. Byl prostě neviditelný. A rozhodně nevypadal jako polonahá hysterka.

Za dalších pět minut už tuto oblast opouštěl. Kouřový mrak v jeho zpětném zrcátku se nezmenšoval, nýbrž narůstal. Už asi explodoval i třetí kanystr s benzinem. Upřímně doufal, že se ten páprda odtud dostal. Upéct se zaživa nepatří k nejpříjemnějším odchodům ze světa.

Než bylo vypáleno všech deset salv, Swamp téměř ohluchl. Neměl na ochranu uší nic jiného než pásku omotanou kolem hlavy a vzpažené ruce a výstřely z minometu s tak velikou hlavní s ním házely do stran jako autobus se psem, který mu vběhl pod kola. V polovině střelby na něj spadl velký kus stropu a tehdy si v zoufalé snaze někam se zavrtat strhl pásku omotanou kolem rukou a ramen. Stále ještě neviděl a snažil se uvolnit si pásku z očí, ale v tom se na něj začaly sypat úlomky ze stropu, a tak se schoulil do klubíčka a chránil si hlavu a obličej. Až po ukončení střelby si uvědomil, že má vlastně ruce volné. Pak ucítil oheň, překrytý silným zápachem benzinu.

Strhal si zbytek pásky, rozlepil si víčka a spatřil minomet s hlavní, z níž se dosud kouřilo, namířenou do obrovské stropní díry. Tu teď kolem dokola ohlodávaly plamínky. S námahou se vyškrábal z hromady sutin, které pokrývaly celou podlahu, zhluboka se nadechl a okamžitě si zahltil plíce hustým kouřem. V záchvatu kašle se zhroutil. Seděl na zemi a cítil, jak mu za hlavou na chodbě roste žhavý přetlak, a pak ucítil horký dech ohnivé koule valící se do místnosti a dírou ve stropě ven. Ohnivou kouli doprovázel vzdálený rachot a praskání a on pochopil, že je na čase se s tímto pohostinným domem rozloučit. Nechápal, proč oheň téměř neslyší, ale pak mu došlo, že ho výstřely z minometu prakticky ohlušily.

Lapaje po dechu se probíjel hromadami doutnajících krovních trámů a stropní sutě k oknu vedoucímu na ulici. Už bylo vytlučené, a tak vzhledem k nehlučnému horkému mraku černého kouře, který se mu valil kolem ramen a hlavy, vykoukl ven. Spatřil pod sebou střechu verandy. Sice titěrnou, ale pro něj velmi vítanou. Vystrčil hlavu z okna, ještě jednou se zhluboka nadechl čistého vzduchu, a hned ji zase zastrčil, protože mu u obličeje explodovala sprška úlomků z okenního parapetu. Praštil sebou na zem a okamžitě zase vyskočil, protože v místnosti se už nedalo prakticky dýchat. Vrávoral na druhou stranu okna, ale tam na okenním parapetu přistála další kulka a do obličeje mu vlétl cihlový prach.

Takže okno to být nemůže, pomyslel si a v předklonu se drápal zpátky přes všechny trosky, odkopával hořící dřevo a suť z cesty, klopýtl o podpěrnou nohu k hlavni minometu a zapadl do zadního okna, které bylo po střelbě také prázdné. Dírou ve střeše odcházela většina kouře, takže se tady mohl alespoň trochu nadechnout, aniž musel vystrkovat hlavu ven.

Kdo to po něm střílel? A proč vlastně? Policajti? Cítil, jak se mu podlaha pod nohama nadzvedla a po jakémsi výbuchu se začala propadat. Pach benzinu zesílil. Uviděl u nohou kus omítky velikosti talíře a ve chvíli, kdy oblak kouře exponenciálně narůstal a začal se valit z okna ven, se pro ni sklonil. Vzal omítku za okraj, vystrčil ji z okenního rámu a čekal. Doufal, že v kouři bude trochu připomínat obličej. Ale nikdo na ni nestřílel. Buď je neošálil, nebo tam nikdo nebyl. Uvědomil si, že stále zadržuje dech, a tak hodil omítku na zem a riskoval bleskové vyhlédnutí přes nízký parapet. Dlouhá plocha střechy na zadní verandě ho vábila, zejména když cítil, jak se pod ním opět propadá podlaha, a na některých místech uprostřed pokoje začaly plameny olizovat minomet. Propadající se podlaha mu opět pohrozila, že ho s sebou stáhne do požáru v přízemí.

Už nemám čas, pomyslel si. Vystrčil nohy z okna, překulil se přes břicho, škubl sebou, když mu plameny olízly obličej, a spustil se po nohou na kovovou střechu verandy. Doskočil tvrdě a matně si uvědomoval, že ulička je plná policistů a další vbíhají na zadní dvorek. Podařilo se mu zachytit za kovový výčnělek a neskutálet se přímo na zem, a pak se z praskliny ve stěně vyvalily plameny a zasyčely mu kolem horní strany rukou. Pustil se, sklouzl dolů a těžce dopadl na zem. Postavil se na nohy, zapotácel se dozadu a spadl rovnou do rukou dvou uniformovaných policistů. Ti ho srazili na zem, zavrtali mu hlavně různých pistolí do krku a do zad a s šíleným leskem v očích na něj bezhlesně vyřvávali, aby zůstal ležet.

Rozplácl se na zem, zavřel oči a byl v té chvíli vděčný za to, že je neslyší. Cítil, jak mu surově kroutí ruce za záda a spoutávají je, pak ho trhnutím postavili na nohy, husím pochodem vyvedli do uličky a hodili na zadní sedadlo policejního vozu. Když mu práskli před nosem dveřmi, propadl na okamžik panice, ale pak si uvědomil, že i uprostřed nepřátelských policistů a s želízky na rukou je pravděpodobněji ve větším bezpečí, než v několika předchozích hodinách. Očividně ho považovali za útočníka na jejich Kapitol.

Na okenní sklo se přitiskly obličeje nejspíš několika federálních agentů, za nimiž následovali další, a všichni mávali automatickými pistolemi a vysílali k němu stejně zuřivé pohledy jako předtím policisté, až jeden z nich vykulil oči, popadl jiného agenta za ruku, rozrušeně ukazoval na Swampa a brebentil něco, co Swamp vůbec neslyšel.

Stejně si to mohl domyslet: byl to patrně člověk z Tajné služby a poznal ho. Teď nastane opravdová mela.

Connie společně s miliony diváků celého světa rozechvěle sledovala, jak kamera očividně bez kameramana natáčí masakr v západním sloupořadí. Zvuk odešel bezprostředně po prvním záblesku červenobílého světla a poté se na třicet vteřin obnovil a naplnil jídelnu řevem umírajících a zraněných, které bylo vidět na okraji vychýleného obrazu. Pak obrazovka ztratila barvy i zvuk. V jedné chvíli se na kraji obrazu objevil černý čůrek, patrně krve, stékající po schodech. Během minuty se záběr rozšířil na všechny viditelné schody. Všude se valil kouř a v záběru pobíhaly rozmazané postavy. Bez zvuku to připomínalo nějaký hrůzostrašný dokumentární film z druhé světové války. Pak na chvíli naskočil barevný monoskop. Ten po chvíli zmizel a pokračovalo černobílé vysílání.

V záběru se ocitly dolní poloviny dvou policistů, kteří odtahovali z místa činu jakési tělo. Cestou upadla mrtvole pravá ruka a zůstala ležet uprostřed záběru. Tehdy se Connie začala poohlížet po dálkovém ovládání a prsty tápala po tlačítku.

Než ho stačila zmáčknout, ukázal se na obrazovce americký státní znak. Zase se vrátil zvuk. Klidný a zvučný hlas oznámil, že nastal stav mimořádné nouze. Všichni občané města Washingtonu se vyzývali, aby setrvali ve svých domovech a vyklidili ulice. Občané, kteří jsou v tuto chvíli v zaměstnání, se žádali, aby odešli domů a tam do dalšího oznámení setrvali. Potom na dolní straně začaly běžet titulky oznamující, že na všech dálnicích, hlavních komunikacích, mostech, letištích a v podzemní dráze byla zastavena doprava a že bude povolen pouze automobilový provoz ven z města.

Na obrazovce se objevil obličej pracovníka federálního krizového štábu, který poskytl jakési stručné shrnutí situace. Omezil se na to, že došlo k teroristickému útoku na inaugurační obřad, že mnoho lidí zahynulo, veškerá doprava v rámci města je přerušena a že byl vyhlášen nejvyšší stav vojenské pohotovosti po celých kontinentálních Spojených státech. Pak se znovu ukázal státní znak, pod nímž běžely titulky s žádostí, aby všichni setrvali doma. Dále výzva k pohotovostnímu zdravotnickému personálu, aby se dostavil do příslušných nemocnic a nezapomněl s sebou vzít platné legitimace, protože každý, kdo se pokusí policii utéct nebo se vzepře jejím instrukcím, bude na místě zastřelen. Pak po pauze začala na spodní straně obrazovky probíhat nová zpráva. Bylo to stručné prohlášení, že prezident a viceprezident nebyli zraněni a jsou nyní v bezpečí na blíže nespecifikovaném místě.

Connie cítila, jak se jí zrychluje tep. Ani zmínka o tom, jaký prezident, zda nový nebo starý. Ani k jakému typu útoku došlo. Rozhodně to nebyla žádná maličkost vzhledem k zrnitému a rozostřenému obrazu, který vysílala kamera do chvíle, než ji kdosi zvedl. Věděla, že většina federálních úřadů je po dobu inaugurace zavřena, ale v centru města byla řada lidí, kteří nepracovali v žádném úřadu, jako rodiny s dětmi, kteří se chtěli odpoledne podívat na slavnostní průvod na Constitution Avenue. Teď byla i přes veškerá svá zranění ráda, že sedí doma v posteli. Náhle se jí vybavilo, jak ten agent z Tajné služby hovořil o možném teroristickém spiknutí.

Proboha! Snad nemluvil o tomhle?

Najednou si vzpomněla, – už věděla, co a komu měla říct. Jakeovi nebo Tajné službě. Co jí ten zabiják řekl na záchodě, když jí bodal do zad. Sáhla po telefonu a zjistila, že nefunguje. Veškerá komunikace byla přerušena. Pohlédla přes pokoj ke kabelce a mobilu, ale ani ten asi nepůjde.

Mráz jí přejel po zádech. Jestli se nemýlila, pak ten grázl, který právě spáchal tento hrůzostrašný zločin, který viděla v televizi, má namířeno právě sem.

„Budu totiž potřebovat tvůj dům,“ řekl jí tehdy.

Heismann právě sjížděl u mostů z nájezdu, když se mu přímo do cesty postavilo policejní auto. Bylo to osamělé auto s osamělým policistou. Bleskově se rozhodl, bleskurychle srazil muže a odhodil ho na trávu. Minidodávku zastavil necelých dvacet metrů od dolního konce nájezdu na most a chtěl se rychle vrátit, ale přední kolo jeho vozu zadrhávalo o rozbitou mřížku. Policista, přibližně padesátiletý černoch, spočíval na travnatém nábřeží a nedaleko od něj ležela jeho čepice, jedna bota a baterka.

Heismann vyskočil a rozběhl se k němu. Stále ještě dýchal, ale od úst mu stékal pramínek krve a pravé koleno měl vytočené v nepřirozeném úhlu. Heismann se rozhlédl, ale nikdo nebyl dosud na dohled, a tak nastoupil do minidodávky, odjel k zaparkovanému suburbanu a přestoupil do něj. Pak se vrátil k nájezdu, rozsvítil na suburbanu pohotovostní světla, vystoupil a otevřel zadní černé dveře.

Sklopil druhé sedadlo a šel ke zraněnému policistovi. Zahodil baterku a botu do křoví a černocha vtáhl do vozu. Věděl, že ho tím může ještě víc poškodit, ale muž byl stále v bezvědomí a jak živý, tak mrtvý mohl posloužit jeho zájmům. Uložil ho dozadu, vytáhl policejní pouta a spoutal mu ruce na břiše. Policistovu pistoli zastrčil pod přední sedadlo na řidičově straně. Důstojnickou čepici položil černochovi na prsa. Pak si sundal plášť do deště, sroloval ho do polštáře a zastrčil mu ho pod hlavu. Policistu přikryl jeho vlastním kabátem a usedl za volant. Zajel pod most a zastavil se, aby zvážil situaci.

Na autorádiu minidodávky se snažil zachytit z éteru nějaké zprávy. Nakonec se mu podařilo na AM vlnách naladit stanici, která si říkala stanice civilní obrany. Prohlašovala, že v oblasti hlavního města je mimořádný stav a že bylo vyhlášeno stanné právo. Všichni občané se vyzývali, aby se odebrali do svých domovů a setrvali tam. Zpráva se neustále opakovala.

Podíval se do zrcadla na svůj obličej, setřel si ještě pár zbytků makeupu a narovnal si klobouk. Po jednom bloku na východ zabočil k Sedmé ulici, JZ, a zamířil ke státním loděnicím na řece Anacostia. Tam se otočil k západu a jel až k Main Avenue kolem místa, kde měl zaparkovaný suburban.

Na Kapitolu nebylo vidět nic, kromě mraku šedivého kouře a hromady blikajících modrých a červených světel. Kolem něj přejelo několik policejních vozů a tři sanitky; všechny směřovaly do postižené oblasti.

Na chvíli zastavil u krajnice a vytáhl mapu města. Už viděl modré záblesky na druhé straně řeky a pochopil, že během několika minut uzavřou všechny mosty přes Potomac. Měl jedinou možnost, a to vrátit se od řeky zpátky do města. Zraněný policista bude jeho propustkou případnými zátarasami, pokud dokáže s náležitou vervou přesvědčit policisty, že s jejich kamarádem spěchá do nemocnice, nejlépe do nějaké v severozápadní části města, kde bydlela Connie Wallová. Rychle nahlédl do mapy města a zjistil, že se k tomuto účelu nejlépe hodí georgetownská univerzitní nemocnice. Na mostě nad sebou zaslechl sirény, pohotovostní vozy ujížděly přes most k Virginii. Na rozsáhlé úvahy nebyl čas; musí se pohnout a rychle.

Vyjel zpod mostu, obrátil se do protisměru a vracel se k Jeffersonově památníku a Tidal Basin. Rozsvítil dálková světla, pozapínal zbylé knoflíčky u košile a narovnal jehlici na vázance. Při průjezdu úzkou ulicí u Tidal Basin policista dlouze zasténal, ale pak zmlkl. Na Dvacáté třetí ulici směrem ke Constitution Avenue narazil Heismann na první zátaras. Vytáhl z aktovky důchodcovu legitimaci, zapnul si bezpečnostní pás, nasadil tmavé brýle a za bouřlivého troubení na klakson zamířil přímo ke shluku policejních automobilů blokujících křižovatku.

Se skřípěním pneumatik zabrzdil tak, že auto přední částí mířilo mezi dvě policejní auta blokující střed křižovatky. Na Constitution doprava sice jezdila, ale jenom krokem, protože policisté chodili od jednoho auta ke druhému a do všech nahlíželi. Když se k němu blížili tři policisté s rukama na pažbě, stáhl okno na své straně a levé zadní.

„Tajná služba,“ vykřikl, přehraboval se ve Swampově prkenici, mával na ně jeho legitimací a palcem ukazoval dozadu. „Georgetownská nemocnice. Uvolněte mi cestu!“

Všichni tři policajti se snažili současně nacpat hlavu do zadního okénka, ustoupili, zakleli a seržant zařval na jiného policistu, aby otevřel uzávěru. Pak přistoupil k řidičovu oknu a zahleděl se na povlak špinavé krve, sazí a špíny na límečku Heismannovy košile.

„Je to moc zlé?“

Heismann pokrčil rameny a pak zavrtěl hlavou.

„Sakra! Sakra!“ zařval seržant a mávl rukou k místu, odkud právě couval jeden z vozů blokujících křižovatku. Heismann šlápl na plyn, s burácením proletěl křižovatkou a zamířil ke Dvacáté třetí ulici. Po jeho pravici houstla na hlavních třídách pohotovostní světla a nad centrem města kroužily vojenské vrtulníky. Zdálo se, že příkrov kouře dále na Constitution Avenue mohutní. Projel tryskem vylidněnou ulicí a několika dalšími zátarasami vybudovanými na křižovatkách. Policie tu sice prováděla zběžnou prohlídku, ale především se snažila vyklidit ulice v centru města. Na washingtonském okruhu zamířil na západ směrem na whitehurstskou dálnici a na Georgetown. Po půl kilometru odbočil z dálnice na krátkou spojku, což byla Wisconsin Avenue. Odtud se mu otevřel rozsáhlý výhled na severozápadní Washington a jeho útočiště. Vypnul pohotovostní i dálková světla a zpomalil na rychlost běžnou pro jízdu ve městě.

Cestou zahlédl několik pohotovostních vozů mířících do města, ale nenarazil už na žádné zátarasy. Zapnul znovu autorádio, ale nechytil nic jiného než předchozí otravné hlášení a na ostatních stanicích jenom praskám statické elektřiny. Očekával mnohem silnější dopravu, ale vzhledem k federálnímu svátku byly ulice vedoucí z města i chodníky prakticky prázdné. Na dopravní zácpu narazil až v polovině Wisconsinské, kde se připletl ke všeobecnému exodu. Namačkali se tam všichni, kdo se doma díval na inauguraci, což byl patrně ve městě každý, kdo měl televizi.

Pátral po příležitosti sjet z hlavní ulice a zaparkovat v nějaké vedlejší, kde by počkal zhruba hodinu, než se dopravní zácpa vyřeší a ulice se opět uvolní. Nejraději by do sestřina domu dorazil za soumraku. Obloha byla stále šedivější, což znamenalo, že se brzy setmí.

Dobré znamení, pomyslel si. Velmi dobré znamení. Vzpomněl si na toho důchodce, jestli se dostal ven. Pokud ano a pokud byl tím, za nějž ho Heismann považoval, pak se má náš milý Mutaib na co těšit.

Swamp zavřel oči, opřel se zády o páchnoucí opěradlo zadního sedadla policejního vozu a podvolil se vlnám bolesti vystřelujícím celým jeho tělem. Na takové klukoviny už nemám ta správná léta, povzdechl si. Venku houstldav místních policistů a federálních agentů a zdálo se, že všichni najednou mluví do svých vysílaček. Uličkou přijelo požární auto a zaparkovalo přímo před policejním vozem, ve kterém Swamp vychutnával svou samotu. Požárníci v plné výstroji klusali kolem, cestou odmotávali hasící hadice a vrhali na něj zvědavé pohledy. Dvojdomek, jehož obě stěny byly v jednom plameni, byl nyní středem pozornosti. Požárníci v uličce už jeho záchranu patrně vzdali a kropili sousední střechy, aby zabránili šíření požáru. Vzdáleně slyšel hluk čerpadel hasičských vozů. Uvažoval o tom, že požádá o sundání pout, ale v této chvíli byl strašně vyčerpaný a tělo ho bolelo i na místech, o kterých vůbec netušil, že je má. A deprimovalo ho, co ten zatracený Arab provedl.

Minomet. Tak stará zbraň. Hmoždíře používali už staří Číňané. Vedle katapultů. Výtečná zbraň pro překvapivý útok. Viděl ty oslnivě bílé odlesky na obrazovce, než obraz zahalil dým a kamera upadla na zem. Celou dobu jsem měl pravdu, říkal si smutně. Až na takové maličkosti, jako je datum a cíl. Ale věnoval by mu Hallory se svými lidmi větší pozornost, kdyby přiřadil útok k inauguraci místo k projevu na společném zasedání? O tom pochyboval. Přesto přemýšlel, co mohl ještě udělat. Nebo možná měl. Bylo mu jasné, že neměl otevírat ta zatracená vrata od garáže. Ale co tam vlastně ten parchant dělal?

Zadní dveře se rozletěly a on ucítil závan vzduchu. S námahou otevřel oči s víčky dosud zalepenými od lepicí pásky. Do vozu proniklo trochu kouře a na chvíli ucítil žár hořícího domu. Jakýsi federální agent, kterého neznal, na něj mluvil, ale Swamp jenom vrtěl hlavou. Policejní nadporučík přišel s klíčky od pout; Swamp ukazoval, aby mu přinesli pero a papír a agent vytáhl vlastní propisku s notesem.

„Neslyším,“ psal Swamp a ukázal to agentovi. Muž si vzal tužku a blok. „Šel útok odtud?“ naškrábal.

Swamp kývl.

„Co jste tam dělal?“ divil se agent a předal mu notes a pero.

„Šel jsem po tom darebákovi,“ psal Swamp. „Ale on mě chytil. Střílel minometem.“

„Už víme,“ přisvědčil agent a Swamp mu to přečetl ze rtů. Pak někdo agentovi položil ruku na rameno a ten ustoupil. K Swampovu údivu zaujala agentovo místo ve dveřích Lucy.

„Pojďte se mnou,“ a o kousek couvla, aby mohl vystoupit z auta. Pořád ji téměř neslyšel, ale bylo jasné, co chce. Kolem stála spousta policistů, z jejichž nepřátelského výrazu jasně vyrozuměl, že ho považují za původce celého neštěstí, potloukali se tam s tasenými zbraněmi a očividně je svědily prsty na spouští. Střecha dvojdomku se propadla s mohutným výronem jisker, před nimiž všichni uskakovali.

Swamp se za Lucy protáhl kolem hasicího vozu a nastoupil do černého automobilu crown vic, ježícího se anténami a pohotovostními světly. Mohutný ozbrojený agent Tajné služby seděl za volantem a Lucy naznačila Swampovi, aby se posadil dozadu, zatímco ona usedla na přední sedadlo. Řidič se svalnatým zarudlým obličejem, který dobře ladil s jeho zrzavými vlasy, začal couvat z uličky ještě předtím, než stačil Swamp zabouchnout dveře. Lucy se otočila dozadu a zadívala se na něj.

„Vypadáte děsně,“ podotkla a Swamp jí to opět dokázal přečíst ze rtů. Pokrčil rameny a okamžitě toho litoval. „Neslyším,“ prohlásil a téměř nepoznával vlastní hlas. Lucy přikývla, obrátila se dopředu a zapnula si bezpečnostní pás.

„Je to tam hodně špatné? A kam vlastně jedeme?“ zajímal se Swamp, ale ona mu neodpověděla. Řidič vletěl z uličky rovnou do jízdní dráhy, čímž donutil dvě policejní auta dupnout na brzdy, změnit směr a zatroubit na klakson. Řidič, který dosud trčel uprostřed vozovky, se otočil dozadu na Swampa, sáhl do kabátu a vytáhl Sig .357. „Drž tu svou zasranou klapačku,“ doporučil Swampovi a zamával mu zbraní před nosem.

Swamp ho sice neslyšel, ale o smyslu sdělení se nedalo pochybovat. Lucy poklepala muži na rameno a řekla mu, aby pistoli schoval. Swamp se opřel dozadu a zašátral po svém bezpečnostním pásu, zatímco rozzuřený řidič odložil zbraň na přední sedadlo a kličkoval po silnici autem. Zapnul světla, dupl na plyn a rozháněl před sebou policisty, požárníky a zvědavé obyvatele.

Rychle dojeli na První ulici nedaleko Kapitolu. Řidič musel zpomalit a na První zastavil, protože cestu zablokoval neprostupný kordon z federálních agentů a automobilů. Za Kapitolem neustále stoupal hustý šedivý mrak, ale před sebou viděl Swamp pouze stěnu z modrých záblesků. Všiml si, že všichni městští policisté stáli za hranicemi prostoru vyhrazeného federálním agentům. Přál si, aby mu Lucy na jeho otázku odpověděla, ale kvůli běsnícímu řidiči a pistoli ležící na předním sedadle si na otázky nechal zajít chuť. Lucy vystoupila, prohodila pár slov s hloučkem agentů sloužícíchu Kapitolu a všichni opět začali hovořit do vysílaček. Vazoun na předním sedadle upřeně sledoval Swampa, tentokrát v zrcátku.

Swamp byl najednou rád, že legitimace, které dostal od CIA, nechal ve svém bytě. Arabský bankéř by si je při útěku odnesl a Swamp nepochyboval o tom, že by je během dneška použil. Lucy se vrátila do auta a řekla řidiči cosi, co Swamp neslyšel. Řidič přikývl, uštědřil Swampovi poslední pohled do zrcátka, obrátil auto do protisměru a kalil si to k Independence Avenue.

Mezi Capitol Hill a Mailem se zastavili u šesti dalších zátarasů. Swamp se otáčel, jestli neuvidí na západní sloupořadí, ale všude stály desítky modrých i červených majáčků, které problikávaly pomalu řídnoucím kouřem. Domníval se, že zahlédl na trávě u paty schodiště několik bílých hromádek, ale pak mu zablokovaly výhled budovy Národního arboreta. Cestou po nábřeží kolem Mailu mluvila Lucy do zašifrované vysílačky. Chodce, kteří se dosud pohybovali v prostoru nákupního střediska, odesílala městská policie k metru. V pravém uchu Swampovi trochu luplo a najednou slyšel, co Lucy říká.

„… ve vazbě.“ Chvíli naslouchala. „Ano, pane, určitě bylv domě.“ Další pauza. „Ano, pane. Okamžitě.“ Vložila vysílačku do kabelky, uvolnila si bezpečnostní pás a obrátila se ke Swampovi, který se rozhodl neprozradit, že už zase slyší. Přijížděli na křižovatku a než stačila Lucy něco říct,Swamp zpozoroval, že se k nim zleva blíží jakási šmouha, takže řidič ostře změnil směr, dupl na brzdy a Lucy udeřila hlavou o přední sklo. Auto dostalo náraz zleva a smykem a za řevu a skřípění pneumatik se otočilo. Dosud připoutaný Swamp se ve snaze nevyletět ze sedadla zachytil Lucyiny opěrky na hlavu, ale ji samotnou vůbec neviděl. Auto se vzepjalo na dvě pravá kola, těžce žuchlo na vozovku, trhaně při dosud běžícím motoru se zastavovalo a všude byla cítit kapalina unikající z topení.

Swamp si odepínal pás ve chvíli, kdy se řidič probojoval z auta ven a běžel k pravým předním dveřím. Trhnutím je otevřel a vytáhl Lucy z mezery mezi sedadlem a palubní deskou. Po pravé straně obličeje jí z řezné rány na čele tekla krev a vypadala omámené. Swamp zkoušel otevřít pravé zadní dveře, ale ty se zasekly. Levé už byly pootevřené, vystoupil tedy a šel si prohlédnout předek auta. Levý přední nárazník byl na padrť a stejný osud potkal i levé přední kolo. Z přední části automobilu trčela mřížka chladiče a trubky topení. Obešel auto dozadu a pod nohama mu chroupalo sklo a umělá hmota. Na zem vytékal zelený pramínek kapaliny z topného tělesa. Druhé auto, také crown vic, které patřilo městské policii, vyletělo padesát metrů odtud na trávník nákupního střediska a trčelo na konci dvou blátivých kolejí. Právě z něj vystupoval omámený policista a něco hlásil do vysílačky. Z přední části havarovaného vozidla stoupala pára.

Rudovlasý řidič se zakrváceným nosem a nabíhajícím monoklem kolem oka klečel Lucy u hlavy, vytahoval vysílačku a snažil se někam dovolat. Bezpečnostní pás ho očividně nezachránil, pomyslel si Swamp. Pak uviděl pod plynovým pedálem pistoli. Pohled na ni a vědomí, že Lucy i řidič jsou mimo auto, mu vnukly nápad. Motor dosud běžel, světla na střeše svítila a zdálo se, že levé přední kolo by se dalo přemluvit k jízdě. Neměl tušení, kam ho vezli, ale rozhodně to nebylo do Royal Kingdom Bank, aby se mohl podívat do očí tomu parchantovi, který střílel z minometu. Za předpokladu, že se tam ovšem vrátil. Každopádně věděl, že tihle dva mu nikdy neuvěří, a tak se rozhodl nemarnit čas a zabít toho parchanta vlastní rukou.

Vklouzl za volant, dveře nezabouchl, ale vytáhl pistoli zpod pedálu a zařadil zpátečku. Auto vycouvalo kolem Lucy a jejího řidiče, kteří se po něm nevěřícně otočili. Swamp vyjel na silnici, šlápl na plyn a koutkem oka viděl, jak agent hmatá po pistoli, kterou, jak si následně uvědomil, musel nechat v autě. Lucy, stále ještě omámená, na něj prostě jenom zírala. Projel kolem nich, zadní náprava sebou házela ze strany na stranu, trousil za sebou kousky skla a části nárazníku a na příští křižovatce odbočil z Independence. Právě v té chvíli se na přístrojové desce rozsvítila červená světla, motor hrozivě zaskřípal, automobil se zlověstně rozklepal a trhavě se zastavil.

Swamp zvedl pistoli ze země a při té příležitosti si všiml Lucyiny kabelky, jejíž obsah vysypal na sedadlo. Vybral z ní obal s průkazy, vyhrabal se z nepojízdného auta a rozhlédl se kolem. Nacházel se blok od stanice metra Capitol South. Na parkovišti by měl stát jeho rover. Pistoli si zastrčil za pás, ukryl ji pod kabátem a Lucyiny průkazy schoval do kapsy. Pak se vydal tak rychle, jak mu jeho bolavé nohy dovolovaly, ke stanici metra a cestou ho míjely policejní vozy směrem ke Kapitolu nebo od něj. Přelezl nízkou ohradu kolem téměř prázdného parkoviště a uviděl svůj rover. Poplácal se po kapsách, jestli má klíčky, ale ty byly i s jeho náprsní taškou bůhvíkde. Zahromoval, ale pak si vzpomněl, že má náhradní klíče v magnetické krabičce pod kloubem pro přívěs. Klíče našel, nastoupil a chvíli zvažoval další kroky. Spatřil svůj nepřekonatelný mobil od Agentury a vzpomněl si na tlačítko pro vážné potíže. Ale co by se stalo, kdyby ho teď zmáčkl? Podařilo se řidiči Lucyina auta zburcovat celý zpravodajský federální aparát, že jim utekl? Že byl v budově, z níž se střílelo? Byl podezřelý?

A ty bezpečnostní visačky – Bertie mu říkal, že mají bezpečnostní visačky lokalizovatelné satelitem. Vystoupil a prohlížel si poznávací značku, ale ani na ní, ani v její blízkosti nic nenašel. Kolem parkoviště projely tryskem další dva policejní vozy s rozsvícenými světly a ječící sirénou. Třetí vůz zaregistroval nepojízdný federální automobil, zpomalil, zastavil a zacouval blíž. Swamp si uvědomil, že tady, kde je všem na očích, nemůže rozhodně zůstat. Lucy a jejímu řidiči přispěchají jistě rychle na pomoc. Jen co identifikují auto, všichni budou hledat kulhavého šeredu, který se pohybuje pěšky.

Dobře – teď začne tanec. Nevěděl sice, jak je na tom s Tajnou službou, ale zato dobře věděl, co má v úmyslu, a to bylo dostat se do té zatracené arabské banky.

Musel se přehoupnout přes nízkou ohradu obehnanou kolem parkoviště na Independence a prázdnou ulicí proletěl nejvyšší rychlostí, na jakou si troufl, aby na sebe zbytečně neupozorňoval policii. Na Třinácté ulici zahnul doprava a zamířil na sever přes Mail a Constitution, ale městští policisté, namačkaní na důležitých křižovatkách, už automobily neprohlíželi. Mávli na něj a na několik dalších civilních automobilů, aby jeli dál, jako by stáli především o to, aby maximálně vylidnili centrum města. Odbočil na téměř vylidněnou P Street a po ní jel dva bloky k Royal Kingdom Bank. V polovině posledního bloku před bankou zajel s roverem k chodníku a zastavil.

V zrcátku zkoumal svůj potlučený obličej. Z přihrádky na rukavice vytáhl balíček papírových kapesníků a pokusil se trochu upravit. Se šaty pokrytými prachem z omítky a sazemi a dosud čpícími benzinovým kouřem nemohl udělat nic. Před sebou měl vchod do banky, ale neviděl tam nikoho z bezpečnostní služby. Kromě velkého černého mercedesu, který parkoval před vchodem, nevykazovala banka žádné stopy činnosti.

Věděl, co by měl udělat – zmáčknout nouzové tlačítko na agenturním mobilu a pak čekat na posily. Pokud mobil v této chvíli fungoval, měl zavolat na operační centrálu v Langley, oznámit, že člověk, který zaútočil na inaugurační obřad, je vrchním ředitelem v Royal Kingdom Bank. Jenomže neznal to správné číslo. No tak zavolej řídící centrálu Tajné služby, číslo, které zná každý agent nazpaměť. Požádej o masivní podporu a čekej.

Jenomže by žádnou nedostal. Lucyin řidič jistě podal zprávu o „nepřátelském agentovi“, který ukradl vozidlo Tajné služby. V několika minutách, pokud se tak už nestalo, se budou ulice kolem Mailu hemžit agenty a městskými policisty, kteří budou po něm pátrat. Nepojízdný automobil jistě už našli. Jedinou jeho šancí je dostat se do banky a doufat, že se tam Jeho Výsost po svém činu vrátila. Pokud se neuchýlila přímo na velvyslanectví, nebylo to tak nepravděpodobné: banka také pravděpodobně disponuje nějakou formou diplomatické imunity. Tak se tam musíš dostat, zjistit, jestli tam je, chytit toho ničemu za límec, pokusit se mu na místě nezakroutit krkem a pak zavolat operační centrálu. Poplácal pistoli, kterou měl za pasem, zapnul si sako a vystoupil z auta. Pak jenom pro všechny případy zmáčkl nouzové tlačítko na mobilu. Rozsvítilo se červené světýlko a zůstalo svítit. Prima, pomyslel si. Aspoň něco funguje.

I když se mu všechny klouby v těle bouřily a svaly se křečovitě stahovaly, šel přímo k přednímu vchodu do banky, ale bylo zamčeno. Mosazná destička v jednom z oken hlásala, že je zavřeno. Podíval se nahoru a viděl, jak přímo na něj míří bezpečnostní kamera s nápadným červeným světýlkem. Vytáhl Lucyiny průkazy, mezi nimiž byl odznak Tajné služby a identifikační průkaz s fotografií, a podržel je před kamerou tak dlouho, aby je obsluha viděla, ale zase tak krátce, aby nestačila srovnat fotografii s jeho obličejem.

„Tajná služba,“ prohlásil svým nejúřednějším hlasem. „Otevřete mi, prosím.“

Za okamžik zachrastil v zámku klíč a mládenec, kterého už Swamp jednou viděl, mu ustoupil z cesty a pustil ho do dveří. Na konci chodby stáli dva Němci z bezpečnostní služby s napnutýma rukama zastrčenýma pod sakem. Swamp se zastavil a významně se jim zadíval na ruce. Oba strážní se narovnali a vytáhli ruce ven, ale jinak se nepohnuli.

„Chci mluvit s vaším vrchním ředitelem,“ prohlásil Swamp. „Ihned.“

Do chodby vešel druhý mladý asistent. Čtyři na jednoho, zvažoval Swamp své šance.

„Smím znát účel vaší návštěvy?“ zajímal se první asistent s upřeným pohledem na Swampovy poničené šaty.

„Nesmíte,“ odsekl Swamp. „Chce s ním mluvit agent Morgan z americké Tajné služby. To vám musí stačit.“

Ani druhý muž nedokázal ze Swampova obleku odtrhnout pohled. Byl patrně starší a lépe oblečen než ostatní a v ruce svíral buď malou vysílačku nebo mobil. „A ti ostatní úředníci, kteří s vámi byli posledně?“ zeptal se. „Kdepak jsou dneska?“

„Na cestě sem,“ prohlásil Swamp. Protáhl se kolem prvního asistenta a zamířil do Mutaibovy kanceláře. Jeden ze strážných opět sáhl do kapsy saka a Swamp vytasil standardní výzbroj Tajné služby pistoli Sig Sauer .357. Okamžitě si uvědomil, že se ani nepodíval, je-li nabitá. Přitiskl se zády k přepážce, hlavní opsal celou halu a potají se snažil nahmatat extraktor, který v případě, že je pistole nabitá, lehce vystupuje. Nic z toho nepoznal.

Když Swamp tasil, čtyři muži na chodbě strnuli. Mávl na ně, aby šli všichni před ním, a pak je pohybem ruky poslal směrem k nádherným dveřím Mutaibovy kanceláře. Asistent s mobilním telefonem začal potají vyťukávat čísla. Swamp si toho všiml, ale nebránil mu, protože, pokud ho paměť neklamala, nebyla tu žádná služba. Zejména teď. Postavil se před dveře a požádal jednoho z mužů, aby je otevřel. Všichni na něj mlčky hleděli.

„Otevřete ty zatracené dveře,“ zavrčel Swamp. Prchavý obraz nesčetných zraněných nebo mrtvých Američanů pod bílými prostěradly na Kapitolu vložil do jeho hlasu cosi, co přinutilo muže, který stál nejblíže u dveří, aby vzal za kliku a otevřel je.

„Teď jeden po druhém. Jděte dovnitř. Vy první. A když vám nebudu vidět na ruce, napálím to do vás tam, kam vidět budu.“

Muž s mobilem zacouval do Mutaibovy kanceláře a za ním oba strážní a mladší asistent a všichni drželi ruce tak, aby na ně bylo dobře vidět.

V kanceláři nikdo nebyl.

„Kde máte šéfa?“ zeptal se Swamp s pohledem upřeným na jediné dveře v koutě kanceláře. Všichni jenom krčili rameny.

„Vy,“ ukázal na jednoho ze strážných, „otevřete tamty dveře a pak ustupte stranou.“

„Je tam pouze emírova soukromá toaleta,“ prohlásil starší asistent. „Tam nikdo není.“

Swamp se zahleděl na onoho strážného a zvedl pistoli. „Pokud tam nikdo není,“ prohlásil, „pak se jistě nic nestane, když si to trošku prověřím pistolí.“ Namířil zbraň na dřevěné dveře, ale to už strážný urychleně bral za kliku, jenomže dveře byly zamčené.

„Řekněte mu, že jestli okamžitě nevyleze, budu střílet do dveří,“ oznámil Swamp a zaujal pozici, z níž mohl ostatní lépe kontrolovat a provést svou hrozbu. Strážný řekl něco tiše arabsky a za chvíli se dveře rozletěly a objevil se v nich Mutaib. Nyní byl oblečený do tradičního saudského oděvu a při pohledu na Swampovu pistoli lehce pobledl.

„Tedy,“ zakoktal, ale Swamp ho přerušil. Nařídil všem v místnosti včetně Mutaiba, aby si klekli a založili ruce za hlavu. Současně zpozoroval, jak si oba strážní vyměnili pohled, takže zamířil zbraň do prostoru mezi nimi a stiskl spoušť. Z pistole vyšel křupavý zvuk příznačný pro prázdnou komoru. Při tomto zvuku oba strážní okamžitě tasili, zatímco Swamp padal na zem a kutálel se směrem k Mutaibovu mohutnému stolu a přitom se snažil zasunout závěr. Jakmile se dokázal soustředit na strážné, začal střílet a vzdáleně vnímal opětovanou palbu. Místnost se plnila zvuky střelby a on spíš cítil, než slyšel, sršní bzučení střel létajících kolem, které ho přenesly do let každoročních povinných kvalifikačních střelb. Ležel břichem na koberci, částečně chráněný stolem, a v obou rukou pevně svíral pistoli, kterou v krátkých sériích pálil po dvou rozmazaných postavách na opačné straně místnosti, dokud je viděl stát.

Zkontroloval zbraň a zjistil, že závěr je dosud uzavřen. Nevěděl, kolik má ještě ran, ale jistě alespoň ještě jednu. Obličej i krk měl posetý mahagonovými třískami a z opačné strany místnosti slyšel vlhký kašel. Překulil se co nejrychleji k dosud otevřeným dveřím kanceláře. Z podlahy viděl, že oba strážní leží na podlaze a přední část obleku mají pokrytou temnými skvrnami. Oba asistenti, s pažemi před bílými obličeji a dlaněmi zabořenými do vlasů, se choulili k sobě u stěny.

Mutaib zmizel, ale Swamp zaznamenal otevřené francouzské dveře. Vstal, utíkal k místu, kde poletovaly průsvitné záclony, a vyhlédl ven. Mutaib už stál na malém parkovišti za bankou a otevíral dveře stříbrného a patrně i neprůstřelného mercedesu. Swamp se příliš dlouho nerozmýšlel. Rychle si klekl do okna, pistoli opřel o parapet a pozorně zamířil. Mutaib to musel nějak vycítit, protože se ohlédl přes rameno přímo na něj. Swamp vypálil jednu ránu, která, jak se ukázalo, byla jeho poslední. Zamířil Mutaibovi na bránici, ale trefil ho do krku. Rána Mutaiba odhodila na nablýskané auto. Bankéř sklouzl na zem s rukama rozpaženýma jakoby v užaslé prosbě a kolem něj se začala tvořit kaluž krve.

Swamp odklonil hlavu před vlajícími záclonami a zamířil nyní prázdnou zbraní na dva roztřesené asistenty. Oba dosud k sobě tiskli pevně víčka a očividně se tetelili strachem. Když Swamp zvedl sluchátko, aby si zavolal podporu, větřík od okna začínal čistit vzduch od kouře ze střelby. Ale telefon byl němý. Právě se snažil vymyslet, co dál, když uslyšel zvuk vozidel přijíždějících před banku a pak se vchodové dveře s rachotem rozletěly a chodbou se ozval dusot mnoha běžících nohou. Když první agenti vpadli dovnitř a všichni zamířili svými pistolemi nebo automaty na něj, chytil svou pistoli za hlaveň. Šest jich vrazilo do dveří, než si dozorčí akce uvědomil, že jim Swamp takto svou zbraň podává. Všichni na okamžik strnuli, pak jeden agent přešel přes místnost a chňapl po ní, zatímco tři další namířili hlavně do obličeje asistentů, z nichž jeden hlasitě plakal. Do místnosti vstoupili Lucy VanMetreová a Carlton Hallory, také s tasenými pistolemi.

„Kde je Mutaib?“ ptala se Lucy. Jednu stranu obličeje měla nateklou a pohmožděnou a obvykle dokonale upravené šaty pomačkané.

„Už počítá andělíčky,“ oznámil Swamp. Ukázal ven z okna. „Támhle.“

Přiložila si ruku k ústům a pohlédla na Halloryho. Pak se zeptala, co se stalo.

„On totiž ten mrtvý Arab, Lucy, byl tentýž grázl, který vypálil dnes dopoledne deset salv na Kapitol.“

„Vyloučeno,“ gestikulovala Lucy jeho směrem pistolí. Ostatní agenti v předtuše konfliktu začali vyklízet případný směr střelby.

„Určitě,“ namítl Swamp. „Já tam totiž byl, pamatujete? A na vlastní oči jsem ho přitom viděl. Ze vzdálenosti přibližně tří metrů.“ Ukázal na vzdouvající se záclony, od nichž dva agenti hleděli z okna. „Toho chlapa tam venku. Dokonce se mnou mluvil. ‚Ahoj, kamaráde. Jestlipak si na mě vzpomínáš?‘ Napadlo mě, že se sem možná vrátí. Zahraniční banka, možná diplomatická imunita. Zavolá si na velvyslanectví a to ho propašuje z města. Proto jsem sem přišel. Abych ho popadl za límec a strčil za katr. Ti dva začali střílet a ten parchant zdrhl oknem. Ale byl to on.“

Všichni agenti v místnosti na něj teď upřeně hleděli. Hallory zvedl k ústům vysílačku a tiše do ní mluvil. Lucy prošla kolem něj k oknu, vyhlédla ven a zaklela. „To není možné,“ opakovala tvrdohlavě.

„Stalo se to dnes dopoledne. Ten chlap stál u toho minometu.“

„Pane,“ špitl jeden z asistentů roztřeseným hlasem.

Lucy se k němu otočila. Byl to ten mladší a na kalhotách měl mokrý flek. „Co je?“ vyštěkla.

„Emír tu byl celé dopoledne. Byl prostě tady, v této místnosti. Dívali jsme se na… ten incident v televizi, ale on byl tu. Na tomhle místě.“

Lucy se otočila ke Swampovi, který pocítil první bodnutí nejistoty. „Jste až po uši ve sračkách,“ oznámila mu. „A už se z nich nikdy nevylížete.“

„Nezajímá mě, co tvrdí jeho milánci,“ odpověděl Swamp. „Vím, co jsem viděl. Tam v tom domě byl on. On, nebo jeho jednovaječné dvojče.“

„Vyveďte je odtud,“ nařídila Lucy a ukázala na schoulené asistenty. „A odkliďte těla. Než je vynesete ven, zjistěte, jestli tam neočumují nějací civilové.“

Čtyři agenti popadli dva asistenty a postrkovali je ke dveřím a na chodbu, zatímco čtyři jiní začali odtahovat po koberci oba mrtvé strážné. Dva vylezli francouzskými dveřmi, aby se podívali na Mutaiba. Ostatní vyšli před banku, aby vyklidili ulici. Hallory přestal mluvit do vysílačky, chvíli sledoval, jak agenti vyklízejí místnost, a pak poprvé promluvil a požádal dozorčího akce, jediného agenta, který tu zbyl, aby je na chvíli nechal o samotě. Zavřel za ním dveře a posadil se do křesla. Lucy hlasitě vydechla a s pohledem upřeným na Halloryho se opřela o zeď. V ruce stále držela pistoli. Swamp najednou pocítil potřebu posadit se, ale nebyl si jistý, co by se stalo, kdyby se pohnul. Kašlu na to, rozhodl se nakonec. Přitáhl si od stolu Mutaibovo šéfovské křeslo a se zasténáním se do něj uvelebil.

„Fajn,“ prohlásil Hallory. „Můžeme si promluvit.“

Lucy začala vrtět hlavou.

„Ne,“ zamítl Hallory. „Musíme mu to říct. To,“ ukázal na otevřené francouzské dveře, „je politováníhodná nehoda.“

„Politováníhodná nehoda?“ vyjevil se Swamp. „Politováníhodná? Ten hajzl střílel z minometu na Kapitol, pobil bůhvíkolik lidí a pro vás je to politováníhodné?“

Hallory se podíval na Lucy. „Musíme mu to říct,“ prohlásil. „Svou práci odvedl. Teď je řada na nás.“

„Měli bychom počkat,“ vzdorovala. Podívala se na hodinky. „Alespoň ještě pět hodin. Nikdo, vyjma zasvěcených, až do evropské půlnoci.“

„Tak řeknete mi už, proboha, co se děje?“ zařval Swamp naprosto vyvedený z konceptu.

Hallory se na něj unaveně usmál. Byl to první náznak účasti, kterou na jeho šéfovském obličeji kdy spatřil. „Tenhle Mutaib patřil k nám,“ prohlásil. „Ten z toho minometu stoprocentně nestřílel.“

„Co to sakra povídáte, vždyť jsem ho na vlastní oči viděl,“ řičel Swamp.

Hallory zvedl smířlivě ruku. „Určitě ne. Ale asi vím, co se mohlo stát.“

Swamp cítil, jak začíná rudnout. „Viděl jsem, jak ten parchant naládoval do největšího minometu na světě deset střel. A zapálil ten dům. Já jsem tam byli Měl v tom zasraném pokoji televizi. Viděl jsem, jak ty střely dopadají na cíl. Viděl jsem…“

„My jsme chtěli, abyste to viděl, pane Morgane,“ přerušil ho Hallory a chvíli se odmlčel, aby to mohl Swamp vstřebat. „Vy i zbytek světa. Ten Němec vypálil deset střel, ale ty nikdy nedopadly. Byly to slepé a nefunkční náboje. Nálož v ‚hlavicích‘ byla ze sádry a malých explozivních částic. Když střely dosáhly vrcholu, roztrhly se a sto metrů nad zemí se z nich na druhé straně budovy Kapitolu vyvalil obrovský mrak prachu.“

„Cože?“

„Na Kapitolu nikdo neumřel, pane Morgane. Všechno to byl podvod. Všichni jsou v bezpečí. Nová vláda byla uvedena do funkce.“ Odmlčel se a promnul si obličej oběma rukama. „Ale Lucy má pravdu. Neměli bychom o tom tady mluvit. Asi budete muset jít s námi. Odejdeme, hned jak to tu uklidí. Mezitím si odpočiňte. To se všechno spraví. Vedl jste si dobře, skutečně. Až asi na toho vrchního ředitele.“

Heismann se dostal kilometr a půl do sestřina domu, sjel z hlavní třídy a zaparkoval u velkého kostela. Objel celé parkoviště a suburban umístil v koutě, aby ho nezahlédly policejní hlídky z Wisconsin Avenue. Zraněný policista ještě dýchal, i když už jen s obtížemi. Obličej měl potlučený a oteklý, ale jedno oko pootevřené. Heismann uvažoval, jak s ním naložit. Mohl ho udusit a bylo by po problému. Ale vždyť ho ten polda prakticky neviděl a posloužil mu po útoku jako propustka bezpečnostním kordonem kolem centra. Rozhodl se, že ho nechá svému osudu.

Bylo ještě odpoledne, ale obloha už začínala tmavnout a zatahovat se. Večer bude pršet, pomyslel si. Aspoň jim to pomůže trochu umýt kapitolské schody. Zapnul si rádio, ale ani jedna stanice nevysílala, vyjma nouzového vysílání, které všem radilo, aby zalezli domů a nevystrkovali odtud ani nos. Jinak byly všude jenom atmosférické poruchy.

Očividně přerušili všechny komerční stanice ve snaze omezit přehled o rozsahu katastrofy. To nebyl zas tak špatný nápad. Podíval se na mapu města a projel si prstem cestu místními uličkami k sestřině domu. Vytáhl plášť do deště, aktovku, vystoupil ze suburbanu a zamkl dveře. Měl chuť tu nechat nějakou zprávu, ale netroufal si na automobil upoutávat pozornost, dokud nebude v bezpečné vzdálenosti od kritické oblasti, což bude přibližně za dvanáct hodin, až pomine počáteční horečné pátrání. Někdo si ho jistě všimne. Dokonce i policisté by ho měli najít brzy, jakmile ho začnou hledat.

Prošel postranní brankou a zahnul do prava, prostě další člověk, který přijel z práce na žádost své zdecimované vlády o trochu dřív.

Třičtvrtě hodiny po přestřelce v bance předjela služební limuzína a Swamp, Hallory a Lucy nastoupili dovnitř. Hallory posadil Swampa do levého zadního rohu, takže Lucy skončila uprostřed. Zdálo se, že se pohledu na Swampa vyhýbá. Obličej měla dosud opuchlý a sedala si opatrně. Měl chuť se zeptat, kam jedou, ale stále ještě nevstřebal to, co mu Hallory svěřil v bance.

Mlčky dojeli na Sedmnáctou ulici. Swamp viděl mnoho policejních vozů, ale ani jednoho chodce a civilní auto. Kancelářské budovy vypadaly opuštěně. Cestou k Mailu a Bílému domu viděli, jak na hlavních třídách u chodníků parkují vozy vojenské policie, terénní vozidla a dokonce obrněné transportéry. Nedalo se říct, jestli s posádkou nebo bez ní. Slyšel, jak nad městem přelétávají vrtulníky, ale neviděl je. Zamířili do areálu Lafayettova parku a limuzína přirazila k chodníku.

„Odtud jdeme pěšky,“ prohlásil Hallory.

„Kam?“ zajímal se Swamp.

„Koruna,“ vyslovil Hallory krycí jméno Tajné služby pro Bílý dům.

Zamířili jihozápadním směrem k parku obklopenému vojenskými vozidly, z nichž mnohým běžel motor. Přes holé stromy viděl Swamp na střeše Bílého domu muže s puškami a jinými zbraněmi, nejspíš vojáky. Když přicházeli k západnímu oficiálnímu vchodu, minula je odjíždějící velká limuzína s diplomatickou poznávací značkou, tmavými okny a rozsvícenými potkávacími světly, zatímco jiná se krokem blížila ke kontrolnímu stanovišti. Tři sta metrů nad Bílým domem kroužila bojová helikoptéra Apache a donekonečna opisovala malý kruh, jako by hledala nějakou potenciální oběť. Důstojníci uniformované složky Tajné služby je provedli kontrolou u vrat.

Za pět minut už stáli v operačním středisku Bílého domu. Swamp zahlédl videozáznam nočních záběrů tuctu velkých vojenských dopravních letadel na jakési letecké základně, obklopených vojenskými a civilními vozidly všech možných typů. Druhá obrazovka ukazovala zničené a dosud dýmající západní sloupořadí Kapitolu. Prostor byl posetý troskami tribuny a čímsi, co vypadalo jako desítky hromádek přikrytých prostěradly.

Hlavní konferenční stůl byl obsazen úředníky v košilích, kteří telefonovali nebo se radili s personálem. Zasedací sál vypadal menší, než jak si ho pamatoval, ale obrazovky byly nové. Swamp znal minimálně tři ministry včetně ministra obrany odstupující vlády. Nebo snad přecházel do té nové? Byla tu nová vláda nebo ne? Hallory tvrdil, že ano.

Hallory kývl k bočnímu konferenčnímu sálu, zavedl Swampa dovnitř a zavřel za sebou dveře. Uvnitř hovořil Bertie Walker do zabezpečeného telefonu. Zavěsil, vstal, s potutelným výrazem přivítal Swampa a potřásl mu rukou. Lucy přede dveřmi mluvila s hloučkem agentů Tajné služby.

„To je blaho,“ prohlásil Swamp vděčný za to, že se mohl zase posadit. Nejrůznější šrámy, které dnes utrpěl, se začaly ozývat víc než nepříjemně. „Tak, hospodo, nalej žitnou a, muziko, hřej.“

„Mutaib je mrtvý,“ oznámil Hallory a rozzářený úsměv z Bertieho obličeje vyprchal.

„Co se stalo?“ zajímal se. Swampa napadlo, že snad tu otázku vypálil trochu moc rychle.

„Náš srdnatý lovec světlušek ho odbouchl, když se pokoušel fouknout z banky.“

„Z banky? Vždyť ho měla přece Lucy dopravit do Langley?“

Hallory pokrčil rameny. „Někde to zřejmě kikslo. Lucyino auto se srazilo na Mailu s policejním vozem. Pan Morgan seděl na zadním sedadle a využil příležitosti odjet autem do banky. Teď už nejspíš přesně víme, jak Heismann/Hodler vypadá.“

Bertie se posadil a snažil se strávit novinu. Pak mu to došlo: „Aha, takže on se nechal předělat na Mutaiba?“

„Fikaný prevít, co? A očividně se ujistil, aby pan Morgan uviděl jeho obličej v naději, jak si myslím, že za tím půjde. Dřív nebo později. Viděl ho přece na vlastní oči.“

„Nejspíš někoho vezmu přes hlavu, jestli mi okamžitě neřeknete, oč tu jde,“ ozval se Swamp.

Hallory se zadíval na hodinky, jako by se rozmýšlel. Právě v té chvíli byl z operační místnosti slyšet mírně rozveselený ohlas. Bertie otevřel dveře a vyhlédl ven. Swamp slyšel někoho říkat: „Téměř dva tisíce, žádných šest set. Předvedli jich ještě víc. Během našeho hovoru už rolovalo první C-17.“

„Podaří se jim to, Jacku?“ zavolal Bertie přes všeobecný halas v hlavní místnosti. „Dostat celou tu bandu? I to s tím OPECem?“

Swamp neslyšel odpověď, ale Bertie zavřel dveře a po obličeji se mu rozléval blažený výraz. „Zabralo to,“ zahlaholil do pléna. „Zabralo to, do prdele. Senzace!“

„Co do prdele zabralo?“ téměř zařval Swamp.

Dveře se znovu otevřely a dovnitř vešel Tad McNamara. Se zářivým úsměvem šel potřást Swampovi rukou. Každý mi lomcuje pazourou, ale všichni mají kušnu na oprati, pomyslel si Swamp. Zopakoval svou otázku.

Bertie a McNamara se posadili na jeden konec konferenčního stolu vedle Halloryho, který se nakonec pustil do vysvětlování.

„Byl jste obětí komunistického spiknutí,“ prohlásil.

„Žádní komunisti už nejsou,“ odsekl Swamp a Hallory se zasmál.

„To je takový řečnický obrat, pane Morgane. Ale od chvíle, kdy jsme vám pustili světlušku do klína, jste pracoval podle scénáře. A dnes je výplatní den. Už jsem vám řekl, že ten útok byl podvod. Ten Němec Heismann/Hodler byl opravdový a skutečně si myslí, že svou práci odvedl. Ale člověk, který na něj dohlížel, pracoval pro nás.“

„Chcete mi snad říct, že jste celou dobu věděli, kde ten chlap bydlí?“ zeptal se Swamp.

Bertie a McNamara zapíchli oči do stolu. Hallory přikývl. „Více či méně,“ přitakal. „Jeho pokus zabít tu zdravotní sestru nespadal pochopitelně do plánu, ale museli jsme tomu nechat volný průběh.“

„Kristepane, vždyť ji s vaším požehnáním málem poslal na onen svět.“

Hallory zavrtěl hlavou. „Nevěděli jsme, že tak dobře dokáže změnit vizáž. Vlastně jsme ani nevěděli, jak vypadá, protože to nevěděl ani sám Mutaib. Po všech těch plastických operacích chodil zásadně nějak maskovaný.“

„Tak proto imigrační poslalo takovou nemastnou neslanou odpověď, když jsme se začali vyptávat na Heismanna a Hodlera?“

„Řídili se instrukcemi, Swampe. Spousta lidí se v tomto případě řídila instrukcemi, aniž věděla, co nebo proč to dělají.“

„A ten požár na klinice?“

Poprvé se zdálo, že se Hallory začal trochu ošívat. „Byla to opět Heismannova iniciativa. Na začátku té akce nás Mutaib varoval, že Heismann bude možná chtít za sebou zametat stopy. Vtip byl v tom, že jsme přesně nevěděli, kdy s těmi svými plastickými operacemi skončí, až na to, že to bude určitě před inaugurací, protože pak se musel někam schovat. V této rovnici byly jisté neznámé, to připouštím.“

„A kdo všechno podle této rovnice směl natáhnout brka?“ zajímal se Swamp. „Všichni?“

„Viděl jste ta dopravní letadla?“ zeptal se Hallory. „Na té obrazovce, když jsme procházeli operační místností?“

„Jistě. No a?“

„Všechna ta dopravní letadla byla minulý týden přemístěna na Diego Garciu v Indickém oceáně. Teď se přemisťují na leteckou základnu Prince Sultán v Saudské Arábii. Začaly přistávat dvě hodiny po ‚útoku‘ současně s ultimátem Spojených států. Přibližně ve stejnou dobu jsme uzavřeli jejich hranice a vzdušný prostor.“

„Ultimátum.“

„Ano. A pravilo se v něm, že máme přímého nezvratného svědka, který může doložit, že jedna frakce saúdské královské rodiny stála za krvavým útokem na inaugurační ceremonii. Že americká dopravní letadla naloží všechny americké občany, kteří se dostaví na leteckou základnu. A že pokud saúdská vláda nevydá každého, kdo je do toho útoku zapletený, plus každého do této věci namočeného čuráka, který je v současnosti v jejich zemi, každého člena, stoupence, spojence nebo příbuzného či obchodního a bankovního partnera – prostě komplet všechny a zejména úředníky saúdské vlády a armádní činitele, kterým kdy hlavou proletělo nebo přes rty přešlo jméno al-Káida –, přiletí k nim vzápětí kolem tisíce kilotun nukleárních hlavic a z toho jejich královstvíčka nadělají hromádku zeleného skla.“

„Páni.“

„Agentura měla předběžný seznam přibližně šesti set’zainteresovaných‘ lidí. Saúdská královská rodina se už nechala slyšet, že nám předají na dva tisíce upocených mizerů, kteří se už patrně vezou na leteckou základnu Prince Sultán, jak jsme říkali.“

„Mutaib jednal se saúdskou královskou rodinou?“

„Jednal s jakýmsi saúdským princem,“ vmísil se Bertie. „Těch je třináct do tuctu, takže se dá vždycky říct, že jednal s královskou rodinou.“

„A byl v tom namočený i sám král?“

„Ne. Byla to jen jedna frakce, jedna z mnohých. Vlastnila banku, dosadila do ní Mutaiba a pověřila ho provedením útoku. Jenže nevěděli, že s nimi nepeče. Když mu nakonec svitlo, oč jim jde, kontaktoval Langley. Přednesli jsme to na společné schůzi a tam se někdo vytasil se zajímavým nápadem.“

„A to?“

„A to v podstatě převzít vedení celého toho spiknutí. Ať si myslí, že skutečně útok provedli a pak jednou a provždy celý saúdský problém definitivně rozdrtit. A jedna z věcí, které jsme k tomu potřebovali, byl očitý svědek.“

„Svědectví očitého svědka,“ řekl Swamp. „A to jsem měl být já?“

Hallory přikývl. „Ihned po falešném útoku jsme jim řekli, že naše interkontinentální balistické střely byly přesměrovány a jsou připraveny k útoku. Předvedli jsme jim videonahrávky, jak to tady u nás vypadá po útoku. Dali jsme jim na srozuměnou, že pokud nevyhoví našim podmínkám, každičký obývaný kousek jejich království přeměníme na měsíční krajinu. Jak jsem řekl, tvrdili jsme, že máme seznamy. A že pokud jediný člověk z našich seznamů nebude eskortován na leteckou základnu Prince Sultán do čtyř hodin, odpálíme rakety.“

„A oni na to skočili?“

„To si pište. Celý svět se díval na velmi pečlivě a důmyslně inscenovanou katastrofu, která se odehrála na kapitolských schodech. Měli jsme záznam útoku. Měli jsme záznam obrovských škod, stovek mrtvol. Natočili jsme kouř, sanitky sprintující městem, které jím skutečně projížděly. Jenomže bez konkrétního cíle.“

„Do hajzlu.“

„Celý svět viděl to, co jsme mu předložili, protože tohle město je patrně jediné na světě, kde se mohlo něco podobného uskutečnit. Jsme federálové. Z mediálního hlediska toto město vlastníme. Každý kanál – vizuální, datový, hlasový, televizní i rozhlasový, satelitní – i všechny kontakty zahraničních ambasád jsme přerušili nebo rušili. Zakázali jsme vysílání všem hlavním stanicím, vyjma jediného televizního kanálu. A to našeho.“

„Ji to si to nedají dohromady?“ zeptal se Swamp. „Ze jejich pravidelné zdroje byly přerušeny?“

„Totální mimořádný stav na území celé federace,“ nadhodil Hallory. „Vláda okamžitě všechno převzala. Zahraničním vládám to nebude příliš podezřelé. Samy by se zachovaly stejně. A bratr Mutaib, šéf jedné z jejich nejvýznamnější banky, a tady ve Washingtonu de facto významný člen saúdského establishmentu, přibližně třicet minut před vyhlášením ultimáta naznačil něco podobného saúdské bezpečnostní službě v Rijádu. Prohlásil, že v saúdských kruzích ve Washingtonu kolují pověsti v tom smyslu, že je za tento útok odpovědná jistá frakce. A pak on, stejně jako jejich vyslanectví, přestal vysílat. Takže jo, skočili na to.“

Swamp zakroutil údivem hlavou. „A co prezident a zvolený prezident? Jsou v pořádku?“

„Už jsem řekl, že všichni jsou v pořádku. My jsme Mutaibovým prostřednictvím dodávali souřadnice cíle. Heismann sice také provedl svůj malý průzkum, ale přesné souřadnice nemohl získat jinak než přímo na schodišti západního sloupořadí s GPS namířeným na oblohu. Navíc jsme to byli my, kdo mu dodal ruský minomet a náboje. To tenhle Němec neměl vůbec šanci zjistit. V logistice byl zcela závislý na Mutaibovi.“

„Ale co všichni ti lidé, kteří sem byli pozvaní?“

„Při prvním výstřelu jsme je všechny nastrkali do Kapitolu. Převzali jsme pak televizní vysílání a spustili dobře provedený záznam se speciálními efekty, který laskavě vytvořili naši přátelé v Tinseltownu. A úžasně se jim to povedlo, to musíte uznat.“

Swamp kývl. „Viděl jsem to, bylo to velmi realistické. Zejména ten okamžik, kdy kameraman praštil s kamerou a vzal nohy na ramena. Ale potom už byl celý dům plný kouře a randálu. Ještě teď mě brní uši.“

„To bylo vážně dobré,“ souhlasil Hallory. „Udělali to tak, jako by kamera běžela dál bez obsluhy. Skutečný televizní signál byl o třicet sekund pozdržený, takže jsme získali čas na přepnutí. Přerušili jsme všechny ostatní stanice a veškerý zvuk. Nechali jsme to běžet asi tři minuty a pak jsme předvedli agenta Tajné služby, zakrváceného a v obvazech, který běžel ke kameře, a i to jsme později přerušili. Poté už běžela jenom vládní prohlášení a oficiální instruktáž, a podobně. Ale celý svět včetně Saúdů dostal naservírováno to, co vypadalo jako nefiltrovaný, byt velmi neúplný, videozáznam hromadného zabíjení a chaosu. Kvalitka.“

„A váš očitý svědek?“

„To jste právě vy. Proto vás tam přijela Lucy vyzvednout. V pravou chvíli předstoupíte před kamery a vypovíte celému světu, co jste viděl, a sice že to provedl německý terorista, kterého najala Royal Kingdom Bank.“

Swamp nakonec položil otázku, kterou měl už několik minut na jazyku. „A jak jste, pánové, věděli, že mě ten Němec jednoduše neodbouchne, když jsem tam kolem čenichal?“

Hallory se před odpovědí na vteřinu zahleděl na McNamaru. „No, to jsme pochopitelně nevěděli.“

„Že mě to nenapadlo.“

„Nevěděli jsme to. Odposlouchávali jsme samozřejmě ten dům, takže něco z toho, co se tam dělo, jsme slyšeli. Jenomže jsme museli být velmi opatrní – kdyby mu došlo, že ho sledujeme, zdejchl by se. Věděli jsme, že jste tam šel, i to, že vás uvěznil.“

„Existoval tedy plán B?“

„Další agent.“

„Vlastně herec,“ upřesnil Hallory.

„Takže celou tu dobu…“

„Celou tu dobu, co jste se honil za světluškou, jsme vás postrkovali do druhého podlaží onoho domku,“ doplnil Hallory. „Věděli jsme, že se do toho zakousnete. Tím jste se přece proslavil. Swamp Morgan dotáhne všechno do konce. V jistou chvíli jsme vás museli vyhodit z ÚZV, ale když nastalo nebezpečí, že byste se na to mohl vykašlat, dostal jste novou pracovní nabídku. Tady od Bertieho.“

Swampovi najednou vytanulo, jak Bertie ve chvíli, kdy mu sděloval jakési podrobnosti o Heismannovi, spekuloval o jaderném útoku. Musel přiznat, že ho vedl šikovně – náznaky, zvažování, naočkování každé akce, kterou provedl. Vůbec nepřehánějí. Tahali ho za špagátky od samého začátku. Teď tahají za špagátky celý svět. Bertie na něj dohlížel, jak si vede. Bertie, který se vynořil ze zapomnění před pár týdny a obnovil starou známost.

„Jak dlouho v tom hodláte ještě pokračovat?“

„Za několik hodin se tu setmí. V Evropě tento den končí. Tam v Arábii táhne na půlnoc. Ale všichni, kdo se u příležitosti inaugurace dostavili na Kapitol, zůstanou uvnitř budovy, dokud poslední letadlo neodstartuje z letecké základny Prince Sultán. Naše chvíle nastane patrně zítra ráno. Mezitím naše štáby usilovně pracují na výrobě vizuálního materiálu pro všechny satelity zahraničních tajných služeb – úklidové čety na Kapitolu, pohotovostní vozidla, náznaky toho, že se uvnitř této budovy ošetřují zranění, kouřové generátory, všechny příslušné infračervené signály, vojsko na DefCon Two, válečné lodi odplouvající z přístavu, AWACS a F-16 v pohotovosti – a všechny příslušné ptákoviny, které k tomu patří.“

„Takže na Kapitolu máme teď oba prezidenty?“

„Jejich dvojníky,“ upřesnil Hallory. „Ti praví jsou asi tady v Bílém domě i s opravdovým předsedou Nejvyššího soudu.“

Z operační místnosti se ozvaly další tlumené projevy radosti. McNamara vyklouzl zjistit, co se děje. Swampovi se dělaly mžitky před očima už jenom z rozsahu celé té zatracené záležitosti. Ta závisela na schopnosti federálů naprosto elektronicky izolovat Washington. Pevné telefony, rozhlasové přijímače, mobily, satelitní telefony, mikrovlnné spoje. A především mediální zdroje, které na těchto komunikačních zdrojích bezprostředně závisí. Ukaž jim obrázky a vypni zvuk. A ono to do háje zabere. Jenom to musí vydržet alespoň dvanáct hodin. A poté…

McNamara se vrátil do místnosti. „Zatím naložili a odeslali osm C-17. Saúdská tajná policie sváží lidi na náklaďácích a v helikoptérách z celé své země. Mluvíme tu o bankéřích, úřednících, duchovních, studentech a nezanedbatelném množství vysokých vojenských důstojníků. Nehledě na přibližně tisíc zadržených, které zanedlouho očekáváme. Právě startuje druhá vlna C-17 z Dee-Garu do Sultánu. A šlehačka navrch, OPEC ratifikoval smlouvu.“

„Jakou?“ zajímal se Swamp.

Hallory neznatelně zaváhal. „Právě to je na tom to nejlepší. Saúdové souhlasili s tím, že vystoupí z OPECu. Od hodiny a budou prodávat naftu jako nezávislí výrobci – za ceny přijatelné pro Spojené státy, totiž alespoň chvíli.“

Swamp se trochu zamyslel: „Chápu, že se za této konstelace k tomu nechali přemluvit, ale co až zjistí, že celý útok byl jen podvod…“

„Jen důsledky byly nepravé,“ upozornil ho Hallory. „Ale spiknutí za účelem útoku falešné nebylo. Tato frakce toho Němce doopravdy najala. A on z minometu skutečně střílel. Na spiknutí nic nepravého nebyloa komplet celé se vylíhlo v jejich hlavách. Dnešní finta nám vydá do rukou celé srdce i mozek al-Káidy. Skutečnost, že se o to pokusili, nám v prvé řadě vynese zničení OPECu jako skutečného kartelu. Zjištění, jak jsme zatočili s OPECem, trochu zmírní pobouření našich západních bratří.“

„A jak se shoduje ta sbírka zajatců s našimi seznamy podezřelých?“ zajímal se Swamp.

Bertie se usmál: „Došlo k udivující shodě mezi lidmi z podpory al-Klidě podezřelými a skutečnými zajatci,“ prohlásil hlasem k nerozeznání od tiskového mluvčího. „Je ti jistě jasné, že jsme celou dobu věděli, co jsou zač.“

„Jistě,“ potvrdil Swamp.

Bertie se zazubil.

„Předvedli Saúdům jakýsi záznam vynořování ponorky Trident v sousedství Dee-Garu a její přípravu k odstřelení raket,“ prohlásil McNamara. „Jenom pro případ, že by nám některý urozený princ začal po probdělé noci ztrácet soustředěnost.“

„Vždycky jsem se domníval, že se tyhle věci odstřelují pod vodou,“ podivil se Hallory.

„Taky že jo, jenomže takhle za ponorkou vidíš dee-garské palmy a podpůrné britské průzkumné lodě. Nafilmovali to už dřív z helikoptéry s pohledem hluboko do raketových hlavní. Děsivá podívaná.“

„A oni skutečně věří, že bychom napadli jejich naftová pole?“

„Řekli jsme jim, že použijeme neutronovou bombu. Detonuje ve velké výšce, pozabíjí všechno živé, ale nezpůsobí téměř žádnou hmotnou škodu. Nač přijít o velkou část světových zásob ropy jenom kvůli tomu, že se jejich majitelé odebrali na onen svět.“

Swamp sledoval otevřenými dveřmi poprask v operační místnosti a s úžasem pozoroval záběry přicházející z druhé, nyní noční části světa. Na jedné obrazovce vysílali dokumentární záběry dvou amerických mateřských letadlových lodí uprostřed mohutných kobaltově modrých vln se startovací plošinou ježící se stíhacími bombardéry. Na jiné přijížděly tři autobusy nabité americkými občany se zavazadly, kteří z autobusů přesedali do dopravního letadla C-5 a očividně utíkali ze země, jíž hrozí bezprostřední nukleární útok. Tenhle záznam vystřídal jiný s ukázkou celého pole odpalovacích sil mezikontinentálních raketových střel s pancéřovanými uzávěry připravenými k palbě a třpytící se střely o výšce desetipatrového věžáku připojené k ovládacím prvkům a k přívodu kyslíku. Na třetí obrazovce stála na saúdské základně letka mohutných dopravních letadel vojenského letectva nebezpečně světélkujících v odlesku sodíkových výbojek, do jejichž zlověstně temných hliníkových útrob nastupoval zástup spoutaných a zahalených zajatců poháněných americkou vojenskou policií.

Temná strana světa a jemu se zdálo, že v nejedné věci. „Jak se vám povedlo všechny ty americké obchodníky a dodavatele dostat předem ze země?“ zeptal se.

„Vánoce,“ vysvětlil Hallory. „Snažili jsme se jich co nejvíc dostat do země na vánoční svátky, jinak jim hrozilo, že přijdou o pas. Vrátit se jich smělo jenom několik. Všichni dostali příkaz, aby se včetně diplomatického personálu dostavili dnes dopoledne našeho času na Sultán. Údajně kvůli sledování inauguračního obřadu na zvláštním kanálu americké televize. Vypravovali jsme je několik hodin.“

„A kde je ten Němec?“ zeptal se Swamp.

Hallory zavrtěl hlavou: „To nevíme. První svědci před dvojdomkem hlásili, že z druhé poloviny domu vyběhla polonahá ženská a cosi hystericky řvala o nějakém chlapovi v sousední polovině, která už hořela.“

„Určitě ženská? Nebyl to zas nějaký Heismannův trik?“

„Chlapi přísahají, že byla skutečná. Od pasu nahoru nahá. Žádné vycpávky ani nic podobného. Nepřehlédnutelné poprsí, žádné šidítko. S dámskými kalhotkami a žádným kompromitujícím nádobíčkem. Sousedi tvrdí, že v druhé půlce domku žila paní ve středních letech, a tak ji teď policie všude hledá.“

„A ta ženská, která odtud vyběhla, byla ve středních letech?“

„Hlavně byla prakticky nahá, Swampe. Z těch policajtů víc nedostaneš. Nahá a hysterická. Na obličej se očividně nesoustředili.“

„A ten Němec je teď kde?“ dorážel stále Swamp.

„Tenhle problém jsme předali místní policii,“ prohlásil Hallory. „A poslali jsme pochopitelně po jeho stopě pár našich lidí. Ale teď už nás moc nezajímá. Jestli ho najde policie, tak patrně zatčení nepřežije. Díky vám ho chtějí za vraždu policisty a k tomu jsme městskou policii, jakož všechny ostatní v tomto městě, drželi v patřičné vzdálenosti od Kapitolu. Takže nikdo z těch, kdo toho Němce hledají, neví, že to nebyla skutečnost.“

Swamp viděl, jak si ho pootevřenými dveřmi zkoumavým a chladným pohledem měří Lucy. Už ani nevěděl, jestli ho to ještě nějak zajímá.

„A co když zatčení přežije?“ zeptal se.

„Pak bude druhým očitým svědkem. Už vy jste výtečný svědek, natož sám střelec.“

Další figurka v této hře, pomyslel si Swamp. Stejně jako já. A patrně se nedožije rána. Stejně jako já?

Heismann zvolil starou známou cestu parkem Rock Creek, kde kdysi zahájil své frustrující pokusy ustřihnout volný konec jménem Connie Wallová. Ke kamennému mostu, z něhož dohlédl na vyvýšeninu, na níž stál Conniein dům, mu to trvalo čtyřicet pět minut. Muž v obleku a plášti do deště s aktovkou v ruce kráčející po silnici bez chodníku dolů k mostu přitáhl z projíždějících automobilů několik zvědavých pohledů. Ale většina lidí se starala především o to, aby rychle dojela domů. Zimní slunce to už pro tento den zabalilo a začal se snášet soumrak. Žádná policejní auta tam nebyla. Ta budou asi ještě v centru, pomyslel si. Přibližně do několika hodin bude katastrofa, k níž tady došlo, připsána jeho bývalým zaměstnavatelům, ať už zásluhou penzisty, pokud přežil, nebo dokumentů, které sám poslal poštou. Podle štítku na schránce ji měli vybírat šestkrát týdně a za každého počasí. Pak se možná svět dočká skutečně výjimečného ohňostroje.

Žádná velká škoda, říkal si, když u mostu odbočoval ze silnice a vstupoval do podrostu. Arabské státy se přestaly vyvíjet od začátku šestnáctého století a v současnosti nemůžou nabídnout nic jiného než náboženské barbarství. Také naftu, to je jasné. Naštěstí je tato drahocenná kapalina bezpečně uložená stovky metrů pod zemí. Uvažoval, jestli by se dala radioaktivní ropa spalovat tak bezproblémově jako ta klasická. Nejspíš ano. Nejtěžší ze všeho by bylo provrtat se ztvrdlým pískem.

Rychle střelil očima do obou stran silnice a vklouzl do lesa.

Swamp se šťastně rozvalil v křesle umístěném v rohu místnosti a tiše poklimbával, zatímco Bertie i Hallory se vrhli k telefonům, koordinovali úklid banky a směrovali své podřízené k narůstajícím logistickým problémům nahoře na Kapitolu. Přeprava leteckým vzdušným mostem z druhého konce světa byla už ze dvou třetin ukončená a současným hlavním kontrolním faktorem bylo, kolik hodin tmy ještě Washingtonu zbývá. Všichni v místnosti se shodli na tom, že se tento švindl dá udržet jen do prvních paprsků svítání. Přední západní vlády a stálí členové Rady bezpečnosti OSN byli už informováni, že oba prezidenti jsou v pořádku a že se nic nestalo ani americké vládě. Bylo jim také naznačeno, že to, co viděli v televizi, nemusí být zcela totožné se skutečností, vyjma jednoho absolutně pravdivého faktu: saúdské spiknutí skutečně existovalo. Jediné místo, které mělo falešnému útoku zcela uvěřit, byl Rijád, a to jenom do chvíle, než budou všichni zajatci odvezeni ze země.

Důstojník uniformované divize otevřel dokořán dveře zasedacího sálu a oznámil Hallorymu, že jsou očekáváni. Hallory ukončil telefonický rozhovor a kývl na Swampa, aby šel s ním. Swamp si promnul oči, opatrně se vysoukal s pohodlného křesla a než udělal první krok, vyzkoušel pohyblivost všech hlavních kloubů svého těla. Ve srovnám s ostatním osazenstvem operační místnosti, které z něj při odchodu nemohlo spustit oči, se cítil jako trhán.

Důstojník je vedl kolem důstojnického klubu námořních sil a velitelského stanoviště Tajné služby, do haly v západním křídle u vchodu z kolonády a do sekretariátu před Oválnou pracovnou. Ježkovy voči, lekl se Swamp při pohledu na svůj oblek, ale to už ho Hallory strkal před sebou do dekorativních dveří. Nový prezident vstal od proslulého stolu a šel Swampovi potřást rukou.

„Pane Očitý svědku,“ oslovil ho s unaveným úsměvem.

„Pane prezidente,“ zachraptěl Swamp. Tohoto prezidenta sice nevolil, ale přesto neviditelný háv prezidentské funkce na něj zapůsobil tak, že před ním pocítil náležitý respekt. Prezident je vyzval, aby se posadili, a nabídl jim kávu. Podle Halloryho zavrtěl i Swamp odmítavě hlavou. Ale pohyb ho zabolel a prezident si toho všiml.

„Pane Morgane, prokázal jste zemi významnou službu. Omlouvám se vám za to, že jste vlastně neměl na vybranou.“

Swamp několik vteřin přemýšlel: „A, pane prezidente, získali jsme tím, co jsme chtěli?“

„To ano, zcela určitě. Byl jste dole v operační místnosti, takže víte, co se děje. Je obdivuhodné, co všechno se nám podařilo. A k tomu ta úmluva o OPECu.“

„Jestli tomu, pane, dobře rozumím, pak al-Káida je mnohem širší pojem než Saúdové,“ prohlásil Swamp. „Ti parchanti jsou všude.“

„Máte pravdu, ale jejich srdce a duše, a to už vůbec nemluvím o hlavních finančních zdrojích, byly vždycky saúdské. To víme dávno. A teď se ten rakovinový nádor převáží zásluhou našich britských spojenců do zvláštního internačního tábora na základně Diego Garcia. Na texaské letecké základně se připravují zařízení trvalejšího rázu. Můj předchůdce se už asi třese netrpělivostí, aby se do některých z nich osobně podíval.“

„Hodně jste dnes riskoval, pane,“ poznamenal Swamp.

„Vy také, jak jsem slyšel. Omlouvám se ještě jednou, že jste neměl na vybranou.“

„Kdo se jednou dá na vojnu…,“ prohlásil Swamp. „Ale nenastane ve zbytku světa zmatek?“

„Naši skuteční přátelé byli povětšinou informováni, pane Morgane. A naši občasní přátelé by mohli z mírného zmatku jen těžit.“

„Ji co světové finanční trhy?“

„Všechny newyorské trhy jsou zavřeny, zítra začíná víkend a poburzovní operace právě teď čelí značným komunikačním problémům.’Katastrofa‘ bude uvedena na pravou míru zítra a finančníci budou mít dva dny na to, aby něco vymysleli. Pokud se předburzovní operace do nedělního večera neuklidní, oznámíme novou situaci v OPECu.“

„Co se stane, až Saúdové zjistí, že skočili na špek, smím-li se ptát?“

„Spiknutí s cílem připravit o život tuto vládu bylo skutečné, pane Morgane,“ odpověděl prezident. „V této chvíli se představitelé Království radují, že jsme je nevystřelili na Měsíc. Měli jsme dva cíle: oslabit al-Káidu. Nezlikvidujeme ji, ale způsobíme jí těžké rány a k tomu jsme potřebovali kaluže krve na kapitolských schodech. Právě to je nutí plnit naše dopravní letadla, abychom si to snad ještě nerozmysleli.“

„A tím druhým cílem byl ústupek OPECu.“

„Správně.“ Prezident se na něj zadíval zkoumavýma očima a ve Swampovi hrklo, jestli to náhodou s těmi otázkami nepřehnal.

„Dodrží OPEC tu dohodu, pane, až zjistí, že naletěl?“

„Myslíte, jestli se třeba nerozzlobí a neuvalí naopak na Západ embargo Perského zálivu?“

„Ano, pane.“

Prezident si povzdechl. „Raději mě necitujte, pane Morgane, ale zrcadlový obraz embarga je blokáda. Uvalí na nás embargo, my pošleme flotilu do Hormuzského průlivu, odvezeme všechna zařízení na výrobu nebo čerpání vody a pak budeme čekat na Alláhovy mlýny. Mezitím nikdo žádnou ropu z Perského zálivu nedostane. Nějaký génius možná najde způsob, jak ji pít.“

Swamp přikývl v náhlém respektu z absolutní moci. „Asi se teď poohlédneme po Heismannovi nebo Hodlerovi, nebo jak se vlastně jmenuje,“ prohlásil s letmým pohledem na Halloryho. „Rád se k tomu honu připojím.“

„Především potřebujeme, abyste se objevil před spojeným výborem pro výzvědné služby, pane Morgane. Na Kapitolu.“

„Ano, pane, rozumím.“

„Jste si tím jist?“ zeptal se prezident a očima provrtával Swampa. „Celý svobodný svět může dnes hodně získat. Než předstoupíte před výbor, dostanete písemnou instruktáž. V této kritické chvíli je nanejvýš důležité, abyste se jí řídil.“

Swamp se zamračil. Byl po zážitcích z dvojdomku vyčerpaný a všechno ho bolelo. Prezident se mu snažil něco naznačit, ale nechtěl to přímo říct.

„Jaká je oficiální linie, pane?“ zeptal se.

„Poznal jste teroristu, který střílel z minometu,“ napovídal Hallory. „Pronásledoval jste ho do banky, kde jste ho pozitivně identifikoval. Když se pokusil za pomoci ozbrojených spolupachatelů o útěk, všechny jste zastřelil.“

„A to je konec příběhu, pane Morgane,“ dodal prezident.

„Aha,“ pravil Swamp.

„My jsme s tím nezačali,“ vstával prezident. „To oni. Ale vy osobně můžete výrazně přispět k tomu, aby to skončilo.“

„Ano, pane,“ opakoval Swamp, kterému už začalo docházet, co po něm vlastně chtějí. Oba s Hallorym také vstali.

„Děkuji vám, pane prezidente,“ loučil se Hallory.

„Děkuji vám, pánové,“ odpověděl prezident. „Díky vám třem a srdnatosti mého předchůdce. Amerika dnes prokázala velkou službu svobodě. Jen co trochu usedne prach, všichni, kdo se na tom podíleli, budou oficiálně oceněni.“

Důstojník otevřel dveře a oni vyšli z Oválné pracovny do prostor sekretariátu. Tam na ně čekala Lucy. Podala Hallorymu list papíru a pak se trochu pootočila a reagovala na zvonění svého mobilu.

„Vida,“ prohlásil Hallory

„Našli ho?“ otázal se Swamp.

„Možná jeho stopu,“ odpověděl Hallory. Podíval se na hodinky. „Než dostanete naše instrukce, máme chvíli času. Nechcete se trochu projet nočním městem?“

Lucy, která mluvila do mobilu, po něm znovu vrhla pohled. „Mám šanci tohle přežít?“ zajímal se Swamp.

Hallory vypadal překvapeně a pak se zasmál. „Vždyť už je po všem, doopravdy,“ uklidňoval ho.

„Jen takový dotaz,“ pokrčil rameny Swamp.

Objevil se ředitel Tajné služby a kývl na Halloryho, že by si rád promluvil, a tak Swamp vedle Lucy osaměl. Trochu se upravila, přičísla si zlaté vlasy, ale stále vypadala, jako po prohrané domácí rozepři. Zaklapla mobil a obrátila se ke Swampovi.

„Jak se cítíte?“ zeptala se. Měla neproniknutelný výraz.

„Jako loutka, které někdo přestřihl všechny špagátky,“ odpověděl Swamp. „A už je načase začít chodit sám.“

„Tam v té bance jste měl z pekla štěstí.“

„Vypadá to tak.“

„Dva na jednoho zblízka. Nebyli to jistě žádní žabaři a některý vás mohl zabít.“

„Zahrál jsem si na Marka Pola. Rozplácl jsem se na zemi a vyhlížel v dáli Čínu. Bylo by hezké, kdybych mohl prohlásit, že to všechno byl výsledek mého dokonalého výcviku, ale skutečnosti odpovídá spíš ta první verze. Navíc stříleli jako splašení, což obvykle znamená vysoko.“

Přikývla. „A co vy?“ zeptala se. „Vy jste také střílel jako splašený?“

„Také. Jenomže mně na podlaze vysoké střely tolik nevadily.“

„A co ten Arab? Podle zprávy z místa činu jste prý vystřelil jenom jednou.“

„Poslední náboj,“ upřesnil. „I když jsem to v té chvíli ještě netušil. Byl jsem pevně odhodlaný, že mi nesmí uklouznout, zejména když jsem ho předtím viděl v akci. Že jsem ho trefil, byla čirá náhoda.“ Hned toho, co řekl, začal litovat. „Nebo možná ne, kdo ví.“

Zamyšleně přikývla a opět se hluboce ponořila do vlastních myšlenek. Mezitím se vrátil Hallory. Při odchodu vrtalo Swampovi hlavou, proč se Lucy tak nečekaně zajímá o jeho střelecké umění. A také proč prezident mluvil o třech lidech odpovědných za tuto neskutečnou taškařici.

Všechny klouby ho dosud po několika blízkých setkáních s taserem bolely a jenom s maximálním vypětím udržel se svými společníky krok.

Connie se srdcem v krku a lapající po dechu se zhroutila do postele. Právě provedla klopotnou okružní cestu po celém přízemí, kontrolovala okna, zatahovala závěsy, stahovala žaluzie a ujišťovala se, že jsou všechny dveře na dva západy. Ke své výpravě použila kolečkové křeslo a chodítko, alei tak to byla pro ni daleko větší námaha, než původně čekala. Byla k smrti unavená. Uvažovala o tom, že by vyšla do patra, ale schody byly očividně nad její možnosti. Případné nebezpečí přijde navíc z přízemí.

Venku se už téměř setmělo, a tak v domě zhasla všechna světla s výjimkou lampičky v jídelně, kde ležela na nemocničním lůžku. Snažila se někoho sehnat telefonem, ale ty dosud nefungovaly. A Jake možná ani neví, že už z nemocnice odešla. Asi vážně ne; vzpomněla si, jak vyhýbavě mu odpovídala na jeho dotazy, kdy půjde domů.

Co naplat, je v tom sama. Z jídelního stolu si vzala malý kyslíkový přístroj s připojenou maskou, otevřela ventil a dopřála si několik doušků pro stabilizované dýchání. Všechny dveře byly zamknuté. Všechna světla, až na stolní lampu v jídelně, zhasnutá. Z ulice se nedalo poznat, že je v domě.

Auto. Uvidí auto. Ale pokud byl přesvědčený, že ji tam v Garrison Gap zabil, bude si možná myslet, že ho sem přivezl někdo jiný. Což také byla pravda.

„Ale budu potřebovat tvůj dům,“ prohlásil.

Na co – aby se tu schoval, než utichne poprask? Čekají, že bude chtít co nejrychleji odjet z Washingtonu, takže ukrýt se ve městě není možná tak špatný nápad.

Sledovala záclony v jídelně. Pohybovaly se, lehce povívaly v mírném nočním vánku, který sem pronikal škvírami v překližce. Kdyby obešel dům zezadu, mohl by tohle světlo uvidět. To by bylo špatné, pomyslela si a s těžkým srdcem lampičku zhasla. Místnost upadla do hluboké tmy vyjma malé zelené diody na analgetické pumpě a zelených čísel na ciferníku kuchyňské mikrovlnky.

Zdálo se jí, že i vítr teď fouká hlasitěji, a téměř slyšela, jak záclony svým šustěním přehlušují škrábám větví do oken jídelny. Znovu zkusila telefon, ale ten byl stále hluchý. Nefungují všechny nebo jenom ten její? Přestřihl jí dráty? Je tam venku, krčí se ve křoví na zadním dvorku a přemýšlí, jak se dostat bez spuštění alarmu dovnitř? Hmatala pod přikrývkou po své pušce na hady. Nabila ji? Nemohla si vzpomenout.

Rozechvělýma rukama zkontrolovala u té nepříjemné věci zásobník. Prstem šátrala vzadu za hlavní a nic necítila.

Takže ji nenabila!

A kam založila tu krabici se speciálními náboji? Někam v jídelně mezi ostatní krámy. Ale kam? A může si dovolit na to rozsvítit? Ne. Zvenku by bylo jasné, že v domě někdo je.

Položila se na polštář a usilovně přemýšlela. Kam krucinál tu krabici s náboji strčila?

Zaslechla zvenku hluk, který rozhodně neměl nic společného s větrem. Tím si byla jistá. Lišil se od praskotu větví a průběžných zvuků, kterými promlouval starý dům v zimě. Cítila jeho přítomnost, a když škvírou v překližce a mezi záclonami pronikl bílý světelný paprsek, zatajila dech. Malé světelné kolečko se od kuchyňských dveří rozutíkalo místností a pomalu, pomaloučku se kradlo po stěně mezi jídelnou a obývacím pokojem. Přetáhla si pokrývky přes hlavu a snažila se pod nimi co nejvíce narovnat, ale jeden cíp nadzvedla, aby mohla světelného poutníka sledovat.

Pohyboval se pomalu, ale cílevědomě po stěně, ale výš, než kdyby si chtěl v místnosti všechno prohlédnout. Uvědomila si, že kdyby sem někdo chtěl zvenku skutečně nahlédnout, musel by se postavit na krabici nebo vylézt po žebříku, protože okenní parapet byl téměř sto osmdesát centimetrů nad zemí.

Paprsek přejel přes vitrínu s porcelánem, zpomalil, opět se rozběhl a klouzal po pracovní desce kredence, plné všelijakých krámů.

Včetně malé zelené hranaté krabičky s náboji.

Viděla, jak světelné kolečko přejelo přes krabici a kousek za ní se zastavilo.

Do háje zelenýho! On si jí všiml.

Ale když se světlo vrátilo, nezajímalo se o krabičku. Zajímalo se o svítící stupnici tonometru, kterým jí sestra měřila krevní tlak. Kolečko na ní chvíli setrvalo a pak se znovu rozběhlo a pokračovalo v prohlídce stěny.

Kdybych teď vyklouzla z postele, než dorazí ke mně, pomyslela si, pak bych se možná ke krabičce dostala. Ale jestli tu baterku trošku skloní, uvidí mou prázdnou postel.

Musíš to udělat, přesvědčovala se. Teď, hned teď. Než stra páčidlo pod překližku a odrhne ji od okna. Alarm nainstalovali jenom na dveře, ne na okna.

Kolečko teď svítilo o sedm metrů dál na vršek záclon v obývacím pokoji a pokračovalo doleva. Zanedlouho se dostane k čelu nemocničního lůžka. Děsila se toho – bude to přímý tlak na ovázanou část jejích zad.

Musíš jít, přesvědčovala se. Než uvidí postel. Bez té pušky máš zaděláno na pohřeb. Přestala přemýšlet a přinutila se vystrčit holou levou nohu zpod přikrývek. Podlaha byla studenější, než čekala. Zaváhala, snažila se vymyslet nejlepší způsob a nakonec se rozhodla, že si na straně postele klekne jako při modlitbě. Pak se přidrží prostěradla, aby nespadla, a na podlahu sleze s minimální bolestí v zádech.

Opatrně se překulila na levý bok, sevřela přikrývky, v duchu blahořečila nepoddajným rohovým záhybům prostěradel ustlaným v nejlepší tradici místních zdravotních sester, a pak cítila, jak koleny sklouzává přes okraj matrace, o kousek níž na rám postele a závěrečné dopadnutí na podlahu zavibrovalo její ranou tak prudce, až se jí několik obvazů zařízlo do kůže. Ale stála na zemi.

Viděla blížící se světelný paprsek, a tak co nejlépe uhladila pokrývky a po čtyřech se vydala ke kredenci se vzrůstající bolestí při každém dalším pohybu. Zatočila se jí hlava, a tak ji sklonila k zemi, aby neomdlela, ale stejně jí to příliš nepomohlo. Všechno ji bolelo, ale ke kredenci se dostat musela.

S hlavou u země světlo baterky neviděla, zato viděla nohy kredence a ty měla přímo před nosem. Kolena ji pálila a měla pocit, že se jí stehy na ráně trhají, ale teď si musela stoupnout, nebo se přinejmenším natáhnout a konečně tu zatracenou krabičku dostat. Zvedla hlavu, ale zase ji svěsila. Byla mnohem slabší, než si myslela. Podívala se doleva a hledala paprsek, ale ten už zmizel.

Teď se dívá, pomyslela si. Prohlíží si to tady. Už jde. Chytla se nohy kredence a začala se zvedat z podlahy.

„Kam jedeme?“ vyzvídal Swamp v sedanu Tajné služby cestou k Wisconsin Avenue. Lucy seděla s řidičem na předním sedadle, tentokrát se zapnutým bezpečnostním pásem. Vzadu byl Hallory se Swampem.

„Městští policisté hlásili, že jeden kostelník našel auto, kterému říká služební suburban. Vzadu ležel těžce zraněný policista. Ten, kterého postrádali několik hodin v oblasti Mailu. A prý se to auto mimořádně podobá suburbanu, který projel policejní kontrolou a měl údajně namířeno do nemocnice Georgetownské univerzity.“

„Proč by to měl být on?“ zajímal se Swamp.

„Protože podle poznávací značky je to tentýž suburban, který si minulý pátek koupil pan E. Hodler,“ prohlásila Lucy.

Když auto směrem z města projíždělo u zátarasů další policejní kontrolou, sklonil Swamp ve tmě hlavu. Policisté prověřili legitimace, nahlédli dovnitř a s mávnutím je pustili dál. Swamp si právě představoval, jak to se to asi odehrálo: Chlap si obstaral vozidlo, možná dvě, a jedno vybavil jako vozidlo federální tajné služby. Pokud šlo o stejný suburban, který sledoval Wallovou na jejím útěku do Západní Virginie, pak to udělal hned na začátku. Cestou narazil na policistu, přejel ho, tělo strčil dozadu a pod záminkou, že veze zraněného kolegu, projel dalšími policejními kontrolami. Ano, tak se to mohlo stát.

„Je ten policajt naživu?“

„Při převozu ještě dýchal. Nabyl vědomí jenom na tak dlouho, aby stačil říct, že ho ten chlap srazil na ulici u Jeffersonova památníku.“ Za deset minut přijeli před vjezd na parkoviště u kostela obklopeného blikajícími modrými světly. Stálo tam plno vozidel městské policie a agentů Tajné služby.

„Vážně tam chceme jít?“ zeptal se Swamp.

„V téhle chvíli to je nejčerstvější stopa,“ poznamenal Hallory.

Swamp vyhlédl z okénka a hledal tabuli se jménem ulice. „A kde to vůbec jsme?“

„Quebec Street a Wisconsin,“ oznámil řidič. Swamp se obrátil k Hallorymu.

Quebec Street, uvažoval. To je její ulice. Té zdravotní sestry. Která si prý ještě měla na cosi důležitého vzpomenout. „Mám takové tušení,“ oznámil. „Je jasné, že to vozidlo opustil. Buď měl poblíž další, nebo šel pěšky. Pokud šel pěšky, pak asi vím, kam.“

„A to?“ zeptala se Lucy skepticky a otočila se k němu dozadu.

„Tohle je Quebec Street. Tady stojí dům té zdravotní sestry. Na druhé straně Connecticutské. To je pouhých… kolik?“

„Pět šest bloků,“ napřáhl řidič ruku. „Tímto směrem.“

„Dobře. Myslí si, že ji tam nahoře v Západní Virginii zabil. A pokusil se o to několikrát. Proč jí vlastně šel tak po krku?“

„Pro co jiného, než že ho mohla identifikovat,“ zabručela Lucy otráveně.

„Ale to přece nemohla. Vždyť si nechal celkově změnit obličej, nemluvě už o možnosti nafouknout si podlé přání prsa, takže oblafl i slečnu Wallovou, která ‚jeho‘ považovala za ‚ji‘.“

„Promiňte,’nafouknout si prsa‘?“ Lucy si vyměnila významný pohled s Hallorym. Řidič poslouchal s velkým zaujetím.

„Při prvním rozhovoru se Connie Wallová zmínila, že jednou také pracovali na změně pohlaví. Umožnili tomu člověku napumpovat jakousi tekutinu do kožních váčků na prsou a tím vytvořit prsa k nerozeznání od pravých. Jedna operace z mnoha, ale co když ten pacient byl právě on? Co ta ženská, která se vyřítila z hořícího dvojdomku? Vsadil bych se, že to byl on. A sestru chtěl zabít proto, že potřeboval po akci její dům. Aby se tam, nám-rovnou pod nosem, schoval.“

Hallory mrkl na Lucy. Pokrčila rameny. „Kdo ví.“

„Má někdo lepší nápad?“ zeptal se Swamp.

Heismann v duchu zaklel. Nenašel nic, nač by se mohl postavit, a tak toho škvírou mezi překližkou a okenním rámem příliš neviděl. Hlavou mu vrtal ten veterán. Jak to že stál u domu? Vracela by ho sem policiei po její smrti? Ten prodavač automobilů tvrdil, že má velkou hodnotu. Nezabavili by ho spíš?

V studeném nočním vzduchu se roztřásl. Všude u sousedů bylo hrobové ticho. Za Connecticut Avenue neviděl ani jedno policejní auto. Dům byl tmavý a všechno zamknuté. Etikety bezpečnostní společnosti na dveřích a před domem napovídaly, že je tu zapojený alarm, ale bylo otázkou, jestli by se vzhledem k tomu, že nefungovaly telefony, vůbec ozval. Možná by nezvonil na centrále, ale kdyby rozbil dveře, mohl by spustit randál na místě a přivolat sem sousedy.

Musí to být tedy oknem a tohle už rozbité bylo. Nechal si tu aktovku a zamířil do garáže, ale na ní teď visel zámek. Pak uviděl popelnice. Byly dvě. Přikutálel je za dům pod okno jídelny a převrátil na bok. Ale když se po nich pokusil vyšplhat, umělá hmota nevydržela a on se nehlučně sesunul na trávu. Poodešel od domu, schoval se do stínu stromu a opět zkoumal všechna okna. Na druhém podlaží v okně nad střechou zadní verandy zahlédl pohyb. Byl tam někdo? Sledoval okno a pak to spatřil znovu: Pohybovala se tam záclona. Došlo mu, že jí pohybuje vítr.

Horní okno bylo pootevřené.

Než si byl jistý, několik minut z něj nespustil oči. Pak si všiml, že jedna z větví nad jeho hlavou by mu mohla na střechu verandy pomoct.

Connie uslyšela rachot na střeše zadní verandy a na chvíli se jí zastavil dech. Nezdálo se jí to jenom? Ale pak se to ozvalo znovu, po střeše se pohybovalo něco těžkého. Po chvíli ticha se ozval zvuk uvnitř domu: někdo vytáhl okno. Potichu zaklela. První patro prostě nedokázala zkontrolovat. Bylo jí jasné, o které okno šlo; otevírala ho v zimě, když byl celý dům zavřený, kvůli ventilaci.

Slyšela, jak dopadl na podlahu a okno za sebou zavřel. Nad hlavou jí zapraskala prkna, i když jinak se pohyboval tiše. Představovala si, jak tam s baterkou prozkoumává horní pokoje a chodbu. Zvedla ještě jednou telefonní sluchátko, ale to bylo stále němé. Co nejtišeji ho položila, lehla si pod pokrývku a mezi koleny svírala svou pistoli hadovku.

No dobře, teď prohledává její dům a nakonec sejde dolů. Co pak? Snažila se rozpomenout, co jí radil člověk, který jí pistoli prodával. Původně to byla signální pistole, říkal, ráže dvanáct, ale pouze s dvaceticentimetrovou hlavní. Musíte ji pořádně stisknout oběma rukama, protože vás kopne jako kůň. Účinný dostřel je přibližně metr osmdesát. A nedávejte do ní nic jiného než speciální patrony, jinak vám to exploduje v ruce.

Slyšela kroky sestupující ze schodů. Teď už si byl jistý, že tu nikdo není. Connie sevřela pistoli oběma rukama. Pod prostěradlem nadzvedla kolena a malinko se pootočila, aby pokryla obojí dveře, jak do kuchyně, tak do obývacího pokoje. Pak se zhluboka nadechla a čekala.

Na předposledním schodě se Heismann zastavil. Jeho mentální antény něco zachytily. Co přesně, to nevěděl, ale všechny jeho instinkty byly v pohotovosti, a tak vytáhl walther. Setrval na schodě celou minutu a zvažoval, jsou-li to jenom jeho představy, nebo tu skutečně někdo je. Protože přesně to cítil – někdo je v domě.

Tak dobře, jestli tu je, tak kde? Ze schodů viděl do obývacího pokoje, kde se tehdy večer seznámil s Connieiným derringerem, který mu málem ustřelil hlavu. Křeslo někdo zase zvedl a postavil stejně našikmo jako předtím, ale závěsy byly zataženy a škvírou nad nimi pronikal dovnitř jediný zdroj světla. Zbývala jenom kuchyň a jídelna. Snažil se vybavit si plán domu. Kdyby prošel obývákem do jídelny, pak by se mu mohl někdo z kuchyně přední chodbou dostat do zad. Ale kdyby prošel chodbou do kuchyně a dál do jídelny, musel by jít ten, kdo by se chtěl přikrást za něj, úzkou chodbou a představoval by tak mnohem snazší cíl.

Ještě chvíli naslouchal, ale slyšel jenom vítr a šustot křoví. Cítil, jak se mu srdce rozbušilo rychleji. Byl na útěku už od poledne, byl unavený, měl žízeň a hlad. „Prsy“ ho bolely. Ale tady měl být v bezpečí. Kdo by tu hledal útočníka na Kapitol? Musel tu jenom vydržet pár dnů. Nemůžou neprodyšně uzavřít hlavní město celého svobodného světa na víc než dejme tomu na den, a pak už si najde způsob, jak nastartovat támhletoho veterána a odfrčet. Pojede nejdřív na západ, později na jih, veterána někomu prodá a pořídí si další neviditelnou minidodávku. Měl ještě dva pasy, a tak se z Floridy může vydat na ostrovy a pro peníze. A pak už kamkoli bude chtít.

Nikdo tady v domě není. To zas ta jeho přebujelá představivost. Strčil pistoli do kapsy, sestoupil na podlahu a zamířil do kuchyně, kde rozsvítil. V jídelně zahlédl koutkem oka nemocniční lůžko a uprostřed kroku strnul. Na lůžku někdo seděl.

Otočil hlavu a vyvalil oči. Ta zatracená sestra s prostěradlem vytaženým téměř k bradě a s koleny zvednutými jako těsně před porodem civěla přímo na něj.

Pomalu se k ní otáčel a nenuceně spouštěl pravou ruku do kapsy pro walther. Pevně ho stiskl a s neupřímným úsměvem udělal několik kroků k lůžku.

„Já mám snad halucinace,“ prohlásil vyprahlým hrdlem. Kde má ruce? Snad tam pod těmi prostěradly nedrží nějakou bouchačku? Ale pak si všiml, že se celá chvěje a celé její předloktí viděl nad okrajem prostěradla, které patrně svírala. Jistě také roztřesenými prsty. Dalším krokem došel k nohám postele. V obličeji byla jako křída a pod očima měla váčky.

„Tys už měla dávno pást červy,“ prohlásil německy.

Dívala se na něj vystrašenýma očima. Uviděl hadičky analgetické pumpy, chodítko a kolečkové křeslo. Sice tu byla, ale těžce raněná. A tak bezmocná, s koleny vytaženými k bradě jako dítě, které se právě probudí z těžkého snu a spatří své nejstrašnější strašidlo v nohách postele.

Stál tam dlouho. Co taky dodat, že? Vytáhl pistoli, ujistil se, že je připravena posloužit, a pomalu namířil.

V ženiných očích se cosi změnilo, prostěradlo se směrem k němu rozvlnilo a pak celý svět skončil v příšerném rachotu, jasně rudém světle a neuvěřitelné bolesti.

Lucy se zvedla z jednoho kolene a pohybovala koutky úst, jako by se snažila cosi udržet v žaludku. „Obličej má na cucky,“ prohlásila celkem zbytečně. „A hrudník… no…“

Swamp viděl, že i Hallory mírně zezelenal, čemuž se vzhledem k tomu sajrajtu na podlaze, ani nedivil. Ani jemu nebylo nejlépe. Connie Wallová měla hlavu na polštářích a oči zavřené. Ve světle žárovky, která jí svítila nad hlavou, byla bledá jako stěna. Dorazili těsně před střelbou a v místnosti byl dosud silný pach kouře z výstřelu. A i jiné pachy. Právě vystupovali z automobilu, když uslyšeli z domu krátké zaburácení brokovnice. Řidič vyrazil zadní dveře a kladivem uklidnil ječící alarm, zatímco tři zbylí hodnotili situaci v jídelně.

Výstřel z hadovky prohodil Heismannovo tělo dveřmi jídelny do kuchyně, kde se kolem něj na kuchyňském linoleu rozlévala rozměrná a rozbředlá kaše. Řidič hovořil do vysílačky k agentům shromážděným na parkovišti u kostela.

„Co to je?“ zeptal se Hallory s pohledem upřeným na hadovku ležící na ožehnutém prostěradle. Swamp mu to vysvětlil.

„Už jedou,“ prohlásil řidič.

Hallory po špičkách proťapkal krvavou břečkou. „Tak to je on?“ zeptal se Swampa.

„To je otázka za milion,“ odpověděl Swamp.

„Rozepněte mu košili,“ navrhla Lucy. „Jestli tam má…“

„Neměli bychom s tělem hýbat,“ namítl Hallory. „Technicky vzato je to místo činu.“

Lucy opovržlivě odfrkla. „Chcete nějaké místo činu?“ zeptala se. „Zaskočte si na Kapitol. Musím vědět, jestli je to totéž, co viděli tamti policajti.“

Hallory pohlédl na Swampa, jako by u něj hledal oporu, ale Swamp pokrčil rameny. Také to chtěl vědět. Ze zbytků obličeje neměli moc velkou šanci něco poznat. Lucy vyšla z jídelny a oklikou zamířila do kuchyně. Otevřela pár zásuvek, než našla příbory. Vytáhla nůž a kolem mrtvoly naházela několik utěrek, aby se nemusela brodit krví. Sklonila se k tělu a od krku po pás mu rozřízla košili, kterou pak rozhrnula.

Swamp přihlížel, ale nemohl nic říct. Spodní polovina střel, které vyletěly z brokovnice, zasáhla muže do hrudníku, takže na místě případných prsů se nyní nacházel tatarský biftek. Vyloučit to nemohli. Na pravé straně se rýsoval vystouplý hrbol. Nezaleskla se tam umělá hmota? Umělohmotný sáček? Bylo to tak.

„Všivák jeden,“ zašeptal Hallory.

„To jste vážně vystihl,“ přisvědčila Connie ochraptělým hlasem z jídelny. „Je po něm?“

Ještě před svítáním usedl Swamp za skládacím stolem v provizorní vyšetřovací místnosti, která měla vzhled tuctové závodní jídelny. Po boku mu usedli Hallory a ředitel Tajné služby. Za Swampem seděli u zdi generální prokurátor Spojených států a ministr vnitra.

Pár jejich podřízených postávalo poblíž. Swamp měl trapný pocit, že jako svědek sedí u stolu, zatímco ministerští úředníci sedí za ním jako jeho opora, ale oni to tak chtěli. Budeme stát až do konce za vámi, pane Morgane, prohlásil generální prokurátor. V jaké asi vzdálenosti, napadlo tehdy Swampa.

Sedm unavených a znechuceně vyhlížejících zákonodárců na něj civělo od druhého skládacího stolu na opačné straně místnosti. Každý byl oblečen jinak. Někdo jenom v košili, jiný s vázankou, nebo také bez. Pouze předseda měl na sobě sako. Místnost čpěla zatuchlinou a bylo v ní horko. Okna byla patrně slepená barvou, takže pokusy otevřít některé z nich selhaly. Nebyly tam žádné trůny, samostatné mikrofony, ani stupínky – nic z toho, co si obvykle Swamp spojoval s kongresovým vyšetřováním. Všichni zákonodárci si směli s sebou přivést jednoho podřízeného, který se bezprostředně za nimi opíral zády o zeď. Předseda měl před sebou obyčejný velký blok. Před ostatními zákonodárci ležely různé složky, zápisníky, hrnečky s kávou a bloky. U jedné stěny stály televizní kamery obklopené přenosnými reflektory. Novináři se usilovně snažili nezakopnout o hadí hnízdo černých kabelů svíjejících se po zemi.

Předseda zabouchal prázdným hrnečkem od kafe o stůl, aby zjednal klid. Přivítal ministry vlády a pak se obrátil na ředitele Tajné služby. „Pane řediteli,“ začal, „jak jsem pochopil, přivedl jste k nám očitého svědka včerejších událostí.“

„Ano, pane, je to tak,“ přisvědčil ředitel. „Je to zvláštní agent T. Lee Morgan, Tajná služba Spojených států, ve výslužbě. Po jedenáctém září byl vyzván, aby se vrátil do aktivní služby na ministerstvo vnitřní bezpečnosti, a nyní pracuje v Úřadu pro zvláštní vyšetřování ministerstva vnitřní bezpečnosti.“

„Výborně. Pane Morgane, prosím vstaňte a složte přísahu.“

Jakoby na povel se reflektory rozsvítily a Swamp před jejich prudkou září uhnul obličejem. Předseda, který byl očividně na prudké světlo zvyklý, vstal a přednesl přísahu a Swamp pouze potvrdil, že bude mluvit pravdu, celou pravdu a nic než pravdu, i když už dopředu věděl, že nic z toho nesplní. Měl hodinu na to, aby si jednou a pak podruhé přečetl prohlášení připravené Bílým domem, a tato činnost si vyžádala víc šálků kávy, než obvykle vypil za několik měsíců. V nervózních rukou svíral složku s prohlášením označenou zlatou pečetí Tajné služby. Hallory něco načmáral do svého zápisníku a posunul to před Swampa. Stálo tam: „Hlavně klid – jste pro ně hrdina.“

„Pane Morgane, nedostali jsme výtisk vašeho prohlášení, takže kdybyste se laskavě vyjádřil, a my bychom pak na to reagovali.“ Odmlčel se a unaveně si promnul obličej po stranách. „Byl to pro všechny nekonečný den a omlouvám se za tohle poněkud spartánské prostředí. Ale budova, jak jistě víte, v této chvíli praská ve švech.“

Dále představil kvůli televizním kamerám ostatní členy narychlo svolaného spojeného výboru pro výzvědné služby a pokynul Swampovi, aby přečetl své prohlášení. Swamp téměř cítil, jak se na něj kamery zaměřují. Jeden ze zaměstnanců generálního prokurátora vstal a pokládal výtisky tohoto prohlášeni na stůl před jednotlivé zákonodárce a druhý rozdával stejné zněm představitelům tisku.

Swamp přečetl čtrnáct bodů svého prohlášení na deseti řídce řádkovaných stránkách. Mluvilo se v něm o událostech předcházejících samotnému vyšetřování, o sekvenci událostí, kterými Swamp osobně prošel, až k samotnému střílení v bance. Končilo to Swampovým prohlášením, že může jednoznačně potvrdit, že osoba, která střílela z minometu, je táž osoba, s níž se už předtím během svého vyšetřování setkal: vrchní ředitel Royal Kingdom Bank. Zavřel desky á čekal na otázky.

První otázku položil předseda: „Pane Morgane, nechal jste toho bankovního ředitele po jeho výslechu městskou policií sledovat?“

„Ne, pane.“

„Proč ne?“

„Nebyl důvod, pane senátore. V době výslechu se zdálo, že jediný kontakt banky s oním Němcem byla standardní směna peněz. Podle jejich vyjádření zcela legální.“

„A co pak, když jste se dozvěděl, že tomu německému nájemného vrahovi pronajali domek?“

Swamp zaváhal. Pokud možno co nejblíže k pravdě, pomyslel si. Ve skutečnosti ho jak Hallory, tak ředitel Tajné služby instruovali, aby pokud možno všechny odpovědi vedl k obvinění Tajné služby za to, že ho nevyslechla. „Kongresová vyšetřování se bez nějakého obvinění prostě neobejdou,“ vysvětlil mu ředitel. „My jim řekneme, že se útok nepodařil, ale zatím nemusejí vědět proč. Potřebujeme ještě čtyřiadvacet hodin nejistoty, abychom odstřihli všechny volné konce.“

„V té chvíli jsme – jsem – než jsem si uvědomil, že je tu spojitost a že by cílem mohl být nikoliv projev před společnou schůzí obou sněmoven, nýbrž inaugurace, už v systému nebyl, pane senátore.“

„Vyrozuměl jsem, že vás vyhodili. Považovali celou záležitost za světlušku.“

Ředitel zamával na protest rukama: „Zvláštní agent Morgan nebyl vyhozen, pane senátore,“ bránil se. „Byl reaktivován jako důchodce, a tak byl prostě z aktivní služby uvolněn.“

„Ve vší úctě, pane řediteli,“ prohlásil předseda, „zdá se mi, že v tom není žádný rozdíl. Měl jste pocit, pane Morgane, že vás vyhodili?“

„Ano, pane,“ prohlásil Swamp maje na paměti předchozí instruktáž.

„Přesto jste v tom pokračoval dál, pane Morgane. Býval jste členem vrchního vedení, zastával jste vysoké postavení v centrále Tajné služby. A jistě jste znal pravidla.“

„Považoval jsem to za mimořádné okolnosti, pane předsedo,“ konstatoval Swamp. „Ani bezpečnostní opatření na inauguraci neměly obdoby. Zdálo se mi, že pokud se mýlím, nemám co ztratit, zato v opačném případě, při útoku na inaugurační obřad, by mohla hodně ztratit vláda.“

„To jste se sakramentsky trefil, pane Morgane,“ přisvědčil senátor. Místností se neslo souhlasné mručení. „Sloužil jsem v armádě, ve Vietnamu, jako by to už bylo před sto lety. Vím, jaké rány vydává minomet při výstřelu. Pamatuju si ten zvuk dodnes. Bylo mi jasné, že to musí být opravdu velká zbraň. A když začaly střely vybuchovat nad Kapitolem, měl jsem chuť se co nejrychleji pořádně hluboko zakopat.“ Ozvalo se potlačované pochechtávání.

„Byl jsem s ním ve stejné místnosti, pane předsedo,“ prohlásil Swamp. „I s tím minometem. Ještě teď mám potíže se sluchem. Ale hlavní věcí je, že to byl on. Vrchní ředitel Royal Kingdom Bank. Dokonce si ze mě utahoval. Myslím, že chtěl, abych ho při tom viděl.“

„Když tedy, pane Morgane, provedl útok ten ředitel,“ otázal se předseda, kterému zmizel bodrý úsměv z obličeje, „kam se do háje poděl ten Němec?“

Swamp se na něj vteřinu pouze civěl. Úsměvy se postupně vytrácely a senátor na něj teď hleděl jako nesmlouvavý žalobce. Notěbůh, hrklo ve Swampovi. Že on na to přišel! Že on tu habaďůru prokoukl! Hallory si jemně odkašlal, jako by pobízel Swampa k odpovědi. „Můžu jenom spekulovat, pane senátore,“ navázal Swamp, „že se nakonec stalo něco, co donutilo bankovního ředitele k přímé účasti. Myslíme si, že se ten Němec celý rok podroboval plastickým operacím za účelem změny totožnosti na klinice, kterou banka částečně vlastnila. Byla to možná část jeho odměny – Interpolu byl znám jako spolupracovník muslimských teroristických organizací. Využili ho k likvidaci stop – k založení požáru na klinice, k zabití jediného případného svědka, který přežil a u nějž přicházela v úvahu možnost, že si vybaví jeho závěrečnou podobu. Využili ho k přípravě domku na provedení útoku. K převzetí zbraně. A jejímu seřízení.“

„A co s ním tedy je, zabili ho těsně před útokem? Proč by něco takového dělali?“

„No to já nevím, pane. Možná tím likvidovali vlastní volné konce, co já vím.“

„Takže vy nevíte,“ utrousil předseda a hlas mu přetékal skepsí.

Swamp se rozhodl, že u toho zůstane. „Toho, co nevíme, je ještě spousta,“ prohlásil. „Co ale vím, je, že člověk, kterého jsem viděl střílet z minometu na Kapitol, byl emír Mutaib. A když jsem za ním přišel do banky, utekl.“

„A vy jste ho prostě zastřelil?“ To promluvil jiný senátor.

Swamp kývl. „Správně, pane senátore. Jeho ochranka na mě začala střílet a já jsem střelbu opětoval. Když se rozplynul kouř, stál už na parkovišti a snažil se uprchnout. V té chvíli jsem neměl tušení, že se útok nezdařil. Naopak jsem měl pocit, že se zdařil až příliš. Tak jsem ho zastřelil.“

„Pracoval ten člověk pro vládu Saúdské Arábie?“ zeptal se jiný zákonodárce.

„To já nevím, pane,“ odpověděl Swamp.

„Vlastní tu banku vláda Saúdské Arábie?“

„To nevím, pane,“ odpověděl Swamp. „Řekl bych, že titíž lidé, kteří vládnou Saúdské Arábii, vedou i tu banku. Alespoň to tak vypadá. Ale prakticky vzato to nevím.“

Předseda se napjatě naklonil kupředu. „Takže vy nevíte určitě,“ položil mu otázku, „zda ten člověk, kterého jste zastřelil, ten Mutaib, byl agentem vlády Saúdské Arábie?“

„Jediné, co vím, pane senátore, je, že ten člověk na vás včera v poledne střílel z toho obrovského minometu.“

V místnosti najednou nastalo ticho. Ale zmíněný senátor nebyl ještě se Swampem hotový: „Skutečnost, že jste jednal na vlastní pěst, jak v tom domku, tak i později v bance, naznačuje zásadní neúspěch činnosti Tajné služby, pane Morgane. Můžete mi vysvětlit, jak k tomu došlo?“

„Ne, pane, to nemůžu. Mohl bych jenom spekulovat.“

„No tak prosím, tak si kvůli nám zaspekulujte, zvláštní agente Morgane.“

Swamp odolal pokušení olíznout si rty. „Podle mého názoru byl veškerý bezpečnostní aparát v hlavním městě bez výjimky zaměřený na inauguraci. Musíte si také uvědomit, že můj původní odhad byl, že se útok týká až společné schůze obou sněmoven. Pana Halloryho jsem o tom nepřesvědčil. Domníval se, že je to světluška a že i v opačném případě má na ni ještě měsíc času. Ale mám-li odpovědět podle pravdy, tak nevím.“

„Když vy toho nevíte strašně moc, pane Morgane,“ postěžoval si senátor.

„S tímhle musím jenom souhlasit, pane senátore,“ přitakal Swamp. „Předpokládám, že jen co trochu utichne poprask, bude se celá záležitost velmi důkladně vyšetřovat.“

„Na to se můžete spolehnout, pane,“ odpověděl senátor a se sevřenými rty usedl na židli. Swamp nevěděl, co na to říct, ale bylo jasné, že někteří, pokud ne rovnou všichni zákonodárci vědí nebo alespoň tuší, že je někdo vodí za nos. Zachránil ho generální prokurátor, který za Swampovými zády oznámil, že FBI, která nebyla bohužel do této záležitosti zasvěcena, už zahájila důkladné šetření všech aspektů selhání vnitřní bezpečnosti. Ke Swampovu překvapení se ministr vnitřní bezpečnosti k tomuto tónu připojil a senátorovy jedovaté narážky jednoduše přeslechl. Nebo se také držel vlastního pečlivě připraveného scénáře?

„Všechno to působí prazvláštním dojmem, pane generální prokurátore,“ prohlásil předseda. „Ale pokud mě se týče, já jsem v této chvíli spokojený s tím, že opatření podniknutá proti vládě Saúdské Arábie jsou oprávněná. Zejména na základě skutečnosti, že tu máme očitého svědka. A pro uklidnění mých vážených kolegů, ano, v nadcházejících dnech bude mít nový Kongres co vysvětlovat. Pánové, jsem vyčerpaný. Nevidím žádný smysl v protahování těchto malých… manévrů. Má někdo nějaký návrh?“

Poslanec po jeho pravici hlasoval pro odložení jednání a k němu se okamžitě přidal další senátor. Televizní reflektory se sykotem zhasínaly a zástupci, médií se cpali naráz do dveří.

„Dobrá práce,“ utrousil generální prokurátor cestou za předsedou ke Swampovi. Hallory se vyjádřil v témže smyslu a navrhl, aby odešli z místnosti jinými dveřmi a vyhnuli se tak nebezpečí, že na ně odněkud ze zálohy vyrazí média. Využili k tomu kongresového podchodu, kterým se mohli vrátit do jedné ze sněmovních budov.

„Připadám si, jako bych stál před táborákem a vířil kolem sebe kouř a popel,“ pravil Swamp.

„Přesně tak,“ odpověděl Hallory. „Můžete mi věřit, že někteří z nich věděli, že to byla habaďůra. Ale celý svět teď ví, že na to, oč se Saúdové pokusili, máme očitého svědka. Vy jste prostě takový hmatatelný důkaz.“

Swamp se krátce zamyslel. „Ve skutečnosti šlo hlavně o tu záležitost s OPECem, že?“ zeptal se. „Ti zajatci z al-Káidy – jsou taková šlehačka na dortu, viďte, a ne naopak.“

Na nástupiště přijížděl tiše vlak o dvou vagonech a Hallory se na chvíli odmlčel. „Na takové úvahy jsem já moc malý pán, ale možná nebudete daleko do pravdy,“ prohlásil nakonec. „O co šlo, Swampe, v Perském zálivu? O bomby a naftu. Bomby a naftu. Nic jiného pro ty lidi nemá význam.“

„To tady nejspíš strávím celý příští rok,“ nadhodil Swamp, když čekali, až se otevřou dveře.

„Třeba ne,“ uklidňoval ho Hallory. „Já tedy určitě, na to vemte jed, a také spousta mých nadřízených, zejména až praskne, jak to všechno bylo.“

„A co Lucy?“

„Co je s ní?“

„Ta do toho byla hodně namočená, že?“

Hallory k němu zvedl oči a unaveně se usmál. „Dvě věci o Lucy nevíte, Swampe. První, že nepracuje pro mě. Pracuje pro Bertieho. Je přímou spojkou pro společný výbor ministerstva vnitřní bezpečnosti. A druhou, celá tato zatracená legrace byla její nápad.“

Swamp strnul: „Ona pracuje pro Bertieho? Říkala, že je vaší zástupkyní.“

Hallory pokrčil rameny: „Tak to nejspíš lhala. Lhaní jí nedělá žádné problémy. Tam za řekou vlastně nikomu.“

V deset hodin dopoledne seděli Swamp s Bertiem nad šálkem kávy v hale Amtraku a nádraží Union Station se pomalu plnilo nervózními cestujícími. Město bylo otevřeno ráno v sedm a na všech televizních kanálech se vysílalo vládní prohlášení, že stav celostátního ohrožení skončil. Ve vysílání to potvrdil nový prezident s nejdůležitějšími členy vlády. Prohlásil, že podrobnosti o teroristickém útoku na Kapitol budou k dispozici téhož dne v pozdějších hodinách. Pak oznámil, že hlavní město a všichni členové vlády jsou v pořádku a že spiknutí, zosnované Saúdskou Arábií, selhalo. Prohlásil otevřeně, že to, co lidé viděli na svých obrazovkách, bylo od pravdy značně vzdálené. Swamp sledoval zprávy už na centrále Tajné služby, kde podával tříminutové svědectví před nakvap svolaným spojeným výborem pro výzvědné služby, a pak si v Halloryho kanceláři na chvíli zdříml. O něco později se dostavil Bertie z Langley a oznámil, že se jede na nádraží. Swamp se v jedné z umýváren bleskově opláchl.

Cestou ve služební limuzíně Bertie vysvětloval, že si vláda přeje, aby se její očitý svědek na několik příštích týdnů z hlavního města vzdálil. Vzdušný most s dvěma tisíci podezřelých z al-Káidy byl už téměř u konce a všichni Američané ze Saúdské Arábie někde v bezpečí nebo na letecké základně Prince Sultán. Saúdové, stejně jako zbytek světa, se měli v průběhu následujícího víkendu dozvědět celý rozsah amerického podvodu. Všechno se vyjasní, jakmile vláda vrátí telefonní linky a rozhlasové vlny pod občanskou kontrolu.

„Ve zpravodajství televizních a rozhlasových vysílání nastane mírný chaos,“ poznamenal Bertie. „A to ani nemluvím o jedovatých otázkách na jistých diplomatických kanálech. Víš, v tom smyslu, proč nebyly včera večer jejich vlády z Bílého domu informovány.“

„Kousavé otázky.“

„No však víš, jak to chodí,“ odpověděl Bertie s unaveným úsměvem. „Nadcházející víkend bude v tomto blázinci stát za to.“

Swamp se neúspěšně pokusil potlačit zívnutí. „Kde je slečna Wallová?“

„Ten policajt, se kterým jsi pracoval. Nebyl to detektiv seržant Cullen? Proslýchá se, že ji přijal pod svá ochranná křídla.“

„Rafinovaný tah ochránce zákona?“

„Spíš osobní zájem,“ odhadoval Bertie a Swamp se usmál při vzpomínce na to, co mu kdysi Jake řekl. Pak přijeli na nádraží, po jehož prostorné hale dosud pobíhaly skupinky policistů. Bertie za pomoci několika agentů Tajné služby provedl Swampa bezpečnostním kordonem, předal mu jízdenku do Harpers Ferry a pak vzhledem k tomu, že měli ještě půl hodiny čas, navrhl, aby si dali šálek kávy.

„Pro přísně tajný záznam případu budeme ještě potřebovat detailní výpověď,“ pošeptal mu Bertie, protože se stanice probouzela k životu a hala se plnila cestujícími. „Pochopitelně včetně informací od zvláštního agenta Whitea, členů městské policie a oddělení žhářství.“

„Ji co tvůj člověk nasazený na tomto případě – Lucy VanMetreová? Taky ji necháš vypovídat pod přísahou?“

Bertie nadzvedl obočí. Swamp mu prozradil, co se před chvílí dozvěděl od Halloryho. Nakonec Bertie přikývl. „Všechno jsi ani vědět nemusel.“

„‚Spojka‘ pro spojený výbor. To může znamenat naprosto všechno, Bertie.“

„Kdo by to měl vědět líp než ty, Swampe. Každopádně za tebou pošleme ještě dnes tým na zaznamenání podrobné výpovědi. Na magnetofon. Pak už tě nebudeme potřebovat.“

„Tak tohle už důvěrně znám.“

„Jak jsi řekl Velkému muži, dal ses jednou na vojnu. V tomto kšeftu není nikdo z nás nenahraditelný.“

„Ještě k té operační místnosti,“ poznamenal Swamp. „Řekl jsi tam, že tvoji lidé měli ten dvojdomek pod dohledem. Museli jste tedy vědět, že Heismann vypadal jako ten bankéř.“

Bertie se napil kávy. „Proč bych měl?“ odpověděl. „Neměli jsme tam telefonní linku. Poslouchali jsme ho prostřednictvím vysílačky, ale na video musí být mnohem větší roura. Kromě toho jsme nepotřebovali vědět, jak vypadá.“

„Ale získali jste Mutaiba od chvíle, kdy se Němec začal podrobovat plastickým operacím. Mutaibova banka vlastnila pákistánské lékaře. Mohli jste tedy vědět o každé operaci, kterou ten Němec podstoupil.“

Bertiemu ztuhly rysy. „A tvá otázka zní?“

„Věděl jsi, že po tom chlapovi jdu.“

„Jistě, měli jsme podezření.“

„To policejní auto, které u Mailu vrazilo do Lucyina úředního automobilu – nehoda?“

„Tak to alespoň tvrdí,“ přisvědčil Bertie.

„A jejich bezpečnostní pásy nefungovaly, zatímco můj ano.“

„Erární vehikly. Stará písnička. Údržba pod psa a přední pásy podstatně víc opotřebované.“

„A auto dostalo dostatečně tvrdý náraz, aby se zranili lidé na předních sedadlech, a přitom zůstalo pojízdné.“

„Swampe,“ odvětil Bertie trpělivě, „už mě začínáš nudit.“

„A kdo to střílel na ten domek, Bertie? Hned po tom útoku?“

„Střílel?“.

„Jo. Z pušky. Když jsem se pokoušel vylézt z hořícího domu. Na straně do ulice.“

„To je novinka. Řekl jsi to Lucy, když tam pro tebe přijela?“

Řekl? ptal se Swamp sám sebe. Ne, neřekl. Nic neslyšel a byl vyčerpaný. Odpověděl něco v tom smyslu.

Bertie nadzvedl tázavě ramena. „A co po mě vlastně chceš?“

„Věděl jsi, že po něm jdu a že by po tom, co jsem viděl v televizi, mohl Mutaib přijít o život.“

„A i kdyby?“ utrousil Bertie. „Vždycky mohl přece zvednout ruce a vzdát se. Koneckonců to byl náš Arab. Nemusel to před těmi lidmi přiznávat, ale mohl se ti v klidu vzdát.“

„Než se do mě začali strefovat ti jeho ostrostřelci. Pro koho vlastně pracovali, Bertie?“

„Ale jdi, Swampe.“

„Taky pro tebe, co?“

„Dej pokoj.“

„Ale kdyby se náhodou pokusil zdekovat, byla by to báječná příležitost rozstřílet ho na cucky. Což se nakonec stalo.“

Bertie se rozhlédl kolem, aby se ujistil, že nikdo kolem nenatahuje uši. „Co se ti na tom krucinál furt nezdá, Swampe?“

„Dvě věci: Za prvé jsi tomu svému Arabovi dal požehnání, aby souhlasil s tím požárem, ve kterém zůstali čtyři nevinní lidi. No, možná dva nebyli tak zcela bez viny. Ale dva jistě. A za druhé si myslím, žes mě zneužil k tomu, abych toho tvého Araba uložil k ledu. Což bys v opačném případě stejně udělal.“

Bertieho obličej získal studený a lhostejný výraz. „No tak dobře,“ potvrdil. „Byl jsi Mutaibův kat. A my, jak víš, žádné katy nezaměstnáváme.“

„Ale jdi.“

„Nezaměstnáváme,“ trval na svém Bertie. Přelétl pohledem okolí. „Když tak s nimi jenom uzavřeme smlouvu.“

„Na tu jsem v té chvíli pracoval i já,“ podotkl Swamp.

„Technicky ani ne. Nechal jsi své legitimace v bytě, vzpomínáš? Odkud se, jak se obávám, asi ztratily.“

Teď se na něj zadíval na oplátku Swamp. „Podívej,“ vysvětloval Bertie. „No tak jsme tě zneužili. A jak se ukázalo, z velmi dobrých důvodů. Vyrvali jsme srdce a duši al-Káidě a rozštípli OPEC vejpůl. Ceny letí dolů jako kámen. Jestli tě skutečně trápí svědomí, pak srovnej jednoho trochu vrtkavého arabského bankéře, dva podezřelé zahraniční lékaře a dvě, ať nežeru, tři Američanky se všemi těmi lidmi ze Světového obchodního centra z jedenáctého září. Copak ti to nestačí?“

„Nevěřím svým uším, Bertie, tohle je Amerika, proboha.“

„Tohle je Amerika ve válce, Swampe. Probuď se a podívej na ty fůry mrtvol. Válka je peklo, jak řekl Sherman.“ Opřel se o opěradlo. „Jestli tě to nějak utěší, tak ten Němec chtěl svou sousedku odkrouhnout a my jsme ji odtud vytáhli. Ale právě tohle ti na srdci neleží, co?“

Ve chvíli, kdy se prostornou nádražní halou ozvalo onoho rána první hlášení o odjezdech vlaků, zíral Swamp upřeně do šálku kávy. „Ne, tohle mi skutečně na srdci neleží,“ prohlásil nakonec.

„Tak se už konečně vymáčkni.“

„Arabský bankéř je mrtvý, a to vyřešilo jeden z tvých volných konců. Muž od minometu je mrtvý a příhodně bez obličeje, což vyřešilo tvůj další volný konec. Takže zbývám já. Jsem jediný zvenku, kdo zná skutečná fakta.“

Bertie se usmál, konejšivě poplácal Swampa po ruce a vstal. „Nastup do vlaku, Swampe Morgane, a jeď domů. Brzy za tebou přijedou od nás a vyřídí s tebou výpověď.“

„Jen aby nevyřídili rovnou mě,“ odsekl Swamp.

„Jsi přece náš očitý svědek. Nahrávka z dnešního rána nebyla sice k zahození, ale jakmile se Kongres pustí do práce, živý agent bude mnohem lepší.“

„Hallory se ráno zmínil, že už mě na Kapitolu potřebovat nebudou.“

„Asi tě chtěl jenom utěšit. Budeš se tam muset pochopitelně vrátit. My všichni. Jsi náš jediný člověk zevnitř.“

„Byl bych jím i tehdy, kdyby byl Mutaib naživu?“

„Ale není, ne?“

„Kdo to má sakra vědět,“ prohlásil Swamp. „To tělo v domě té zdravotní sestry nemělo žádný obličej. Kdo může odpřísáhnout, že v té bance nebyl skutečně ten Němec? Kdo může vědět, že jste s Lucy neukryli Mutaiba někam do bezpečí?“

„A tam u té sestry pak byl kdo?“

„Mohli jste tam klidně někoho nastrčit,“ prohlásil Swamp. „Sakra, Bertie, koho jsem to vlastně zabil a koho zabila ona?“

Bertie jenom nevěřícně kroutil hlavou. „Jsi unavený, kamaráde, a na stará kolena tě, koukám, zmáhá paranoia. To bude dobré. Nastup si do vlaku. Promluvíme si později, až si trochu odpočineš a pořádně si srovnáš myšlenky.“

Swamp si už nedokázal nic jiného vymyslet, a tak si podali ruce a Bertie odešel. Swamp si mohutně odfoukl, sledoval, jak jde Bertie halou, a všiml si, že kývl třem vazbám, které se vynořily odnikud, aby kolem něj zaujali ochranné postavení. Swamp uvažoval, jak dlouho tam asi stáli, zatímco si s Bertiem povídali. A také kdo ho ještě v téhle velké hale sleduje.

Vytáhl jízdenku a na tabuli, na které přetáčely časy odjezdů, hledal odjezd svého vlaku. Do Harpers Ferry se jezdilo přes Baltimore a nejbližší vlak do Baltimore měl přijet na kolej devátou za osm minut. Dopil kávu, nechal spropitné a odskočil si na záchod. Odtud zamířil k deváté koleji, postupoval kolem vlaku, než uviděl v předním vagonu volná místa, a nastoupil.

Snažil se sám sebe přesvědčit, že je všechno navzdory jeho četným pochybnostem, v pořádku. Není přece v Rusku. Agentura není žádné KGB nebo jak se tato instituce dneska vlastně jmenuje. Ano, některé kruhy budou sice možná protestovat, ale načasování bylo velmi chytré – při výměně administrativy. I kdyby vyšla najevo nějaká špinavost, nová vláda to mohla vždycky svalit na předchozí, která k tomu nejspíš musela dát souhlas. A ano, byly tu stále spousty muslimů a jiných teroristů, odhodlaných zničit západní civilizaci obecně, konkrétně pak Ameriku, ale Spojené státy trefily arabský kousek skládačky přímo do srdce. Připravily teroristy o jejich duchovní vůdce a pemze, sevřely, byť jenom dočasně, ruce kolem krku naftového monstra a tys odvedl kus dobré práce.

Bertie měl pravdu: Byl vyčerpán a z fyzické únavy začíná být paranoidní. A nebyl sám, kdo věděl, co se stalo – věděl to každý, kdo tuto věc plánoval. Bankovní stráž nemohla pracovat pro Bertieho, protože pak by to znamenalo, že jim Agentura přikázala, aby ho zabili.

Vlak se trhavě rozjel a začal nabírat na rychlosti. Ale něco, co Bertie řekl, na něj z nějakého koutku jeho mysli neustále dotíralo – nějaký slovní obrat. Zavřel oči a zamyslel se.

Co to Bertie říkal o tom týmu, který má přijít nahrát jeho výpověď? „Nahrají všechno na magnetofon.“ Správně. „A pak, v tomto kšeftu není nikdo z nás nenahraditelný.“

Ne, počkat, vlastně řekl: „Pak už tě nebudeme potřebovat.“

A mou nahranou výpověď už ve skutečnosti mají. Každopádně o tom nejdůležitějším. A bez toho, co se stalo později a proč. Jistě nebudou sedět na zadku a čekat, až na to nějaký chytrák přijde, ale budou mít pro to vlastní vysvětlení.

„Nahrají všechno na magnetofon. A pak už tě nebudeme potřebovat.“ Takhle to řekl. Takhle zřetelně.

Otevřel oči, protože cítil, že vlak zpomaluje. Proč zastavujeme? divil se. A pak si vzpomněl. Příměstská doprava vždycky cestou do Baltimoru a severovýchodního koridoru zastavovala u stanice metra New Carrolton nedaleko hlavního silničního okruhu.

Ale počkat, zamyslel se. Tak to přece není. Dopoledne se směrem z města nezastavuje. Staví se u New Carrolton směrem do města, ale opačným směrem ne. To se dělá jenom v noci, kdy se sbírají poslední opozdilci.

Takže tohle nemůže být příměstská doprava do Harpers Ferry. Na to je už příliš pozdě. Možná to jede do Baltimore, ale určitě ne dál do Harpers Ferry. Zatřepal hlavou, aby si pročistil paměť. Věděl, že mu stále něco důležitého uniká.

A už věděl. Dneska nebyl pracovní den. Byla sobota. Do Harpers Ferry žádná příměstská doprava v sobotu nejezdí.

Proč ho tedy Bertie přivedl k tomuto vlaku? Také zapomněl, že je sobota?

Vlak pomalu vjížděl na nádraží New Carrolton a se skřípěním zastavil. Z náhlého popudu Swamp vstal, rychle přešel na konec vagonu a vystoupil. Viděl, jak se několik lidí hrne do vlaku, jinak bylo horní nástupiště zřejmě prázdné. Dveře vlaku zůstaly otevřené.

Co mě to popadlo? žasl sám nad sebou, i když si byl vědom silného a neodbytného nutkání vystoupit z vlaku.

Padej odtud. Hoď sebou.

Rychle kráčel k eskalátoru jedoucímu dolů, kterým se dostane k podchodu do metra. Koutkem oka zahlédl, jak na opačném konci nástupiště vystupují z vlaku nějací muži, ale v této chvíli se nechtěl otáčet a zbytečně ukazovat svůj obličej.

Dělej. Vypadni z toho nástupiště.

S odvráceným obličejem se rozjel dolů ve chvíli, kdy se u vlaku s bouchnutím zavřely dveře. Když vlak pomalu vyjížděl z nádraží, jeho hlava právě mizela pod úrovní nástupiště. Náhodou zahlédl šestý a poslední vagon vlaku jedoucího kolem. Vlak nabíral na rychlosti, takže obličeje za oknem se začaly protahovat do šmouh. A právě tehdy, když zajížděl hlavou pod nástupiště, na okamžik zahlédl úplně vzadu u posledního okna ženu. Ženu, jejíž vlasy vypadaly v dopoledním slunci jako zářivá hrouda roztaveného zlata.

Lucy?

Cítil, jak mu stoupá pulz a do hlavy se mu hrne strachem krev. Rozběhl se po sjíždějícím eskalátoru poklusem dolů. Ještě při seskakování z posledního schodu se hádal sám se sebou. Nemohla to být ona. Ale vypadala úplně stejně. Neviděl jsi jí do obličeje. Ale ty vlasy. Musela to být ona. Jak by mohla.

Zahnul do prava a do podchodu na úrovni ulice, který vedl pod kolejemi železniční tepny. Široko daleko nikdo nebyl, a tak ani neměl jistotu, že jde správným směrem. Byla to krátká chodba, snad třicet metrů, ale jasně osvětlená s čistými bíle okachlíkovanými stěnami. Nevypadala nijak hrozivě. Ale jemu se tam přesto nechtělo. Chodby jsou pasti a jestli tam v tom vlaku seděla Lucy, tak by si měl dát sakramentsky pozor. Fyzicky i duševně byl vyždímaný jako citron a špatně se soustředil.

Naposledy se rozhlédl kolem, ale na dolní stanici nikoho neviděl, ani kontrolora jízdenek.

To je divné, říkal si. Vždycky tady někdo bývá – ale ne, v sobotu ne. O víkendech kontrolují jízdenky ve vlaku. Tak to je.

Vešel do chodby a cestou přemýšlel, co udělá dál. Pojede Modrou linkou až na Rosslyn a tam přestoupí na Ballston. Zaskočí si do bytu.

Nasedne do roveru. Nenasedne, jeho rover má Agentura. Nebo ne? Nechal ho v Arlingtonu, nebo ne? Jako by se všechno odehrálo před sto lety. Myšlenky se mu v hlavě plédy.

Ve třech čtvrtích chodby se zarazil, protože se před ním náhle objevili čtyři urostlí pánové. Všichni v obleku, nepromokavém kabátě a se zrcadlovými brýlemi na nose. Instinktivně udělal čelem vzad, ale zezadu k němu kráčel pátý. Oblečený stejně jako ostatní, ale bez zrcadlových brýlí.

Byl to Gary White.

„Gary?“ zavolal Swamp a slyšel, jak mu hlas přeskočil nervózní úlevou.

„Pane Morgane, pane,“ oslovil ho Gary, když k němu došel. „Vypadáte hrozně, jestli se neurazíte.“

„Co…“

„Uklidněte se, pane Morgane. My jsme ti dobří hoši. Máme venku auta.“

Swamp nevěděl, co si počít. Z opačné strany k němu došli i čtyři ostatní, ale žádný z nich se netvářil nijak hrozivě. Do chodby vstoupil muž se ženou, spatřili skupinu mužů v oblecích a prošli kolem nich.

Swamp a Gary se ocitli na zadních sedadlech šedivého crown vicu; druzí dva si sedli dopředu. Zbylí dva jeli za nimi v dalším crown vicu. Když se vozy rozjely, opřel si Swamp hlavu o zadní sedadlo.

„Tak prima,“ prohlásil unaveně. „Kampak je to tentokrát? A oč zase jde?“

„Jde o to, že Carlton Hallory mírně znervózněl, když vás pan Walker doprovázel k vlaku. A tak nás poslal, abychom jeli s vámi.“

„Vážně už stárnu,“ poznamenal Swamp. „Ani jednoho z vás jsem neviděl.“

„Vždyť jste se ani nedíval, pane,“ utěšoval ho Gary.

„Ještě před rokem dvěma jsem dělal sledovačky.“

„Ale vždyť jste žádné sledovačky nikdy příliš nedělal, pane Morgane.“

Svatá pravda. Swamp kývl. Bolelo ho za krkem. „Řekl jsi Carlton Hallory.“

Gary se zazubil. Swamp v něm pořád viděl dvacetiletého holobrádka. „Slyšel jste dobře,“ přisvědčil Gary. „Dnes už neříkám pan Hallory, protože oba dva máme vlastně stejnou hodnost.“

Swamp se k němu překvapeně obrátil. Gary se smál od uchak uchu. „Je to tak. Taky jsem k tomu patřil. Od samého začátku. Kdypak se vám poštěstilo dostat tak snadno asistenta?“

„Ať se propadnu,“ prohlásil Swamp. „Takže jsi nikdy v žádném Fairfaxu na vraždách nesloužil?“

„Nikdy. Jsem u Tajné služby mnohem déle, než je na mém šviháckém vzhledu znát.“

„A co se tedy děje? Kam jedeme?“

„Vzpomínáte si, jak vám napíchli telefon v bytě? To byla akce La Mamby, ale šlo to přes Halloryho oddělení. Dostala i příkaz, ale využila k tomu Tajnou službu. I její spojovatele. Mimochodem, váš odposlech jsem řídil já.“

„Mazané.“

„Jistě, vždyť jsme jedna en famiglia. Každopádně po skončení velké operace přišlo za mnou pár hochů z odposlechu. Že prý pár maličkostí, o nichž se Lucy zmínila v Halloryho kanceláři, stojí za pozornost.“

„Oni napíchli telefon i jí“

Gary zavrtěl hlavou. „Napíchli jí kancelář, ne telefony. Agentura vždycky zjistí odposlech. Carlton si řekl, že pokud oni chtějí odposlouchávat agenta Tajné služby, pak se nemůžou divit, když jim Tajná služba odposlechne na oplátku jejich agenta.“

„Hallory Lucy nevěřil?“

„Tu svou přezdívku si nevysloužila při práci pro nás,“ nadhodil Gary. „Byla to převážně pojistka. Každopádně jsem jejich obavy přednesl dnes ráno Carltonovi. Když se Bertie vyjádřil v tom smyslu, že vás hodlá po slyšení na chvíli někam uklidit, Carlton mírně znervózněl. Já taky. A tak jsme tu.“

„A kam jedeme?“

„Domů, pane Morgane. Odvezeme vás do vaší nespoutané a nádherné Západní Virginie, počkáme, až za sebou prásknete dveřmi a pak se vám tam bude pár našich hochů ještě chvíli potloukat pod okny. Vzpomínáte na agenty, kteří vás po vašem vyhazovu vezli do bytu? Pamatujete, jak se vás vyptávali, co se stalo? Sedí vzadu v tom druhém autě. Tak se informace roznesla po všech centrálách.“

„A budete to dělat tak dlouho, až se to donese Bertiemu a spol.?“ zajímal se Swamp.

„Správně. Ředitel s tím mimochodem souhlasil. Chcete vědět proč?“

Swamp se na chvíli zamyslel. „Celá ta věc byla velmi nebezpečný manévr,“ prohlásil nakonec. „I když to dopadlo dobře, Kongres se v tom bude šťourat.“ Obrátil se ke Garymu. „Byla to akce Agentury. Lucyino duchovní dítě. A zneužili k tomu Tajnou službu. Já jsem živoucí důkaz.“

Gary se opět usmál. „Exactomundo,“ pravil. „S důrazem na slově živoucí‘“

„Tajná služba si vlastní lidi chrání.“

„Nebo vlastní zadek,“ upřesnil Gary. Swamp se zasmál.

„Ten, kdo tu pochybil, byla Agentura,“ dodal Swamp, když auta nabírala rychlost před nájezdem na silniční okruh kolem hlavního města. Západní směr, přečetl si s úlevou. „Nejsou žádná zatracená KGB. Připouštím, že se pokusili o výjimečně odvážnou věc, která se jim víceméně povedla. Ale neměli nikdy zajít tak daleko, aby se pokusili sejmout jiného federálního agenta, nemám pravdu?“

„Máte,“ prohlásil Gary.

„Mám,“ opakoval po něm Swamp a kývl hlavou. A i dva další agenti přikyvovali.

Za pětiminutového ticha auto vyjelo na nejvyšší bod Washingtonu, D.C., a zamířilo ke Cabin John Bridge. Na městském okruhu splynuli s obvyklou směsí agresivních a neschopných řidičů. Déle už to Swamp prostě nevydržel. Obrátil se na Garyho a podíval se mu do očí.

„Tak jo,“ vyhrkl. „Byla to Lucy, nebo ne, koho jsem viděl v tom vlaku?“

A všichni tři mladíci sborově odpověděli: „Byla.“

Swamp se opřel dozadu, odfoukl si a zavřel oči.

Světlušky II

Světlušek, poletujících v obyčejné letní zahradě, je mnoho druhů a i když se zdá, že jejich zadečky blikají nazdařbůh, není tomu tak. Většina záblesků, které za teplé letní noci spatříme, patří samečkům na námluvách; každý druh světlušek bliká určitým kódem. Samičky se dívají. Když spatří kód samečka vlastního druhu a když mají zájem, zablikají na něj stejný kód. Sameček se potom přiletí spářit.

Tu a tam má ovšem samička jiný plán – dala by si něco k snědku. Tehdy bude chvíli pozorovat noční oblohu a vyhlédne si samečka jiného druhu, který vysílá světelné signály na znamení toho, že hledá partnerku. Samička zabliká zpátky kód cizího druhu světlušek, a když se roztoužený sameček přiblíží, zabije ho a sežere.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai