Primární strach

Wiliam Diehl

(2001)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Napínavý thriller o průběhu soudního procesu, ve kterém jeden z nejlepších obhájců v USA zastupuje mladíka obviněného z brutální vraždy arcibiskupa.

K vraždě došlo přímo v arcibiskupově bytě a policie krátce poté objevila v kostele mladého Aarona Stamplera se zakrváceným nožem v ruce, který tvrdil, že je nevinný. Jeho obhajobou pro bono je pověřen špičkový právník Martin Vail, který je vlastně hlavní postavou knihy. Vail spolu se svým týmem zvažuje různé varianty řešení tohoto případu. Jeho členkou je též mladá psychiatrička, která jako první přijde na to, co se za vraždou arcibiskupa skutečně skrývá. Výborně napsaný i přeložený román, místy až s hororovými prvky, v němž autor prokazuje perfektní znalost americké justice.

Překladatelka by ráda vyjádřila vřelé díky

Daně Štumpové za prověření právnické terminologie

a MUDr. Marii Klabochové za konzultace termínů z oboru psychiatrie.

Vydal Jiří Buchal – BB art v roce 2001

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 1993 by Gunn Productions, Inc.

All rights reserved

Z anglického originálu Primal Fear

přeložila © Marie Frydrychová

Grafická úprava obálky © Jan Matoška, Robin Brichta

Jazyková korektura: Jan Řehoř

Tisk: Centa, s.r.o., Vídeňská 113, Brno

První brožované vydání v českém jazyce

ISBN 80-7257-428-0

PODĚKOVÁNÍ

Autor by rád vyjádřil svůj dík doktoru Everettu Kuglerovi z Georgijské psychiatrické kliniky za jeho neocenitelnou pomoc při zkoumání duševních poruch, obhájci Brettu Merrillovi ze Swainsbora v Georgii za jeho rady v oblasti práva a vedení soudních sporů i za jeho neutichající povzbuzení, dále členům společnosti Save the Beach a výboru Gunn Committee za jejich starost a podporu a v neposlední řadě i spisovateli Stanleymu Boothovi za to, že by nedokázal špatně napsat ani jedinou větu, i kdyby se snažil ze všech sil, za inspiraci čerpanou z jeho slov a za rozjasnění chmur i v těch nejčernějších dnech.

Salud.

Věřím v zákon. Věřím v posvátnost soudní síně a ve velebnost spravedlnosti. Též věřím tomu, že skutečnost někdy nebývá taková, jaká se může jevit, že s fakty lze manipulovat stejně, jako kouzelník manipuluje se svým obecenstvem. Jednou rukou odvádí vaši pozornost, zatímco druhou provádí své triky. Tento jev nazýváme mystifikací. Žalobce je v takovém případě kouzelníkem. V průběhu tohoto líčení odvedl vaši pozornost od faktů případu svými skvostnými triky a údaji, které opravdu mají velmi málo co do činění s vinou, respektive nevinou mého klienta. Právě on vytvořil soubor čehosi, co nazývá fakty – všechna jsou ovšem podružná. On tvrdil, že můj klient měl motiv, příležitost i záměr, avšak nepředložil žádné pádné důkazy, které by klienta přímo spojovaly s daným zločinem. Právě žalobce uvedl několik tvrzení: prý je můj klient nemorální, je lhář, byl přistižen, jak oběť podvádí, a je vznětlivý. Můj klient tato konstatování nepopírá – ale cožpak z něj motiv, příležitost či záměr dělají vraha?

Cožpak je obžalován z nemorálnosti? Nebo ze lži? Nebo z podvodů? Chcete tohoto muže poslat na elektrické křeslo jen proto, že je vznětlivý? Já prohlašuji: v zájmu spravedlnosti musíte ignorovat kouzelníkovy karetní triky a sledovat jeho druhou ruku – ruku, v níž může být skutečný důkaz. Pokud to uděláte, zjistíte, že je prázdná. Ale my se nacházíme v soudní síni, nikoli ve varieté plném kouzelníků. Můj klient stojí tváří v tvář trestu smrti. Můžete vy všichni, vás dvanáct žen a mužů, upřímně říci, že můj oponent prokázal tomuto muži vinu bez nejmenšího stínu pochyb? Společnost se dopouští chybných závěrů, protože byť je vytvořena s velkou dovedností, je sužována slabostí lidské omylnosti. A můj klient je člověk, a je tedy omylný – ale stejně tak omylný je kouzelník usilující o jeho smrt. Žádám vás tedy – nenechte se oklamat mystifikacemi. Prostudujte si důkazní materiál s nejvyšší pozorností. Až tak učiníte, jsem si jist, že nebudete mít jinou možnost, než shledat mého klienta v případě tohoto zločinu nevinným.

Martin Vail

Závěrečná řeč před porotou v případu

Stát versus Nicholas Luma,

3. září 1979

Neexistuje tyranie oplývající větší krutostí než ta,

jež je páchána pod rouškou zákona

a ve jménu spravedlnosti.

MONTESQUIEU, 1742

1

26. ÚNOR 1983

Arcibiskup Richard Rushman, známý díky své rozsáhlé charitativní činnosti mezi katolíky, protestanty i židy jako ‚Svatý z Lakeview Drive‘, vykročil ze sprchy. V tom okamžiku mu nezbývalo již ani deset minut života. Na prahu jeho bytu stála smrt.

Horká sprcha přinesla biskupovi po dlouhém dni úlevu, a tak si začal pobrukovat melodii zaznívající ze sterea v ložnici. Beethovenova Óda na radost – jeho nejoblíbenější skladba. Majestátní sbor ho pokaždé naplnil nadšením. Stereo hrálo tak hlasitě, že ani nezaslechl, jak se otevírají dveře do kuchyně.

Kuchyňské dveře odemčeny. Výborně. V místnosti je tak uklizeno, že působí až sterilně – samý chrom a dlažba, skoro jako nemocniční pitevna. A hudba. Tak případná. Skvostná. Úchvatná. Hlasitost téměř na plný výkon, jako vždy. Neuslyší vůbec nic. Stojí v ložnici a diriguje neviditelný orchestr, zavřené oči, imaginární taktovku v ruce, prozpěvuje si zároveň s hudbou. Kurva, já ho mám tak parádně přečtenýho…

Arcibiskup stál na prahu koupelny a frotýroval se přepychovým tureckým ručníkem. Byl to vysoký, pohledný muž, s pevnými svaly a opáleným krkem v místě, kde mu obvykle končilo tričko. Tmavé husté vlasy měl sčesané dozadu. Zaťal biceps a zatímco se osušoval v podpaží, kochal se pohledem na dokonalý sval. Když s přehlídkou skončil, hodil ručník do koupelny na podlahu, postavil se nahý doprostřed ložnice a začal se kývat do rytmu hudby.

Čokoládu na zvýšení energie. Úplně cítím, jak mnou ta energie prochází jako elektrický náboj, sjíždí až dolů, pohlcuje mne, připravuje to velké O. Tak tomu říká. Velké O. Hlavně nic nezvorej, nesmíš ani trošičku klapnout dveřmi té vysoké, téměř dvoumetrové lednice, přitlač na ně ruku. Přesně tak, skvělý. Jsou tam – malé lahvičky s čokoládovým mlékem. Stojí na polici ve dveřích vyrovnané v řadě jako vojáci.

Nezvaný host obrátil jednu láhev dnem vzhůru, pak ji naklonil napravo, nalevo, znovu dnem vzhůru, a znovu napravo, nalevo a přitom sledoval, jak se nápoj mění v hustou čokoládově hnědou hmotu. Pak odšrouboval víčko a obsah lahvičky vypil. Pro jistotu nesešlápl pedál odpadkového koše, ale opatrně nadzvedl víko rukou a tiše položil prázdnou láhev do igelitového pytle.

Tak úpravné, tak čisťounké. Kurva, a tak sterilní!

Arcibiskup si nasypal na žínku zásyp, zavřel oči a vtíral si ho do těla. Zcela se oddal hudbě a hlasem napodoboval hluboké tóny smyčců, do nichž se pak přidaly žestě. Jeho broukání znělo asi jako ‚Bum bumbum bum bum bum bum‘…

Bože, miluju ten pocit, když svírám v ruce nůž. Je tak lehký, vyvážený, chladný. Tak hladký, kluzký, slizký, jako ona, když to chce, jako když je nadržená…

Vetřelec otevřel skrytou zásuvku pod skříňkou, v níž byly uloženy řeznické nože a přejel lehce konečky prstů přes jejich rukojeti pečlivě leštěné lněným semínkem po každém mytí. U největšího se zarazil. Obrovitý porcovací nůž měl širokou, dlouhou ocelovou čepel nabroušenou tak, že hrana ostří téměř nebyla vidět. Čepel se zaleskla v měkkém světle noční zářivky umístěné pod skříňkou. Vyndal nůž z řady, prostředníčkem sjel po celé délce ostří a rozříznul si bříško prstu, takže na něm zanechal krvavou stopu. Krev na ruce si olízl.

Sbor teď začíná přidávat na síle. A já tuhnu, cítím lechtání v žaludku, bušení krve ve spáncích, křeče. Do výbuchu už mnoho času nezbývá.

Přešel obývací pokoj a nůž držel u boku. Dveře do ložnice byly dokořán.

Sanctum sanctorum. Velesvatyně. Šarlatové závěsy i povlečení – krev Otce, našeho pána. Bílé koberce – neposkvrněnost duše. Hořící svíce – očištění vzduchu. Kadidlo…

A prsten, ležící na nočním stolku, kam si ho vždy odkládal dřív, než šel do sprchy.

Tady ho máme. Zosobněná čistota a jas. „Jeho Eminence“

„Jeho Svatost“… „Jeho Tupost“. Požehnaný svatý tohoto města? Hej, světče, kde máš svou svatozář? Na sloupku postele? Někde v šuplíku? Zde stojí zosobněný ďábel, nahý, diriguje svůj imaginární andělský chór, pomazaný svou licoměrnosti.

Hudba sílila. Neznámý přešel ke stolu, sebral prsten a navlékl si ho na prst. Jeho Excelence byla pohroužena do hudby, oči zavřené, nic nevnímala. Vetřelec se vkradl za něj, natáhl ruku s nožem a plochou stranou čepele poplácal biskupa po rameni. Biskup se zděšeně otočil. Oči se mu rozšířily překvapením. Roztáhl rty do úsměvu, ale pak spatřil nůž. Po tváři mu přelétl tázavý výraz.

Neznámý natáhl ruku s prstenem a ukázal nožem k podlaze. Biskup neskrýval ohromení, ale znovu se usmál. Útočník však prudce švihnul nožem špičkou dolů směrem ke koberci a Jeho Svatost pomaloučku poklekla. Zděšení vystřídala zvědavost. Biskup se zvolna skláněl dopředu, aby políbil prsten na ruce napřažené přímo k němu.

Načasování musí být dokonalé, abychom vyvrcholili společně. Velká smrt, drobná smrt… Odpusť mi, Pane, protože jsem zhřešil, odpusť mi, Pane, protože jsem zhřešil, odpusť mi, Pane, protože…

„Odpusť mi, Pane!“ vykřikl útočník.

Arcibiskup Rushman vzhlédl a spatřil nůž zlomek sekundy předtím, než se do něj prudce zaťal. Ucukl a cítil, jak mu čepel proniká ramenem, zarývá se hluboko do svalové tkáně a zaráží se až o kost. Zařval hrůzou; jeho strašlivý výkřik byl směsicí děsu, strachu a bolesti a připomínal zoufalé lkání, předzvěst smrti. Nůž se znovu zvedl a napřáhl k ráně. Biskup se snažil před smrtícím úderem chránit zdravou rukou, zraněná mu bezvládně visela u boku. Špička nože mu probodla dlaň, vykroutila se a znovu prolétla vzduchem a bodala znovu a znovu. Biskup zavrávoral, pomalu se hroutil na záda a marně se snažil odrážet údery smrtící zbraně. Pod uchem cítil nesnesitelné pálení, jak mu čepel prořízla hrdlo, dýchací trubici, krční tepnu, jícen, pak škrábla o krční obratel a špička se objevila u druhého ucha. Řez byl natolik čistý a hluboký, že hlavu s tělem už spojovala jen páteř.

Ze strašlivé rány prýštila krev.

Nůž švihl vzduchem znovu a tentokrát mu rozpáral břicho. Vzápětí zamířil níž a udělal dlouhý řez od jednoho boku k druhému. Hrůzostrašná čepel se jen míhala vzduchem, blýskala se ve světle svíček, biskup padal dozadu, ještě se mu podařilo mrštit stolkem a lampou téměř přes celou místnost, křečovitě si sevřel hlubokou ránu a cítil, jak se mu ruka noří do měkké kaše rozřezané svaloviny, žil a tepen. Hlava mu klimbala na krku sem a tam jako korek na vodě. Vzápětí ho přemohla bolest…

* * *

V parčíku naproti faře na druhé straně ulice odvázal místní listonoš z vodítka fenku jezevčíka Gretchen a sledoval, jak se kolébá podél křoví oddělujícího trávník od chodníku. Zpoza závěsů oken biskupova bytu v druhém patře k němu doléhaly tóny klasické hudby, až si začal pobrukovat melodii, kterou kdysi znával.

Zastavil se na cestičce a v duchu zalétl myšlenkami zpět, zapátral v minulosti, kdy že se vlastně s tou melodií setkal.

Náhle hudbu přehlušil výkřik:

„Odpusť mi, Pane!“

Vzhlédl k oknu. Z něj se ozval třesk rozbitého skla.

Lampa za závěsem změnila sklon a za další okamžik uslyšel drásavý výkřik, tak strašlivý, že fenka sklopila uši a začala výt.

Znehybněl hrůzou. Zježily se mu vlasy. Štěně kňučelo a hnalo se k němu. Uchopil je do náručí právě ve chvíli, kdy zazněl další výkřik, stejně příšerný a hrůzný, ale prudce přešel do tlumeného mumlání.

Za závěsem rozeznával siluetu postavy. Kymácela se vpřed a vzad. Listonoš vzal nohy na ramena, běžel k silnici a jednou rukou mával na projíždějící auto a volal o pomoc.

2

Z detektivů dorazil na místo činu jako první poručík Abel Stenner. Byl to urostlý, bezvadně oblečený, puntičkářský a rozvážný muž. Veškeré stopy emocí skrýval za stoickým výrazem. Díky ledově chladnému vystupování a naprostému nedostatku citu si dávno vysloužil přezdívku Rampouch, ovšem nikdo si nedovolil říct mu ji přímo do očí. U dveří do budovy fary stáli dva uniformovaní policisté a sledovali ho, jak vystupuje z auta. Blížil se k nim bez většího spěchu. Jeden z nich nadzvedl žlutou stuhu označující místo činu. Stenner k ní došel a sehnul se.

„Děkuji,“ pronesl, aniž na někoho přímo pohlédl, a vstoupil do třípatrové cihlové budovy propojené s vysokým gotickým kostelem.

„Ježíšimarjá, on ani nenosí kabát? Venku je nejmíň mínus deset!“

„Na co by mu byl kabát?“ odpověděl druhý policista. „On stejně nemá krev.“

Zády k ložnici postával strážník – šedovlasý policejní veterán s nosem prokvetlým žilkami. Stennerovi, vystupujícímu po schodech do bytu v patře, připadal bledý a otřesený. S rukama založenýma za zády se postavil těsně před strážníka.

„Co se tady stalo?“ zeptal se.

„Muž jménem, ehm…, Harriman…, Raymond Harriman…, on, ehm, venčil psa v parku na druhé straně, ehm…, téhle ulice a… někdy těsně před čtvrt na jedenáct…, ehm…, zaslechl jako… výkřiky, které…“

„Kdo všechno – do této chvíle – vstoupil do pokoje?“

„Jenom já, pane. Kontroloval jsem jako…, jestli je mrtvej…, i když… vono… to skoro nebylo nutný…“

„Ještě někdo?“

„Ne, pane. Mám jednoho muže u dveří, ehm, v kuchyni, ale já jsem jedinej, kdo viděl místo činu. Tužkou jsem vypnul kazeťák. Hrál na plný pecky…“

„Velmi správně. Co jste tam… jak se vůbec jmenujete? Pokud se nemýlím, jste Travers.“

„Travers, ano, pane.“

„Jste v pořádku, Traversi?“

„Ano, jistě, pane. Ale – Bůh je mi svědkem – nikdy jsem nic podobnýho neviděl; a to sloužím dobrejch dvaadvacet let.“

„Jaká opatření jste do této chvíle učinili?“ ptal se přísně Stenner. „Ehm… no, dolů jsme dali žlutý stuhy. Všude kolem… jako místa činu, stojej strážníci. Nikdo nevychází ven, ani nechodí dovnitř, ale ještě jsme neprohledávali ani kostel, ani nic jinýho, protože… jsem nevěděl…“

„Určitě jste v pořádku, strážníku?“ Travers nejistě přikývl.

„Běžte se ven nadýchat trochu čerstvého vzduchu. Nikoho, opakuji nikoho nepouštějte ani dovnitř, ani ven, jen policisty, jasno? Žádné novináře. A zatím žádná, opakuji žádná prohlášení. Řekněte to všem. Jestli někdo na tohle téma jen pípne, vlastnoručně ho pověsím za uši do průvanu. Jasno?“

„Ano. Ano, pane.“

Travers, celý šťastný, že může vypadnout, seběhl po schodech a prohnal se kolem Stennerova pomocníka, třicetiletého černého detektiva Lou Turnera. Ten právě pružným krokem stoupal nahoru. Jakmile prošel dveřmi do ložnice, prudce ucouvl.

„Panenkomarja!“ vykřikl a rychle se otočil zády. Vytáhl kapesník a rozkašlal se do něj. Na koberci v předsíni spatřil krvavé šmouhy ve směru ke kuchyni. „Zvládnete to, Louisi?“

„Jo, jasně. Jenom mě to šokovalo.“

„Aha, takže dobrý.“

Stenner stál ve dveřích ložnice arcibiskupa Rushmana a zíral zpoza brýlí s drátěnými obroučkami na scénu jako vystřiženou z Jacka Rozparovače zaměřeného na biskupy. Několikrát zaťal zuby, až se mu udělaly boule na tvářích, a pomaličku si prohlížel tu krvavou lázeň. Jinak se mu výraz neměnil. Zkušeným pátravým pohledem přejížděl po místnosti. Pár centimetrů od jeho hlavy se na zárubni dveří skvěl téměř dokonalý krvavý otisk celé ruky.

„Louisi, běžte nazpět dolů. Chci rozmístit muže všude kolem kostela. Čtyřčlenná hlídka prozkoumá vnitřek kostela, další půjde do přízemí…“ Na okamžik zaváhal a pak dodal: „… a na střechu. S průzkumem začněte neprodleně.“ Hlas mu zněl zcela monotónně. „Myslíte, že je stále uvnitř?“

„Pochybuji. To bychom museli mít velké štěstí.“

„To je fakt.“

Turner se rozběhl po schodišti dolů. Stenner se prudce otočil a opatrnými krůčky sledoval rozmazané krvavé otisky nohou zpět do kuchyně. Tam u zadního východu stopa náhle skončila. Za dveřmi hlídal mladý strážník. Vypadal jako vyděšený zajíc. Stenner spatřil další šarlatový otisk ruky i na rámu kuchyňských dveří. „Jakpak se jmenuješ, hochu?“ zeptal se mladého policisty. „Roth, pane.“

„Výborně. Takže, Rothe,“ řekl Stenner bezvýrazným tónem, „vyjdi támhle za ty dveře a nikoho nepouštěj dovnitř. Já za tebou zamknu. Zůstaneš tam, dokud sem nedorazí lidé z laborky, jasno?“

„Ano, pane.“

Mladý strážník vyšel ven a postavil se na dřevěné odpočívadlo schodiště. Ramena schoulil proti mrazivému větru a hleděl dolů na masivní dřevěné schody vedoucí na pozemek, po němž nyní přecházeli policisté se svítilnami v rukou. Kužely světla prorážely noční temnotu.

Stenner v kuchyni zamkl dveře a klíč si vsunul do kapsy. Našel velkou roli papírových ručníků a vzal si ji do ložnice.

Na prahu se zastavil a kamenným pohledem přejížděl po rozlehlé místnosti zařízené s vytříbeným vkusem. Postel byla umístěna přímo proti dveřím.

Vedle masivní postele z dubového dřeva s nebesy stály noční stolky ve stejném stylu. U stěny po své levici zahlédl ve skříňce vyrobené na zakázku stereo a televizor. Skříňka se stylem podobala posteli a masivnímu prádelníku v rohu. Mimo skříňku na stereo byl veškerý nábytek nepochybně starožitný. U stěny vpravo stála černá kožená pohovka a nízký stolek. Za nimi spatřil dveře vedoucí do koupelny. V rohu naproti němu, přímo vedle obrovského okna, bylo kožené křeslo s podnožkou, ladící s pohovkou.

Okno lemovaly po obou stranách těžké závěsy a zakrývaly ho elegantní starožitné žaluzie. Závěsy, přehoz na posteli, koberečky, běhouny i pokrývky měly temně šarlatově rudý odstín a koberec zřejmě kdysi býval bílý. Nad postelí visel obrovský krucifix s částí palmového listu a nad pohovkou velká fotografie Piety.

Stenner si všiml, že mezi dveřmi a pohovkou je vchod do přilehlé šatny.

Ten chlap si liboval v luxusu, pomyslel si. Z náprsní kapsy vytáhl blok a načrtl do něj hrubý plánek místnosti. Pak na podlahu položil roli papírových ručníků a postupně ji před sebou rozvíjel jako běhoun pro vysoké hodnostáře. Vstoupil na místo činu po něm a obezřetně našlapoval, aby z papírové cestičky neuhnul.

Vše uvnitř bylo potřísněno krví – stěny, postel, křeslo i podlaha, jako by v ložnici řádil Jackson Pollock a vytvářel své malířské imaginace. Jakmile se dostal k posteli, spatřil chodidlo, pak celou nohu a vzápětí veškeré tělesné pozůstatky po muži, považovaném za jednoho z nejvýznamnějších lidí ve městě.

Mezi postelí a okny leželo nahé tělo s hlavou groteskně zvrácenou na jednu stranu a opřenou o zeď, s vypíchnutýma očima, nafouklými tvářemi a odulými rty, v jednom koutku úst naběhlý jazyk, jedna ruka zabořená až po klouby prstů v přímé rozšklebené řezné ráně vedené těsně pod čelistmi od jednoho ucha k druhému. Celé tělo, nohy, paže, a dokonce i prsty na nohou byly posety spoustou hlubokých ohavných řezných i bodných ran. Na břicho vrah vyryl s uměleckou dokonalostí číslo 666. Ze všech ran určitě prýštila krev proudem, protože tělesné pozůstatky arcibiskupa Richarda Bernarda Rushmana ležely v rudém tratolišti.

Stennerovi při bližším ohledávání těla náhle přeběhl po zádech mráz. Arcibiskup měl odřezány genitále. Stenner téměř bázlivě přejížděl očima pomalu přes celé tělo až k otevřeným ústům, z nichž, jak si okamžitě uvědomil, duchovnímu nevyčníval jazyk, ale něco úplně jiného.

Stennera obykle takové masakry nevyváděly z míry, nyní ale musel polknout sliny s hořkou pachutí zvratků a několikrát se zhluboka nadechnout.

Náhle se za ním ozval zpěvavý jižanský přízvuk okresního soudního koronera: „Božínku, to je ale hnusný!“

Stenner se k němu obrátil: „Pozor na jazyk, Harveyi, jsi na posvátné půdě.“

„Která je zjevně nedotknutelná.“

Harvey Woodside se po namáhavém výstupu po schodišti silně potil. Woodside byl kulaťoučký zavalitý astmatik. Zdálo se, že mu hlava roste přímo z mohutných zakulacených ramen. Oddechoval ústy a masité rty měl neustále pootevřené, jak rychle lapal po dechu. Tím šel každému brzy na nervy. Zpod tučných víček mhouřil korálkové hnědé oči a ve snaze nalézt nějaký důkaz jimi těkal sem a tam. Nosil černou vestu a pod ní duhově zbarvenou havajskou košili. Obojí si napěchoval do šedivých kalhot, které snad nikdy neviděly žehličku. Na těle mu je přidržovaly červeno-modro-bílé šle. Ovšem jeho velké ruce vypadaly téměř jemně a měly vždy dokonale provedenou manikúru. Zkrátka v podstatě zanedbaný a často nepříjemný muž – jenže pokud šlo o soudní ohledání, jako koroner neměl sobě rovného.

Tři členové jeho týmu stoupali po schodech a vlekli několik hliníkových krabic. Ty pak položili na odpočívadlo. Jeden z nich nahlédl do ložnice a vydechl: „Tady ztvrdnem až do soudnýho dne.“

Woodside počkal, dokud Stenner nevyšel z mísnosti, dokolébal se až na konec provizorního ručníkového koberečku a zamžoural na ostatky biskupa Rushmana.

„Dobrá dobrá,“ zabručel si pod vousy. Po chvíli podrobného zkoumání obrátil hlavu a přes rameno pohlédl na Stennera. „Tady máš co do činění s prvotřídní krysou ze cvokhausu, Ábele.“

„Taky se mi zdá.“

„Máš nějakou verzi o tom, kdy se to stalo?“

„Asi kolem dvaadvaceti deseti. Domnívám se, že máme svědka. Alespoň tedy muže, který zvenku všechno slyšel,“ řekl Stenner a pohlédl na hodinky. „To by znamenalo, že k činu došlo ani ne před půl hodinou.“

„Tím nám dost pomůžeš. Je príma, když se člověk dostane na místo včas. Fajn, takže hurá do práce, hoši. Kompletní čistka od podlahy ke stropu. Koupelna, předsíň – kam vedou tamhlety dveře?“

„Do kuchyně.“

„A k tomu kuchyň. Nafotit, sejmout stopy, poprášit, vyluxovat, odebrat vzorky a nepřehlídnout ani jeden mizernej chlup. Tenhle případ votřese celým městem a jeho širokým vokolím.“

Stennerova vysílačka se náhle s praskáním probudila k životu. Volal Turner. „Radši byste měl seběhnout sem dolů, poručíku. Ale honem,“ řekl. Pak dodal: „Do kostela.“

Stenner sešel zpět do vestibulu na úpatí schodiště. Nějaký policista mu otevřel dveře v zadní části velké vstupní haly. Stenner jimi prošel a zamířil do dlouhé chodby, končící v malé místnůstce vedle oltáře. Pod klenbou apsidy za řadami kostelních lavic stál před jednou zpovědnicí Turner a čtyři policisté s odjištěnými zbraněmi.

Stenner se prohnal kostelem, proběhl řadou lavic, rozrazil skupinu policistů a nahlédl do zpovědnice.

Na podlaze se tam choulil mladíček téměř andělského vzhledu, maximálně dvacetiletý, s vyděšeným výrazem v uslzených očích. Vlasy měl slepené zasychající krví. Obličej, šaty i ruce měl také potřísněné. Paže si zkřížil na prsou a v zaťaté pravici svíral zkrvavený řeznický nůž.

Ustrašeně mžoural do paprsků tří svítilen.

„Neudělal jsem to,“ šeptal žalostným, téměř neslyšitelným hláskem a kymácel hlavou dopředu a dozadu. „Neudělal jsem to. Maminko, já to neudělal.“

3

V rychlodráze všichni zavrtávali svůj pohled do ranních novin a hltali palcové titulky: ARCIBISKUP RUSHMAN ZAVRAŽDĚN!

A v podtitulku stálo: NEZNÁMÝ MLADÍK ZATČEN ZA VRAŽDU A ZOHAVENÍ OBĚTI.

Martin Vail měl však mnohem větší zájem o časopis City Magazine, který si zakoupil v novinovém stánku na rohu. Bleskově mrknul na obsah, nalistoval stránku třicet dva a pohodlně se usadil, aby si článek v klidu přečetl.

VAIL – POMOC NEVINNÝM aneb

KRVEPROLÉVÁNÍ NA ÚTRATY MĚSTA

napsal JACK CONNERMAN

Porota je pryč už půldruhé hodiny. Je právě osm, pondělí večer, do Vánoc zbývá jen sedm pracovních dnů a soudní síň je stále plná napjatých lidí. Ze všeho nejvíc připomíná nemocniční čekárnu. Z mnoha stran zaznívají kusé rozhovory, avšak většina pohledů je obrácena ke dveřím, jimiž se vrátí porota. Po zasedání trvajícím dvanáct dní, po výpovědích tak plamenných, až soudce v jednom okamžiku málem přivolal hasiče, nemá nikdo v úmyslu odejít právě nyní. V žádném případě ne před dokončením posledního dějství.

„Co von je vlastně zač? Je to nájemný vrah soudnictví tohoto města. Ano, je upír. Do prdele, von sedí u soudu a člověk skoro vidí, jak mu z těch jeho zasranejch tesáků vodkapává krev. Je vobrovskej hazardér, dycky přijde s tím svým vodrbaným doktorským kufříkem, celej nažhavenej, a nemůže se dočkat – chápete, co myslím? Žalobci? Srááči. Ten si je dá k snídani, na voběd i na večeři, mezitím vodskočí domů posvačit soudce a pak hurá na kutě. Jste žalobce a von sedí proti vám? Sbalte to. Seberte svý právnický saky paky, poznámky a spisy, hoďte všecko do hajzlu, běžte domů a sedněte si do vířivky. Přečtěte si knížku. Zblajzněte pár čokoládiček. Hlavně si ale šetřte šťávu, velevážení, protože v tom vokamžiku jste už mrtví. Klidně byste vlastně mohli viset na nějakým zkurveným háku na jatkách.“

Tak mluví starý ostřílený soudní, starý veterán se zarudlýma očima, obrovským břichem, smrdutým dechem a zbytkem párátka v koutku. Za dvaadvacet let své služby viděl slávu i pád mnoha obhájců tohoto města. Zná všechny fígly. Patrně by dokázal vychrlit mnohem víc právnických pouček než leckterý filadelfský právník, co má pět stovek za hodinu.

„Marty Vail. Chodící smrt,“ říká zřízenec a odchází.

V této síni Nejvyššího soudu, která má číslo šest, se klopýtavé chýlí ke konci starý rok. Tato soudní síň viděla případ, v němž jistý geniální místní právník kdysi znectil Clarence Darrowa tak elegantně, že musel odstoupit a stát se profesorem na právnické fakultě. Ano, a v této soudní síni nyní sedí jako přimrazeny davy lidí a čekají na verdikt v případu Joe Pinero versus město.

Vail sedí na okenním parapetu, ignoruje veškeré dění kolem sebe a dívá se ven na slavnostní vánoční světla, jimiž je ozářené město. Je tak klidný, až by člověk řekl, že je snad v bezvědomí. Kouření je sice v soudní síni zakázáno, ale Vail si bezmyšlenkovitě zapaluje jednu od druhé a popel odklepává do kelímku od kávy. Tam hází i nedopalky. Nikdo ho neokřikne.

Co se asi Vailovi honí hlavou?

Zřejmě přemítá, že mu po návratu poroty bude patřit kousíček nějaké nemovitosti tam dole pod ním, kus toho města, které už rok lhostejně zašlapává do prachu.

Jeho klient, místní gangster jménem Joe Pinero, třikrát trestaný, sedí u stolu obhajoby. Prsty měkce vybubnovává jakousi imaginární melodii. Pokud má starost o svou budoucnost, nedává to absolutně najevo. Proč by vlastně měl mít starosti? Marty Vail právě provedl loupež à la ‚V pravé poledne‘ a sebral městu to nejlepší, co mohlo nabídnout. Zlikvidoval uznávaného právníka Alberta Silvermana tak, že si momentálně na toaletě vyprazdňuje střeva. Proč? Protože velkolepý městský případ skončil takhle.

„Kdyby byl Vail nadhazovačem nejvyšší baseballové ligy, byl by králem změn stran,“ řekl mi kdysi jeden kamarád – sportovní novinář. „On nenastupuje jenom proto, aby vyhrál, milej zlatej. Pro něj musí být každá hra vyhraná bez jediného odpálkování nadhozu.“

Charlene Crowderová je žena zocelená dlouholetým zapisováním soudních procesů. Odpřisáhla, že se následující příhoda skutečně stala:

„Jde o případ před šesti sedmi lety, kdy Vail začínal. V klídku si obhajoval nějakého bezvýznamného lupiče. Základním kamenem důkazního řízení byl klobouk, údajně majetek obžalovaného. Vail ovšem srazil obžalobu na kolena, dokázal, že klobouk dost dobře nemohl jeho klientovi patřit, a zkrátka si strčil případ do kapsy. Pak, když bylo po všem, přišel Vail k hlídači důkazů se slovy ‚Můj klient by si rád vzal zpátky svůj klobouk.‘“

Dnes Vail tvrdí, že si dělal srandu – jenže ten klobouk si doopravdy vzal.

* * *

Vail se za sedm let stává legendou. Nikdy neposkytuje žádné rozhovory, stále u sebe nosí vizitky s nápisem Bez komentáře, k soudu se dostavuje v oblecích nežehlených snad od dob, kdy Elvis chodil do první obecné. Vlasy si nechává stříhat nanejvýš při změně ročního období. Vázanky mu visí kolem krku na půl žerdi jako uvolněná oprátka. Jeho boty nikdy nepocítily dotek leštičova kartáče.

Vypadá jako náměsíčný, přechází po soudní síni, jako by někde na podlahu upustil jakousi myšlenku a nemohl ji najít. Vzápětí se mění v čertíka z krabičky a argumenty ze sebe chrlí jako Etna lávu. Umí i roli okouzlujícího muže – rozdává úsměvy, všechny uklidňuje, chová se blahosklonně. Pak se náhle přerodí v jedovatého hada a zaútočí nic netušícímu svědkovi přímo na solar. Někdy se směje, jindy vypadá ustaraně, pak zase znuděně. Jen ty jeho šedivé oči se nemění. Pohleďte do nich – zjistíte, že hledíte přímo do očí náhlé smrti. Zastává tezi ‚žádní vězni‘. Je nelítostným katem a ničí své oponenty stejně lhostejně, jako kdyby pojídal koblihy v kavárně na rohu.

Martymu Vailovi je dvaatřicet a je skutečný právnický enfant terrible nadcházejících osmdesátých let. V jeho rukou se stávají zákony žonglérskými míčky.

* * *

Joe Pinero, přátelům i nepřátelům známý pod přezdívkou Brejlovec, protože své sluneční brýle nosí zkrátka všude – a patrně v nich i spí, je členem gangu, vojákem ulice, který má na svém účtu odsouzení za přepadení, pokus o vraždu a zabití. Poprvé dostal dva až pět, když vytáhl nebezpečně seříznutou baseballovou pálku na obuvníka, který dlužil bookmakerovi čtyři sta dolarů. Po devíti měsících byl z kriminálu venku. Podruhé se dostal k soudu za odrovnání jiného chuligána v místní bojůvce, ale vražda je v průběhu procesu zmírněna na zabití, protože žalobce nedrží případ pevně v rukou. Pinero vyleze z basy za šest měsíců. Před půldruhým rokem vyrazil Pinero ještě se třemi gangstery na předměstí, zřejmě aby si zopákli druhou světovou. Když se kouř rozptýlil, dva z nich byli mrtví a Pinero měl v sobě tři díry. Svědkové zmizeli, nikdo není s to vybavit si, kdo udělal komu jakou lumpárnu, a Pinero žádá o milost, přiznává zabití a vyráží na další výlet. Netřeba připomínat, že v právnických kruzích není příliš oblíbenou figurou.

Přejděme nyní k loňskému Silvestru. Pinero jede domů z oslavy. Pověsí se na něj dva policajti – jeden okresní, druhý státní. Ten není ve službě, jenom si vyjel na noční flám s kumpánem, který, jak se později ukáže, je jeho brácha. Okresní polda Pinera pozná, a tak ho zastaví a rozhodne se ho trochu potrápit – nutí ho chodit po čáře, dotýkat se prstem špičky nosu, nezapomene ani na dýchání do balonku. Neuvědomuje si však, že překročil hranice města. Dostává se k nim městský polda a přidá se k řádění. Prošťourají auto a v kufru najdou nabitý revolver. Pinero začíná vykřikovat něco o svých právech, o okresních a státních policajtech, co ho tahají po městě, jedna akce vede k další, znáte to, takže nakonec všichni tři policajti do Pinera buší, jako kdyby byl ten největší buben ve středoškolské kapele.

Skončí v nemocnici se dvěma zlomenými žebry, rozdrcenou lícní kostí, otřesem mozku, četnými pohmožděninami a modřinami, obviněními z řízení pod vlivem alkoholu, kladení odporu při zatýkání a skrývání zbraně. Jenže co čert nechtěl, ukáže se, že Pinero nadýchal jen 0,6 promile. Podle zákona byl tedy střízlivý. Množí se různé drby a povídačky – ta nejoblíbenější o tom, že mocipáni jsou hozeni do řeky a zoufale hledají nějaké veslo.

Marty Vail se tedy pouští do občanskoprávního sporu o 25 milionů. Končí v právnické šarvátce se státem, okresem i městem. V Klubu právníků jeho spor vyvolá pokradmé úsměšky, ovšem okamžitě se též jako mor rozbují řevnivost. Přijímají se sázky v poměru tisíc ku jedné, že si Vail nakonec vzal přece jen velké sousto.

Ale už za dalších deset měsíců Vail roztrhá město, okres i stát na kusy. Postaví proti sobě do jámy lvové státní a okresní policajty proti městským. Vnitřní boj se rozpoutá natolik, že si všechny tři správní orgány vyhrožují navzájem soudem. Vail klidně sedí v pozadí a stříhá si nehty – než se vším skoncuje, milostivě souhlasí se zrušením žaloby proti okresu i státu, předvolá okresního a státního policistu, a ti se vrhnou na svého bratříčka z městské jako párek buldoků.

Do hlavního přelíčení se poměr sázek na Vaila vyrovnává a postupně se mění na slušnou sumičku v jeho prospěch.

Vail sleduje blikající světla na velkém vánočním stromku a jeho klient je stejně chladný jako čepované pivo v orosené sklenici. Okresní prokurátor, z něhož se šmahem stal obyčejný advokát, klečí na pánských toaletách s hlavou v míse a sedm mužů a pět žen se v kanceláři porotců snaží ujasnit, kdo komu co udělal a kolik to bude stát.

* * *

Porota je ze soudní síně pryč už dvě hodiny a já přecházím k oknu a opírám se o parapet vedle Vaila. Sundal si svou žlutou vázanku a nacpal ji do kapsičky tvídového saka, které vypadá, jako když v něm spí nejméně týden. Velmi nutně potřebuje oholit. Na počátku přelíčení se soudce Harry Shoat – fanatický konzervativec, v soudních kruzích známý jako Katan Harry, vedle něhož vypadá hunský náčelník Attila jako společenský reformátor – snažil Vaila napomínat kvůli předpisům o slušném oděvu.

„Se vší úctou, Vaše Ctihodnosti,“ reagoval Vail, „chci říci, že jsem přišel bojovat o právo, nikoli o možnost nechat se vyfotit na titulní stranu Čtvrtletníku pro pány.“

Tím jasně určuje atmosféru celého přelíčení, v němž je dvakrát pokutován částkou 1000 dolarů pro pohrdání soudem. Jediným důvodem, proč nestrávil nejméně deset dní v místním lapáku, byla soudcova obava ze zmatečného soudního řízení. Nikdo nechce procházet tímhle masakrem znovu.

„Tak co myslíte?“ ptám se Vaila.

„Myslím si, že blikající žárovičky na vánočních stromcích jsou typickým příkladem špatného vkusu,“ odpovídá a zírá dolů před soudní budovu na stromeček, který vypadá jako červeno-zelený semafor. „Připomíná mi nějakej přiblblej neon.“

„Jak dlouho podle vás budou ještě venku?“

„Dokud se nerozhodnou, kolik dostanem.“

„Myslíte, že je to tak jednoduché?“

„Jo.“ Zapaluje si další cigaretu a nedopalek hází do plastikového šálku. Ozve se zasyčení.

„Kdy jste zjistil, že to máte v kapse?“ ptám se.

„V den, kdy jsem ten případ vzal,“ odpovídá Vail.

Právě sebevědomí a ten vzhled jim dává největší ránu. Vaila by nikdy nenapadlo, že může prohrát. Přemýšlí jen o tom, kolik vyhraje.

Porota je venku dvě hodiny a čtyřicet minut. Pak přichází verdikt: 7,6 milionu pro bývalého gangstera, což Joea Pinera jedním šmahem zvedá na úroveň milionářů. V soudní síni propuká vřava. Silverman znovu míří k pánskému záchodku. A Martin Vail si právě v klidu vydělal 2,5 milionu dolarů.

Soudce zírá ze svých výšin přímo zlověstně. „Snad byste si tedy,“ říká Vailovi, „nyní mohl dovolit koupit nový oblek, pane advokáte.“

Martin Vail se nahoru na soudce usmívá. „Možná,“ zazní jeho odpověď.

Za dva dny město šoupne případ do šanonu.

A rozruch se šíří dál.

Zdá se, že přichází rok plný srandy.

* * *

Vail se v mrazivém průvanu ve voze rychlodráhy zachvěl a schoulil se do bundy s kožešinovou vložkou. Přitom nepřestával číst článek v City Magazine – již podruhé. Není to špatné, pomyslel si. Vůbec to není špatné. Fotka vyšla dobře. Byl na ní mladík s tvrdým pohledem a drzým úsměvem, jak se zády opírá o soudcovskou lavici, s rukama v kapsách kalhot, vnitřní kapsu saka má naditou svazkem obsílek, dívá se přímo do objektivu a u nohou mu leží odrbaný doktorský kufřík. A popisek pod fotkou je úplná bomba: MARTIN VAIL: IDEÁLNÍ SNÍDANĚ PRO KAŽDÉHO ŽALOBCE.

Vail se uchechtl. Tak za tohle dluží Connermanovi panáka a večeři. Strčil si časopis do tašky, protože vláček zastavil na konečné před smyčkou. Vyběhl z vagonu a ohrnul si límec, aby se trochu chránil proti lezavému dešti se sněhem. Michiganské jezero bylo vzdálené jen čtyři bloky odsud a právě od něj vanul ostrý vítr, který mu šlehal sníh s deštěm přímo do obličeje. Vail tuto roční dobu nesnášel. Vlhký severní vítr se proháněl po jezeře a bičoval město postavené na rovině. Zařezával se i do Vailovy nejteplejší bundy a přimrzal mu na obličeji. Proběhl podél dvou bloků a široké žulové schody k soudní budově bral po dvou. Jakmile se dostal dovnitř, rychle si oklepal studenou břečku z límce a zapálil si cigaretu. Na druhé straně překrásné dvorany vyzdobené mramorem a mosazí se objevil prodavač novin Bobby a mával na něho časopisem.

„Pane V.,“ křičel. „To je mi trhák!“

Vail rázoval přes dvoranu, popadl časopis, vzal si ještě pytlík neloupaných burských oříšků a upustil do Bobbyho dlaně pětidolarovku.

„Drobné si nech,“ prohlásil a hnal se pryč.

„Bůh vám to voplatí na dětech,“ volal za ním Bobby.

Do druhého patra vyšel pěšky, aby se vyhnul nacpaným výtahům. Bylo pět minut po deváté. Přijde pozdě. Velmi elegantní. Vail si toho rána vyhradil hodinku, aby se na schůzku duševně připravil. Valerie Mainová, dědičná sekretářka všech městských prokurátorů po dobu nejméně jednoho století, si ho přísně změřila, jen co překročil práh kanceláře, a vyštěkla: „Jdete pozdě.“

„To je tím počasím,“ usmál se, stáhl ze sebe bundu a hodil ji přes židli. Pod ní měl lyžařský pulovr, žádnou košili, manšestrové kalhoty a na nohou bagančata s vysokou podrážkou.

„Slíznete si to,“ pronesla tajuplně, když vcházel do kanceláře.

4

Přitomni hráči Vaila překvapili. Kancelář byla přímo přecpaná veterány se zálibou v politikaření – tedy kmotry, nikoli rychlými, chytrými, mladými nájemnými vrahy, kteří jsou celí žhaví do bleskové akce. Na chviličku zůstal jako omráčený. Byl tam městský prokurátor Arnold Flederman. Ten se motal kolem právničiny od dob, kdy kráva paní O’Learyové kopla do petrolejky a zapříčinila tak městský požár. Pak Otis Burnside, městský radní, mistr loutkář, který tahal za nitky prvního policejního okrsku centra města. Následoval Johnny Malloway, známý škodolibec, bývaly agent FBI, nyní policejní komisař. Zvláštní znamení – věděl naprosto přesně, které body zmáčknout, když člověk chce zastavit příliv krve do mozku.

A konečně také Roy Shaughnessey.

Ježíši, Soudce, poraď, co se tady sakra bude dít? přemítal Vail.

Všichni si pohrdavě měřili jeho oděv. Obrovitá kancelář byla vyvedena v mahagonu a mosazi, s masivním nábytkem a exkluzivními doplňky. Díky parnímu topení se v kanceláři nedalo dýchat. Přímo proti velkému stolu – dominantě místnosti – stála jediná židle s tvrdým opěradlem. V půlkruhu za ní seděli Burnside, Flederman a Malloway. Roy Shaughnessey se stáhl poněkud stranou.

K tomu, aby na mě vybalili výslech třetího stupně, chybí už jen ostrý reflektor namířený do obličeje, pomyslel si Vail.

„Dobrý ránko, pane Vaile,“ protáhl afektovaně Flederman a pokynul směrem k židli.

Vail přelétl pohledem po místnosti a na okamžik se u každého zastavil. Pak beze slova usedl.

„Sešli jsme se, abychom vám pomohli z té šlamastyky,“ začal Malloway. Byl to štíhlý, bledý muž, který se ještě stále oblékal do anonymních šedých kancelářských obleků. „Pohybujete se na velmi tenkém ledě, hochu.“

„V tomto městě neexistuje jediný soudce, který by si s rozkoší nezatančil na vašem mizerným hrobě,“ vložil se do úvodu Flederman. Naklonil se a poslal elegantním obloukem tabákovou slinu do zlatého plivátka vedle své židle.

Vail pouze nasadil přiopilý úsměv typického Irčana.

„Máte problém velkej jako Michiganský jezero,“ přišel se svou troškou do mlýna Burnside a blýskl pohledem zpod bradavičnatých víček. „My vám chcem všecko jenom ulehčit. Máte tady dost slušnou reputaci. Nepodělejte si to.“

Všichni se nějak náramně obávají o mé blaho. Vail stále mlčel.

Shaughnessey, veterán kanceláře generálního prokurátora, také nic neříkal. Pomalu se pohupoval v obrovitém koženém křesle. Byl to mohutný muž. Zavalitou postavu měl obalenou třídílným oblekem za patnáct set dolarů, v jehož kapsičce měl nařasený pestrobarevný kapesníček z čistého hedvábí. Otylému obličeji vévodily opovržlivě ohrnuté cholesterolové rty, takže nezasvěcený se mohl naivně domnívat, že se snad usmívá. Oči pod převislými víčky dychtivě zíraly se smrtelně vážným výrazem a propletené tlusté prstíky spočívaly položené na hrudi. Téměř nepostřehnutelně pohyboval palci. Áno, Shaughnessey byl jednoznačně posluchač, a kromě toho také nejvyšší státní velekněz, který mohl jediným gestem stihnout morem a cholerou kohokoli, kdo ohrožoval klid politických kalných vod státní sněmovny. Vail se s ním setkal jen jedenkrát, před deseti lety. Věděl, že Shaughnessey je brilantní politik, který ve funkci bez úhony prošel bouřemi třiceti let pod čtyřmi různými vládami. Guvernéři se ho obávali a uchazeči o post prezidenta k němu chodili na radu. Ve srovnání s ním byli ti tři ostatní naprostí hubkaři. Co se tady, do prdele, děje?

Vail zvažoval všechny možnosti. Upřel pohled na Shaughnesseyho, zcela ignoroval Fledermana, který cosi mumlal a trousil ze sebe různé hrozby a nesmyslné řeči, jako když ovce trousí bobky, mezi zuby cedil hanlivá slova, zatímco Burnside s Mallowayem občas vyskočili s diplomaticky pronesenou výhružkou. Do okenní tabulky bubnovaly zmrzlé sněhové vločky. V rohu tiše syčelo topení. Ani jeden ještě neuhnul pohledem. „Chápete, co tím myslím?“ uzavřel tirádu Flederman. Jako první vzdal souboj pohledů Shaughnessey. Obrátil oči k Fledermanovi a Vail udělal totéž. „Ne,“ odpověděl prostě Vail. „Ne?“ zvedl obočí Flederman. „Co tím jako myslíte?“ zeptal se Burnside. „Myslím, že jako nechápu, co tím myslíte,“ odpověděl Vail.

„Ježíši,“ povzdechl Flederman a tentokrát se trefil přímo doprostřed plivátka. „Do prdele, nejste přeci žádnej pitomec.“

„On vás neposlouchal,“ prohlásil ochraptěle Shaughnessey. Mluvil tak hlubokým hlasem, že ho v místnosti nebylo téměř slyšet.

„C– co jako myslíte, von že neposlouchal?“ koktal najednou venkovským přízvukem Flederman. „Proč tady něco asi povídám? Abych poslouchal svý vlastní slova?“

„Asi,“ prohlásil Shaughnessey. Pomalu se obrátil k Vailovi: „Chtěl jste něco podotknout?“

„Myslel jsem, že nejprve vyslechnu, co mi nabízejí,“ řekl tiše Vail a svým tónem dal jasně najevo, že Shaughnesseyho neřadí k ostatním. Vsadil na to, že Shaughnessey přišel na schůzi bez jednoznačného postoje. Shaughnessey zde hraje roli posluchače.

Shaughnessey se uchechtl. Ne, nebyl to žádný velký smích, ale uchechtnutí to bylo. „Učíte se dobře, pane Vaile.“

„Dík.“

„Učí? Co se jako učí?“ nechápal Flederman.

Shaughnessey pohlédl na Vaila: „Hrajete šachy, co?“ zeptal se.

Vail přikývl. „Hrával jsem. Teď už nehraju. Je moc práce.“

„Staré pravidlo,“ vysvětloval Shaughnessey Fledermanovi. „Ten, kdo první táhne, prohrává.“

Flederman se zatvářil zmateně. Chvíli těkal pohledem ze Shaughnesseyho na Vaila a pak se obrátil k Burnsidovi.

„Tak, sakra, řekni něco, Otisi,“ vyštěkl.

„Co ste tím, do prdele, jako myslel, tou ‚nabídkou‘?“ zeptal se Vaila Burnside. Obličej mu zbrunátněl a hlas se mu zvedl o několik oktáv, až téměř do jekotu. „My vám nic nenabízíme, my vám prostě říkáme!“

Shaughnessey si oprášil imaginární smítko z kalhot.

„Uklidni se, Otisi,“ řekl tiše.

„To je teda… Ježíšikriste!“

„On si myslí, že jsme nakloněni ke kompromisům?“ vznesl dotaz komisař Malloway.

„Kompromisům ne,“ opravil ho Vail. „Vyjednávání. V případě kompromisu prohrávají obě strany. V případě jednání obě vítězí.“

Shaughnessey se znovu uchechtl.

„Co je tady, do prdele, tak srandovní, Royi?“ vybuchl Burnside.

„Vzdělání.“

„Co to jako má, k čertu, znamenat?“

Shaughnessey na něj chvíli zíral a pak se zeptal: „Slyšels, co řekl?“

„Vo čem jako?“ zeptal se Flederman.

„O vyjednávání a kompromisu.“ Obrátil se nazpět k Vailovi. „Proč jim to nevysvětlíte sám, pane Vaile?“

Vail přikývl. „Pokud přistoupíte na úvahy o kompromisu, pak si připouštíte, že jste ochotni z něčeho ustoupit. Pokud přistoupíte na úvahy o vyjednávání, rozvažujete, co přesně chcete a co je vám šumafuk. Proklestíte si cestu planými řečmi.“

Malloway přimhouřil oči. „Řekněme tedy, že vám jen oznámíme, co se má stát,“ pronesl řezavým hlasem.

„Myslím, že v tom případě se dopustíte chyby,“ řekl mu Vail.

„Ach tak, vy myslíte…,“ nasadil jedovatý tón Malloway.

„A proč to?“ přehodil si Flederman rozžvýkaný tabákový list z jednoho koutku do druhého.

Shaughnessey jim odpověděl.

„Protože v tom případě skončíte u soudu, Arnolde. A pan Vail ví, že o to nikdo nestojí.“

„Tedy…,“ Burnside zaváhal. „Sakra, na čí seš vlastně straně, Royi?“

„Já jen poslouchám, Otisi. Jen poslouchám,“ uklidňoval ho Shaughnessey. Pohlédl na druhou stranu místnosti na Vaila a promluvil: „Já jsem vskutku přišel dělat prostředníka, pane Vaile, vzhledem k tomu, že jde i o problematiku státu. Ocenil bych, kdybyste analyzoval situaci ze svého pohledu. Domnívám se, že první krok již byl učiněn.“

Vail vstal. Vždy se mu vestoje mluvilo lépe – představoval si, že hovoří k porotě. Otevřel sáček s burskými oříšky a všem nabídl, ale nikdo si nevzal. Všichni jen zírali. Pár oříšků snědl, zapálil si cigaretu, přešel ke vzdálené stěně a opřel se o ni.

„Tento proces stál daňové poplatníky již asi… sedm set tisíc dolarů. Nemám pravdu?“ Nikdo neodpověděl. „Odvolání bude stát dalších sedm, možná víc. Lidé z města už toho začínají mít poněkud plné zuby…“

„Vy si myslíte, že strčíte všechny v tomdle městě do kapsy, kurva?“ vyjekl Flederman.

„Nepodstatné. To vy máte v úmyslu přímo zaútočit na kapsy všech poplatníků, pokud se k případu vrátíte. Silvermana jste už pohřbili, takže navíc potřebujete nového žalobce.“

„Klidně vám hodím rukavici,“ přimhouřil oči Flederman.

„Ale proč chcete postupovat takto? Z pýchy? Vždyť vy pro odvolání ani nemáte dostatek důkazů. Pokud prohrajete, ztratíte před daňovými poplatníky tvář. Pokud zahájíte nový proces, je to sázka do loterie.“

„Já vás vykopu,“ ucedil Flederman.

„Klid, Arnolde,“ konejšil ho Shaughnessey. „Poslouchej toho chlapa. Plýtváš časem, když se s ním snažíš závodit ve chcaní.“

„Cože? Proč?“

„Protože jsi mu prostě fuk. Nemám pravdu, pane Vaile?“

Vail se usmál. Starý lišák. „Ne, pane,“ zavrtěl hlavou.

„Nechápu,“ řekl Burnside Shaughnesseymu. „My tomudle hajzlíkovi můžeme náramně znepříjemnit život a vy to dobře víte!“

„Tím si nejsem tak jist,“ zarazil ho Shaughnessey.

„Ale já ano,“ kontroval Malloway. „Klidně můžeme Pinera zabásnout za skrývání zbraně. To je těžký zločin a on seděl už třikrát. Dostane dvacet nebo doživotí. Než vyleze ven, bude moc starý na to, aby si užíval prachy, které by vysoudil v odvolání.“

Pohodlně se opřel a usmál se. Shaughnessey zvedl obočí a pohlédl znovu na Vaila.

„Fajn,“ potáhl z cigarety Vail. „Tak nashle u soudu.“

Z Mallowayova obličeje úsměv zmizel jako mávnutím kouzelného proutku. Flederman se předklonil a nenávistně na Vaila hleděl.

Shaughnessey sklopil oči k podlaze. „Povězte jim to,“ vyzval ho.

„Tady nejde o ukrývání zbraně.“

„Co? A o co jako?“

„Jde o nezákonné zatčení. Můj klient vůbec nebyl pod vlivem alkoholu, takže osobní prohlídka byla porušením jeho občanských práv. Soud již rozhodl o tom, že útok policistů opravdu nevyprovokoval. I když tedy dosáhnete nejasného stanoviska řekněme u poloviny porotců, nová porota nic nezmění. Skončíte u toho, že Pinerovi budete muset proplatit čtyři miliony, dalších sedm set vás bude stát proces a najednou se budete muset postavit před spoustu rozzlobených občanů. Nevyšlo vám to, pane Mallowayi.“

V místnosti se rozhostilo mrtvé ticho. Shaughnessey se opřel v křesle a znovu si založil ruce s propletenými prsty na hrudi.

„Chcete navrhnout něco konkrétního?“ zeptal se.

„Ano, pane.“

„Ven s tím.“

„Zrušte odvolání. Případ s bouchačkou je dávno mrtvý. S ohledem na veřejné blaho přijmeme kompromis – milion šest set. Město platí polovic, okres a stát si to rozdělí každý po osmi stovkách. Všichni se na sebe sladce usmějeme a Pinero odpřísáhne, že navždy odjede z města. Stejně se chce přestěhovat do Kalifornie.“

„Já se poseru…,“ zalykal se Flederman a vyplivl zbytek tabáku do mosazné nádobky u své židle. Malloway s Burnsidem zírali na Vaila s otevřenými ústy. Shaughnessey si nepřestával třít palce.

„Co kdybyste o tom popřemýšleli?“ zeptal se Vail. „Pak mi dejte vědět.“

„Ale proč bychom to nevyřešili rovnou?“ navrhl polehoučku Shaughnessey. „Dřív, než se někomu podaří to zvorat. Já bych si vzal jeden burák, hochu.“

* * *

Jakmile Vail odešel, Arnold Flederman vstal celý brunátný a bouchl pěstí do stolu.

„Ten arogantní čurák!“ ulevil si. „Co měly znamenat ty kecy o prvním tahu a prohře a kompromisech a vyjednávání, kurva? O čem to, do prdele, mluvil?“

„Citoval mě,“ obdařil ho chladným úsměvem Shaughnessey. „Bylo to z jedné přednášky, kterou jsem měl asi před deseti lety, když studoval na právech.“

„Kecáš,“ vydechl Flederman.

Shaughnessey neodpověděl. Zvedl telefon, vyťukal číslo a čekal na odpověď.

„Tady Roy Shaughnessey, sháním soudce… No tak mu řekněte, ať si udělá pauzu, potřebuju s ním mluvit. Hned. Vydržím u telefonu.“ Při čekání bubnoval prsty do desky stolu.

„Co má znamenat zase tohle?“ zeptal se Burnside.

„Splácení dluhu,“ řekl Shaughnessey. „Pan Vail dostane lekci v politice… Haló, Harry? Je to v suchu, chce od nás milion šest… Ne, k žádným dohadům nedošlo, mohl jít na víc… Hele, on je to chytrej kluk, Harry. Potřebuje jenom trošku srazit hřebínek, schází mu skromnost. Je tvůj. Hezky ho nakopej do zadku.“

5

Hospůdka U Butterfly Higdonové, půl jedenácté dopoledne.

Davy snídaněchtivých hostů se už většinou rozptýlily. U kruhového baru vpředu stál jen Burt Sheflin, který již před dávnými lety utopil svou skvělou pěveckou kariéru v žitné whisky. Právě si dával svou první a zvedal sklenici oběma rukama k třesoucím se rtům. Barman jménem Pins, chlap s dětskou tvářičkou, bývalý profesionální zápasník – pokud se vůbec dá v případě zápasu o profesionálech mluvit, kývl Vailovi na pozdrav. Vail zamířil dozadu.

Dva mladíčci svlečení do košil – typičtí právní koncipienti – hráli biliár u stolu vedle baru. Jeden z nich klekl na kolena, jedním okem zíral na koule, postavil se, pozorně zamířil a srazil kouli číslo dvě do díry právě v okamžiku, kdy ho Vail míjel.

„Dete pozdě!“ houkla přes rameno Butterfly Higdonová, patrně nejlepší kuchařka v celém státě. Její nezvyklé jméno Butterfly – Motýlek – se k ní při jejích sto dvaceti kilogramech moc nehodilo. Právě čistila gril. Číšníci Tad a Fana leštili stoly v restaurační části lokálu.

„Jako vždy!“ zakřičel Vail.

„Čistím gril!“

„No a?“

„Ježíši,“ povzdechla si, „chováte se, jako by vám tadle zatracená putyka říkala pane.“

Vailovi část lokálu pane opravdu říkala a stejně tak tuctu dalších právníků, soudců, policistů a novinářů. Ti všichni se na něj složili, když se jeden chamtivý podnikatel snažil Butterfly asi před rokem vystrnadit. Vail si vzal svůj šálek, který visel na háčku vedle mnoha dalších, a sám si nalil kávu. Pak se odporoučel k velkému boxu s kulatým stolem v zadní části.

Jack Spalding, přezdívaný Soudce, už seděl na svém obvyklém místě u stolu rezervovaného pro štamgasty. Před ním se povalovaly několikery noviny a mezi nimi i dva výtisky časopisu City Magazine, z nichž jeden byl stále otevřený na stránce se článkem o Vailovi. Usrkával kávu a pozorně ranní noviny pročítal. Jednou rukou si přidržoval na nose cvikr. Na stole zůstal talíř se zapomenutým borůvkovým vdolkem a nožem s rozteklým máslem na čepeli. Vail si sundal sako a pohodil ho na židli, přímo naproti hlavnímu politickému poradci party kámošů Butterfly Higdonové.

„Jdeš pozdě,“ ucedil Spalding, aniž mu věnoval pohled. „A jak vidím, právě ses stal nesmrtelným na stránkách tisku.“ Kývl směrem k článku.

Vail ignoroval jeho sarkastický kompliment a naskládal do úhledné řady před sebe čtyři stříbrné dolary. Soudce na ně od novin zamžoural, dočetl článek a pak noviny pečlivě odložil stranou. „Takže čtyři, co?“ Vail přikývl.

„Čtyři ku jedné. To se, podle mého soudu, dá sotva označit za výhodný poměr…“

„Vyšlo to.“

Soudce se pohodlně opřel ve své židli a zastrčil cvikr do kapsičky u saka. Jack Spalding byl vysoký, vychrtlý muž s vpadlými tvářemi a příjemným obličejem posetým vráskami – jizvami po četných bitvách vedených pětačtyřicet let v soudní síni. Hnědé prošedivělé vlasy měl pečlivě sčesány z ušlechtilého vysokého čela a pod ním jiskřily světle modré oči, dychtící po jakékoliv hádance. Jako vždy byl oblečen s dokonalým vkusem – v tvídovém obleku, modročervené pruhované vázance a bledě modré košili, v klopě čerstvý rudý karafiát utržený v nedalekém městském parku.

Spaldinga provázela vynikající pověst. Odstoupil ovšem ze svého soudcovského místa znechucen procesy s dvacetiletými milionářskými synky – drogovými dealery, ozbrojenými výrostky a právníky, kteří ze sebe dennodenně chrlili před soudním stolcem tirády, za které by se nestyděla ani pouliční šlapka. Spalding tedy odešel na odpočinek a nyní každé ráno vedl konzultace s několika slibnými mladými právníky. Nacvičovali si s ním své případy, citovali precedenty, hledali správné postupy a testovali jeho moudrost a zkušenost svými úskoky a kličkami. Vždycky je pochopitelně odhalil, byť je někdy nechal na pokoji – řídil se teorií, že pořádný výprask přímo u soudu bývá zhusta mnohem výchovnější než dobře míněná rada.

Marty Vail byl jeho velká pýcha. Nahrazoval mu syna, kterého nikdy neměl. Marty byl vpravdě učedníkem, předbíhajícím svého mistra. Soudce chápal mladíkovu aroganci a domýšlivost jako jediné vady vynikajícího člověka tak soustředěného na svou práci, tak disciplinovaného, že představa prohraného případu je pro něj zkrátka zcela nepřijatelná.

Soudce přimhouřil oči a zadíval se na čtyři stříbrné mince.

„Čtyři ku jedné,“ mumlal si pod vousy. „Z toho vyvozuji, že se do tebe opřeli tím nejtěžším kalibrem, tudíž vylučuji jakékoli vyjednávání, čímž eliminuji nasazení mladých ostrých hochů. Musela to být přesilovka.“

„Zatím sedí.“

„Zástupci města, okresu i státu?“

„I to vám odkývnu. Ale víc nenapovím.“

Soudce opět přimhouřil oči a chvíli zíral ke stropu. Pak řekl: „Z města musejí být dva, protože oni dostali účet. A po jednom zástupci okresu a státu. Takže… zvedl bych ruku pro městského zástupce Fledermana, to je v zásadě jeho problém.“

Vail posunul jeden dolar přes stůl. Soudce ho bleskově připlácl dlaní.

„A Otis. Typický městský biřic. Rád politikaří.“

Vail k němu posunul další dolar.

Soudce zíral na Vaila tvrdým pohledem. Ten nasadil svůj nejlepší pokerový obličej.

„Za okres… hádám… poslali nejproradnějšího, co mají. To bude Johnny Malloway.“

„Brilantní!“ kývl hlavou uznale Vail a šoupl mu po stole další minci. „Ještě jeden.“

„Koho by ti mohli předhodit ze státních? Možná někoho z guvernérových lidí? Nebo z kanceláře generálního prokurátora…, nebo dokonce ze sněmovny? Patrně někoho s pořádně nabroušeným jazykem, nějakého úlisníka, který skvěle doplní svitu buldozerů ve složení Flederman, Burnside a Malloway. Ehm… ehm. A kdo je z té smečky největší Slizoun?“ Uchechtl se. „Zřejmě sám velký úhoř Woodrow P. Carlisle.“

Vail se usmál a pomalu zavrtěl hlavou. Soudce se zatvářil překvapeně. „Ať se propadnu,“ zaklel a jeden dolar přesunul nazpět před Vaila. „Oukej, vzdávám se, vážený pane. Kdo byl tedy tím záhadným zástupcem státu?“

„Roy Shaughnessey.“

Spalding byl nepokrytě překvapen. „Kecáš!“

„Ani náhodou.“ Tad mu v tom okamžiku přinesl jeho obvyklou snídani – dvě ztracená vejce na bílém toastu, opékané brambory a párek. Hladově se pustil do jídla, ale nepřestával mluvit. „Teď ale ta největší bomba – stál na mé straně!“

„Co to povídáš?“

„Já jsem vyrukoval s milionem a šesti a Pinerovým vyhoštěním ze státu. Shaughnessey jim řekl, ať to bez debat vezmou. Celá ta opičárna netrvala ani půl hodiny.“

„Oni to prostě smetli ze stolu jedním šmahem?“

„Přesně tak. Dokonce jsem jim ani nedával na vybranou žádné možnosti. Vůbec jsem nemusel vyložit karty.“

„Mně připadá, že budeš mít problémek se svým klientem. Jak se asi bude cítit, až mu řekneš, že právě musel spolknout šest a půl milionu dolarů?“

„On dostane milion sto. Já pět set táců.“

„Jak to chceš vysvětlit? Pinero má asi stejné skrupule jako hyena. Připomínám ti, že pohřbil přinejmenším čtyři lidi…, alespoň o kterých víme.“

„Vyděsím ho k smrti,“ řekl klidně Vail.

„Pchá! A čím?“

„Že dostane trest ve výši od deseti let po doživotí.“

Soudce se na chvíli zamyslel a pak přikývl. „Hmm, to je velmi dobrá výhružná nota.“

„Sakra fix, vždyť Pinero v životě milion dolarů neviděl; počítat umí tak nanejvýš do desíti! I když nebude mít vůbec kliku, stejně se asi zblázní, než si všechno promyslí. Já jenom doufám, že si ten prťavý potřeštěnec nevystřelí někde mozek dřív, než dostaneme šek.“

Soudce vrátil rozhovor ranní schůzky do obvyklých kolejí. „Vraťme se k případu,“ prohlásil. „Něco v něm na mou věru smrdí. Není košer, milý příteli.“

„Ale prosím vás, vždyť jde o celkem rozumnou dohodu. Město patrně schrastí osm set táců a okres a stát budou každý muset dát dohromady čtyři sta. Nikdo nepřijde k příliš velké újmě a celá věc se definitivně smete ze stolu.“

„Ano, ale, můj milý Martine, jim nejde o soudní spor, ale o politiku! A ta není nikdy logická. Co chystají? O co jim jde doopravdy?“

„Myslím, že jste trochu paranoik.“

„Ale jistě, s tím souhlasím. Podle mého to byla rozumná dohoda – ovšem pro ně. Aby od toho dali ruce pryč? To mi zkrátka nesedí. A ty mi říkáš, že Roy stál na tvé straně?“

„Stručně řečeno jim sdělil, aby to brali. Taky prohlásil, aby se domluvili.“

„Pak ses ovšem stal jeho dlužníkem, Marty. Takhle se hraje jejich hra. On se ti nezapomene včas připomenout, že mu dlužíš službičku.“

„Ale prosím vás, co to povídáte? Co bych asi mohl já udělat pro velkého Roye Shaughnesseyho?“

„Jen si nemysli,“ namítl Soudce. „Jsem si stoprocentně jistý, že něco kuje. Na splácení dluhu určitě dojde. A pak nebudeš moct říct ani popel. Taková jsou pravidla à la Shaughnessey.“

Martin Vail znovu obrátil pozornost ke své snídani a chviličku jedl bez jediného slova. Pak Soudce zaťukal prstem o stůl.

„Domnívám se, že ti právě přichází ještě jeden problém, pane obhájce.“

Vail obrátil oči ke vchodu. Do lokálu madam Butterfly právě vstoupil Joey Pinero. Pinerovi se v některých kruzích říkalo Hejhej kvůli zvláštnímu způsobu trhané řeči. Trpěl nejrůznějšími tiky a při mluvení luskal prsty, jako kdyby se chtěl pobízet k většímu spěchu. A zvedal pravé rameno, jako by odháněl mouchu. Procházel lokálem velmi rychle. Pinero vždycky chvátal.

„Hejhej, čau, advokáte,“ pozdravil a lusknul prsty. „Neměli sme, kurva, nějaký sezení, vole? Jak to, kurva, dopadlo, vole?“

Vklouzl do boxu na místo vedle Soudce.

„Ano, právě jsme měli soud, Joey, a dopadl výborně,“ řekl Vail, otřel si ústa ubrouskem a hodil ho vedle talíře.

„Hejhej, a jak to dopadlo? Kolik doláčů na nás, do prdele, uhráli, co, vole? Půl melounu? Nebo – do prdele, nebo celej meloun?“ Sám se svými slovy vytáčel na nejvyšší míru.

„Máš jeden milion sto tisíc a musíš odjet z tohoto státu v den, kdy obdržíme šek.“

„Cože? Co mi to do prdele, říkáte, advokáte? Hejhej, já snad nevěřím těmdle svejm uším, kurva! To ste se na to vysral kvůli těmdle posranejm prachům?“

„Nemáme ale žádné odvolání, žádnej problém – prostě si vezmeš prachy a vypadneš.“

„Kurvafix, vole, já se poseru,“ zakňoural vztekle, lusknul prsty a zacukal ramenem. „Vy mi tady, vole, povídáte, že mám shrábnout mili…, ehm…, jako prosranej meloun? To se mi snažíte navykládat?“

„Já ti říkám, Joey, že odejdeš s milionem a sto tisícema v kapse. Můžeš být moc rád.“

Pinero bouchl pěstí do stolu, až Vailovi vystříkla káva ze šálku.

„Kurva, tak mám bejt moc rád, jo? Na to zvysoka seru. To ste vymyslel vy, kurva, advokáte, jenže voni tancujou na mým hrobě, do prdele. Já vylezu celej modrej a vy si vodnesete půl zasranýho melounu prachů a já mám bejt jako vděčnej, ne, vole?“

Vail se náhle postavil. Pomaličku obešel box, dolil si do šálku kávu a zase se vrátil. Stanul nad Joeyem Pinerem a přimrazil ho svým nejdrsnějším pohledem, který si šetřil na situace, kdy chtěl rozbít nějaké svědectví napadrť. Tento zabijácký pohled měl vyhrazený na korunní svědky. Pinero na něj tázavě zíral. Něco se dělo, ale on nevěděl, co vlastně. Byl si jist jedním – Vail nad ním má najednou vrch. Otočil o sto osmdesát stupňů.

Vail začal zlehka. „Koukni se na celou věc z druhý strany, Joey. Beze mě bys smrděl v nějaký zavšivený base minimálně deset let, nebo bys dostal doživotí. Schraňoval by sis na hromádku nikláky a doufal, že jich budeš mít dost, abys měl na cigára.“

„Hejhej, vole, dyť existujou i jiný právníci, do prdele, jiný zasraný právníci. Já se mám, do prdele, spokojit s tímdle? Ty vole, já nemůžu říct tomu podělanýmu okresnímu návladnímu, že todle není žádnej hazard, jasný? Uvidíme se teda u soudu, kurva?“

„Už ne.“

„Hejhej, jaký ne? Ne! Řeknete jen todle? Posraný ne?“

„Milý Hejhej, polib mi prdel. Případ je uzavřen. Teď si seber svůj milion sto a vypadni do Kalifornie. Že ne? Oni ti v tom případě tak osolí celej tvůj život, že budeš litovat, žes nešel sedět, kurva, vole, do prdele.“

„Kurva fix, tak mě zjebe můj vlastní zasranej právník! Kvůli tomu musím trošku vyvádět, ne, vole? Co vy, kurva, na to, Soudce?“

„Já už jsem v důchodu,“ pronesl Spalding diplomaticky.

„Joey, poslouchej mě, než dostaneš záchvat. Jestli se odvoláme, tak ti půjdou zástupci města, státu i okresu po krku, dokud budou dýchat. Stojíš proti obvinění z těžkého zločinu za tu bouchačku, mizernému rozsudku odvolacího soudu a posranýmu městu, který všechno protahuje. Chápeš, co ti povídám? Teď jsme z toho vytřískali šek na milion šest set tisíc doláčů. Já si beru půl melounu za svou práci a ty se zbytkem odfrčíš za hranice státu. Tečka. Prosím tě, víš vůbec, kolik nul má milion?“

„Nul?“ Pinero na něj zíral a snažil se přemýšlet. Přitom několikrát trhl ramenem.

„Hejhej, kurva, koho to zajímá, vole?“ bránil se a pak se najednou rozesmál. „Posranej meloun,“ chrlil ze sebe. „To je vo moc víc ženskejch a koní, než umím spočítat, vole. Tak jo, do prdele, beru tudle kurvárnu a trošku se vohnu, advokáte, jo? Domluvený?“

„Domluveno, Joey.“

Joey se usmál na soudce. „Kurva, mám ale dobrýho právníka, hejhej, ne, do prdele, Vaše Ctihodnosti?“

„Ach ano,“ přikývl Soudce. „Vynikajícího právníka, kurva.“

„Hejhej, jedu do prdele, kurva, čeká mě L.A.! Zaprděný Los Angeles. Možná se dostanu do nějakýho jejich posranýho filmu, co, vole? Třeba si nějakej ten film koupím, vole.“

Párkrát cukl ramenem, pak se pohodlně opřel, zatvářil se důležitě, lusknul prsty, a nakonec se naklonil k Vailovi a špitl důvěrně: „Hejhej, advokáte, kurva, kolik těch zasranejch nul má ten meloun?“

6

Sníh se proměnil v mrznoucí mrholení. Vail napůl běžel, napůl klouzal podél dvou domovních bloků od stanice rychlodráhy k patrovému hrázděnému domu, který mu patřil. Vailovi jeho poloha skvěle vyhovovala – na severní straně města, nepříliš daleko od centra – deset minut nadzemní rychlodráhou. Vail totiž nerad řídil a poté, co mu před dvěma lety ukradli auto, si už nové nekoupil. Této městské čtvrti se zmocnili projektanti, obnovili klasickou zástavbu patrových roubených domů a udělali z nich střízlivé bydlení se všemi vymoženostmi, jaké jsou na konci dvacátého století k dispozici. Tak vznikla příjemná, ušlechtilá komunita osmi domků, žijící svým životem, tichá a skromná, tvořená většinou vysokoškolskými profesory, hudebníky, mladými intelektuály na volné noze a penzionovanými milovníky umění. Vail si s ohledem na starobylý ráz čtvrti ani nevyvěsil svůj firemní štít. Na mosazném štítku na vchodových dveřích stálo pouze M. VAIL, PRÁVNÍK. Vstupní hala se momentálně dostala pod správu Naomi Chanceové, sekretářky, recepční, organizátorky, špionky a nadějné koncipientky Vailovy právní kanceláře. Pracovnu, umístěnou nalevo od vchodu, i obývací pokoj, který byl napravo, oddělovaly od obrovské haly posuvné dveře. Pracovna se stala Vailovou kanceláří. Byla to nesmírně rozlehlá místnost s výklenky, vestavěnými policemi na knihy a otevřeným krbem. Dominantu pracovny tvořil velký masivní stůl z dubového dřeva, který Vail používal jako psací. Kožené ředitelské křeslo jezdilo na kolečkách, takže se mohl po celém prostoru rychle pohybovat a kroužit kolem polic s knihami nebo šanony, jak bylo třeba. Před krbem stála stará pohovka z černé kůže, určená k intimnějším pohovorům s klienty.

Z obývacího pokoje se stala čekárna a z druhého patra jeho soukromý byt – čtyři pokoje pro hosty s vlastními koupelnami redukoval na tři poté, co největší z nich proměnil v obývací pokoj. Tak tedy mohl podle potřeby ubytovat dva hosty, i když k němu návštěvy jezdívaly jen velmi zřídka. Výjimečně se stávalo, že si on nebo někdo z jeho přátel uvařil něco k snědku v kuchyňce sousedící s jeho kanceláří.

„Jdeš pozdě,“ prohlásila Naomi, jen co se objevil ve dveřích. Vail dupal, aby se zbavil sněhu na botách, a oprašoval si ho z ramen. Sundal si bundu a přehodil ji přes věšák na klobouky u dveří.

„Jo, jo, jo,“ přikyvoval a hnal se do kanceláře. „Není to kafe starý jak Metuzalém?“

„Půl hodiny.“

„To beru.“ Přešel ke starobylému čtyřicetilitrovému kávovaru, který přijal jako část honoráre z případu bankrotu jedné restaurace, nalil si šálek a zíral na Naomi, stojící na prahu kanceláře s tlustou obálkou v ruce. Byla to vysoká žena, štíhlá jako proutek, s kůží v barvě mléčné čokolády, téměř jako Egypťanka, s vysokými lícními kostmi a široce posazenýma hnědýma očima. Černé vlasy měla spletené do úzkých copánků s pestrobarevnými africkými perličkami na koncích. Úchvatná bytost, která se ve čtyřiceti letech mohla chlubit tělem dvacetileté, ale moudrostí šedesátileté ženy. Naomi Chanceové se nedalo vytknout naprosto nic.

„Tohle ti přišlo asi před hodinou,“ oznámila. „Umírám zvědavostí, co je vevnitř.“

„Tak to otevři. Nezabývej se furt formalitama, sakra. Od koho to je?“

Odlepila z obálky pásku, vytáhla z ní kartičku se vzkazem a přečetla ho nahlas: „‚Dík za pomoc. Doufám, že vás ta historka otráví. Connerman.‘“

Uvnitř bylo šest výtisků časopisu a originál fotografie zasazený do starobylého dřevěného rámečku. Vail přejel po dřevu palcem a tiše se uchechtl. Connerman se, pochopitelně, k té pomoci vyjádřil sarkasticky. Vail s ním totiž v době, kdy Connerman na článku pracoval, vlastně vůbec nemluvil. Nikdy o sobě nikomu příliš nevyprávěl. Ne z nadměrné skromnosti. Jen zkrátka dospěl k názoru, že čím méně lidí bude znát podrobnosti o jeho soukromí a minulosti, tím lépe.

„Zařaď mi to do šanonů,“ vyzval Vail Naomi a fotografii si postavil na poličku s knihami.

„Ty si to nechceš ani přečíst?“

„Už jsem to četl.“

„No, a proč jsi nic neřekl?“

„Zapomněl jsem.“

„Nekecej, Márty. Je to aspoň dobrý?“

„Klasický Connermanovy nabubřelý pindy. Klidně si to přečti. A pošli mu ode mě vzkaz. Napiš tam, že ho žaluju o pětatřicet dolarů – o všechno jeho jmění.“

„To je ohavnost.“

„Jinak by to nedostal.“

„Hele… Co se dneska ráno stalo?“

„Ále…“ Vail pokrčil rameny. „Všichni jsou dobře zaopatření. Žádný odvolání. Hejhej má milion sto tisíc, my pět set táců, on za to navždycky odjede z města. Případ uzavřen.“

„To je skvělý! Ale jak to pan Pinero přijme?“

„Už to přijal. Řekl jsem mu o tom. Měl mírnej záchvat. Teď je šťastnej.“

„Panebože, to je den…, a ještě se ani nepřekulilo poledne… Proč si nejdeš zdřímnout?“

„Moc vtipný.“

„Už jsi viděl tohle?“ zeptala se. Rozevřela ranní Timesy a držela je v široce roztažených rukou.

„Četl jsem to ve vlaku.“

„Hrůza,“ konstatovala. „Co si o tom myslíš?“

„Já myslím, že arcibiskup je mrtvý a že mají ve vazbě podezřelého.“

Posadil se, stáhl si boty, položil nohy na stůl, natáhl se k nim a divoce je začal masírovat. „Venku je nejmíň mínus dvacet,“ řekl.

„Chceš, abych vyběhla nahoru a přinesla ti nějaké suché ponožky?“

„Tohle po tobě nemůžu chtít,“ zabručel a vzhlédl. „Podle mýho by se to dalo chápat jako projev extrémního šovinismu. Jsi přece asistentka v právní kanceláři, ne služka.“

Nebrala ho na vědomí. „Jsem hned zpátky.“ Mluvila ještě cestou ke dveřím: „Tvrdí se, že ten kluk, co to udělal…“

„Myslíš ten kluk, o kterém oni tvrdí, že to udělal…“

Zastavila se a obrátila se k němu s rukou na klice.

„Tak tvrdí, jo? Tvrdí… Jenže podle toho článku ho chytli schovaného v kostele se zbraní v ruce.“

„Opakuj po mně…“

Obrátila oči v sloup a pohybovala rty zároveň s jeho slovy.

„Člověk je nevinný, dokud mu neprokážou vinu.“

Blahosklonně se usmál. „Velmi dobře. Hlavně si zapamatuj, hned teď, když o tom mluvíme, že ten kluk…, jak se jmenuje?“

„Aaron Stampler.“

„Jo. Tak že je ten kluk, tedy Aaron Stampler, nevinný. A nevěř ničemu, co čteš. Víš přece, co se o novinách říká: když otisknou nějakou blbost poprvé, jde o tiskovou chybu. A když ji otisknou podruhé, je to už fakt. A taky nevěř ničemu, co kolem sebe slyšíš. Hned první den na právech přišel do třídy náš profesor a řekl: ‚Dneškem počínaje si pamatujte jedno – pokud vám vaše matka tvrdí, že vás miluje…‘“

Dokončila větu za něj: „… ‚musíte si si to hned nechat potvrdit i z jiného zdroje.‘ Vím, že jako druhé vám řekl: ‚Vždycky se ptejte proč.‘“

„Velmi dobře. Učíš se…“

„Co je na tom divnýho? Vždyť to, sakra, slyším každý ráno!“ Vykročila na schody.

Ačkoliv Naomi o zákonech věděla pramálo, rychle se učila a dychtivě si vyhledávala další a další údaje. Jakmile jednou poznala správný směr, prokousávala se byrokratickými nástrahami jedna radost, z úhybných a podezíravých úředníčků spravujících veřejné archivy vymámila kdejakou informaci a dokázala sledovat řetězec jmen a podrobností v labyrintech novinových mikrofilmů z knihoven. Zeptáte se jí na jméno a ona přijde s životopisem. Požádáte ji o zjištění data, předloží vám kalendář. Řeknete jí o zprávu, vytvoří vám celý šanon. Naomi nebyla vdaná, na stroji psala 120 slov za minutu, uměla těsnopis a příležitostně, když byl Vail zrovna zavalený štosy právnických příruček, dokázala v kuchyňce schrastit ingredience na zatraceně dobré jídlo. Co víc si mohl Vail přát? Snad jen doufat, že si z ní za nějaký čas vychová jedinečnou právní koncipientku.

Vrátila se s tlustými vlněnými ponožkami a hodila mu je do klína. „Dík,“ ucedil. „Oukej, tak si projděme seznam.“ Posadila se naproti němu a otevřela svůj poznámkový blok. Ale on ji neposlouchal. Naomi mu brala dech.

* * *

Někdy nastávaly okamžiky – a tento byl jedním z nich, kdy Vail netoužil po ničem jiném, než uchopit Naomi do náručí a odnést ji nahoru po schodech ve stylu Rhetta Butlera. Jenže Naomi Chanceová měla s Martinem Vailem úmluvu. Práce. Žádná zábava. Sexuální přitažlivost mezi nimi existovala od samého začátku – od chvíle, kdy mu odpověděla na inzerát v místním týdeníku. Jedné noci, dva měsíce poté, co pro něj začala pracovat, padly veškeré zábrany. A ta noc, panečku, stála za to.

Pracovali dlouho do večera na případu, který musel být ráno hotový, a skončili kolem dvanácté. Podlaha v kanceláři byla pokryta štosy knih a poznámek a cárů papíru. Prostě bordel. Naomi se natáhla na pohovku před krbem.

„Zasluhujem si malej mejdan,“ prohlásil Vail. Odešel do kuchyně a vrátil se s lahví Dom Perignon a dvěma skleničkami.

„Tohle si šetřím už rok,“ řekl. „A dva měsíce se nemůžu dočkat, až ji otevřu.“

Vytáhl zátku, nalil do obou skleniček a naklonil se přes pohovku. Přiťukli si.

„Na nás,“ pronesl slavnostně. „Na perfektní tým.“

„Tak na to se napiju,“ přikývla.

Při třetí skleničce už seděl Vail na pohovce a masíroval jí nohy. Sexuální napětí v místnosti přímo vybuchovalo a oni se oba snažili vyhnout nevyhnutelnému. Sunul ruce po jejích lýtkách a dostal se až ke stehnům.

„Marty,“ řekla pomalu.

„Jen se uvolni.“

Posunul ruce ještě výš, pohladil lesklou látku jejích kalhotek, ale jeho prsty se jí téměř nedotýkaly.

„Ach bože,“ povzdechla si. Nadzvedla se vstříc jeho tápajícím prstům a přitiskla se k jeho ruce. Hladil ji a pomaličku ulehal vedle ní, líbal ji na ústa, pak na uši, na něžný dolíček pod hrdlem a ona reagovala pevným objetím. Přitahovala si jeho hlavu k sobě a diplomaticky ji naváděla směrem ke svým ňadrům. Měsíce potlačované touhy v nich explodovaly. Začali jeden druhého divoce svlékat, ale nestráceli rytmus vzájemného svádění. Ve světle ohně z krbu se nad ním svlečená naklonila, obkročmo na něj usedla a kroužila nad ním v hebkých vlhkých dotycích, až v ní cítil každou buňku. Nakonec se maličko nadzvedla a zasunula ho do sebe, naklonila se dopředu a zdusila jeho výkřiky svými ústy.

Milovali se jako hypnotizovaní, zastavovali se, zadržovali touhu, chvěli se, až nedokázali čelit přívalům vzrušení a začínali znovu, stupňovali to vzájemné napětí a završovali ho společným uvolněním.

„Ach bože!“ křičela, padala na něj, protahovala si dlouhé nohy, svírala ho mezi nimi, přitom se líbali, dokud nedosáhli vyvrcholení. Ležel pod ní, objímal ji oběma rukama, lehce ji škrábal po zádech a společně lapali po dechu, usínali, budili se a pak v horečné touze pokračovali a znovu a znovu se milovali. Ve čtyři hodiny ráno se náhle zvedla a seskočila z pohovky dolů. „Ach můj bože,“ koktala a bleskurychle se oblékala. „Co to děláš?“ ptal se Vail. „Co myslíš? Oblíkám se.“

„Zůstaň už tady. Proč jedeš teď domů, prokrista? Vždyť jsou čtyři ráno.“

„Zešílels? Všichni sousedi vědí, že jsem tady. Kromě toho se musím jet domů převlíknout. A nemám tady kartáček. Ono to bylo velice…, velice nečekané.“

„Seru na sousedy. Do hajzlu, vždyť já je ani všechny neznám.“

„Jde o jisté zásady.“

Vail řekl jen: „Ale hovno.“ Zapálil si cigaretu, opřel si několik polštářů o zadní díl pohovky a posadil se. Přitom kouřil a sledoval ji, jak se obléká. „Proč si nevezmeš taxíka, nedojedeš si k sobě pro nějaké hadříky a kartáček a…“

„Martine! Přestaň už!“ Natáhla si sako, políbila ho na tvář a vyrazila ven. U dveří se však s hlubokým povzdechem obrátila.

„Hele, bylo to prostě skvělý, Marty. Neumíš si představit, co to dokáže udělat s tou mojí starou kostrou a egem. Ale už to nikdy nesmíme zopakovat.“

„Cože?!“

Vrátila se k němu a posadila se na krajíček pohovky. „Úplně by to změnilo pracovní vztahy.“

„Co?“ Chvíli na ni nevěřícně zíral a pak se rozesmál. „Jsi strašně divná, Naomi. Jsi fakt strašně divná dáma.“ Naklonil se k ní, ale ona ucukla.

„Ale ne. Jenom mi je čtyřicet a v tomhle vysokém věku začínám být praktická. Prostě nechci každý ráno cestou do práce přemítat, jestli budu šoustat nebo zařezávat.“

„No tak… Tak by to přece nebylo.“

„Ale bylo! Dříve nebo později. Určitě jo. Nenápadně bychom se vždycky odplížili nahoru na rychlovku mezi dvěma schůzkama s klientem. Další věc – musela bych tady mít pár hadříků – v případě, že bych se rozhodla zůstat na noc. Marty, já mám svou práci ráda. Mám ráda svýho šéfa. Platí mě fakt královsky a včas. Miluju tuhle čtvrť. Tak se snažme to neposrat, jo?“

„Bylo to zatraceně šíleně skvělý, Naomi.“

„Ono je to vždycky zatraceně šíleně skvělý, Marty.“

„To jsou babské povídačky.“

„A já jsem stará bába – a navíc exmanželka.“ Natáhla ruku a pohladila ho po tváři. „Platí teda?“

Pokrčil rameny. Co mohl dodat? Kdo by se hádal ve čtyři ráno?

„Tak platí?“ opakovala poněkud žalostně.

„No jo. Jasně. Platí.“

„Poněvadž,“ usmála se a vstávala z pohovky, „to neznamená, že bychom se tomuto tématu museli pořád vyhýbat.“

A tak to elektrizující napětí stále přetrvávalo. Nic se nevymazalo z paměti, oba zůstávali v pořadí. A nezavěšovali…

* * *

„Dnes vypadáš absolutně nádherně, Naomi,“ řekl Vail. „Chtěl jsem jenom, abys to věděla dřív, než začneme.“

„Hlavně nezačínej.“

„Já s ničím nezačínám. Nemůžu ti složit poklonu?“

Zavřela oči, zaskřípala zuby a tichoučce zamručela. Pak se zeptala: „Nejspíš budeš nadrženej. Nestál ti náhodou celou noc?“

„Náhodou jsem včera šel do Stříbrného plátna. Sám. Na dva svý nejoblíbenější fláky – Out of the Past Roberta Mitchuma a Cizince Luchina Viscontiho. Nádherný kopie. Nepoškrábaný, zvuk čisťounkej jak křišťál…“

„Aby tě cestou na to starý smetiště nepřepadli.“

„Na to starý smetiště chodím od tý doby, co jsem se do tohohle odpornýho sychravýho města přestěhoval, takže…“

„Takže se dnes nemusíš řídit podle žádnýho seznamu. Dnešek máš čistej. Myslel sis, že budeš dělat na tom odvolání, vzpomínáš? Ale u Leroye sis udělal tužkou otazník.“

„Jééžiši, Leroy… Fajn, tak mi přelítni podrobnosti, co o Leroyovi máme. Stručnou verzi.“ Zapálil si cigaretu, opřel hlavu a zavřel oči. Byla skvělá ve zhušťování všech nudných podrobností ze šanonu do hezoučké, stručné, chronologické, vyčerpávající synopse. „Leroy Nelson,“ začala. „Vošklivej kluk. Bílý, muž, šestadvacet. Dělá u Amese ve slévárně, bydlí s matkou na Railroad avenue – asi před půl rokem se rozvedl. Dvakrát trestaný. Poprvé jenom za ublížení na zdraví, rvačka v baru, byl odsouzen, zaplatil kauci pět set dolarů. Podruhé za držení ukradeného majetku. Chytli ho s ještě teplou televizí a stereem, sbalili ho za držení kradených věcí, neseděl ani chvilku naostro, měl šest na podmínku. To bylo před osmnácti měsíci. Od tý doby čistej.“

„Nic moc,“ prohlásil Vail.

„No jo. Pětadvacátýho listopadu, den po Díkůvzdání, Leroy dojíždí s mámou zbytky. V sedm večer přepadne pumpu chlápek v lyžařský kukle. Čtyři bloky od baráku jeho matky. Přijedou policajti – hlídka, zloděj zpanikaří, chlápek od benzínky se s ním začne rvát, strhne mu kuklu, zloděj zdrhne zadním východem a při útěku z místa činu zahodí flintu. Podle policejního portrétu a výpovědi pumpaře poldové zajedou k Leroyově mámě a hošíka zhaftnou. Přitom u něj v igeliťáku najdou přes padesát gramů marjány. Teď má Leroy dva problémky – pokus o ozbrojenou loupež a držení omamné látky. Leroy se dušuje, že jde o omyl při identifikaci a jeho stará matička mu potvrzuje alibi. Až potud jsme se dostali.“

„Za tři týdny to máme v hromadě,“ řekl Vail.

„Přesně tak. Ukázalo se, že Leroy flintu koupil asi před rokem v zastavárně na Elander. Policajtům napovídal historku o tom, jak ji pár měsíců před přepadením prodal nějakýmu chlápkovi.“

„Takže teď se musíme ještě nějak srovnat s flintou,“ povzdechl si Vail. „Prodal ji, nebo ne?“

„Zatím neexistuje ani účet, ani kupující,“ odpověděla.

„Pustíme si nějaký parádní video,“ navrhl Vail.

„Áá – pekelnou mašinku…,“ zasmála se Naomi.

„Četlas někdy Chladnokrevně od Trumana Capoteho?“ zeptal se Vail a přejížděl se svou židlí po podlaze z tvrdého dřeva k polici s knihami, v níž stál jeho videopřehrávač.

„Ne.“

Mluvil a přitom probíral kazety a kontroloval jejich popisky.

„Měla by sis to přečíst. Skvělá knížka. Dá se skoro použít jako učebnice techniky výslechu.“

„Co? Technika výslechu a Truman Capote?“

„Jo.“ Konečně našel hledanou kazetu a odložil ji stranou. „Capote popisuje, jak se mu povedlo slepit dohromady všechny detaily o tý zmasakrovaný kansaský rodině. Podezřelí byli dva darmošlapové – Perry Smith a Dick Hickock. Smith měl na Capoteho slabost, ale Hickock mu nikdy moc neřekl. A tak Capote mluvíval se Smithem, o kterým věděl, že je patologickej lhář. Pak vodrecitoval jeho historku Hickockovi a Hickock, který byl upřímnej, ale zas psychotik jak blázen, všecko opravoval: ‚Nee, takhle to nebylo, bylo to takhle…‘ Capote je takhle štval proti sobě a nakonec podle jejich vyprávění dokázal o tom zločinu napsat velmi podrobnou knihu. Á, tady je kazeta číslo dvě.“

Přidal ji ke kazetě číslo jedna.

„A co má tohle společného s Leroyem Nelsonem a tou tvojí mašinkou?“ zeptala se Naomi.

„Kamera je můj Dick Hickock. Když proti sobě poštveme Leroye a kameru, doberem se pravdy.

Milá Naomi, lidi si totiž nikdy přesně nepamatujou, co říkají. Myslí si, že si pamatujou, ale skutečnost je právě opačná. Můžu klidně citovat svědkovi svý poznámky, parafrázovat je a většinou mi odpřísáhne, že je to přesně to, co řekl, slovo od slova, protože si myslí, že jsem si všechno zapsal a jenom mu to doslova předčítám.

A tak jsem si Leroye třikrát nahrál. Helemese, tady je ta třetí. Třikrát jsem se ho zeptal, co se stalo, a on mi třikrát všechno odvyprávěl, dopustil se pár menších chybiček v detailech, ale to je normální. Vyjma jedné. Tadyhle je kazeta číslo jedna.“

Zapnul televizi a pustil video. Na obrazovce se objevil v detailu Leroy Nelson, vysoký hubený výrostek, který vypadal nejmíň dvakrát starší než ve skutečnosti. Splihlé hnědé vlasy se mu ježily v dávno nestříhaném chuchvalci, a když mluvil, zakončoval věty zpravidla otazníkem, jako kdyby se za něco omlouval. Měl unavený vyčerpaný pohled a jeho ohryzek na dlouhém štíhlém krku vypadal jako vyskakující špunt na láhvi. Kromě toho měl pleť slévače, která vlastně už jako lidská moc nevypadala. Připomínala spíše drsnou zvířecí kožku.

* * *

VAIL: Pověz mi o té zbrani.

NELSON: Noo, už sem na ni prostě zapomněl.

VAIL: Proč jsi mi o ní neřekl?

NELSON: Noo, jak už sem říkal, někdo mi ji před pár měsícema ukrad, a tak sem vo tý bouchačce prostě moc nepřemejšlel.

VAIL: Takže tys tu zbraň už několik měsíců vůbec neviděl?

NELSON: Přesně tak. Vod tý doby, co ji ukradli.

VAIL: A proč jsi tu zbraň vlastně měl?

NELSON: Copak bouchačky nemaj všichni?

* * *

Vail vytáhl kazetu z přehrávače a zasunul do něj jinou.

„Takže to máme. Na kazetě číslo jedna mi tvrdí, že mu bouchačku ukradli měsíc před krádeží, ale že krádež neohlásil. Kazeta číslo dvě, o týden později. Neptám se ho na bouchačku a on to téma ani nenadhodí. A tady je kazeta číslo tři – nahraná až za deset dní, aby bylo jasno. Hodil jsem mu trošku udičku. Není mě vidět. Čtu ze svejch poznámek:“

* * *

VAIL: Hele, ještě si něco řekněme o té zbrani. Víš, Leroyi, ono ti hrozně škodí, že ji identifikovali jako tvou.

NELSON: Už sem vám to řikal. Prodal sem ji ňákýmu chlápkovi, co sem ho potkal v posilovně, ale neznám ho. Ten chlápek prostě sháněl pistoli a já potřeboval prachy.

* * *

Vail vypnul video a obrátil se k Naomi.

„Vidíš?“ říkal jí. „Leroy si myslí, že se dívám do poznámek. Zapomněl na svý předchozí tvrzení o krádeži tý bouchačky. Mně tady opakuje historku, co navykládal poldům.“

„Takže předpokládáme, že Leroy v tomto bodě lže?“

„Někomu lhát musel…“

„Co teď budem dělat?“

„Musím si s ním tu otázku zbraně vyjasnit.“

„Ty myslíš, že to udělal, Marty?“

„Verdikt se dozvíme od poroty.“

„Držíme se tedy dál vedení obhajoby na nevinu?“

„Zatím jo.“

„Asi ho z toho vytáhneš.“

„Podívejme se… Jen si poslechni svůj tón. Ty už ses rozhodla, co? Vinen – nemám pravdu?“

„Možná. Ale tobě je to přece jedno. Budeš ho obhajovat tak, či onak.“

„Kvůli tomu tady přece jsme, Naomi. Pokud sis toho za sedm měsíců ještě nevšimla, pokaždé obhajujeme lidi, u nichž se obvykle předpokládá vina.“

„Zatím jsem si na to nedokázala zvyknout. Teda… jako… vždycky si připadám… no, víš, zdá se mi, Marty, že bys s tím měl mít něco jako… prostě něco jako morální problém.“

„Jsem právník, ne nějakej přiblblej moralista.“

„Ale nejsou ty práva náhodou o tom?“

„Právo, milá Naomi, nemá s morálkou vůbec nic společného. Heleď, řekněme, že tě zatkli za držení marjány, jo? Soudu vůbec nepřísluší rozhodování, jestli bys trávu měla, nebo neměla kouřit nebo jestli je to pro tebe zdravý, nebo ne. Soud rozhoduje výhradně o otázce držení, protože jsi obviněna pouze z toho. Morálka do toho případu vůbec nevstupuje.“

„Jinými slovy – na kouření není nic špatnýho, ale držení je protizákonný.“

„Přesně tak.“

„To je podle mě dost pitomej zákon.“

„Svatá pravda. Existuje hromada pitomejch zákonů a hromada špatnejch zákonů… ovšem to není náš problém. My děláme jednu věc: hledáme nejlepší způsob, jak zákony používat – ty dobré, špatné, pitomé, jakékoliv – k maximálnímu prospěchu našeho klienta.“

„A co s tou marjánou?“

„Nic. Smetem to ze stolu. Protizákonná prohlídka. Policajti přijdou bez povolení a vymyslej si, že si chtějí pokecat s Leroyem na okrsku. Vlezou do baráku, trošku se tam povohlídnou, zmerčí modrej igeliťák a nakouknou dovnitř. Bingo! Pět deka marjány! Leroy ovšem nebyl z ničeho obviněnej. Spolupracoval. Igeliťák ležel na zemi a oni slídili. Bezdůvodně.“

„Oukej. Takže jakej bude pro Nelsona znít závěr?“ zeptala se.

„Jako shrnutí? Musíme se zbavit tý bouchačky. Nic jinýho totiž nemají.“

Najednou zabzučel telefon. Vail se obrátil ke kazetám a Naomi šla zvednout sluchátko. Třeba, pomyslel si, v těch rozhovorech najde něco, co přehlédl. Nějakou drobnost, která by mu mohla pomoct.

Naomi se vrátila do místnosti.

„Máš hovor.“

„Ať ti nadiktujou vzkaz. Přemýšlím.“

„To asi nebude vhodné.“

„Co jako myslíš tím ‚nebude vhodné‘?“

„Podle mýho bys tenhle hovor vzít měl. Volá kancelář soudce Shoata.“

7

Co ksakru ten Shoat může chtít? přemítal Vail, když se šinul v opatrně jedoucím taxíku po zledovatělé ulici pokryté břečkou a klouzal se po chodníku před soudní budovou. Rozzlobilo ho nějak to vyrovnání? Má snad vztek, že Vail srazil město, okres i stát na kolena? Vzpomněl si snad Shoat na nějaký výpad nebo arogantní poznámku z líčení? Třeba chce hodit Vailovi do ksichtu další obsílku za nevhodné chování před soudem. Vail si byl jist jedinou věcí – že totiž setkání dozajista nebude patřit k nejpříjemnějším.

Jakmile vstoupil do budovy, zavolal na něj kamelot Bobby: „Hej, pane V., máme vyprodáno! Tohle byl největší špek, jakej kdy měli!“

„Paráda,“ zareagoval Vail a nastoupil do výtahu. Soudní síň byla ve čtvrtém patře. Když Vail vkročil do téměř prázdné místnosti, Shoat třásl zároveň rukou i hlavou.

„Ne, ne, ne!“ štěkal. „Zamítá se, zamítá se. Jen pokračujte. Rád bych tohle řízení dneska uzavřel, pokud je to vůbec možné, pánové.“

‚Katan‘ Harry Shoat předsedal soudní síni s diktátorským zápalem. Byl mistrem svého řemesla – kalvínistický moralista, který má před očima stále spíše hřích než hříšníka a který vykonává spravedlnost bez ohledu na okolnosti nebo situaci. Zkrátka obchodník – přísný, formální, podezíravý. S dokonale zastřiženým knírem a černými vlasy pečlivě sčesanými dozadu a přilepenými k lebce. Při procesech, které vedl pod přísahou, se zdál být neustále netrpělivý, takže se kladívko stalo jakýmsi prodloužením jeho paže a on ho často používal, aby symbolicky ztloukl všechny přítomné a donutil je k poslušnosti.

Shoat, jako první republikánský soudce zvolený po dvanácti letech, považoval vítězství nad svým demokratickým protivníkem za mandát ke svým ultrakonzervativním postupům. Dokázal jen s největšími obtížemi skrývat svůj nelítostný, téměř předpojatý postoj vůči obžalovaným, které ve skrytu duše od začátku považoval za viníky, dokud jim nebyla prokázána nevina – proč by se jinak dostali před jeho soud? Zásadně míval málo času jednak na impulzivní přívržence potratů, jednak na lidi přesvědčené o tom, že trest smrti je barbarství, a v neposlední řadě i na ty, kteří s oblibou obhajovali sociálně slabší občany.

Jenže Katan Harry měl zákony v malíčku. Jako bývalý prokurátor si hlavu vycvičil tak, aby si dokázal vmžiku vybavovat závratné množství precedentů včetně přesných názvů, časového zařazení, oblasti a tématu. A přestože se někdy zmohl na překvapivě důmyslné a nepředvídatelné rozsudky, svou podstatou byl zkostnatělý přívrženec maximálních trestů, zcela chladně lhostejný k sociálním příčinám zločinu a původu pachatele. Zločin pro něj byl zkrátka zločinem. A trest trestem. Na soucit nebylo v právním systému místo. Při procesu se usmíval vždycky jen jednou – když vynášel rozsudek. Jednou jakýsi mladý výtržník drze navrhl, že by snad mohli k soudci Harrymu zajít se sociálním kurátorem ještě před vynesením rozsudku. Shoat se usmál téměř rozpustilým úsměvem, sklonil pohled k mladíkovi a objasnil mu situaci: „Ale synku, tvůj kurátor se ještě ani nenarodil… Třicet let.“ Vail Shoata vždycky podezíral, že v sobě neustále potlačuje šílenou touhu vyskočit ze svého místa a zařvat: „Hlavy dolů!“ jako Srdcová královna v Říši divů.

Než Vail stačil najít místo, soudce ho spatřil a přísně mu ukázal na dveře do své kanceláře. Když se Vail píchl prstem do hrudníku a zadíval se na soudce s tázavým výrazem a nevyřčenou otázkou „Kdo? Já?“, Shoat energicky zakýval hlavou. A tak Vail tiše sešel boční uličkou soudní síně a zamířil ke dveřím v rohu.

Malá kancelář byla dokonale uklizená, bez jediné skvrnky či stopy prachu. Na stole neleželo vyjma popelníku, telefonu a mramorového stojánku s perem vůbec nic. Knihy na policích za stolem byly dokonale srovnány, jako by je někdo změřil pravítkem a seřadil podle velikosti. V baru v kuchyňském koutku to vypadalo jako u Suchánků. Žádná láhev. V místnosti všechno působilo naprosto symetricky: stůl s ostrými rohy, na první pohled nepohodlné, až zdraví škodlivé židle s rovnými opěradly, luxusní lampy značky Waterford se strohými šestihrannými stínidly, časopisy na konferenčním stolku srovnané zcela přesně tak, aby vyčnívaly jen tituly jeden nad druhým a celá jejich řada svírala dokonalý pravý úhel s hranou stolu. Copak by někdo mohl narušit ten systém a jedno z perodik si přečíst?

Pedant. Ano, to bylo správné slovo. Ideální charakteristika nejvyššího soudce Harryho Madisona Shoata. Byl to velmi pedantský muž. A také frustrovaný – vždyť Shoat byl člověkem, vyžadujícím řád i v podsvětí, které veškerý smysl pro pořádek už dávno ztratilo.

Vail se rozhodl neudělat díru do řady polštářků na pohovce, a tak raději přešel na druhou stranu kanceláře k okennímu výklenku se skrytou mřížkou topení. Horký vzduch v místnosti neslyšně cirkuloval a pokrýval studené okenní tabulky párou. Vail si na zamlženém okně udělal kroužek jako průzor a pohlédl dolů na ulici. Na rohu se sťukla dvě černá, zřejmě služební auta. Lidé chodili s roztaženýma rukama, aby na chodníku proměněném v kluziště udrželi rovnováhu. Dost blbý den na předvolání z okamžitého popudu.

Shoat vstoupil do místnosti s poněkud snobsky majetnickým výrazem. Je to přece jeho místo, jeho svatyně. Vyhaslýma očima přelétl z jednoho kouta kanceláře do druhého, jako by chtěl zjistit, jestli něčím nebylo hnuto, aby neutrpěl přesný řád.

„Rád vás zase vidím, pane advokáte,“ pronesl a nabídl Vailovi svou měkkou ochablou ruku. „Je od vás laskavé, že jste přijel tak rychle – a v tak svinském počasí.“

Ta tvrdost výraziva Vaila překvapila. Připadalo mu, že nadávky se k Shoatovi vůbec nehodí. Soudce si pomalu přetahoval přes hlavu talár, otevřel skříň vedle baru a pečlivě ho pověsil na měkké šatní ramínko, které pak vrátil k ostatním šatům na tyči – každý kus oděvu byl pověšen přesně dva centimetry od sousedního, aby se navzájem nedotýkaly. Oblékl si sako, uhladil klopy, upravil manžety a zapnul prostřední knoflík.

Ten spí v pyžamu, pomyslel si Vail. Zapne si všechny knoflíky, dokonce i ten pod krkem, vklouzne pod zasílanou deku shora, aby ji ani trošičku nepovytáhl, a patrné spí na zádech s rukama sepnutýma na hrudi jako mrtvola, aby postel moc nezválel.

„Jednání jsem pro dnešek odročil, takže máme spoustu času,“ začal Shoat. „Nedáte si něco k pití? Bourbon? Skotskou?“

„Nemáte pivo?“

„Ne,“ pronesl Shoat a vzhlédl, jako by mu do nosu pronikl nějaký strašný zápach.

„Tak klidně bourbon, trochu ledu a zhruba na prst vody.“

Alkohol byl v křišťálových karafách s malými mosaznými cedulkami na hrdlech. Shoat vzal dvě skleničky a postavil je dokonale přesně vedle sebe na bar. Do klíštěk uchopil dvě kostky ledu, hodil je do jedné sklenice a přes ně nalil zhruba na prst vody. Pak skleničku zvedl, prozkoumal množství vody a ještě trošku přidal. Poté sklenici doplnil bourbonem a podal ji Vailovi. Sobě nalil skotskou, bez ledu, polovinu vypil prvním douškem a spokojeně si odfoukl.

„Člověku přijde skotská na sklonku dne vždycky k chuti,“ podotkl. „Hlavně v této džungli.“

Usedl, chvíli si uznalým pohledem prohlížel stůl a posunul mramorový stojánek s perem o centimetr doleva. Maličko se pousmál, oprášil neviditelný prach z desky stolu, ze zásuvky vytáhl plátěný ubrousek, pečlivě ho rozložil tak, aby okraje zařezávaly s hranou stolu, a postavil sklenici na něj. Pak pohlédl na Vaila.

„Chtěl jsem vás požádat o maličkou laskavost,“ začal.

„Fajn,“ přikývl Vail. „O co jde?“

„Mám jeden případ, který chci dát vám. Pro bono. To by neměl být problém, ne? Pokud vím, váš poslední kousek sedře z daňových poplatníků půl milionu dolarů do vaší kapsy.“

„Řekl bych, že porota spíš dřela Joe Pinera – doslova –, když už o tom mluvíme.“

Shoat se zatvářil rozezleně. Zavřel oči a řekl: „Nesnažte si přede mnou hrát na zatvrzelého, pane Vaile.“

„Já jen uvádím fakta, Vaše Ctihodnosti.“

„A chudák starý Al Silverman. Tomu jste jich předložil hezkou řádku, nemám pravdu? Ten ubohý muž strávil tři týdny v nemocnici a pokud vím, požádal si o místo profesora na městské univerzitě.“

„Proč je vám najednou tak líto starého Ala, Vaše Ctihodnosti? Dostal prostě na prdel. To se stává.“

„Ovšem jen někomu. Vám kupříkladu ne. Alespoň ne v posledních… Kolik to vlastně je? Čtyři roky? Kdy jste naposled prohrál nějaký soud?“

„Pokud si přesně pamatuji, měl jsem několik případů podmíněného zastavení trestního stíhání.“

„Jak zajisté víte, pro takovéto remízy nemám příliš velké pochopení,“ pronesl Shoat téměř útočně. „Já říkám jedno – jak jdeš před porotu, musí to být hop nebo trop. Proto existují soudy.“

„Ano, pane. Znám vaši zaujatost vůči této otázce. Co se Ala Silvermana týče – je to zatraceně dobrej právník. Prostě byl smeten díky nešťastnému případu.“

„Smetl ho ten gangster, pane Vaile? Každý ví, že Pinero byl vrah najatý pro…“ Mávl neurčitě rukou. „To je jedno.“

„Což nemá sebemenší souvislost s tím, že si z něj tři poldové udělali boxerský pytel. Takže o tohle jde? Chcete mě seřvat, že jsem vyhrál jeden případ?“

„Už jsem vám říkal, o co jde. Tady, milý pane, jde o následující: žádám vás, abyste mně osobně udělal laskavost a vzal tento pro bono případ.“

Člověk dost dobře nemůže odmítnout nejvyššímu soudci nějakou laskavost.

„Doufal jsem, že si vyjedu na pár dní pryč a trošku si v Keys zarybařím,“ bránil se Vail. „Chápete, musím si dobít baterky. Předpokládám, že tohle může pár týdnů počkat…“

„Ne, ne, ne,“ odsekl ostře Shoat. „Přelíčení se koná zítra a já doufám, že to dostanu před soud, no, řekl bych, nejpozději za šedesát dní.“

„Jaké je obvinění?“

„Vražda prvního stupně.“

„Vražda jednička? Já mám obhájit jedničku vraždu za šedesát dní? A kdo má být ten klient?“

Shoat se naklonil dopředu a usmál se.

„Aaron Stampler.“

„Aaron…,“ začal opakovat Vail a pak si to jméno vybavil. Kristepane! Několik vteřin zíral přes stůl na Shoata. „Případ Rushman.“

Aaron Stampler byl hošík, kterého zavřeli kvůli vraždě arcibiskupa Rushmana.

Shoat sáhl do zásuvky, vytáhl štíhlý tmavý doutník, rozbalil ho a přepečlivě mu uřízl špičku. Vail si vytáhl cigaretu.

„Prominete mi?“ zeptal se Shoat. „Zápach cigaret se mi z hloubi duše protiví.“ Vail balíček zase schoval. Shoat si mezitím zapálil zlatým zapalovačem a pomaličku doutníkem otáčel, aby se konec rozhořel rovnoměrně. Pak se pohodlně opřel a vyfukoval kouř do stropu.

„Předběžné slyšení je zítra v devět. Tam stanovím definitivní datum. Říkal jsem si, že třeba na…, řekněme na první týden v dubnu.“

„Ale to není ani šedesát dní.“

„No a co, pane obhájce? Stejně mám v plánu ho usmažit ve vlastní šťávě.“

Vailův šokovaný výraz inspiroval soudce k okamžité reakci.

„Takže všechny karty jsou na stole. Z vynikajícího zdroje vím, že ten malý zloduch ctihodného biskupa znal, chytili ho s vražednou zbraní v ruce a jeho krvavé otisky se táhnou z farního bytu až do zpovědnice.“

„Zdá se, že o případu hodně víte. Budete soudu předsedat?“

„To, co jsem vám řekl, je všechno, co vím. Ano, soudu předsedám já. A z toho důvodu od vás neočekávám žádné problémy, zatraceně!“

„Aha. Pokud vše stojí takto, mohli bychom ho třeba prohlásit za vinného a předhodit ho milosrdnosti soudu.“

„U tohoto soudu nebude pro milosrdnost místa, pane Vaile. Arcibiskup Rushman v tomto městě představoval jedinou bytost hodnou svatořečení. Pokud Stampler dostane křeslo, budou na problém pohlížet jinak i ti podělaní odpůrci nejvyššího trestu. A on se na křeslo dostane. Stane se nejopovrhovanějším obžalovaným po Charlesi Mansonovi. I když se vám podaří přimět ho k přiznání a získání polehčující okolnosti, tak to zatracený křeslo dostane stejně.“

A je vymalováno. Musí zaplatit za Pinerovo vítězství. Donutí ho vzít předem uzavřený případ, obrátí proti němu nevoli veřejnosti a zlomí mu vaz. Srazme Vaila na kolena! – tak to je.

Vail promluvil: „Především budeme požadovat změnu sudiště – tedy místa konání soudu. Není možné…“

„V žádném případě! O změně nemůže být ani řeči. Vy to asi nechápete, pane obhájce. Jen si vyjděte na ulici, do restaurací a všude se ptejte lidí na jejich názor. Lidé jsou rozlíceni – a nelze se jim divit. Zasluhují si zadostiučinění, pane Vaile. Požadují spravedlivou odplatu. Zasluhují si tu úlevu.“

„Proč mu tedy prostě nehodíme přímo před kostelem oprátku na krk? Roste tam krásný dub…“

„Varoval jsem vás…“

„Varoval? Před čím? Budete předsedat soudu a tady mi povídáte, že chcete, abych vedl obhajobu, když už jste obžalovanému vybral celu smrti. Vykládáte mi, že město je vzhůru nohama, ale nedovolíte mi změnit sudiště…“

„Vaile, všechno, co si povídáme, zůstane výhradně mezi námi,“ řekl Shoat tiše. Pak ještě doplnil: „Kdyby něco, všechno popřu.“

„Fajn. Takže vám můžu říct, co si myslím o…“

„Já nemám naprosto žádný zájem o váš názor, takže vám doporučuji šetřit dechem. Vím, že někteří z vás, mladých suverénů, mi říkají ‚Katan Harry‘. Ani v nejmenším mě to nedojímá. Upřímně řečeno, kdyby věšení bylo pořád v módě, byl bych první, kdo by zatáhl za provaz od propadliště.“

„Třeba vám dovolí, abyste ve Stamplerově případu zmáčkl spínač.“

Shoat se mírně předklonil. „Zájemci o zmáčknutí budou stát před spínačem ve frontě. Možná budeme muset uspořádat tombolu a její výtěžek věnovat na ty tucty charitativních akcí, které Jeho Eminence v našem městě zorganizovala a podporovala.“

Vail vstal a přešel zpět k oknu. Potřeboval cigaretu, aby přerazil ohavný zápach ze Shoatova doutníku. Zhluboka se napil.

„A co když odmítnu?“

„Nepředpokládal jsem, že byste dokázal být do takové míry arogantní…,“ pronesl popuzeně Shoat. „A kromě toho – víte, co si o vás pomyslí obyvatelé našeho města, když odmítnete pro bono poté, co jste si vyhrál půlmilionové urovnání?“

„Popravdě řečeno, Vaše Ctihodnosti, je mi ukradený, co si myslí město. Kdybych chtěl být populární, nechal bych si operativně změnit pohlaví a zúčastnil bych se soutěže o miss Ameriky.“

„Vy nemůžete odmítnout soudcovu žádost, Vaile – to víte moc dobře. Byla by to sebevražda. Zkuste mě odmítnout! Znepřátelíte si všechny soudce v tomto obvodu. Do jednoho. Sežerou vás zaživa pokaždé, když se objevíte v soudní síni. Dáte si ještě panáka?“

„Ne, dík. Na mě je moc brzo. Ale dal bych si cigaretu. Chcete, abych s ní šel ven?“

„Ale ne,“ řekl popuzeně Shoat, vstal a nalil si další sklenku skotské.

Vail si zapálil a sledoval, jak odtahová služba nakládá jedno z aut, která se dole sťukla. Naklonil se dopředu a přelétal očima po ulici. V dohledu nebyl jediný chodec. Což je v tak časném odpoledni dost zvláštní. Když odtahová služba černé auto odvezla, Shoat přistoupil k oknu za svým stolem a také vyhlédl ven.

„Pořád mrholí?“ zeptal se.

„Ne. Ale teplota je pod bodem mrazu, takže ta břečka neroztaje. Radil bych vám – jeďte domů s nejvyšší opatrností.“

„Já nemusím řídit, pane Vaile. To je jedna z výhod mého postavení. Mám totiž auto s řidičem. Úctyhodná persona, vskutku. Na to, že je barevný, celkem sečtělý. Má přehled. Někdy mu předkládám k nahlédnutí svá písemná rozhodnutí. Rád se dozvídám, jaký je jejich pohled na věc.“

„Jejich pohled?“

„Jo, jejich, barevnejch, Hispánců. Bývám rád upřímný a otevřený. Rád si vyslechnu jejich názor.“

„Velmi chvályhodné. A řídíte se jím někdy?“

Shoat neodpověděl. Jen na Vaila zíral. Na tváři se mu znovu objevil jízlivý škleb. Dlouze upil ze své sklenky a pak sevřel doutník mezi zuby.

„Tento případ začíná na veřejnosti budit až příliš velkou pozornost,“ konstatoval a oči měl stejně chladné a neživé jako dva křemeny. „Biskup se proslavil po celém světě. Což znamená, že můžeme očekávat příval zahraničních novinářů. Chci sehnat tomu Stamplerovi nejlepší možnou obhajobu. Před porotou shoří jak papír, ale já nechci, aby kdekdo říkal, že proces nebyl veden dostatečně kvalitně. A navíc mám v úmyslu dát vám maximální volnost, abych nezavdal sebemenší záminku ke kritice místní justice.“

„Šedesát dní na přípravu takového procesu mi jako maximální volnost nepřipadá. Kdo je vůbec žalobce?“

„Netuším.“

„Yanceymu už žádný kvalitní žalobce nezbyl. Jane Venableová odchází tento měsíc do soukromé praxe k firmě s názvem Mrk, Cukr a Blik nebo tak nějak. Však víte.“

„Předpokládám, že najde někoho dostatečně vhodného.“

Vail přešel po kanceláři sem a tam. Neměl na vybranou.

„Bum, prásk, a už v tom lítám,“ zahuhlal si pro sebe.

„Prosím?“

„Ale nic,“ řekl Vail. „Heleďte, já jsem se s tím klukem zatím ani vůbec neviděl. O celým případu vím jen to, co jsem se dočetl v dnešních novinách. Chci devadesát dní. Předběžné slyšení chci odložit do pátku, abych zítra mohl strávit celý den se svým klientem. Chci oficiální obsílku, abych se bez tahanic dostal na místo činu. A chci, aby se mi okresní návladní v nadcházejících šestatřiceti hodinách vyhýbal velikým obloukem – on na případu pracuje od včerejšího večera. Chci stejné podmínky. A chci mít veškeré podklady z kanceláře okresního návladního. A nechci už na tohle téma poslouchat žádný připomínky.“

„Šedesát dní, Vaile. To je všechno, co můžete dostat. Ten případ musíme mít co nejdřív z krku. Připouštím ovšem všechny vaše ostatní body. Pokládám je za rozumné požadavky.“

„Také dostanu soudní výlohy – podle standardního postupu.“

„Soudní výlohy ano. Ale osobní výlohy, znalečné, jízdné – všechno jde na vás.“

Vail dokouřil cigaretu a típl ji v popelníku.

„Dobrej tah. Na dvě strany,“ zabručel nakonec. „Společnosti se dostane lidské oběti a vám se při tom podaří mě trošku skřípnout, co?“

Shoat dýmal ze svého doutníku a na okamžik se zamyslel, než to Vailovi odkýval.

„Přesně tak se mi to líbí, pane obhájce. Ohodnotil jste situaci zcela pregnantně. Dvojí dopad – trest a odplata. Obé chovám ve velké oblibě.“

* * *

Venku znovu začalo mrholit. Pracovník městské správy solil zledovatělé schody a Vail po nich pomaličku scházel, přilepený k mosaznému zábradlí. Obě nabouraná auta už byla z místa nehody pryč.

Přímo před východem ze soudní budovy nyní parkovala temně modrá limuzína. Nějaké velké zvíře pracuje do pozdních hodin, pomyslel si Vail. Třeba je to Shoatovo auto? Jakmile vkročil na poslední schod, objevila se v zadním okénku na krátký okamžik nějaká tvář, která vzápětí znovu zmizela ve stínu. Patřila Royi Shaughnesseymu. Řidič vylezl ven, cupitavým krokem auto obešel a otevřel mu dveře. Vail nakoukl dovnitř.

„Po městě nejezdí jediný taxík,“ řekl Shaughnessey. „Nastupte si. Odvezu vás domů.“

Vail si nastoupil. Řidič usedl za volant limuzíny a pak se obrátil dozadu k Shaughnesseymu.

„Číslo sto dva, Frasere,“ pronesl Shaughnessey. „Je to v Yards.“ Poté promluvil směrem k Vailovi. „Nedáte si brandy?“

„Čert to vem. Proč vlastně ne?“

Shaughnessey otevřel skříňku zapuštěnou do zad předního sedadla. Skrýval se v ní malý bar napěchovaný malými lahvičkami s alkoholem, jaké se podávají v letadlech. Shaughnessey dvě otevřel a jejich obsah nalil do staromódních sklenic.

„Omlouvám se, ale nemám koňakovky,“ prohodil. „Stejně jsem vždycky považoval to kroužení koňakem a přičichávání za zbytečný humbuk.“ Pozvedl sklenku. „Na tvé zdraví, Martine – nevadí ti, že ti tykám?“

„Jasně že ne, Royi.“

„Jsi po čertech dobrý pracant,“ pochválil ho ten starý politický harcovník a ťukl svou sklenkou o Vailovu. „Pomyslels někdy na to, že bys v tomhle světě mohl povýšit?“

„A kam jako?“ zeptal se Vail.

„Víš, hochu, když přijde na osobní řeči, uzavřeš se víc než jeptiščí kundička. Vím, že pocházíš někde z venkova. Nemáš doporučení. Nemluvíš o žádné rodině. Dá se na tebe vyšťourat jen pár uklouznutí. Informoval jsem se. Jenže jsem zjistil jen takový ty kraviny, že ses vypracoval vlastní pílí a tak.“

„Co tím chcete říct?“

„Je načase s tím vyrukovat. Momentálně jsi Robin Hood. Začínáš na tý tvrdý cestě nahoru vytloukat i nějaký prachy. Hošík, co se dostal nahoru sám a vítězí nad nepřízní osudu. To prodává. Chápeš?“

„Já ale momentálně jaksi nemám nic na prodej.“

„Ale no tak, hochu. Dobře víš, jak je těžké prolomit ledy a bez rodokmenu proniknout do těch právních firem s pozlacenejma štítkama na dveřích. Jsi nejlepší právník v tomto státě. Do soudů proti tobě nechce nikdo jít.“

„Má tohleto být snad nějaká nabídka?“

„Řekněme, že spíše součást tvého kontinuálního sebevzdělávání. Zvykl sis tak trošku klouzat jako úhoř.“ Vail se rozesmál. „Myslíte, že to jako není košer?“ Shaughnessey se rozesmál ještě hlasitěji. „Přesně tak,“ opakoval. „Mělo by to být košer.“

„A proč bych se s tím měl trápit?“

„Protože se chceš přestěhovat do jiný čtvrti. Chceš to, co každej – aby se před tebou klaněli, smekali klobouky, říkali ti pane a mysleli to vážně… Nechceš přece do smrti dyndat po soudech a vyjednávat zmírnění trestů pro kšeftaře se zbraněma. Tak za deset dvanáct let budeš mít tučný konto v bance, ale taky plný zuby klientů rekrutovanejeh z nejhlubších vrstev. Prostě pořád ještě nebudeš košer, jak říkáš.“

„Tak proto jste na mě hodili Rushmanův případ?“ Shaughnessey se zasmál. „Moc se tím nezaobírej. Potřebuješ trochu pokory, Martine. A oni kromě toho chtějí z toho soudu udělat trochu opičárnu, což ty skvěle ovládáš. Donutíš je řádně máknout nad tím obviňujícím rozsudkem.“

„Takže o tomhle to je – musím sehrát divadýlko a oni mě za to dají za vyučenou?“

„Jenže takhle to prostě funguje. Bez pomoci se nikam nedostaneš, Martine. Sám nic nezmůžeš. Potřebuješ spojence.“

„Ach tak, takže tohle je prostě přátelské gesto?“

„Ty vlastně děláš někomu laskavost a zároveň ti je laskavost poskytována. Teď je načase začít plánovat budoucnost.“

„A jak bych to podle vás měl udělat?“

„Jane Venableová jde pryč. Kancelář okresního návladního je tím pádem otevřená dokořán.“

„No tak, no tak, zadržte. Vy si myslíte, že bychom s Jackem Yanceyem dokázali strávit v jedné místnosti více než deset minut, aniž bychom se navzájem nepovraždili?“

„Yancey tě potřebuje. Je líný. A přišel o všechny své pistolníky. Začíná se mu svírat prdel. A odhalil svou Achillovu patu. Sakra, pochop, že na tuhle práci nebyl nikdy dost tvrdej. On je politik v postavení, které přímo volá po drsňákovi. Musí velice rychle něco udělat, než všichni zjistí, jak je nekompetentní. On touží po jediném – tak osm devět let dělat soudce a po zbytek života si k taláru ani nečuchnout. Jenže aby svůj sen mohl uskutečnit, musí si nějak znovu vybudovat svou pověst. Tobě se povedlo postavit ho do role ubohého sirotečka. Za jediný rok jsi dvakrát dostal případ do novinových titulků a dva jeho nejlepší žalobce sis vykouřil ve fajfce. Silverman se pořád ještě nemůže vzpamatovat z případu Pinero a Venableová je na cestě do Města zlatých štítků na dveřích. On tě fakt potřebuje, hochu.“

„Nemůžu si dovolit pracovat za plat asistenta okresního návladního. Jenom tenhle jediný případ mě může stát pětasedmdesát až sto tisíc.“

„Ale no tak, hochu, na Pinerovi jsi vydělal půl milionu a žiješ jako poustevník.“

„Musím mít nějakou rezervu.“

„Znám pár lidí, kteří by za několik let dokázali z té tvé rezervy udělat portfolio v hodnotě milionu, respektive půl druhého milionu dolarů. Co je doma, to se počítá.“

„Zničehonic se všichni předbíhají v laskavostech.“

„To proto, že jsi vítěz. Když se v tom Rushmanově případu necháš porazit, jen tím dokážeš své lidství.“

„Proč všichni tak horempádem spěchají s obviněním toho kluka?“

„Protože když žije, představuje zlo jak pro tuto společnost, tak pro stát. Hrozná věc. Čím dřív bude za náma, tím líp. Yancey si už začíná shánět lidi. Kdo ví, co bude pak? Na chvíli můžeš zkusit kopat na druhé straně hřiště. Ksakru, možná že pozice žalobce ti bude sedět. To nemůžeš vědět, dokud to nezkusíš, no ne? Kdo ví, kde budeš za tři čtyři roky? Copak chceš dělat případy pro bono ještě v padesáti?“

Vyhlédl ven z okénka. „Sakra, jestli chceš být chlápek z lidu, dělej to tak, aby ti to vynášelo. Ať to zatáhnou druzí!“

„Do háje, a co z toho vlastně máte vy?“ zeptal se Vail.

„Nemám rád, když se peru s lidma, které nemůžu porazit,“ odpověděl Shaughnessey.

8

Charlie Shackleford sledoval ze své kóje umístěné v zadní části velké místnosti, jak Jane Venableová rázně vykročila z výtahu. Byla zachumlaná do modrého tříčtvrtečního kabátu, do čela si narazila modrou pletenou čepici, mohutný rolák si vytáhla až k uším a na nohou jí plandaly galoše. Jakmile vstoupila do rozlehlé, hlučné kanceláře, strhla si pletenou čepici z hlavy a uvolnila tak proud rudých vlasů. Mezi rty si zasunula štíhlou cigaretu značky Virginia Slim a zapálila si ji cestou mezi stoly právních koncipientů a policemi se šanony. Prorážela si tou džunglí cestu, občas někomu královsky pokynula na pozdrav, jako kdyby dotyčný patřil mezi její poddané. Charlie povzdechl. Byla úchvatná. Byla skvostná. Představovala všechno na světě, po čem Charlie toužil a věděl, že toho nikdy nedosáhne. Připomínala mu jednu z těch televizních manekýnek, které předvádějí kožešiny na mezinárodních módních přehlídkách. Byla vysoká, rezervovaná, nedotknutelná, elegantní, arogantní, sebevědomá. Bez jediné chybičky. Venableová byla svým vlastním Pygmalionem, dokázala udělat z nevýhody výhodu a zúročila ku svému prospěchu i to, co by jiné ženy považovaly za vady na kráse. Příliš dlouhý nos dokonale zapadal do její nadnesené pózy a ladil s celkovým vzhledem nádherné plnokrevné dostihové kobylky. Příliš štíhlý krk si dokonale zakrývala vysokými roláky a krajkovými límci – obojí se stalo typickým rysem její svůdné elegance. Měřila téměř sto osmdesát centimetrů, hlavu jí zdobily nespoutané prameny rudých vlasů a dokonalou postavu si obvykle skrývala do mohutných svetrů a volných sak.

Vyjma, pochopitelně, u soudu.

Charlie se těšíval na dny, kdy předstupovala před lavici soudců a poroty v nesmírně drahých kostýmcích šitých na míru, navržených tak, aby vynikla každá fantastická křivka jejího těla – počínaje širokými plaveckými rameny až k pevným polokoulím zadečku. Vlasy si svazovala do pevného uzlu, aby zdůraznila svůj profesionální přístup. Často divoce gestikulovala brýlemi té nejlepší značky, aby podtrhla svá slova. Pronikavé zelené oči si zvýrazňovala kontaktními čočkami. Rok strávila na škole řečnických umění a naladila si tam hlas do příjemného, ochraptělého, autoritativního altu. Muži v porotě prostě jen slintali, zatímco ženy ve skrytu duše toužily alespoň po špetce její sebejistoty a vkusu. Ohromující kombinace. Shackleford ji z uctivé vzdálenosti zbožňoval a své zaujetí skrýval za sardonicky chladné sarkastické poznámky.

Do kanceláře se vrátila krátce před třetí, unaveně se posadila na desku svého stolu a stahovala si galoše. Pak strávila pět minut tím, že s jednou z nich zápolila a snažila se vyprostit zaklíněnou botu. „Charlie!“ zaječela. Za chviličku se na jejím prahu objevil malý, podsaditý, poněkud zachmuřený mladý koncipient.

„Velice nerada to dělám, Charlie, ale nemůžu chodit, úplně mi hoří nohy. Nemohl bys mi rychle přinést něco horkýho?“

„Jasně. Jak jste dopadla s přísežným prohlášením?“

„Tři hodiny s devětašedesátiletou starou paní umírající na rakovinu, celou dobu se více či méně vznášela v morfinovém světě a já jsem se z ní snažila vyrazit rozumné prohlášení. Zkus popřemýšlet, jaké možnosti se tady nabízejí.“

„Bude to prohlášení předloženo soudu?“

„Ta umře dřív, než se soud vůbec uskuteční. Poslouží nám to ale jako posmrtné doznání.“

„Já vím, ale… myslel jsem, jestli bude platit, když se potácela v polobezvědomí, otupená narkotiky…“

„Takhle to nesmíš stavět, to je pobuřující formulace. Ona zkrátka dřímala a já jsem musela čekat, dokud se neprobudí, abych s ní mohla hovořit. Ne abys všude vykládal, že ta žena byla omámená léky.“

„Napadlo mě něco o ďáblovu advokátovi.“

„Jo, jistě. Charlie, neotravuj už. Celou dobu tam stejně byl jako svědek její doktor, takže doloží, že jí to myslelo jasně – když jsem potřebovala, aby jí to myslelo. Všechno stvrzuje naše předpoklady, není to žádná věda. Ale byla s ní svinská práce.“

Charlie jí přinesl šálek horkého hovězího vývaru z automatu. „Až to vypijete, máte zajít za starým pánem.“

„A proč jako?“

„Nevím, Jani, on se mi nesvěřuje. Prostě přišel dolů a sdělil mi: ‚Vyřiďte Venableové, aby zašla do mé kanceláře hned, jak se objeví, oukej?‘ a já na to: ‚Jo, jasně.‘ Konec konverzace. Předpokládal jsem, že po té procházce v příjemném počasí byste si nejdřív asi dala polívku, než předstoupíte před pana Knedlíka jako vystřiženého z loga pekařství Pillsbury.“

„Moc dík, Charlie. Co bych si bez tebe počala?“

„To zjistíte už dost brzo,“ prohlásil a odkráčel. Naklonila se nad stůl, třela si jednu nohu o druhou a při srkání vařící polévky postupně tála. Pak si zapálila cigaretu. A nakonec zaklela: ‚Do hajzlu!‘ Sebrala boty do ruky a kulhala halou směrem k Jackově kanceláři.

* * *

Kancelář, oddělená od haly skleněnými stěnami, měla stažené žaluzie, což obvykle znamenalo, že je Yancey pohroužen do práce a vybrušuje svůj golfový doťuk. Zaklepala a vstoupila. Překvapení. Knedlík z Pillsbury seděl za stolem pouze v košili a četl nějaký útlý spis. Gestem jí naznačil, ať jde dál, ale nezvedal od lejstra oči. Yancey byl otylý mužík s uhlazenou mluvou profesionálního podvodníka, s vlnitými bílými vlasy a stálým úsměvem. Už před osmi lety byl černým koněm na pozici okresního návladního, váhavě podporovaným demokraty, kteří si ani v hloubi duše nemysleli, že by mohl vyhrát. Jenže Yancey, z něhož se vyklubal zatvrzelý byrokrat, vsadil na svůj úlisný šarm a přirozený řečnický talent, čímž překonal nutnost suchopárného právního vzdělání a vyhrál. Jakmile se dostal do úřadu, stal se z něj dokonalý muž na svém místě – v rukou nejvlivnějších lidí poddajný jako vosk.

Jane Venableová sice Yanceyho jako organizátora neuznávala, ale měla ho ráda jako člověka. Copak by ho někdo dokázal nemít rád? Za dlouhá léta jeho obliba stále vzrůstala, ačkoliv nikdy v životě nebyl advokátem. Na drsné souboje v soudní síni neměl žaludek a léta strávená vyjednáváními o snížení trestu z něj udělala spíše kecala než bojovníka. Yancey se ovšem obklopil silným kádrem tvrdých žalobců, díky nimž působil dobře. A vzhledem k tomu, že Venableová byla z jeho party nejlepší, nebrala si nikdy za těch šest let, co byla asistentkou okresního návladního, servítky a vše třímala pevně v rukou. Její šéf to donedávna bral jako přijatelný kompromis. Pokud drželi Yanceyho nad vodou Venableová, Silverman a Torres, byl jako šéf na koni. Jenže Torres odešel začátkem roku a Silvermana zlikvidoval Vail. Venableová se také nakonec rozhodla opustit zhroucené impérium, nechala se svést příslibem rohové kanceláře v osmadvacátém patře, šestimístným platem a partnerstvím v jedné z nejlepších právních firem ve městě.

Zbylí členové Yanceyho smečky většinou nerozeznali soudní obsílku od pohlednice k narozeninám, takže mu hrozily značné potíže a navíc ho za osmnáct měsíců čekalo další volební období. Pokud si ovšem dělal o svou budoucnost starosti, nedával to najevo. Zrovna se usmíval jako vždycky. Mávl směrem k židli a Venableová se usadila naproti němu, překřížila nohy a masírovala si rozbolavělá chodidla oběma rukama.

„Poslouchej mě, ať jsi v obraze,“ začala. „Dopoledne jsem strávila ve starobinci a povídala si s umírající ženou. Navíc je venku mínus pět, město se změnilo v kluziště a mě strašlivě pálí nohy. Nejsem vůbec dobře naložená, takže ať už mi chceš sdělit cokoli, ať jsou to radši dobré zprávy.“

„Aha, no… Třeba bychom tedy mohli počkat, až budeš…“

„Ne, ne, Jacku. Nesnaž se mě odbýt. Už jsi začal, tak nemůžeš přestat.“

„Ale já ve skutečnosti ještě nezačal.“

„Jasně že jo, když jsi mě pozval na tenhle intimní rozhovor mezi čtyřma očima. Tak se vymáčkni. Co máš na srdci?“

„Potřebuju od tebe malou službičku.“

Venableová si Yanceyho podezíravě měřila. Po šesti letech ho znala až moc dobře.

„Nemyslím…“

„Co nemyslíš?“

„Nemyslím, že bych ti dnes ještě nějaké službičky dlužila.“

„Zatím jsem nic neřekl!“

„Já vím, ale nepotřebuju už slyšet ani o slovo víc, abych ti řekla, že má odpověď zní ne. A víš proč? Protože ti nevěřím, Jacku. Jestli si myslíš, že udělám něco pro tebe osobně, lžeš si do kapsy. Takže ať už se chceš zeptat na cokoliv, co si zasluhuje tohle malé rande, stále odpovídám jednoznačně ne. Zasraný ‚en‘ a ještě zasranější ‚é‘. A teď mě omluv, mám nějakou práci. Vypadnu odsud za osmadvacet dní, takže musím poklidit dost věcí.“

„To bude tvůj životní případ.“

„Případ? Případ? Ja na nějaký případy nemám čas! Za dvacet devět dní budu sedět ve svým vlastním rohovým kanclu v osmadvacátým patře a budu vydělávat hromady peněz jako partnerka…“

„S Warrenem už jsem mluvil.“

„S Warrenem? Tys mluvil s Warrenem Langtonem? A o čem jako?“

„Prosím tě, jenom mě vyslechni. Všechny tvé ostatní případy předám mladejm. Pusť je z hlavy. Chci, aby ses před svým odchodem soustředila na jedinou věc.“

„A to?“

„Na případ Rushman.“

„Na případ Rushman? Jaký případ Rushman?“

„Copak jsi nečetla dnešní noviny?“

„Dívala jsem se asi dvě minuty na televizi. Rushman zavražděn, podezřelý ve vazbě.“

„Je tvůj. Je to tady tvůj poslední problém. Udělej ho a máš mé požehnání k odchodu.“

„Arcibiskup Rushman. Takže ty dáváš toho Rushmana mně… Do hajzlu, vždyť já mám novej flek! Ani ne za měsíc už budu pryč! Ten případ se může táhnout donekonečna. Pro Kristovy rány, vždyť ten ubožák vypustil duši teprve včera! Ještě ho ani nepochovali, a ty už mě ženeš před soud!“

„Tento případ půjde před porotu tak rychle, jak pro něj soudce najde termín. Všichni ho už chtějí mít z krku.“

Vztekle vyskočila.

„Omlouvám se,“ zavřískla. „Nejde to. To mi nemůžeš udělat! Jsem ve výpovědní lhůtě! Máš mě k dispozici už jen osmadvacet dní. Pak odsud padám, Jacku.“

„Hele, věř mi, že Blanding, Langton a tak dále a tak dále, to budou muset zkousnout. Budeš tam za hrdinku. Znamená to spoustu publicity pro firmu…, celostátní publicity… Tohle je trhák na palcové titulky, Jani. Sakra, a já myslel, že ti udělám radost!“

„Nemám čas!“

„Ale máš, Jani…“

„A přestaň mi tím svým sametovým hláskem říkat Jani!“

„S Warrenem jsme se dokonale shodli. Tenhle případ je příliš důležitý, než abychom ho mohli pustit k vodě. V nové firmě prostě nezačneš dřív, dokud nebude uzavřený!“

„Běž už do horoucích pekel! Zajímavý je, že jsem nikomu nestála ani za jediný slůvko předem. Ty mi teď právě ničíš kariéru!“

„Jsi moje, dokud porota nevynese obviňující rozsudek, má drahá. Mohla by ses s tím už konečně vyrovnat!“

„Děláš mi to naschvál, aby ses mi pomstil za mou výpověď!“

„Hele, případ je zcela jasný – my si jen nemůžem dovolit riskovat. Tohle prostě nesmíme v žádném případě zvorat.“ Na chviličku se odmlčel, a pak dodal: „A já jsem ti to udělal – jak jsi delikátně naznačila –, protože jsi nejlepší žalobce, kterého mám… a navíc si chci být stoprocentně jistej, že toho hajzlíka zabalíme do hedvábnýho dárkovýho papíru a necháme ho pěkně vysmažit, chápeš? Do háje, měla by ses cítit přímo poctěná, že jsem vybral zrovna tebe.“

„Jak poctěná? Vždyť nikoho jinýho nemáš! Mockrát ti děkuju, Jacku, fakt. Já o arcibiskupovi Rushmanovi vím jenom to, co jsem viděla ty dvě minuty dnes ráno na čtvrtým kanále.“

„Podezřelýho máme na lopatě. Ale znáš lidi. Chtějí krev. Oko za oko – tak asi.“ Svému drsnému vtipu se zasmál sám, protože Venableová zatím ještě nevěděla, že vrah arcibiskupovi při té řezničině také vypíchl oči.

„Do háje,“ zaklela Venableová. „Stejně se s nejvyšší pravděpodobností pokusí vytřískat díky přiznání co nejnižší trest.“

„To se mu v žádným případě nepodaří. Veřejnost chce toho kluka vidět usmaženýho na škvarek. Na kompromis nepřistoupíme. Půjde na křeslo, i kdyby nevím co.“

„Pokud se jeho obhájce rozhodne k přiznání viny a požádá o nižší trest, nic s ním nenaděláme.“

„Ale naděláme. Naše stanovisko zní: na křeslo. Tečka. I když bude jeho právník vycházet z polehčující okolnosti přiznání, stejně budeme požadovat trest nejvyšší. Pokud jeho právní zástupce není úplný idiot, půjde do toho s náma. Stejně nemá co ztratit.“

„Právníka mu ještě nepřidělili?“

„Nevím. Shoat někoho shání.“

„Takže předsedat soudu bude Shoat?“

„Patrně ano. Dá se čekat, že se kolem toho nadělá dost papírování, takže bude zřejmě spokojen. Hele, všichni s tím chtějí skoncovat co nejdřív. Slyšení je zítra, tudíž oznámím, že před porotu půjdeme za šedesát dní. Co můžeš ztratit? Jenom měsíc. Přečti si tohle.“

Posunul k ní odpolední noviny a ona se váhavě posadila a začetla se do článku.

* * *

Devatenáctiletý bývalý obyvatel Domu spásy a jeden z oblíbených „napravenců“ arcibiskupa Rushmana byl dnes časně ráno zatčen a obviněn z vraždy katolického duchovního spáchané zavrženíhodným způsobem. Tolik policejní zpráva.

Policie dala Aaronovi Stamplerovi, bytem v Region Street, přezdívku Malý řezník, a mladého vraha tak nyní nazývají všichni. Policie tvrdí, že bude obžalován z úkladné vraždy.

Nejmenovaný zdroj z policejní správy oznámil, že arcibiskupa Rushmana, známého pod přízviskem ‚Svatý z Lakeview Drive‘, „rozkrájeli na plátky jako kus masa“ jeho vlastním řeznickým nožem přímo v ložnici fary u katedrály svaté Kateřiny. Podle por. Abela Stennera k vraždě došlo v pondělí kolem desáté hodiny večer. Stenner odmítá sdělit jakékoliv další podrobnosti.

„Za celých dvacet let, co jsem ve službě, jsem nic podobného neviděl,“ řekl zdroj reportérovi Timesů. „Bylo to strašlivé a odporné…“

* * *

Zbytek článku se většinou věnoval životopisu oběti. Venableová hodila noviny zpátky přes stůl.

„Je to opravdu tak jasné, jak se zdá? Pokud je totiž předem rozhodnuto, nedá se na tom vytřískat žádná sláva. Jacku, nerada bych, než to skončí, získala pověst saďoura.“

„Ale má drahá, na tebe zbude ještě nejedno šťavnatý sousto. Kromě toho ten mladej blázen tvrdí, že je nevinnej.“

„Fakticky?“

„Jo.“

„Myslela jsem, že ho máte na lopatě.“

„To sice máme, ale on přesto trvá na své nevine.“

„Co se teda vlastně do této chvíle udělalo?“

„Od včerejšího večera na tom dělá Stenner a jeho hoši. Zeptej se ho sama, jede sem. Pak si uděláš obrázek.“

Venableová vždycky považovala Stennera za velmi nepříjemného člověka. Byl sice vynikající policista, ale mít ho ve své blízkosti a pracovat s ním připomínalo spíš práci se strojem.

„Ze Stennera se mi ježí všechny chlupy,“ podotkla. „Teda, je sice milý a vůbec, ale… ježí se mi z něj chlupy prostě.“

„Sakra, vždyť on je nejlepší polda v tomhle městě!“

„To je mi fuk. Mám ráda lidi, co mají v žilách aspoň trošku krve.“

„Už jde.“

Stenner měl přísný a nehybný výraz už při klepání na dveře. Vzápětí rázně vstoupil do místnosti, v ruce laciný kufřík z umělé kůže. Kývl Yanceymu a Venableové na pozdrav, upravil si na nose brýle s drátěnou obroučkou a bez okolků se pustil do práce. Kufřík postavil na roh Yanceyho stolu a s cvaknutím ho otevřel.

„Mám tady kopie úvodního protokolu o ohledání místa činu a následujících vyšetřování – podrobnějších, která jsem vypracoval,“ začal postupně vytahovat jednu složku po druhé v příslušném pořadí. „Nejprve koncept lékařského ohledání, ten je opravdu jen velmi povšechný; v tomto případě musíme skutečně počkat na úplný záznam o pitvě, který by měl být k dispozici v pátek, možná až v pondělí. Pak náčrt místa činu a plánek jeho okolí, policejní fotografie obviněného Aarona Stamplera – běloch, muž, devatenáct let. Stampler měl k oběti blízký vztah a bydlel téměř do Vánoc v Domě spásy, poté se odstěhoval do jedna jedna plus koupelna v Region Street číslo 2175. Zároveň s ním odešla z Domu spásy šestnáctiletá Linda Shrieberová a přistěhovala se k němu. Zhruba před dvěma týdny se však nejspíš odstěhovala. Zatím jsme ji nenašli, ale podle mého nikam neuprchla, jen se nám s ní nepodařilo spojit… Mám předběžné výslechy několika obyvatel Domu spásy, kteří Stamplera znali – prozatím nesdělili nic významného… Také otisky z místa činu a otisky obviněného. Odpovídají. Ještě mám dvě a půl hodiny videozáznamů našich výslechů obviněného.“

Nakonec z kufříku vytáhl hnědou objemnou obálku. „A tady jsou fotky. Připravte se na ně – není to moc hezký pohled. A, ano, asi za hodinu se má dělat pitva.“

„Za těch…,“ Venableová pohlédla na hodinky, „… čtrnáct hodin jste udělal hromadu práce.“

„Bylo mi řečeno, že jde o věc vyššího zájmu,“ řekl Stenner.

„Tak co si o případu myslíte?“ zeptala se.

„Podle mě to ten kluk udělal. Je strašně vyděšený, vymýšlí si, ale… Někdo z nás ho nakonec zlomí. Je to jen otázka času. Už teď máme víc fyzických důkazů než obvykle. Zbraň, otisky prstů, stopy, biskupův prsten… Takové důkazy většinou sháníme celé týdny.“

„Co? Biskupův prsten?“

„Jo. Měl ho na prstě.“

„Takže si myslíte, že motivem mohla být loupež?“

Stenner několik vteřin uvažoval. „Ne.“

„Ne?!“

„Neudělal by to tak, jak to udělal. Nerad bych zde spekuloval…“

„Ale, no tak… Protentokrát… Do toho! Spekulujte.“

„Řekl bych, že v tom je nějaký… náboženský motiv. Třeba je ten Stampler zapletený do satanského hnutí nebo vyznává nějaký kult. Takový dojem to aspoň na mě dělá. Pochopíte, až si prohlídnete fotky. Mimochodem – zatím jsme žádnou z těchto informací nepustili dál. Mám všechny zprávy pod palcem a dávám moc dobrý pozor, aby nic neprosáklo na veřejnost.“

„Skvělá zpráva,“ vydechla nadšeně Venableová a obrátila se k Yanceymu. „Tak kde je problém, Jacku? Připadá mi, že tenhle případ bys dokázal vyhrát i ty.“

„Jak roztomilé,“ uchechtl se Yancey. „Chci hvězdu. Chci ohňostroje. Chci, abys do toho šla a zasypala porotu fakty. Ber to opravdu jako záležitost nejvyššího významu, ne jako jednoznačný případ. Pokud ten kluk dostane křeslo, chci, aby se jeho matka – jestli nějakou má – dostavila a dodávala katovi odvahy.“

„No, tedy… Gratuluji vám k tomu, co se vám do této chvíle podařilo zařídit,“ řekla Venableová Stennerovi. „Pochopitelně, všichni jsme zvyklí od vás očekávat nejlepší výkony, Ábele. Je to cena, kterou platíte za svou výlučnost. Všichni po vás chtějí nemožné.“

„Děkuji za uznání,“ řekl. „Pokusím se vám dělat radost i nadále.“

„Jak skromný,“ pronesla slaďoučce, jakmile odešel.

Zazvonil telefon a Yancey se po něm vrhnul. „Jo, tady Jack… Děláš si srandu! Ať se propadnu… Možná fakt nakonec spravedlnost existuje… Jo, jo. Myslím, že Jane v tomhle případě bude zastupovat město.“

Divoce zavrtěla hlavou a vstala.

„Dík za zavolání,“ poděkoval Yancey a zavěsil.

„Seš nějak zatraceně sebevědomej,“ vyštěkla. „Nejsem si jistá, jestli se chci stát klaunem v tomhle cirkuse.“

„Snad nemáš strach?“ zabrnkal si na strunu její marnivosti. Pak vstal, zvedl golfovou hůl a ťuknul si do několika míčků rozsetých po koberci.

„Ale Jacku, to je přece skoro i pod tvou důstojnost. Mně se ten případ jeví jednoznačně – klidně ho můžem celý prospat a stejně vyhrajem.“

Vyzkoušel si několik dlouhých doklepnutí a poslal míčky do koše na odpadky, který právě z těchto důvodů ležel v rohu.

„Možná to přece jen bude větší oříšek,“ prohlásil.

„Proč ta náhlá změna názoru?“

„Protože jsem právě zjistil, kdo zastupuje mladýho Stamplera.“

„Fakt? Zkus mě překvapit.“

„Možná se mi to podaří.“ Vzhlédl od golfové hole. „Martin Vail.“

Oznámení ji doopravdy šokovalo. „Martin Vail?“ opakovala tupě.

„Právě mi volal soudce.“

„A Vail ten případ bere?“

„Nemyslím, že měl příliš na vybranou. Po urovnání s Pinerem si těžko může hrát na chudého.“

„Takže si tím podrazil nohy,“ konstatovala.

„Také bych to tak viděl.“

Venableová se s Vailem střetla před soudem dvakrát. Poprvé se porota uchýlila do ústraní a po dvou dnech se objevila s oznámením, že beznadějně uvázla na mrtvém bodě. Došlo ke zmatečnému soudnímu řízení. O dva roky později zase případ vyšuměl do ztracena jako přirozený zánik, za nějž bylo možno odsoudit jen systém jako takový, a tak vše skončilo stažením a nikomu se nic nestalo.

Druhý případ byl katastrofální.

Po dlouhé tři měsíce sledovala elitní jednotka oddělení narkotik stopu Kolumbijce jménem Raul Castillo, jednoho z největších dodavatelů kokainu ve městě. Vyšetřování se účastnil nejméně tucet policistů. Měli odposlouchávací zařízení, filmy, fotografie, písemné dokumenty, zprávy tajných a svědky, kteří se obrátili proti Castillovi, aby si chránili vlastní kůži.

Korunním svědkem byl Miko Rodriguez, Castillův přítel z dětství, z něhož se vyklubal tajný polda. Podařilo se mu infiltrovat do gangu, splést nitky důkazů do logického celku, zalepit mezery a umožnil tak Venableové rozjet proti Castillovi velkolepé líčení. Žalobkyně udělala jedinou chybu – zamilovala se do Mika. Chovala se pak jako každá milenka – důvěřovala mu, svěřovala se a v bezpečném objetí jeho paží v posvátném prostředí postele mu odhalovala všechny kličky svého případu. Nakonec past zaklapla. Castillo byl přinucen k poslušnosti.

Když Venableová vtrhla do soudní síně, všechny své kladné vlastnosti nechala dokonale rozehrát. Cítila se jako ryba ve vodě – má dokonalý ukázkový případ, v němž uplatní svůj geniální mozek, krásu i elán. U tohoto případu mohla využít skutečně všechno najednou. Připomínala žraloka-lidožrouta, byla patrně nejlepším advokátem, jakého kdy kancelář okresního návladního měla. Rychlá, dokonale připravená, jednající vždy bezchybně se smrtícím účinkem – jako dravec čekala na jediné uklouznutí svého oponenta, po němž následoval vražedný útok. Venableová byla nepřekonatelná ve svých úderech na nejcitlivější místo. V souboji s ní nemělo cenu připustit sebemenší možnost omylu.

Byla jako Vail – žádní vězni.

Soudní líčení trvalo šest týdnů. Na začátku vypadalo jako vyrovnaný zápas. Pár kol vyhrála ona, pár kol Vail. Pak se situace začala obracet. Vail zlikvidoval její svědky, zaútočil na jejich důvěryhodnost, policisty označil za zkorumpované lháře a křivopřísežníky. Záznamy odposlechu telefonů byly vyřazeny z důkazních materiálů, jeden nákup drog po druhém byl anulován z důvodů navádění ke zločinu, svědkové se přestávali dostavovat k soudu, Vail shodil důkazní fotografie jako nepodstatné a nedůležité a pomalu degradoval její pečlivě budovaný případ na směsici irelevantních prohlášení a předmětů. Do konce vydržel jen Miko Rodriguez, a ten se snažil cáry jejího skvělého případu sešívat k sobě.

Rodriguez seděl na lavici svědků dva dny. Druhého dne se začaly jeho výpovědi rozpadat, protože Vail, který využil několik videokazet samotné obžaloby, naznačil, že Rodriguez své důkazy padělal, křivě přísahal a využil interní informace k tomu, aby se zbavil Castilla a sám získal pozici šéfa sítě obchodníků s kokainem. Byl to odvážný kousek, ale vyplatil se. Castillo vyšel ze soudní síně a vzápětí zmizel kdesi v kolumbijské džungli. Měsíc po procesu byl Miko Rodriguez nalezen mrtvý v jezeře se šesti dírami po kulkách v zádech. To byla nejmučivější porážka Jane Venableové v celé její kariéře a téměř zlikvidovala Yanceyho režim. Naštěstí k této katastrofě došlo v polovině volebního období okresního návladního, takže do voleb měli Venableová, Torres a Silverman spoustu času k vytvoření dlouhé řady úspěšných obvinění a díky nim Castillův případ upadl v zapomenutí. Zapomněli všichni kromě Venableové.

V případu Castillo pro ni zůstávaly dvě záhady. Opravdu ji Miko Rodriguez využíval, aby připravil Castillův pád a zmocnil se jeho funkce? Jeho vražda dávala za pravdu spíše Vailovu scénáři. A co bylo ještě podivnější – Vail Venableovou ušetřil poslední ponižující rány. Nikdy neprozradil – ať už v soudní síni, či mimo ni, že některé důvěrné informace použité proti Castillovi získal Rodriguez v posteli paní Žalobkyně. Měla to snad chápat jako známku Vailovy slabosti? Mohla by někdy s tímhle tématem vyrukovat? Nebo to pro něj prostě bylo nepodstatné? Tak či onak, Castillův případ ji stále strašil ve snách a nebyla si jistá, proč vlastně Yancey dal Pinerův případ Silvermanovi. Jestli proto, že ona měla moc práce, nebo proto, že ji nechtěl znovu nasadit do boje proti Vailovi.

* * *

„Kolikrát jste se vy dva vůbec chytli?“ zeptal se Yancey nevinně.

„To víš zatraceně dobře. A ráda bych ti připomněla, že poprvé to byla remíza.“

„Jo, ale podruhé to už málem potopilo celé oddělení.“

Naklonila se přes stůl a neváhala ukázat své drápky.

„Jacku,“ zašeptala. „Ty potápíš tohle oddělení ode dne, co tě zvolili.“

Zkroutil obličej do ironického výrazu ublíženosti. „Au, au, nebuď ošklivá. Jenom ti chci připomenout, že s ním máš nevyřízené účty.“

Takže Yancey ji potřebuje a ona má možnost naposled si zgustnout na Vailovi. Tentokrát je zahnaný dost tvrdě do kouta. Půjde sice o napadení ze zálohy, ale titulky budou palcové tak jako tak.

„Novináři budou mít žně,“ konstatovala. „Vyhrabou znovu celý Castillův případ. Bude to lítý boj. Válka pohlaví. Vychutnají si to do poslední kapky.“

„Tak co, bereš to?“

Přiznala se: „Připadám si, jako když fixluju a hraju proti němu s falešně namíchanýma kartama.“

„No a co?“ pokrčil rameny Yancey. „Dlužíš tomu parchantovi malou lekci, ne?“

Na okamžik se zamyslela a pomalu pokývala hlavou. „Ano, myslím, že tomu zkurvysynovi nějakou lekci dlužím.“

9

Vail sjel výtahem spolu se strážným až na dno šachty, prošel ocelovými dveřmi a sešel po kamenných schodech ještě o patro níž. Nacházeli se čtyři patra pod úrovní země. Vězeňský blok byl vysekán do skály a všech deset jeho cel mělo tři centimetry silné ocelové dveře. Jediné osvětlení tvořila dvě stropní světla chráněná pletivem. Na podlaze i na stěnách se srážela vlhkost, vše pokrýval sliz a místnost silně zapáchala močovinou, fekáliemi a zvratky.

„Nikdy jsem tady dole nebyl,“ pronesl znechuceně Vail. „Jak je možné, že nemáte kápi na hlavě, kožené kalhoty a v ruce bič? Kde je skřipec?“

„Moc vtipné… Opravdu budete obhajovat Malého řezníka?“

„Kde jste to proboha slyšel?“

„Co jako? Že ho obhajujete?“

„Ne, ty kecy o Malém řezníkovi.“

„Dyť mu tak říkají všichni.“

„Myslíte jako všichni tady v base nebo všichni na policii nebo všichni na světě? Mohl byste mi ty ‚všechny‘ trochu přiblížit?“

„No, všichni prostě… Bylo to v novinách.“

„Takže můžem směle ten termín používat všude, co?“

„Tady to je,“ řekl strážný. Odšoupl okénko na dveřích a Vail mohl nahlédnout do místnůstky velké ani ne dva krát půldruhého metru. U jedné stěny stál kavalec potažený hrubým plátnem a v opačném rohu kbelík. Vail matně rozeznával obrysy postavy schoulené na jednom konci kavalce. Všechny stěny měly barvu bláta.

„Není tam světlo.“

„Žádné nepotřebuje.“

„Co má tohle, sakra, znamenat? To není věznice, ale nějaká středověká hladomorna, do prdele! Chci, aby odsud můj klient okamžitě vypadl. Hned! Chci, aby měl celu se záchodem a světlem a aspoň s umývadlem, aby si mohl vyčistit zuby, a chci, abyste ho pustili do sprchy!“

„Víte vůbec, co ten malej zmetek provedl?“

„Je mi ukradený, jestli hodil nějakýho popa do ohně a opékal si na něm buřty…“

„Kdo si, kurva, myslíte, že…“

„Pokud se mě snad chcete zeptat, kdo si kurva myslím, že jsem, pak vám usnadním situaci. Jsem Martin Vail. Jsem jeho právník. Jsem taky ten chlápek, co na našem městě vysoudil podělaných sedm milionů šest set tisíc. Chtěl byste si zariskovat soud o deset? Fakt byste chtěl? Protože máte dvě možnosti – buď ho přestěhovat nahoru, kam se nemusí vést rourama zasranej vzduch, aby mohl dejchat, nebo zažaluju vás osobně, město a okres a všechny ty tlustoprdy, co tady pracujou. Momentálně klíčové slovo zní: hned!“

* * *

Za půl hodiny byl Stampler osprchovaný, dostal šedivou vězeňskou kombinézu a přemístili ho do vybílené cely, která dýchala čistotou, měla záchod a umývadlo a byla v ní cítit dezinfekce. Neměla sice okno, ale světlo ano. Vail čekal na Stamplera přímo v cele. Zaslechl známý zvuk šoupavých kroků a cinkání řetězů, Stampler se strážným se blížili k cele. Zastavili se přede dveřmi.

Stampler měl okovy kolem kotníků a zápěstí připoutaná k těžkému koženému opasku. Vail na něj zíral se směsicí šoku a překvapení. Aaron Stampler měřil něco kolem stopětaosmdesáti centimetrů, měl normální stavbu těla a vážil asi šedesát kilo. Kromě obličeje na něm nebylo nic zvláštního. Měl měkké, krásné rysy, vysoké lícní kosti, rovný nos, malá, hezky tvarovaná ústa a čistou pleť barvy smetany, prostě dokonalost sama. Modré oči svým nevinným a něžným výrazem připomínaly oči koloucha. Do čela mu padala kštice světlých zlatých vlasů. Mladík vypadal spíše zmateně, než vyděšeně.

Bože můj! pomyslel si Vail. Vypadá úplně jako anděl!

„Sundejte z něho tu maškarádu,“ přikázal Vail.

Strážný sundal Stamplerovi z nohou okovy, odemkl pouta na rukou a jednou rukou jemně strčil Stamplera do cely.

„Já tě tady musím zavřít s ním, Marty,“ prohlásil důstojník nápravného zařízení, starý veterán, který nebral zločiny žádného druhu příliš vážně. „Nechceš vylízt ven a pokecat s ním přes mříže?“

„Klidně nás zamkni, Time. Zavolám tě, až budeme hotoví.“

Strážný pokrčil rameny. Zabouchl ocelové dveře. Pak zarachotil zámek. Strážný odešel pryč dlouhou chodbou mezi celami.

„Aarone, já se jmenuju Martin Vail. Můžeš mi říkat Martine nebo Marty, slyším na obojí.“

Chlapec se usmál.

„Soud rozhodl, že tě budu hájit jako tvůj právník proti všem možným obviněním, která proti tobě v pátek obžaloba vznese. Dělám to pro bono. To znamená, že tě to nebude nic stát.“

„Božíčku, to ste ale hodnej,“ vyhrkl chlapec. „Sem vám náramně zavázanej. A taky vám chci nastokrát poděkovat, že ste sem vážil cestu.“

Mluvil podivným biblickým jazykem ovlivněným apalačským nářečím a v jeho způsobech byla jakási prostá upřímnost, typická právě pro lidi z hor. Hlas měl posazený trochu jako dívka – do vyššího altu, jako kdyby nepřestával mutovat. Jeho nevinná, téměř dětská odpověď Vaila ohromila. Je tenhle hošík vůbec z masa a kostí? „Chci, abys pochopil jednu věc – můžeš mě klidně odmítnout, pokud si nepřeješ, abych byl tvým právním zástupcem zrovna já,“ pokračoval Vail. „Chápeš? Můžeš mě vyhodit bez udání jakéhokoliv důvodu. Pokud si nebudem rozumět, nebo pokud mi nebudeš důvěřovat, pokud si myslíš, že ten úkol nezvládnu…“

„Dyť já vás ani pořádně neznám,“ řekl.

„Právě proto jsem zde, Aarone. Abychom se navzájem poznali.“

„Tedy dobrá.“

„Musíš mi prokázat jednu laskavost.“

„Ano, pane Vaile?“

„Vždycky mi říkej pravdu. Nelži mi. Mám mnohem větší šanci tě zachránit, když budu vědět, co se přesně stalo, namísto abych o tom jen spekuloval. Mé domněnky a spekulace by mohly být zavádějící… Všechno, co mi řekneš, je důvěrné – to znamená, že to nikde nesmím vyzvonit, jinak by mě vykopli od právnického řemesla.“

Chlapec se usmál a přikývl. „Víš, proč jsi zde?“

Pomalu přikyvoval a zíral na Vaila svýma bledýma, obrovitýma očima. „Tvrděj, že sem zabil pána biskupa Richarda.“

„Takže tys mu říkal pán biskup Richard?“

„Ano, pane Vaile.“

„Nemusíš mi říkat pane, nepracuju tady.“

„Dobrá,“ řekl a pohlédl Vailovi za rameno směrem ke dveřím. Vail se otočil a zíral do kamenných očí Ábela Stennera skrytých za drátěnými obroučkami brýlí. Vstal a přešel ke dveřím. „Copak máte?“ zeptal se Vail. „I já mám svá práva, pane obhájce.“

„Mám se soudcem dohodu, Stennere,“ prohlásil Vail. „Už žádní poldové. Až do pátečního rána, kdy bude přednesena obžaloba. Teď je můj.“

„Mně nikdo nic neřekl,“ promluvil Stenner bezbarvým tónem.

„Pak tedy patrně nejste v obraze, poručíku. Snad byste se měl jít zeptat svýho šéfa. Pokud o ničem zatím ještě neví, povězte mu, ať brnkne soudci Shoatovi. Mimochodem, vy jste odpovědný za to, že mého klienta vrazili dolů do toho hnoje?“

„Já nejsem žádný recepční, Vaile,“ řekl Stenner tiše. „Domnívám se, že standardní postup v případech, jako je tento…“

„Připomínám jednu věc, poručíku,“ přerušil ho Vail. „V tomto okamžiku před vámi sedí nevinný člověk. A bude se s ním zacházet stejně jako s každý jiným nevinným občanem čekajícím na soud, bez ohledu na to, co si snad náhodou myslíte.“

„… je zachování maximální bezpečnosti,“ dokončil svou myšlenku Stenner.

„A nenamáhejte se označovat tuhle díru plnou sraček za maximální bezpečnost. Já se pominu…, prý maximální bezpečnost! Sem může posadit lidskou bytost jenom sadista!“

„Jak jsem říkal…“

Vail ho znovu přerušil. „Vyslýchali jste ho bez přestání téměř čtyřiadvacet hodin. Mohli jste ho, ksakru, aspoň nechat osprchovat. Pro kristovy rány, vždyť má ještě pořád ve vlasech zaschlou krev!“

„Právě jsem vám sdělil, že nenesu odpovědnost za to, co se tady děje. Já pouze vyšetřuji případ vraždy. To je moje práce.“

„Fajn, ale v žádném případě se do toho tady teď nebudete pouštět.“

„Vy si vždycky musíte hrát na tvrďáka, co?“

„Copak se s váma dá jednat jinak, než tvrdě?“

Stenner se náhle otočil a odešel z chodby pryč.

Vail se znovu začal věnovat chlapci. Posadil se k němu na kavalec.

„To je Stenner. On vyšetřuje tvůj případ. Je dost drsnej polda, Aarone. Říkají mu Rampouch.“

„To bysem chápal,“ přikývl Aaron. „Pochybuju, že by mu v těle člověk moh najít jedinou kapičku krve. Snažil se na mě hrát habaďůru.“

„Kdo se na tebe snažil hrát habaďůru?“

„Pan Stenner a jeho kolega, mmm…, Turner. Takovej černoch, co byl celkem kamarádskej. Ten Stenner na mě vejral svým drsňáckým pohledem a povídal strašidelný věci. Pak vodcházel buď na kafe nebo na toaletu. Pan Turner mi pak vyprávěl různý slaďoučký řečičky.“

„Máš dobrý postřeh, Aarone,“ pochválil ho Vail.

„Nakonec sem voběma řek: Helejte se, povídám, už sem vám řek šecko, co vím. Tak copa furt po mně chcete? Voni pak hned vodešli a už se nevrátili.“

Vail zdusil smích. Dokázal pochopit, jak měli Stenner s Turnerem moc starostí a snažili se nějak vypořádat s holou pravdou.

„Udál sem něco blbě?“ ptal se Aaron.

„Ne. Právě naopak,“ uklidňoval ho Vail. „Myslím, že ty si mé jméno pamatuješ, že?“

„Jistěže ano, pane Vaile.“

„Fajn. Tak začněme. Řekni mi své plné jméno.“

„Aaron Luke Stampler.“

„Odkud jsi, Aarone?“

„Z Kentucky.“

„Z Kentucky? A odkud přesně?“

Aaron se zasmál. „Hlavně se nesmějte. Menuje se to Crimside.“

„Prosím? Jak se to píše?“

„Skoro jak ‚kriminál‘. Crim, eé, er, í, em a side je es, í, dé, é. Městečko jako dlaň, pane Vaile. Rozkládá se vedle Morganovýho potoka.“

Vail se zasmál. „A kolik lidí v tom Crimsidu bydlí, Aarone?“

„Nemám páru, tak dvě sta.“

„Jak dlouho už žiješ tady, ve městě?“

„Příští měsíc to budou hnedle dva roky.“

„A byl jsi už někdy zatčený?“

„Né, pane Vaile.“

„Byl jsi někdy obviněn ze zločinu?“

Chlapec zavrtěl hlavou.

„Jak dlouho jsi chodil do školy?“

„Dodělal sem střední. Pak dva trimestry na vejšce, jako… korespondenčně.“

„Jsi dost chytrý, co?“

„No, pane Vaile, asi tak – sem dost chytrej na to, abysem se schoval pod střechu, když prší.“

Vail se rozesmál tentokrát velmi srdečně. „Aspoň že ti ještě zůstalo trochu smyslu pro humor. Můžu se tě zeptat na jednu věc? Přátelil ses s biskupem Richardem?“

„Ano, pane.“

„A jak dlouho?“

„Poznal sem ho asi tejden potom, co sem přijel. Billy Jordan mě vzal do Domu spásy a pán biskup Richard tam byl. Řek mi, že se můžu nastěhovat, a já mu byl neskonale vděčnej, dyť sem neměl moc peněz a vůbec…“

„Jak dlouho jsi tam bydlel?“

„Do loňskýho prosince, takže rok a devět měsíců. Vodtamtaď se musíte vodstěhovat v osumnácti, ale von mě tam nechal vlastně ještě vo rok dýl. Pomáhal sem v kostele a tak. Pak, v prosinci, sme s Lindou sehnali bydlení v Region Street.“

„Takže on tě k odstěhování nenutil?“

„Ale vůbec ne, pane Vaile. Faktem je, že chtěl, abysme radši zůstali tam, ale… Bylo načase jít vo dům dál.“

„Proč?“

„No, Linda a já… Prostě sme spolu spali. Víte, vono plížit se do pokoje, když sou zhasnutý světla, a – ehm…“

„Přistihli vás?“

„Ne, ale nebylo k tomu nikdá moc daleko.“

„Takže jsi vlastně neodešel tak úplně s jeho požehnáním?“

„No, von nám řek, že v Domě budem vždycky vítaný. Neměli sme z toho nějakej blbej pocit, to ne – pokud se mě ptáte na todle.“

„Takže jsi s arcibiskupem neměl žádný konflikt…, nebo výměnu názorů…?“

Aaron zavrtěl hlavou. „Nikdá žádnej.“

„A Linda?“

„Jestli jo, tak vo tom nevim.“

„A ona bydlí pořád tam? Na Region Street?“

„Ale né, pane. Vodstěhovala se.“

„A kam?“

„Do Ohia. Vodjela zpátky domů. Víte, vono to nebylo snadný. Měl sem práci v knihovně – uklízel sem. Za tři dolary na hodinu. Jenže vona nemohla sehnat práci. Jednou ráno se prostě sebrala a vodjela. Napsala mi vzkaz na rozloučenou.“

„Dost drsný…“

Pokrčil rameny. „Hádám, že prostě nadešel čas, jak se řiká. Ale ne že by mezi náma bylo něco vošklivýho. Byly prostě jenom vošklivý časy.“

„Ale její odchod tě zase příliš moc neranil, co?“

„Vlastně ne, pane Vaile. Ale, víte, vobčas mi chybí.“

„Zabil jsi biskupa Richarda, Aarone?“

Rezolutně zavrtěl hlavou. „Ne, pane Vaile.“

„A viděls, jak se to stalo?“

Aaron na něj vykulil své obrovské, kulaté oči, ale neřekl nic.

„Byls tam, když se to stalo?“

Aaron pomaličku přikyvoval.

„Ale ve skutečnosti jsi neviděl, co se děje, je to tak?“

Mladík sklopil pohled na podlahu a nervózně se šťoural za nehtem.

„Asi tak sem to chtěl říct,“ přikývl nakonec.

„A víš, kdo to udělal?“

Stampler pořád neodpovídal.

„Fajn. Tak jinak. Bojíš se toho člověka, který zabil arcibiskupa?“

Aaron vzhlédl a přikývl.

„Takže víš, kdo to udělal?“

Aaron zase neodpověděl.

* * *

Taxík se ploužil ulicí a řidič sakroval na každém metru. Nakonec zastavil před kostelem. Vail seděl vzadu a právě potřetí dočítal článek z odpoledních novin.

„Neměl jsem se vod vás nechat ukecat,“ řekl řidič. „Připadám si jak koza na ledě, váženej pane.“

„Taky jste na ledě,“ odtušil Vail. „A já jsem vás k ničemu neukecával. Nabídl jsem dvacetidolarové dýško.“

„Hele, běžte se teda modlit. A pomodlete se pořádně, ať dojedem domů. Připadá mi, že už to začíná znovu.“ Řidič nervózně vzhlížel k temným mrakům, které zahalily celé město.

„Zdržím se jenom pár minut,“ řekl Vail. „Tak počkejte.“

Katedrála svaté Kateřiny byla nejstarším kostelem ve městě. Arcibiskup Rushman – purista, odmítal připustit jakékoli změny jejího vzhledu. Vypadala úplně stejně jako v době svého zrodu před sto pětačtyřiceti lety – obrovská cihlová stavba. Její věž čněla nad koruny stromů lemující ulici Lakeview Drive. Byla vidět z dost velké dálky z jezera – připomínala posádkám lodí a hausbótu, které mířily k přístavu, že římskokatolická víra je ta nejlepší.

Vail vzhlédl ke štíhlé špičce věže a náhle si vzpomněl na babičku a její hry s prsty – propletla prsty obou rukou a vytvořila jakousi pyramidu. Přitom odříkávala: „Tady je kostel, tady je věž, otevři dveře…“ Pak ruce převrátila, takže jí propletené prsty směřovaly vzhůru, rozhýbala je a říkanku dokončila: „… a tady jsou lidé.“

Opatrně přecházel zledovatělý dvorek až k faře, strohému, nevlídně vyhlížejícímu přístavku chrámu, a vstoupil do kanceláře farního úřadu. Jednu část velké místnosti tvořilo schodiště do druhého patra, na opačné straně byl vchod do kanceláře. Přímo před sebou viděl zadní dvířka a v rohu zahlédl chodbu – patrně vedla do kostela.

U stolu přímo uprostřed místnosti seděla nějaká jeptiška.

„Dobrý den, sestro,“ pozdravil právník. „Jmenuji se Martin Vail.“

„Dobrý den, pane Vaile,“ pokynula mu na pozdrav. „Já jsem sestra Mary Alice.“

Byla mladá, určitě ještě ani ne třicetiletá, a v očích se jí usadil zvláštně rošťácký výraz. Působila dojmem nevinnosti a soucitu, stejně jako většina jeptišek, ale v obličeji jí občas zablýsklo ještě cosi jiného, téměř čertovského.

„Jsem tady, abych, ehm… Nějak nevím, jak to říct…“

„Přišel jste prozkoumat místo činu,“ pomohla mu.

„Přesně tak.“

„Po schodech nahoru,“ poradila mu.

„Díky.“

Vmžiku ho napadlo, jak je divné, že se jeptiška nezdá být nijak zvlášť vyvedena z míry arcibiskupovým náhlým úmrtím. Možná se jen dokonale ovládá. Vyšel po schodišti. Vedle dveří biskupova bytu seděl policista v uniformě. Vail nakoukl dovnitř a natáhl krk, aby se podíval do ložnice. Poněkud groteskní, ale zároveň hrůzné krvavé skvrny na stěně a koberci úplně zhnědly. Bože na nebesích, pomyslel si, Rushmana někdo zřejmě opravdu naporcoval na plátky.

„Kdo jste?“ zeptal se policista.

„Z pojišťovny,“ odpověděl Vail.

„Poručíku!“ zavřeštěl policista.

V chodbě bytu se objevil Stenner – zřejmě vyšel z kuchyňky. Když spatřil Vaila, na chviličku se zarazil, a pak rázným krokem přešel až ke dveřím.

„To je ale náhodička…“

„Co tady děláte?“ zeptal se Stenner nepřítomně, jako kdyby odpověď neočekával, ani po ní netoužil.

„Zkoumám místo činu, poručíku. Jsem zde v zájmu svého klienta, na což mám právo. Pokud ovšem Jack Yancey v posledních několika hodinách nepozměnil zákon.“

„Jenže tady zatím ještě stále pracujeme my,“ odsekl Stenner úsečně. „Vy přijdete na řadu, až skončíme.“

Vail se zahleděl na potřísněnou stěnu. „Teda ti se na něm vyřádili, co?“ konstatoval.

„Jo. Těšte se na fotky. Podklady, které jste si vyžádal, bude mít na stole seržant z prvního okrsku hned ráno. Včetně pitevní zprávy. Právě přišla.“

„Díky.“

Vail sledoval, jak jeden z techniků seškrabuje z koberce vzorek a hází ho do igelitového sáčku.

„Doufám, že tady po vás ještě něco ke zkoumání zůstane,“ pronesl Vail. „Tu a tam nám bude nějaká lahůdka chybět, tak předpokládám, že se s námi o svá zjištění rozdělíte.“

„Hlavně nedělejte problémy,“ odbyl ho Stenner a ještě jednou pohlédl do pokoje.

„Mám tady úřední obsílku, poručíku…“

„Až budeme hotoví, dáme vám vědět, pane advokáte. A teď, byl byste tak laskav?“ A ukázal na dveře.

Vail sešel znovu po schodišti dolů. Sestra Mary Alice byla pryč. Přešel halou až k biskupově kanceláři a nakoukl dovnitř.

Na malém stolku před pracovním stolem stála bronzová soška papeže Pavla Šestého s roztaženýma rukama, jako by chtěl obejmout celý svět, a hlavou nakloněnou v soucitném gestu. Na stěně za stolem byla fotografie jediného člověka, kterému byl biskup Rushman odpovědný – papeže Jana Pavla Druhého. Vypadal jako přísný a nesmlouvavý strážce celé farnosti.

Biskupův pracovní stůl byl obrovitý kus nábytku z mahagonu, stejně jako tři židle postavené v půlkruhu před ním. Celá místnost působila chladně a asketicky. Pouze pohodlné křeslo v koutě, obklopené hromadou knih a časopisů, vypadalo pohodlně a na první pohled kvalitně vybavené knihovny vestavěné do dvou bočních stěn dodávaly jinak strohému interiéru nádech tepla a útulnosti.

Vail vešel dovnitř a procházel kolem knihoven. Střídala se v nich poněkud eklektická směsice četby: náboženská periodika, církevní zákoník vázaný v kůži a náboženské traktáty. Dále cizojazyčná vydání románů Danta, Dostojevského a dalších vynikajících spisovatelů, díla Rousseauova, Locekova, Hobbesova a Darwinova, a vedle nich i psychologické studie Freuda, Kanta a Schopenhauera.

Stůl byl uklizený. Byl na něm jen telefon, vizitkář, dvě přihrádky na dopisy a diář – stále otevřený na dni vraždy. Vail jím začal listovat. Na každém řádku viděl vyznačené schůzky, dodací termíny článků, večeře a konzultace, které za sebou následovaly po patnácti minutách. Na osudový večer si naškrábal poznámku „kritika ministrantů“ a „nahrávka bohoslužby“, za níž bezprostředně stálo „téma – Descartes: Myslím, tedy jsem. Ergo, mohou-li být všechny problémy vyřešeny lidským rozumem, stává se Bůh zastaralou institucí? Vysvětlit.“

To byla zajímavá myšlenka a Vail si ji ihned poznamenal do svého bloku – spíše ze zvědavosti než proto, že by podle jeho názoru mohla jakkoli napomoci vyřešení případu. Pak zkusil otevřít zásuvky. Jedna – vlevo nahoře – byla zamčená. Z prostřední tedy vytáhl kancelářskou sponku, ohnul ji a strčil do klíčové dírky. Pak s ní otáčel a snažil se nahmatat západku, konečně ji našel, cítil, jak povoluje, a nakonec zámek otevřel. Vysunul zásuvku a nahlédl dovnitř. Našel malý kožený záznamník. První polovinu tvořil adresář, druhá byla nadepsána „Soukromé schůzky“.

Namátkou prolistoval stránky se záznamy schůzek. Na 9. března si Rushman tužkou poznamenal: „Linda 555 45 27“. Nic moc dalšího tam nebylo. Arcibiskup zjevně neměl na osobní záležitosti příliš mnoho času. Vail si přepsal informaci do svého diáře, zásuvku zavřel a znovu zamkl. Vstal a právě si prohlížel tituly dalších knih na policích, když ho přerušil hlásek s lehce irským přízvukem.

„Promiňte, detektive, mohu nějak pomoct?“

Do kanceláře vstoupil kněz, asi padesátník korpulentní postavy, s vlasy bílými jako sníh a příjemným, téměř andělským obličejem. Rysy se mu však rozplizly a tváře sklesly, zřejmě pod tíhou událostí posledních dnů. Oči měl celé zarudlé – buď nemohl spát, nebo plakal. Na levý rukáv si natáhl černou pásku.

„Promiňte, nechtěl jsem obtěžovat. Nejsem policista, otče. Jsem právník.“ Vail na chvíli zaváhal a pak dodal: „Zastupuji Aarona Stamplera.“

„Aha,“ pokýval hlavou kněz a sdělení ho zjevně ani nepřekvapilo, ani nešokovalo. „Já jsem otec Augustus Delaney,“ představil se a podal Vailovi ruku.

„Těší mě. Martin Vail.“

„Chudák Aaron,“ povzdechl si. „Nechť mu Bůh požehná. Modlím se, aby mu odpustil.“

„Znal jste ho?“

„Ano, ano. Víte, byl to příjemný hoch. Jen Bůh ví, jací hrozní démoni se zmocnili jeho duše, že spáchal ten strašlivý zločin.“

Vail usoudil, že si projednou odpustí svou obvyklou litanii o presumpci neviny.

„Ironie osudu, co?“ řekl tiše otec Delaney. „Nejenže se stal obětí sám biskup, ale je zásadně narušeno jeho soukromí, dokonce i po smrti. Jaká hanba, že ten dobrý muž nemůže odpočívat v pokoji.“

„Souhlasím,“ přikývl Vail. „Poslyšte, otče, mám asi velmi hloupou otázku, ale mohl byste mi vysvětlit, co přesně takový biskup dělá?“

Duchovní se usmál a přistoupil ke stolu, aby zkontroloval poštu. „No, tak tedy: řídí celé to velkolepé představení, pane Vaile,“ říkal a přitom listoval dopisy. „Svaté moře – arcidiecézi.“ Vrátil se k nedočtenému stohu dopisů v přihrádce na stole a listoval stránkami diáře až k aktuálnímu datu.

„To moře tvoří pět set tři čtvereční míle,“ pokračoval a projížděl prstem po seznamu schůzek. Nepřestával mluvit: „Sedm vysokých škol a univerzit, několik set základních a středních škol, dvanáct nemocnic, tři sta dvanáct farností a misií, více než tisíc duchovních, přes sto bratrů a zhruba tři tisíce sester. Také tisíce jáhnů a světských dobrovolníků.“ Vzhlédl a usmál se. „Úctyhodné teritorium, co říkáte?“

„Vskutku,“ odpověděl Vail.

Delaney se opřel spojenýma rukama o roh stolu a dodal: „Biskupové jsou spojovacím článkem mezi farníky, kněžími a Vatikánem. ‚Učitelé nauky, kněží svaté bohoslužby a autorita vládní moci‘ – to je popis jeho úkolů z církevního zákoníku. Nesmírná práce, pane, přináší takový stres, který zničil už nejednoho dobrého kněze.“

„A jak arcibiskup zvládal svou práci?“

„On prací žil. Od rána do noci měl nabitý program – pořád nějaké delegace, schůzky, pak samozřejmě Dům spásy a Biskupská nadace – ta financuje všechnu jeho další charitativní činnost. Kromě toho arcibiskup píše… tedy… psal teologické články pro časopis Catholic Digest a pro několik státních laických publikací, vyřizoval korespondenci z farností a od kněžích a psal pravidelný týdenní sloupek do Tribune. K tomu bohoslužby, pochopitelně, a odpovědi nunciovi.“

„Nunciovi?“

„To se týká korespondence s papežem. Biskupové jsou odpovědní jen papeži, pane Vaile. Mají rozsáhlou plnou moc.“

„Ach tak. Jak dlouho byl vůbec biskupem?“

„Jmenován Pavlem Šestým. To bylo v roce 1975. Byli velcí přátelé. K papeži Janovi neměl zdaleka takový vztah.“

„Proč to?“

Delaney pokrčil rameny. „Možná proto, že byl příliš… přímočarý.“

„V otázce čeho?“

„Pojďte,“ vyzval ho náhle Delaney, „musím zkontrolovat oltář.“ Kněz ho nasměroval k východu, ale v konverzaci pokračoval ještě v chodbě vedoucí do kostela. „Pochopte, pane Vaile. Toto období je pro všechny americké biskupy velmi těžké. Jsou chvíli tažení jedním směrem, pak jiným. Objevují se liberalistické tendence – podle těch by měla církev změnit svůj přístup ke všemu, od kontroly porodnosti a potratů až po celibát a svěcení žen. Pak zde jsou tradicionalisté – pro ně je příliš velké sousto i pouhá zmínka o změnách. V církvi panuje velmi stresová situace. Několik biskupů si kvůli stresu vyžádalo prodloužené dovolené.“

„A arcibiskup Rushman zastával k těmto problémům jasná stanoviska?“

„Snažil se… o zdůraznění rozdílností ve svém Moři. Snažil se vše vysvětlovat jako záležitost svědomí každého jednotlivce. Vatikán zastává poněkud méně kompromisní stanovisko.“

„Takže se dostal do konfliktu s Vatikánem?“

„Ne, do konfliktu ne. Snad do jistého podezření. Svatý otec je značně konzervativní.“

„Měl biskup nějaký pravidelný režim?“

„Ach ano,“ přikývl. „Scházel obyčejně dolů do společenské místnosti zhruba v sedm deset nebo sedm patnáct. Na ranní modlitby. Pak se připravoval na první mši. Všechno si dělal sám. Mše mu byla radostí – téměř by se to dalo nazvat posedlostí. Sám rozsvěcel v kostele, zapálil oltářní svíce, přinášel si hostie, doplňoval mešní konvičky vínem a vodou. Ranní mši sloužil bez ministrantů. Po mši se obyčejně nasnídal a přečetl noviny – Tribune, New York Times a Wall Street Journal. Pak se pustil do psaní a vyřizování pošty. Odpoledne měl vyhrazeno na schůzky.“

„A večery?“

„Bankety, společenské večeře, projevy. Úterní večery si vyhradil na přípravu svého kázání. Každé si nahrával na videokazetu, víte? Pak je studoval a dováděl je k dokonalosti. Také si při mši nahrával na video ministranty a opravoval je.“

„Takže perfekcionista?“ přišel s vysvětlením Vail, když se dostali do apsidy a zastavili se. Několik jeptišek potahovalo oltář černým suknem a stavělo na něj lilie. V kostele se modlilo asi půl tuctu lidí. Odkudsi ze zadní části kostela vycházel zvuk mužských vzlyků.

„V některých věcech ano. Abychom si rozuměli, pane Vaile, byl naprosto lidský. Bude mi nesmírně chybět.“

„To je mi líto.“

„Nicméně to není váš problém, pane. A nyní mě laskavě omluvte, musím se vrátit ke své práci.“

„Děkuji mockrát za pomoc,“ řekl Vail. Když kněz odcházel, poklekl před oltářem a zamířil do sakristie. Vail se vrátil do chodby k faře a k zadním dveřím. Vyšel ven. Stál přímo pod biskupovým bytem.

Co to psali v těch novinách? Vyběhl z kuchyně a vzápětí ho vyděsilo auto policejní hlídky v zadní uličce.

Po levici měl mohutné dřevěné schody vedoucí ze zadní části biskupova bytu. Vykročil do dvora a pozorně studoval starodávný tvar cihlové budovy připomínající písmeno L, pak zašel za roh a znovu vše prohlédl. Malá okénka na každé straně rohu napovídala, že patrně stojí pod koupelnou. Znovu vstoupil dovnitř, prošel dlouhou chodbou ke kostelu a na několik minut se zastavil – prohlížel si zpovědnice na obou stranách apsidy.

Tak tudy přišel. Ven z kuchyňských dveří a dolů po zadním schodišti. Pak ho vyděsilo auto policejní hlídky, a tak znovu vběhl dovnitř. Řítil se touto chodbou a ukryl se v jedné zpovědnici.

Proč? Pokud to neudělal, proč bral nůž a utekl s ním?

A kam zmizel skutečný vrah?

„Byl v té první, támhle, na druhé straně,“ ozval se hlásek za ním. Obrátil se a spatřil obličej sestry Mary Alice.

„V téhle?“ zeptal se a ukázal do kostelního prostoru.

„Ano,“ přikývla.

„Dost divný úkryt.“

„Vůbec ne. Připomíná skříň. A děti se ve skříních rády schovávají.“

„Děti? Aaron se dá přece sotva označit za dítě.“

„Dětinský muž,“ vysvětlovala. „Už jste ho viděl?“

„Ano.“

„Krásný chlapec, co?“

„Ano, také bych řekl. Kromě toho mu je devatenáct. V tomto státě je chlapec považován za muže už v šestnácti.“

„Takže co?“

„Takže ho můžou odsoudit na elektrické křeslo.“

„Můžete ho zachránit, pane Vaile?“

„Vy tedy víte, proč jsem zde?“

„Jistěže. My přece čteme noviny – a sledujeme televizi.“

„Já zastupuji Aarona.“

„To jsem pochopila.“

„Jak dobře jste ho znala?“

„Stejně dobře jako každý jiný, myslím,“ pronesla vřele. „Všichni jsme ho znali.“

„A jaký byl?“

„Obrovský pracant. Přemýšlivý. Nesobecký. Nesmírně milý hoch.“

„Měl nějaký důvod k zavraždění arcibiskupa?“

„Cožpak k vraždě existuje důvod, pane Vaile?“

10

Vail vtrhl do domu jako uragán. Prolítl do své kanceláře, aniž se namáhal sundat kabát, a nepřestával mluvit.

„Zavolej k McGintymu do Wall Eye a řekni Soudci, že ho potřebuju. Pokud ti bude vykládat něco o tom, jak se v nějakým kalifornským zapadákově zrovna běží finiš, vyřiď mu, že na jeho dostihy zvysoka kašlu! Chci ho tady mít – a hned! Pak zavolej Chcekera a pošli pro něj do města taxíka. A potřebuju telefonní číslo Tommyho Goodmana. Nikdy si ho nepamatuju…“

„555 44 11. Strašně jednoduchý. Co se, sakra, děje?“

Odpovídal při vytáčení čísla. „Heinrich Himmler Kingova okresu nás právě trefil do nejzranitelnějšího místa.“

„Jako Shoat?“

„Kdo jinej?“

„A co se stalo?“

„Hodil na nás pro bono – případ desetiletí.“

„Ale vždyť ty už jeden pro bono máš. Jmenuje se Leroy –“

„Zkus jiný jméno. Třeba Aaron Stampler.“

Čelist jí poklesla nejmíň o pět centimetrů. „Ach můj bhóóžhe,“ vydechla dlouze.

„Řečeno velmi mírně. Máme šedesát dní na to, abychom dali případ dohromady, a já jsem se právě poprvé setkal s obžalovaným. Haló, Tommy… Sakra, vím, že jsi tam, zvedni telefon, to jsem já… Do prčic se záznamníkem, tohle je důležitý!“

„Stejně důležitej je klid v mý duši,“ řekl Goodman, když zvedal sluchátko. Měl tvrdý nosový hlas bývalého boxera.

„Co děláš?“

„Je konec trimestru. Za dva dny mám zkoušky. Ústní, milej zlatej.“

„Potřebuju tě. Hned.“

„Sbohem,“ ozvalo se na druhé straně. Goodman zavěsil.

„Do hajzlu,“ zaklel Vail a vytočil číslo znovu. Naomi strčila hlavu do dveří. „Soudce říká, že v Santa Anitě je zrovna finiš. Za deset minut. Pak se dostaví.“

„Kristepane, já… Haló, Tommy, to jsem znovu já. Poslouchej mě pozorně. Mám něco strašně, strašně žhavýho. Na šedesát dní tě budu potřebovat. Zaplatím ti dvacet táců – za každý měsíc deset.“

Goodman zvedl telefon.

„Dvacet táců za dva měsíce?“

„To snad stačí, aby ses prokousal zbytkem práv a rozjel vlastní praxi – pokud nepůjdeš pracovat pro mě. Ale já tě teď potřebuju, furt, ve dne v noci, celý dva měsíce. Musíš na příští trimestr školu prostě vypustit. Pokud je to problém, zavolám děkana Markowitze…“

„Nebude to problém. Jenom strašně nerad přicházím vo trimestr takhle těsně před koncem. A navíc mám za dva dny ty strašný ústní z podělanýho soukromýho práva.“

„Se soukromým běž někam,“ řekl Vail. „Budeš přece advokát v trestních sporech, a ne nějakej blbeček, co dělá spory o nemovitým majetku. No nic. Celej zejtřek ti bude dělat soukromýho konzultanta Soudce. Taxík přijede za deset minut.“ A tentokrát bez pozdravu zavěsil Vail. Zavolal na Naomi: „Už jsi sehnala dročku?“

„Sehnala jsem Maxe. Nikdo jinej nechce přijet. Právě si to nechává projít hlavou.“

Vail zmáčkl knoflík a popadl telefon.

„Maxi?“

„Haló, pane Vaile? Helejte se, viděl ste…“

„Maxi, mě nezajímaj žádný kydy. Seber tu svou příšernou dročku a zajeď do Wall Eye, vyzvedni Soudce, pak to vobrať na Sutton a nalož Tommyho. Pak zaskoč k Ikovi a kup dobrůtky na deset dvanáct chlebíčků, něco k pití, a bleskově to sem nahrň.“

„V tom bordelu na silnici se ani nedají používat řetězy.“

„Sto babek, Maxi.“

„Koho ste říkal, že mám naložit prvního?“

* * *

Tommy Goodman se za pět minut připravil k odchodu a čekal na taxík. Tak tomu bývalo vždycky, když Marty zavolal. Legrační, jak Vail dokázal vypumpovat Goodmanův adrenalin dvouminutovým telefonátem. Goodman vždycky zíral na záznamník a poslouchal Vailův vzteklý křik, snažil se ho ignorovat, ale nakonec hypnotickému hlasu neodolal. Pokaždé tomu starému podvodníkovi, který mu sliboval vzrušení, uvěřil, a podlehl s vědomím, že ho vrchní Kecal městského soudního dvora stejně odláká od jakékoli činnosti, kdykoli se mu zachce, a zhypnotizuje ho jako škrtič vábící do svého chřtánu nic netušícího králíčka.

Vše začalo té nešťastné noci před osmi lety ve staré Aréně na Dvanácté ulici… Kriste na nebesích, jak ta mu chyběla… Místo polorozpadlé staré stodoly zde vyrostl obrovitý stadion zastřešený kopulí, láskyplně přezdívaný Cecek, s umělou trávou, klimatizací, stánky s rychlým občerstvením a zbrusu novým fotbalovým týmem, který si koupili a draze zaplatili bankéři, právníci, hoteliéři a podnikatelé, pro něž byl stadion jen dalším střípkem v mozaice jejich úspěchu, barometrem dobrého image, raketového vzestupu a rozvoje, který vábil do jejich tenat investory, turisty a utrácivé haury. Největší terno představovaly peníze od lidí z venkova, zelené bankovky proudily do srdce města jako nevysychající infuze a dodávaly mu životní sílu; z bohatých se stávali ještě bohatší, z chudých ještě chudší a masy středních vrstev stále pochodovaly na své nekolísající úrovni. A box, ta primitivní zábava, při níž teče krev jako při lovu na mamuta, byla vytlačovaná do chátrajících ringů v barabiznách na předměstí, daleko od centra, a z dohledu i doslechu velkolepé zábavy, jakou byl například profesionální americký fotbal, při němž trvalo mnohem déle, než si dvoumetroví steroidoví gladiátoři vyhodili kolena, rozmašírovali ramena, vykloubili kotníky, rozdrtili kosti a rozšlehali mozky. Ti, kteří stáli v pozadí a tahali za nitky byznysu, měli rádi sterilní zábavu této hry. Sedávali vysoko nad davy obyčejných diváků, v sametových klubovkách, a byli ušetření skutečných zvuků té drsné hry – dunění těl narážejících o sebe, výkřiků bolesti, praštění kostí – všech nepřikrášlených atributů slávy. Jenže bohatí nastolitelé sportovních králů se zajímali o jediné – o co jde vlastně vždy –, totiž o tučná konta ve svých bankách.

Jenže před osmi lety se v pátek večer mohl každý vydat na dalekou cestu do tělocvičny na Dvanácté ulici a nasát opravdové pachy – pot, hospodský rum, kalafunu, alkoholové výpary, pivo, kamenec, cigaretový dým. Přitom se daly sledovat profesionální souboje v ringu, jeden za druhým, kdy se zápasníci zdokonalovali v umění, které dokonce i staří, zdegenerovaní, umělecky založení Řekové považovali za opravdovou zkoušku mrštnosti, krásy a síly.

Goodman byl tmavovlasý a pohledný muž, byť zjizvený z desítek soubojů. Svými zraněními se hrdě chlubil – lehce zploštělým nosem, mnohokrát sešívaným obočím, uchem jako karfiól, pravičkou tak pochroumanou a polámanou, že mu zeslábla a on nedokázal bez pocitu bolesti pohladit ani kočku. Kromě toho měl – jako všichni boxeři – zpřeráženou nosní přepážku. Mluvil zastřeným hlasem člověka s chronickou rýmou, ale když si okolnosti vyžádaly zapojení mozku, dokázal využít svého IQ 132 a hovořit výmluvně a obratně jako kterýkoli mladý studentík práv. Byl o dva roky mladší než Martin Vail a od uskutečnění velkého snu ho dělily tři semestry právnické fakulty plus advokátské zkoušky. Nebýt Martyho Vaila, nikdy by se tak daleko nedostal.

Goodman vyrůstal mezi dvěma vášněmi – boxem a právničinou, což byly profese zcela nesourodé. Elegantní výmluvnost pánů za soudním stolcem ho uchvacovala stejně jako vulgárnost lidí z ringu. Obdivoval legendy typu Clarence Darrowa, Williama O. Douglase, Muhammada Aliho a Sugara Raye Leonarda. Jako znuděný průměrný student byl na svém sportu plně závislý. Na střední škole si díky němu vysloužil pověst hrdiny a nakonec získal i stipendium na státní univerzitě. Když ukončil jednu školu, stal Se profesionálním boxerem ve víře, že se proboxuje právnickou fakultou. Jeho idolem byl Martin Vail, který se už zapsal do paměti místní mládeže a veřejnosti zlatým písmem díky asi půltuctu pozoruhodných úspěchů u soudního dvora. Kdykoliv měl Goodman čas, vždycky sedával v první řadě a sledoval, jak Vail předvádí právnická kouzla. Vail, fanoušek boxu, si mladého šampiona v soudní síni všiml. Spřátelili se a Vail se stal bojovnému studentovi rádcem a učitelem.

Třetího února roku devatenáct set sedmdesát pět se Goodman dostal do ringu s pomalým, paťatým, nemotorným, svalnatým býčkem jménem George Trujillo, který si říkal Tampa Nugget a měl specifickou pštrosí eleganci. Radosti dobrého technického úderu a obranných triků, práce nohou, rychlost a mrštnost – to vše Trujillo zcela pomíjel. On svou káru tlačil výhradně a pouze hrubou silou. Pěstí dokázal udeřit jako kyjem a měl železnou čelist.

Goodman vydržel deset kol a jen zázrakem se ještě držel na nohou, když udeřil závěrečný zvon. Celých šest kol bušil do Trujilla svou dokonalou pravičkou, dovoloval si údery se širokým rozmachem, šmelcoval Mexičanovi nos a bradu. Jenže měl pocit, jako kdyby bušil do parního stroje. V sedmém kole Goodman rychle vyrazil, rozhodnutý dostat se doprostřed a poslat Nuggeta zpátky do Tampy na nosítkách. První ranou si pohmoždil jeden kloub prstu tak, že si ho zarazil až téměř k zápěstí. Zbytek zápasu se odehrával ve znamení bolesti. Goodman však nepolevoval a každým dalším mocným úderem si lámal další kosti zraněné ruky, až mu nakonec k obraně a úderům mohla sloužit jen levá. Na nohou se držel už jen výhradně díky své hrdosti. Když zazvonil poslední zvon, odpotácel se do svého rohu a zhroutil se na stoličku.

„Co se, kruci, stalo?“ ptal se ho trenér Elie Pincus s plnou pusou kousků náplastí, jimiž slepoval Goodmanovi otevřené tržné rány, a ošetřoval je kamencem.

„Myslím, že jsem si zlomil pravačku,“ vydechl Goodman.

A taky že jo.

Za chvilku už seděl na stole v ponuré šatně a společně s Vailem sledoval, jak mu Pincus odřezává rukavici a obnažuje zle zřízenou ruku, připomínající spíše krvavou kaši. Z otékajícího masa vyčnívaly dvě zlomené kosti. Ze zubatých nepravidelných ran na kdysi nebezpečné pravičce prosakovala krev. Vail se odvrátil.

„Počkám venku,“ prohlásil a za pár minut se k němu přidal i Sawbones Watson, správce boxerské arény.

„Musí do špitálu, Marty. Dva klouby má zaražený až někam do lokte. Ale on nikam nechce. Podle mýho se bojí, že mu ufiknou celou ruku nebo tak něco.“

„Zavoláme sanitku. Řekneme jim, ať nepouštějí houkačku. Můžou se k němu vplížit potichu.“

„Je v řiti, to ti musí bejt jasný,“ odtušil Sawbones. „Takovou rukou bouchne do bochníku chleba a zlomí si pár dalších kostiček. Do prdele, to je ale škoda. Byl strašně slibná střední váha, tendle Tommy. Rychlej, chytrej – vždycky je fajn vidět v naší branži nějakýho studentíka, to dodává tomudle sportu váhu. Jenže von je v řiti, tendle Tommy. A ví to.“

„Promluvím si s ním.“

„Oukej, ale drž se vod něj dál – levičkou si klidně ještě může bouchnout.“

Vail se vrátil do šatny. Sawbones právě obvazoval ruku, která měla nyní velikost melounu, motal na ni fáče a dával Goodmanovi prášky na bolest.

„Takže bude pohřební hostina, co?“ konstatoval Goodman a začínal mluvit trochu nesrozumitelně, protože ho už otupoval demerol.

„Sawbones tvrdí, že máš pravačku v prdeli.“

„Co von ví vo těchhle věcech? Kdyby bejval nějakej felčar, nevydělával by si na živobytí zrovna tady.“

Goodman si lehce přejel prsty levé ruky přes obvaz a zkřivil tvář bolestí.

„Do hajzlu, a s právama je utrum,“ zaúpěl.

„Třeba ne,“ řekl Vail. „Třeba bych tě mohl potřebovat.“

„Jako proč?“

„Jako vyšetřovatele. Většina těch místních packalů nenajde ani vlastní klobouk – když ho zrovna nemají na hlavě.“

„Ty ze mě chceš udělat čmuchala?“

„Já chci, abys vedl můj tým vyšetřovatelů.“

„Jasně. Kolik lidí máš v tý svý… Vyšetřovatelský agentuře Martyho Vaila?“

„Budeš první.“

„Ti právníci…,“ zavrtěl Goodman hlavou.

„Můžeš si účtovat tak dva, dva pade denně na náklady – když budeš dělat.“

„Dva pade za den?“

„Dva, dva pade.“

„Co to jako znamená ‚dva…, dva pade‘?“

„Začneš na dvou. A pokud budeš tak dobrej, jak si představuju, zvedneme to na dva padesát.“

„No jo… Právníci…“

„Co můžeš ztratit, Tommy? Prubni to. Zabalit to můžeš vždycky.“

Demerol zabral naplno a Goodman si lehl na stůl, zíral do stropu a nesrozumitelně mumlal, dokud nepřijela záchranka. „Já nechci bejt zbytek svýho života nějaký přiblblý soukromý vočko, co dělá fotky umrněnejch prasáků, co šoustaj v nějakým umrněným motelu…“

„Já ale rozvody nedělám,“ řekl Vail. „Mí klienti jsou většinou lidi s velkejma trablema a velkejma prachama.“

„To sem slyšel.“

„Nesmíš zkoumat flašku, ale její obsah, jasný?“ vysvětloval Vail. „Jak říká starej Cicero ‚Spravedlnost činí každému to, co zasluhuje‘.“

„Prdlajs. V případech Martyho Vaila vo spravedlnost nejde…“ Rozesmál se, protože mu demerol zmírňoval bolest. „Jak kdysi řekl Clarence Darrow: ‚Nic jako spravedlnost není – ani u soudu, ani mimo něj.‘“

„A kdo je Clarence Darrow?“ ptal se Vail. Čtyři hodiny trvalo, než lékaři dali dohromady roztříštěné kosti v Goodmanově ruce a ovázali ji do sádry. Když bylo po všem, Vail zaplatil účet. Za dva měsíce se Tommy Goodman stal hlavou Vyšetřovatelské agentury Martyho Vaila – a jejím jediným členem. Byl více než dobrý – byl přirozeně bystrý. Za první rok si vydělal pětatřicet tisíc dolarů – slušné peníze. V roce 1982 se už jeho příjem blížil padesáti a on se úspěšně prokousával právnickou fakultou. Jen mu to trvalo trošičku déle, než předpokládal. Zvykl si na neustálé telefony, svůdný tón šéfova hlasu, další a další hory, které měl zdolávat. Ale co na tom záleží, ať jdou všichni někam – vždyť za hodinu strávenou s Vailem a Soudcem se patrně naučil víc, než by se dozvěděl za celou dobu na škole.

* * *

Soudce seděl na jedné z bytelných židlí rozestavěných v zadní části sázkové kanceláře zvané Wall Eye McGinty se zkříženýma nohama a legendárním černým sešitkem na klíně. Mezi prsty kroutil luxusním plnicím perem. Sledoval elektronickou tabuli s výsledky a promýšlel svůj další tah.

„Mrkni na toho starýho hajzlíka,“ řekl McGinty, kterého připravila před třemi lety rakovina o jícen a on musel nyní mluvit přes slavíka, takže se zdálo, že kloktá. „Von a ten jeho podělanej sešit. Každej tejden by z nás moh udělat boháče.“

„Buď – anebo by nás taky moh vyštípat z tohohle byznysu,“ konstatoval Kulhavec Larry, který zacházel poněkud lehkomyslně se zbraněmi a při jednom honu v Pensylvánii si ustřelil spodní část nohy i s chodidlem.

„Jestli někdo ten sešit někdy dostane do ruky a začne ho používat, starýho klepne pepka,“ řekl Wall Eyes.

Pověstný černý sešit!

Soudce Jacka Spaldinga postihly na sklonku života dvě tragédie. Jeho milovaná Jenny, mírná a skromná jižanka, která ho zbožňovala i přes jeho mrzoutskou povahu a která mu stála po boku sedmatřicet let, měla vážnou autonehodu a upadla do kómatu, v němž zůstala celý měsíc a zemřela. Druhou tragédii si zavinil sám. Soudce nikdy příliš mnoho nepil, ale podlehl celoživotní a neovladatelné závislosti – sázel na koníčky. V divokém flámu po Jennyině smrti prošustroval v sázkových kancelářích za jediný měsíc třicet tisíc dolarů. Ohrozil tak svou pověst i soudcovské místo a jeho úctyhodná kariéra tenkrát visela na vlásku v rukou sázkařů.

Spaldinga zachránila oddanost advokátů, obhájců i žalobců, policistů, novinářů, koncipientů, knihovníků i politiků, neboť všichni uznávali jeho spravedlivý přístup a moudrá soudcovská rozhodnutí a chápali jeho zoufalý žal. Na jedné uzavřené benefiční večeři předali Soudci obálku s potřebnou částkou v hotovosti a pak, jakmile vyrovnal všechny své dluhy, jeho druhové ze sázkařské branže zlikvidovali všechny sázkaře, kteří zneužili slabé chvilky váženého juristy.

Soudce dokázal rychle vycouvat a od té noci nedal v sázku jediný pěťák. Namísto peněžních sázek uzavíral každý den sázky pouze papírové, vedl si pečlivé záznamy každého dostihu, času, žokeje a koně v nejbližším okolí. Bez psychického tlaku vyvolaného sázkou se z něj stal nejlepší dostihový vizionář, muž, který spojil moudrost, intuici a sázkařskou zkušenost spolu se znalostí statistiky a vytvořil desetiletý deník svých opakujících se vítězných sázek. Veškeré informace si pečlivě zaznamenával do tlustého sešitu v černých kožených deskách, do knihy, jíž se všichni bookmakeři nesmírně obávali. Jejich strach došel tak daleko, že se jednou spojili a nabídli mu šesticifernou částku za to, že knihu spálí. On pochopitelně odmítl, ale ujistil je, že nikdy nebude dávat tipy, ani nepředá své rozsáhlé znalosti jejich hry nikomu jinému. Za deset let Soudce nabyl imaginárního bohatství ve výši přesahující milion dolarů – ovšem pouze na papíře.

V životě mu zbyly tři radosti. Tou první byly ranní semináře v Butterfly, při nichž testoval mladé mozky a srdce nastávajících právníků. Druhou byla jehoodpoledne u Wall Eye McGintyho, kde se věnoval svému koníčku obklopen sázkařskou galerkou, vedl zasvěcené řeči, vychutnával si vitalitu svého podzimu života, radost z napětí a vítězoslavné pocity při výhře. Vždy sedával v zadním traktu McGintyho honosného salonu nad garážemi ve Wildcat Street. Prosperující salon – centrum smetánky koníčkářů – vypadal jako kancelář brokerské firmy na luxusním předměstí. Přehledná světelná tabule podávala všem přítomným dokonale čerstvé údaje o změnách pravděpodobností, handicapech a dalších věcech, které jsou pro většinu smrtelníků zcela nesrozumitelné. V baru v rohu se pro hazardéry a miláčky štěstěny podávaly zdarma nápoje. Měkce vypolstrované židle poskytovaly pohodlí těm, kdo sledovali a naslouchali, zatímco koníci odváděli svou práci.

Třetí Soudcovou radostí byly právnické disputace s Marty Vailem, protože nešlo jen o soupeření dvou bystrých mozků, ale o test jeho pětačtyřicetileté zkušenosti na obou stranách soudního stolce. Loupežné nájezdy prováděné s Vailem a následné společné osnování plánů mu poskytovaly euforii, jež se s ostatními podniky vůbec nedala srovnat. Telefonát od Naomi byl příslibem vzrušených dní nabitých horečnou činností.

Nemínil však předbíhat událostem. Vsadil totiž imaginární padesátku na tříletou kobylku jménem Zbožná přání. Běžela v posledním rozběhu dostihů v Santa Anitě a slibovala snad ještě víc než její jméno. Objevil se poslední dlouhý záběr, kobylka skončila druhá, Soudce vsadil na pořadí 8,80 dolarů a tak mu dorovnala celkovou denní výhru na 3 426 dolaru. Částku si pečlivě zapsal do sešitu a teprve pak sešel po schodech dolů a usedl do čekajícího taxíku.

* * *

Vail vytáhl z kapsičky stříbrnou dolarovou minci a roztočil ji na desce stolu jako káču. Soudce okamžitě jeho výzvu přijal.

„Ehm, ehm. Tak tedy…, když jsi sehnal dohromady celou Rychlou rotu v tomhle příšerném mrazu, navíc v mžiku oka…, když jsou navíc silnice doslova neprůjezdné…, tak se zjevně budeme zaobírat nějakou záležitostí jiného než obvyklého významu.“

„Uhm, uhm,“ odvětil Vail.

„Máme nového klienta.“

„Na to vemte jed,“ přikývl Vail.

„Hmm.“ Soudce přešel z jedné strany stolu na druhou a zíral na minci. „Takže nový klient,“ zamumlal si pro sebe. Obrátil se zpět na Vaila.

„Setkal ses s někým po naší snídani?“

Vail znovu přikývl a zvedl jeden prst.

„Takže ses s někým setkal – zřejmě nečekaně, protože jinak by ses mi u snídaně zmínil – a v důsledku toho setkání máme nového klienta. Je tedy ta osoba, s níž jsi měl schůzku, klient? Nebo zastupuje klienta? Ano, samosebou, když jsi vyrukoval s touto stříbrnou hozenou rukavicí, bude to někdo, koho znám nebo něco, o čem bych měl vědět. Nový klient, někdo, o kom jsem slyšel…“

Přešel k oknu a zíral na zledovatělou ulici, přitom špulil rty, něco si bručel a přecházel po místnosti. Jeho představení probíhalo zcela potichu. Vrátil se k okraji stolu, tvrdě si Vaila změřil a řekl: „Aaron Stampler.“

„Úžasné,“ vydechl Goodman, když Vail strčil stříbrnou minci do Soudcovy napřažené ruky.

„Elementární,“ odtušil Vail. „Když se nad tím člověk pořádně zamyslí, tak kdo jiný než Aaron by to měl být?“

„My tedy opravdu hájíme kluka, kterej oddělal Jeho Eminenci?“ zeptal se Goodman.

„On je podezřelý z toho, že oddělal Jeho Eminenci,“ opravil ho Vail.

„Netrvalo ani moc dlouho, než si urvali svůj kus masíčka, co?“ řekl Soudce. „Osud nám to skvěle rozehrál.“

„Co tím myslíte?“ zeptala se Naomi.

„Čas odplaty,“ vysvětloval Vail. „Tímhle způsobem se s náma snaží vyrovnat tu plichtu. Dají nám tudíž případ, který nemůžeme vyhrát, a klienta, který je pro všechny figura jako Jack Rozparovač. Pusťme se do toho. Dáme jim co proto.“

„A jaký máš tedy plán?“ zeptala se Naomi. „Sílu spravedlnosti!“ zasmál se Soudce. „Do prčic, a je to tady zas!“ zaúpěl Goodman. Telefon zazvonil právě ve chvíli, kdy chystali chlebíčky. Naomi odešla do vedlejší místnosti, něco mumlala do sluchátka, zavěsila a vrátila se.

„Chceš vědět, kdo bude tvůj oponent?“ zeptala se vznešeně. Všichni na ni zvědavě pohlédli. „Jane Venableová.“

„To je blbost,“ zavrtěl hlavou Vail. „Odchází k jedné z těch prestižních právnických firem. Koncem měsíce. Vždyť už podala výpověď!“

„No tak ji zřejmě stáhla. Volal můj člověk od nich. Je to fakt, jako že je Bůh nade mnou.“

„Nenechali si ujít žádnou legraci,“ pronesl Soudce. „Tenhle případ srovná účty mezi více stranami.“

„Hajzl jeden,“ ulevil si Vail s křečovitým úsměvem. Shlukli se kolem velkého stolu. Vail si jídla nevšímal a rázoval po místnosti. Pravítko mu sloužilo jako rapír, švihal s ním ve vzduchu a mluvil. Svetr si už sundal a chodil jen v tričku, a to mu napůl vyčuhovalo z džínů.

„Fajn. Jenže oni potřebujou ještě jednu věc. Bez ní ten případ neuzavřou,“ zamyslel se. „A co to je?“ zeptala se Naomi.

„Motiv. Všechny zbraně těžkýho kalibru, otisky a Aaronovu zkrvavenou postavičku vyfocenou ve zpovědnici si můžou strčit někam, pokud nemají motiv, kterým by případ korunovali a ukončili.“

„Proč? Když mu mohli nastrčit do ruky nůž, nastrčit ho do ložnice a pak ho nastrčit do zpovědnice…“

„Přirozená podstata zločinu, Tommy,“ řekl Vail. „Je až příliš odporný. Porota bude chtít vědět proč. Jakmile spatří toho mladíčka, bude chtít odhalit, proč spáchal tak hrůzný čin. Vsaď se o co chceš, že pro Venableovou na tom už pracuje Stenner a jeho parta. Přes čas.“

Soudce nic neříkal. Seděl tiše na své židli, pojídal své pastrami s celozrnným chlebem a usrkával sladkou sodu s vanilkovou příchutí. Přitom sledoval, jak Vail případ rozvíjí.

„A co když motiv nenajdou?“

„Tak si ho vymyslí.“

„A co budeme dělat my?“ zeptal se Goodman.

„Musíme ho najít dřív než oni,“ vyhrkl Vail. „Jedině tak nalezneme způsob, jak jim ho před porotou roztrhat na cucky. Nemám pravdu, Soudce?“

„Nevěřím, že by ho chtěli uškvařit na křesle bez pádného motivu. Doživotí bych chápal, ale křeslo tedy ne. Takže, Martine, pověz nám něco o našem klientovi.“

„Nebudete mi věřit,“ začal.

„Je to cvok?“ zeptal se Tommy.

„Chová se úplně normálně, jako všichni, co tady sedíme.“

„Což nám příliš mnoho neříká,“ vložil se do hovoru Soudce.

„Věřte nevěřte, je to ten nejmilejší kluk, jakého si umíte představit, fakt. Vypadá jako zpěváček z kůru. Kdyby mu bylo šest, klidně by to mohl vzít místo Shirley Templeové.“

„A svatozář náhodou nemá?“ zeptal se Soudce sarkasticky.

„Přísahám Bohu – klidně byste si ho mohli splést s andělem. Mluvil jsem s jednou milosrdnou sestrou ve svaté Kateřině. Víte, jak ho popsala? Velkorysý, přemýšlivý, ochotný…“

„Ve zdravém těle zdravý duch, odvaha, uctivost a čistota… To je základní krédo skautíku,“ ušklíbl se Tommy. „Třeba má i vyřezávanou medaili za zásluhy.“

„Tak beze srandy. Chcete to slyšet nebo né?“

„Klídek, klídek,“ uklidňovala situaci Naomi.

„Já jsem s tím klukem strávil tak dvacet minut, půl hodiny. Sděluju vám své první pocity, jasný? Pochází z jedné vesničky z Kentucky, co se jmenuje Crimside.“

„Crimside?“ zavrtěl hlavou Soudce.

„Jo. Crimside. Crim jako kriminál.“

„Senza,“ zaúpěl Goodman. „Kriminál určitě vyfásnu já – cítím to v kostech.“

„Máš úplnou pravdu, Tommy. Nachází se asi hodinu jízdy na jih z Lexingtonu u místa, kterému se říká Drip Rock.“

„Aha, Drip Rock. Proč jsi to neřekl dřív?“

„Kluk tvrdí, že to ani není na mapě, ale podle něho ti každý v Drip Rocku řekne, jak se tam dostat.“

„A kdo mi řekne, jak se dostanu do Drip Rocku?“

Naomi pohotově přinesla velkou automapu. Rozložila ji na stole a jela prstem po dálnici na jih z Lexingtonu. „Sláva,“ vykřikla. „Tady to máme – Drip Rock. Přesně na sever od Kerby Knob a na jih od hory Sion.“

„Roztomilá představa,“ povzdechl si Goodman. „Touhle roční dobou je navíc pohřbený nejmíň dva metry pod sněhem. Jak se tam asi mám dostat? Padákem?“

„Určitě na něco přijdeš,“ uklidňoval ho Vail. „Chci se dozvědět všechno, co o Aaronovi Stamplerovi lze zjistit – počínaje narozením, až po okamžik, kdy ho našli ve zpovědnici. Chci vědět, kde vyrůstal, jací byli jeho rodiče, jak prospíval ve škole, s kým se kamarádil, co četl, jaká muzika se mu líbila, jestli sportoval, kdy se poprvé vyspal s holkou, jaké měl kamarády, všechno. Chci navíc zjistit, co si myslí, proč si to myslí, co ho dovádí k šílenství, z čeho se mu postaví… Všechno, všechno. To je tvoje práce, Tommy. Kluk je tvůj. Odshora dolů. Zaleť si do Lexingtonu, pronajmi si auto a doraž tam co nejrychleji. Od toho se odpíchnem. Ještě předtím chci, abys mi ho oťuknul tady. Skoč do Domu spásy a taky k němu do kutlochu v Region Street.“

„Špičkový nápad!“

„Obě ty místa proklepni a pak, po vyslechnutí obžaloby, hurá do Crimsidu. Pane Soudce, vaším úkolem je právní stránka. Potřebujem vyhledat precedenty případů vraždy spojené se zmrzačením, ubodáním, z důvodů náboženských, sexuálních, kultovních. Jo, a taky vraždu provedenou duševně vyšinutým jedincem. Chci Shoata bombardovat citacemi případů a chrlit je na něj, dokud nevypadne ze soudcovského křesla. Potřebuju cokoliv, co se dá použít. Chci vědět, jaký typ lidí páchá zločiny tohoto kalibru – a proč. Sakra, nemusím vám to snad vysvětlovat. Naom, ty proklepni svý zdroje z řad pojišťováků. Vedou si statistiky o všem. Třeba z nich vyrazíš něco použitelného.“

„Takže to je moje práce?“ zeptala se Naomi. „Jo. Taky všechny kartotéky, hlášení, pitvy, drby. Postup vyšetřování, to je tvůj úkol. Starý stopař se vrací k řemeslu. Shoat nám s tím dá zabrat – máme totiž málo času. Aspoň nám ale poskytne všechny policejní zprávy, aniž bychom se po nich museli pídit – přestože budeme muset ověřovat i to. Chceme vědět všechno, co mají. Stenner a Venableová ti dají jenom to, co musejí, takže nezapomeň slídit kolem, mít oči i uši otevřené, protože důležité může být všechno. A zákulisí Rushmanova života – všechno, co o něm vyšťouráš, co nejvíc do minulosti. Projdi si novinové články na mikrofilmech, časopisy, mrkni se všude, kde se něco může vyvrbit. Tommy, tady je obsílka. S ní se dostaneš do arcibiskupova bytu, kde se to stalo. Stenner tam byl ještě dnes odpoledne. Předstíral, že se snaží něco splácat dohromady. S pátráním si počkej, až se vrátíš z Kentucky. Do té doby nám budou zpřístupněný policejní hlášení a fotodokumentace důkazů.“

Vail shrnul dopisy a záznamy rozházené na pracovním stole na hromadu a udělal si prostor. Pak před sebe rozložil notes a načrtnul zjednodušený plánek místa činu.

„Byt je v prvním patře,“ zdůrazňoval půdorys arcibiskupova bytu. „Tady je ložnice. Koupelna. Pak hala a v rohu je kuchyně. Vedle ní musí být obývací pokoj. Z kuchyně vedou schody. Tady jsou zadní dveře na faru a tady je chodba spojující faru s kostelem.“

„Fajn. Takže jak se to podle Shirley Templeové přihodilo?“

Vail se zhluboka nadechl. „Hele, od této chvíle se držme předpokladu, že je nevinný, dohodnuto?“ Všichni přikývli.

„Tohle je Aaronovo podání,“ začal Vail. „On tvrdí, že v okamžiku, kdy byl arcibiskup přepaden, se nacházel v místnosti, ale že vlastně vraždu neviděl. Dělo se tam toho strašně moc, jsou tam rozbité věci, převrácené lampy. Pak si pamatuje až to, jak viděl Rushmana mrtvého na podlaze. Prsten a nůž ležely vedle těla. A tak si prsten navlékl, popadl nůž a vyrazil ven…“

„On si navlékl prsten?“ zvedla obočí Naomi.

„Dovol mi to dokončit.“ Vail si vzal tužku a na náčrtek přimaloval schéma Stamplerových pohybů. „Vyráží odtud a slyší někoho dole, tak vychází zadními dveřmi po tomto dřevěném schodišti do přízemí. Ulicí přijíždí policejní hlídka, a tak se schová tady za dveřmi, míří do kostela touhle chodbou a schovává se v jedné ze zpovědnic.“

Goodman vyprskl smíchy. „To je absolutní ptákovina, Marty. Ptákovina, jako že je Bůh nade mnou – pokud tam nějaký je.“

„A záměrné zamlčení všech faktů,“ prohlásil Soudce. „Absurdní záležitost! Proč bral nůž? Proč si navlékal prsten? Jak to, že byl od hlavy k patě od krve? Proč vůbec něco dělal? Proč prostě jenom nezavolal policii?“

„Byl vyděšený. Zpanikařil.“

„Prdlajs,“ odtušil Tommy. „Jestli vyrukuješ před soudem s touhle historkou, Shoat po tobě hodí kladívkem.“

„Jenže kluk je chytrý. Jestli to není pravda, proč by si vymýšlel tak stupidní historku?“ zeptal se Vail.

„Jistě – protože přesně tak se to stalo – pomineme-li drobný detail, a totiž, že Jeho Eminenci rozkrájel na nudle on!“

„Předpokládáme, že je nevinný – nezapomínáte náhodou?“

„To nelze,“ zavrtěl hlavou Goodman.

„Máme k dispozici nějaký motiv?“ zeptala se Naomi.

„Zatím ne. Tvrdí, že se s arcibiskupem přátelil.“

„Tak sakra, pokud to neudělal, a byl tam, kdo to teda udělal?“ zeptal se Soudce.

„Nemůže to říct.“

„Do prkenný vohrady, proč ne?“

„Tvrdí, že má ze skutečného vraha strach.“

Tommy rezolutně zavrtěl hlavou. „Jeho historka i tak stojí za hovno.“

„Ale je to jeho historka,“ obrátil pohled ke stropu Soudce.

„Co tím chcete jako říct?“ zeptal se Tommy.

„Tím chce říct, že se téhle verze musíme držet, pokud se nám ji nepodaří zlomit nebo pokud nepřijdeme na jinou,“ odpověděl Vail. „A to je můj problém. Já se mu musím dostat pod kůži a zařídit to tak, aby mi důvěřoval. Musím zjistit, co se té noci stalo. A pak budeme muset složit všechny střípky k sobě a udělat si správnou mozaiku. A ještě něco potřebujeme.“

„Cvokaře,“ doplnil Soudce.

„Přesně tak, pane Soudce, potřebujeme cvokaře,“ řekl Vail. „Ale ne otupělého starého blba, jací jsou v Daisylandu. Ne toho, kdo jim bude dělat oficiální psychiatrickou zprávu.“

„A co když ho vůbec vyšetřit nenechají?“ zeptala se Naomi. „Budeme to požadovat u slyšení obžaloby. A budeme ho chtít přestěhovat do Daisylandu, aby na nějakou dobu sešel z očí i mysli veřejnosti. Tisku budeme donekonečna opakovat ‚Bez komentáře‘ a budeme doufat, že Venableová a spol. má práce jak na kostele, takže si žádné zprávy nebude vymýšlet. Třeba se veřejnosti trochu zchladí hlavy.“

„Nepravděpodobné,“ řekl Soudce. „Ačkoliv souhlasím, že bychom ho měli na nějakou dobu uklidit.“

Vail znovu rázoval po místnosti a plácal se pravítkem do otevřené dlaně. „Potřebujem někoho mladého. Někoho fakt dobrého. Někoho, kdo má svěží mozek a neotřelý přístup k práci. Nové myšlenky. Musíme na ně udeřit ze strany, trošku je vyvést z rovnováhy. Budou dělat nevím co, počínaje vykopáváním Freuda z hrobu, jen aby dokázali, že má Stampler všech pět pohromadě.“

„A my tvrdíme, že nemá?“ zeptala se Naomi.

„My tvrdíme, že možná. A mezi náma? Momentálně tkví naše největší šance ve zproštění obžaloby pro nepříčetnost. Oni to vědí, takže se budou snažit nám to roztrhat na cucky už od samotného začátku.“

„Já ti, s dovolením, najdu cvokaře,“ nabídl se Soudce. „Mám dobré známé na lékařské fakultě. Zkontaktuju je, zjistím, jestli můžou doporučit někoho opravdu dobrého, někoho, kdo dokáže najít skulinky v otázkách psychiatrických, zatímco já budu hledat skulinky právnické.“

„Musíme najít někoho, kdo bude s to dokázat, že je náš kluk větší máčo než mexický fazolový lusk,“ prohlásil Tommy.

Soudce se usmál. „Jistě, i to bude nutné.“

11

Před východem slunce se poněkud oteplilo a do devíti ráno se zledovatělé chodníky proměnily v proudy hnědavé břečky. Automobily se stále pohybovaly s nejvyšší opatrností, řetězy rachotily po ulicích a cinkaly o blatníky. Známý zimní zvuk. Vail cestou z policejní stanice do budovy soudu skákal mezi loužemi a uhýbal cákancům špinavé kaše.

Dovnitř vstoupil s obálkou, kterou si vyzvedl na policejním okrsku číslo jedna. Nakukoval postupně do všech dveří v chodbě, dokud nenašel prázdnou soudní síň, v níž by mohl strávit pár minut. Znal tu místnost velmi dobře, protože si v jejích stěnách obložených dubovým dřevem probojoval tucty případů. Přešel ke stolu obhajoby a dychtivě otevřel tlustou hnědou obálku od Stennera.

Pitevní zpráva byla dostatečně děsivá, ale fotografie ji předčily. Pomalu procházel jeden strašlivý snímek po druhém a pokládal je obrázkem dolů na úhlednou hromádku. Byly jich dva tucty. Stejně jako všechny policejní obrazové důkazní materiály postrádaly jak umělecký pohled, tak kompozici. Zobrazovaly zcela věcně pochmurnou a krvelačnou atmosféru zločinu a tupou nedůstojnost, v níž se odhalovalo lidské tělo. Fotografie byly vlastně v detailu pornografické a obsahově obscénní. Policisté je seřadili a srovnali do skupin – usvědčující celkové záběry dokumentující odpornou atmosféru místa činu, řada fotografií oběti a nakonec hrůzné detaily a záběry z úplné blízkosti. Dokázal si živě představit porotce, jak zírají s otevřenými ústy a výrazem děsu na každý obrázek a podávají si je.

Když s prohlížením skončil, zasunul všechny snímky zpět do hnědé obálky a listoval kopiemi protokolu jednoho ze dvou výslechů prováděných Stennerem a Turnerem. První trval od 23:41 hodin až do rána – přesně do 1:26 – bezprostředně po zločinu. Druhý následujícího dne od 6:04 do 7:12, ale ten ještě nebyl přepsán. V obálce však byly nahrávky obou. Kromě nich ještě našel předběžné záznamy o otiscích a lékařské zprávy orazítkované nápisem „Předběžná zpráva, další následuje“. Tak či onak, říkal si, je to pozoruhodný výkon, shromáždit za dva dny tolik informací… Přepis výslechu mu potvrdil, že Aaron Stampler opakoval stejnou historku, kterou řekl Vailovi, dvěma detektivům při dvou zcela odlišných příležitostech za dobu dvou hodin a třiapadesáti minut. Teď se zřejmě nad protokoly o výslechu chechtá v kanceláři okresního návladního úplně každý.

Vail se ze sebe snažil setřást představy smrti, a tak rázoval po prázdné soudní síni sem a tam. Pro Vaila představovalo právo náboženství i sport, a soudní síň byla jeho chrámem, jeho římským Koloseem, arénou, v níž ze sebe dokázal vybičovat maximální výkony, uplatnit všechny své znalosti a schopnosti. Právě zde doslova ožíval a doplňoval si do těla i mozku novou energii tím, že vyzýval zákon k souboji – útočil na jeho svatá práva, dogmata, přikázání, na samotné vnitřní uspořádání. Vzýval porotu, aby přijala jeho pojetí pravdy. Nadvláda zákona byla pro Vaila vždy svatá, ale zároveň cítil, že pokud má přetrvat věky, musí ji on, Vail, neustále provokovat a polemizovat s ní.

Náhle se dveře do soudní síně otevřely a dovnitř nakoukl Goodman. Vail byl zcela pohroužen do svého světa, odhadoval schopnosti imaginární poroty, formuloval jakési geniální námitky. Pochodoval před prázdnými lavicemi porotců, klouzal prstem po naleštěném zábradlí, které oddělovalo těch dvanáct svatých od lůzy v soudní síni, a vybavoval si úryvky z dřívějších řečnických cvičení: „Dámy a pánové porotci, vyslechli jste důkazy…“ Důkazy? Říkejte si tomu důkazy, dohady, či domněnky, narážky či náhody, lži, prostě jakkoli. Vše bylo vykonstruováno za jediným účelem – definovat zločin a pokud možno pomoci porotě oddělit fakta od předpokladů – tedy Vailova fakta od předpokladů obžaloby. A tak, když hloubal o základním důkazovém materiálu okresního návladního proti Aaronu Stamplerovi, podvědomě trénoval svůj vytrvalý krok běžce na dlouhé tratě, správné načasování a dýchání.

V duchu zabloudil zpět k Aaronu Stamplerovi. Mohl ten tichý, dalo by se říci krásný, chlapec z hor spáchat tak strašlivý zločin? Stampler mu do podoby vraha nezapadal. Byl bystrý a výřečný, ale zároveň do jisté míry nechápavý a nevzdělaný. Měl v sobě bezprostřednost vlastní horalům, avšak nebyl naivní. Kromě toho se zdálo, že vůči všem obviněním proti němu vznášeným je podivně apatický. Stampler si byl dobře vědom, že je obviňován ze zcela neslýchaného zločinu, ale nezdál se být ani v nejmenším rozrušený, čímž jasně procházel Vailovým testem neviny – zkrátka se nebál. V Aaronově mysli neexistovala představa trestu, protože on věděl, že žádný zločin nespáchal. Proto zachovával lhostejný postoj k veškerým následným hrozbám.

Co se, ksakru, té noci stalo? přemítal Vail. Je možné, aby vše proběhlo podle Stamplerova líčení? A pokud ano, jak to Vail dokáže u soudu?

„Nazdárek! Co se děje?“ zeptal se Goodman.

Vail vzhlédl, celý vyděšený náhlým vpádem, a pokrčil rameny.

„Chvilka pro modlitbu,“ prohlásil. „Rač vstoupit do arény.“

„Přinesl jsem kafe,“ oznámil Goodman a položil na stolek vedle tlusté obálky od okresního návladního tři kelímky s kávou a tři koblihy.

„Senza. Než si začneš prohlížet fotky, pořádně se napij a sedni si.“

„Hrozný?“

„Zkus nějaký strašidelnější slovo.“

Vail se usadil na roh stolu, namáčel si koblihu do kávy a usrkával. Přitom sledoval, jak Goodman pomalu listuje tím katalogem bestiality a občas z něj vypadne „Hmm“ nebo „Ježíšikriste“. Když Tommy skončil, opřel se a sešpulenými ústy s výdechem tiše hvízdnul.

„Až tohle uvidí porota, bude Stampler mrtvý muž,“ řekl Goodman.

„Možná ano, možná ne,“ snažil se namítat Vail.

„Strašně je ovlivní, jsou pobuřující. Jak bys, herdek, mohl dokázat tohle obrátit v náš prospěch?“

„Myslíš si, že něco takového mohl spáchat člověk se zdravým rozumem?“ zeptal se Vail.

„Takže bychom šli na duševní choroby?“ zeptal se Goodman.

„Nic jinýho nemáme.“

„Považuješ Stamplera za vinného,“ řekl Goodman.

„Ne tak zcela. Pokud však nemůžeme dokázat jeho nevinu, pak je duševní choroba jedinou cestou, jak ho zachránit před křeslem.“

„Jak tedy zítra ráno povedeme obhajobu?“

„Nevinen.“

* * *

Tommy Goodman mířil svým otřískaným volkswagenem z bulváru Crosstown směrem k Lakeview a odbočil ke katedrále. Při jízdě po bulváru se stromořadím oddělujícím jízdní pruhy zahlédl po pravé straně Dům spásy. Odbočil a projel ulicí Banner Street ke staré budově školy. Tam zaparkoval. Nechal běžet motor a zůstal sedět uvnitř. Zíral na tu přestupní stanici mezi dvěma světy. Ulice byla opuštěná až na párek puberťáků, kteří si půl bloku od něj opravovali starý chevrolet postavený na špalky. Šťourali se v motoru a čas od času si dali pauzu a ohřívali si ruce nad zapálenou popelnicí.

Seděl v autě a vybavovaly se mu útržky vzpomínek. Střední škola Franklina Roosevelta. Předávání závěrečného vysvědčení. Rok 1973. Byl jedním z těch „zatracených vlasatých hipíků“, kterými starosta města opovrhoval a odmítl jim vydat maturitní vysvědčení, dokud se nenechají slušně ostříhat. A tak jich tam stálo dvaatřicet ve slavnostních pláštích a čapkách, s vlasy zastrkanými pod ty hranaté čepice s třapci a s prstem na rtech. Beznohý veterán z vietnamské války jménem Robbie DeHaviland, bývalý student školy, četl slavnostní projev.

Asi v polovině svého vystoupení začal náhle DeHaviland k obrovskému překvapení všech přítomných ostouzet starostu, ředitele, všechny obyvatele města, státu, až došlo i na americkou vládu.

„Co se stalo se svobodou v této zemi?“ hřímal hněvivě. „Nenechal jsem půlku svýho těla v tom bohem zapomenutým bordelu jenom proto, abych se vrátil a zjistil, že naši volení zástupci pošlapávají občanská práva voličů. Co se stalo se svobodou projevu? Se svobodou vyjadřování? Za co to, do prdele, bojujeme? Pokud nenávidíte tuto válku stejně jako já, promluvte! A jestli chcete vyjádřit své pocity tím, že si necháte narůst vlasy až po prdel, pak říkám – do toho. Vy, kteří jste absolvovali a máte dnes vykročit do světa dospělých, si svá vysvědčení zasloužíte! A jestli vám je starosta a ředitel této školy nevydají, pak by podle mého měli padnout na kolena na nejbližším veteránském hřbitově a sežrat každýho padlýho vojáka!“

Nastala obrovská vřava a ředitel Joe Leady vysvědčení opravdu všem vydal. Když si pro ně buřiči přicházeli na pódium, každý si strhnul čapku z hlavy, rozpuštěné vlasy mu padly až k ramenům a hranatá čapka letěla do větru.

2. červenec 1973. Po čertech skvělej den.

Později se dozvěděli, že DeHaviland byl při svém projevu tak zfetovaný, že si nepamatoval, co dělal celé dva dny. Nikdo nemohl tušit, že se škola zavře ještě před koncem vietnamské války jako oběť staroby a lhostejnosti.

Goodman si smutně prohlížel tu nádhernou starou budovu, nyní natřenou veselými duhovými barvami, celou po generální opravě. Plocha, kde kdysi hrávali fotbal, byla zalitá betonem. Další ze skvělých úspěchů kardinála Rushmana – vybral peníze a všechno uklidil a opravil a přestavěl pro potřeby utečenců z domova a vyléčených feťáků. Jenže co, sakra… Někdo musel určitě uznale pokyvovat hlavou nad veleúspěšným dokončením úžasného projektu pana svatého biskupa z Lakeview Drive.

Pro zesnulého arcibiskupa Rushmana se toto místo může stokrát jmenovat Dům spásy. V Goodmanově srdci zůstane navždy jako Rooseveltova střední. Jeho střední škola. A to nezmění ani sám Bůh.

Vystoupil z auta, přešel hřiště a do budovy vkročil zadními dveřmi. Procházel dlouhou chodbou. Všechno uvnitř mu připadalo zvláštně tiché a sterilní. Žádný křik a klukovská rvačky, žádní výrostkové spěchající do tříd. Skříňky byly pryč. Starobylé dveře ze silného skla byly vyměněny. Některé příčky uvnitř se zbouraly, aby vznikl prostor pro ložnice a společenské místnosti. Ze starého fyzikálního kabinetu se nyní stala televizní klubovna. A vitrína vítězů také zmizela.

Stále si živě vybavoval, s jakou pýchou kolem ní každého rána procházel. Nikdy se neopomněl po očku podívat na cenu, kterou získal na celostátním finále v boxu. Byla to bronzová busta Johna L. Sullivana a pod ní tabulka se štítkem: THOMAS GOODMAN, CELOSTÁTNÍ ŠAMPION WELTEROVÉ VÁHY, 1968 až 1969.

Na jejím místě visela zarámovaná titulní stránka z Daily News s fotografií Rushmana v košili s krátkým rukávem a rukama nad hlavou, obklopeného jásající mládeží. Na titulku pod snímkem stálo: DŮM SPÁSY SE STÁVÁ SKUTEČNOSTÍ.

Stál s rukama v kapsách na chodbě a zíral na stěnu, pohroužen do vzpomínek. Najednou k němu přišla nějaká dívka.

„Mohu vám nějak pomoct?“ zeptala se.

Prudce se otočil a zadíval se na ni. Patnácti– možná šestnáctiletá, roztomilá dívenka, která zrovna začala rozkvétat do krásy, s vlasy staženými do koňského ohonu.

„Chodil jsem tady do školy,“ řekl.

„Já ani nevím, že tady někdy nějaká škola bývala,“ odpověděla. „Myslím, že mě ani nenapadlo, že tady bylo před Domem spásy něco jiného.“

„Jo jo. Svého času to bývala senzační škola,“ pronesl Goodman. „Zřejmě bychom měli být vděční, že se pro ni našlo smysluplné využití. Lepší, než kdyby tu stařenku zbourali.“

„Ještě jsem neslyšela, aby někdo říkal škole stařenka,“ zasmála se dívka. „Takže se jen díváte, nebo jste za někým přišel?“

„Asi bych potřeboval mluvit s někým, kdo to tady má na starosti.“

„Sestry jsou na večerní modlitbě, ale třeba vám pomůžu já. Dělám dnes dozor na chodbě. Jmenuju se Maggie.“

„Dozor na chodbě? Cha cha,“ zasmál se. „No, je celkem příjemné vidět, jak se některé věci prostě nikdy nezmění. Maggie, znáš Aarona Stamplera?“

Otázka ji šokovala. O krok ustoupila, zůstala stát s nohama u sebe a najednou se ohlédla přes rameno, jako kdyby se bála, že se za ní někdo plíží.

„Vy nejste od policie,“ pronesla podezíravě. „Ti už tady byli.“ Starý dobrák Stenner – vždy o krok napřed. „Ne,“ zavrtěl hlavou. „Já pracuji pro advokáta, který bude Aarona obhajovat. Rád bych si promluvil s jeho přáteli a zjistil, jaký doopravdy byl.“

„No, znali jsme ho všichni. Tady prostě každý zná každého.“

„Opravdu jste ho znali?“

„Ehm… jako… myslím…“

„Oukej,“ usmál se. „Vím, co máš na mysli. Celá tahle záležitost je šokem pro nás všechny.“

„Aaron byl fajn,“ řekla a nepřestávala mluvit v minulém čase. „Fakt chytrej. Trochu tichej. Odstěhoval se před pár měsícema.“

„Tak? A kam?“

„Začal na divoko… ehm žít… s Lindou. Někde v západní části města.“

„S Lindou? Lindou… a jak dál?“

„My tady příjmení nikdy nepoužíváme, jasný? Teda jako myslím, že ptát se po příjmeních teda moc nefrčí.“

„Dík za informaci. Nechtěl bych se chovat způsobem, který nefrčí…“

Znovu se rozesmála a pak řekla: „Ale no tak. Klidně se můžete s některejma lidma z party vidět. Když s váma nebudou chtít mluvit, prostě vodejdou – nebo vám poradí, ať se jdete vycpat.“

V následující půlhodině se toho příliš nedozvěděl. V jídelně bylo asi dvacet mírně odrostlých dětí – všechny tvrdily, že je zločin značně šokoval. Bez problémů se shodli na tom, že Aaron byl chytrý a přátelský. Měl stejnou povahu jako kterýkoliv z nich. Měl rád dobrou muziku, kino a přítelkyni jménem Linda, která se s ním z Domu spásy odstěhovala. Goodman si vše zapisoval svým speciálním těsnopisem, za léta vylepšovaným, do černého notýsku, který se stal jeho biblí.

Proč odešel?

Všichni dříve či později odcházejí.

Kde je Linda teď?

Od vraždy ji nikdo nespatřil.

Myslí si někdo, že Stampler biskupa zavraždil?

Píše se to v novinách.

A proč by to dělal?

Nikdo neměl páru.

Vycházel s biskupem dobře?

Všichni odsouhlasili, že Aaron byl v této komunitě ztracených dětí jeho oblíbencem.

Kdo byli jeho nejbližší přátelé?

Vlastně ani žádné blízké přátele neměl. Byl trochu samotář.

„Podle mýho je možná nejblíž k představě blízkýho přítele Billy Jordan,“ řekla Maggie. „On a ostatní ministranti.“

„Aaron byl ministrantem?“

„Ne opravdickým,“ uvedl tvrzení na pravou míru jeden z hochů. „On jako… no, učil se to. Ale biskup ho mezi ostatní počítal taky.“

„Jaké ostatní?“

„Ostatní ministranty,“ odpovídal pořád stejný chlapec – malý, poďobaný od akné a mluvil trošku žárlivě. „Víte, měli něco jako soukromej klub. Biskup měl ve zvyku nahrávat bohoslužby na video a pak jim je přehrávat – aby jako viděli, co dělaj blbě.“

„Takže on taky?“

„Prosím?“

„Chlápek, co pro něho dělám, je taky zblblej do videa. Zato já? Spoléhám se výhradně na starej dobrej černej notýsek.“

„Bohužel jsme vám asi moc nepomohli,“ řekla Maggie. „Přijďte znovu večer. Většina lidí večer chodí domů. Třeba o něm bude vědět někdo jinej.“

„Jo. To udělám. A brzo,“ slíbil.

Než odešel, zastavil se ještě na chvilku na ploše hřiště, choulil se zimou a vzpomínal na mrazivé podzimní dny, kdy hrávali fotbal, ale podařilo se mu vybavit jen pár jmen – Sean Fitzhugh a Solly Friedman a protivný mrňous jménem Donny, který měl ve zvyku plivat na míč, když něco podělal. Goodman zde vyrostl v muže, a oni teď z toho udělají příbytek pro utečence a feťáky a nepovedené dětičky. Přes všechny jásavé barvy a rodinného ducha, jenž vše prostupoval, ho v té „stařence“ škole rozesmutňovala jakási melancholická atmosféra.

Goodman opouštěl místo svého mládí a vůbec si nevšiml skrčené postavy s vyděšenýma očima za oknem ve třetím patře staré budovy.

* * *

Jane Venableová překvapeně vzhlédla, když spatřila Vaila vycházet z výtahu směrem k blázinci v takzvané svatyni – předpokoji kanceláře okresního návladního. Odhadovala, že jde patrně navštívit Yanceyho, ale jak se proplétal mezi stoly k její skleněné buňce, rychle jí došlo, kam míří. Zastavil se před dveřmi její kanceláře, zaklepal na dřevěnou kliku a ona mu pokynula, aby vstoupil.

„Ach můj Bože,“ povzdechla si. „Cožpak vám není žádné místo svaté?“

„Jde jen o přátelskou zdvořilostní návštěvu, paní Žalobkyně,“ řekl Vail.

„No jasně. Kde máte otrávené šípy?“

„Domníval jsem se, že bychom mohli tento případ zvládnout poněkud civilizovaněji.“

„Vy se ale neumíte chovat civilizovaně, Vaile.“

Zadíval se přes skleněnou stěnu její kanceláře na tu záplavu stolů pokrytých lejstry, na kopírky, telefony, police se šanony a hromadu lidí – šiky právníků. „Když vidím, jak skvěle funguje byrokracie, hřeje mě u srdce,“ pronesl. „Já mám jednoho člověka, který za den zvládne to, co támhleten dav bude honit týden.“

„Jsou velice dobří,“ zaujala obranný postoj. „My si tady nehrajem na nějaký opičárny.“

„Vy si nehrajete vůbec na nic.“

„Mám plno práce,“ povzdechla si. „Tak co vás teda přivádí do vlčího doupěte?“

„Vlčice.“

„Ehm, ehm. Ráda bych vám něco řekla, Vaile. Nevěřím vám. Znervózňuje mě vaše přítomnost kdekoli v téhle budově, natož v mé kanceláři.“

Posadil se na kraj stolu, protože se mu nedostalo pozvání k usednutí na židli, a přátelsky prolistovával hromádku korespondence.

„Co chcete?“ vyštěkla a vyrvala mu dopisy z ruky. Posunula je na druhý okraj stolu. „Přišel jste mě jen obtěžovat?“

„Vaše úvahy se ubírají hrozivými směry,“ konstatoval. „Člověk se zastaví na krátké posezení před prvním slyšením – a čeho se dočká? Slovních výpadů. Přišel jsem jen proto, abychom se ujistili, že oba známe pravidla hry.“

„Pravidla hry stanovuje Shoat.“

„No, ale protistranám nikdy neuškodí, ujistí-li se, zda mají mezi sebou jasno.“

„Vybalte to na rovinu! Co vlastně chcete?“

„Já tenhle případ dostal včera, jasný? Jen jsem myslel, že bychom ho spolu mohli probrat.“

Přimhouřila oči a pohodlně se opřela v křesle. Okusovala gumu na mikrotužce. Pak přikývla. „Oukej. Já vám tedy povím, jaká jsou pravidla hry. Žádné žádosti o milost a polehčující okolnosti. Žádné kecy o duševních chorobách. Žádné změny sudiště a žádné snížené tresty z jakéhokoliv důvodu. Na toho kluka chceme nasadit nejvyšší trest. Otázky?“

„Zdá se, že jste nikde nenechali ani skulinku.“

V očích se jí objevil jízlivý výraz. „Viděl jste fotky?“ zeptala se téměř Upejpavě.

„Pobuřující. Nepodstatné…“

„Pobuřující? S tím běžte do prdele.“

„Do vaší klidně. Máte ji krásnou…“

„Pro soud jsou dostatečné,“ vyštěkla a uťala jeho lichotky. „Průkazně svědčí o zrůdných pohnutkách tohoto zločinu. O brutalitě…“

„Nepoužívejte termín ‚zrůdné pohnutky‘,“ pronesl varovně a z legrace na ni zahrozil prstem. „Polovina členů poroty nepochopí, o čem vůbec mluvíte.“

V zoufalém gestu vztyčila ruce a obrátil oči v sloup. „Fajn, fajn. Chcete kvůli fotkám bojovat? Proč ne? Dostaneme se k tomu, až nadejde vhodná doba.“

„Víte, že ty fotky by mohly být senzačním argumentem svědčícím o duševní vyšinutosti? Člověk se zdravým rozumem by nikdy…“

Znovu ho uťala. „Než jste nás vyrušil, mluvila jsem hodinu se Stamplerem.“

„A opravdu si myslíte, že to udělal?“

„Já vím, že to udělal,“ ušklíbla se. „On má totiž všech pět pohromadě stejně jako vy nebo já.“

„Což nedokazuje ani ň. A navíc to mohlo být dočasné.“

„Já s vámi nemíním ten případ probírat, Vaile. S tím si počkám do soudní síně před porotu, jasný? Už ani slovo. Máte přístup ke všem archivním materiálům. Já vám už fakt neřeknu ani slovo.“

„Nepřišel jsem slídit.“

„Ne, to je mi jasný. Tuhle práci má na starosti ta krásná dáma od vás z kanclu. Jak že se jmenuje?“

„Naomi Chanceová.“

„A kde pracovala, než jste si ji najal? V CIA?“

„Ona se chce jen ujistit, jestli máme k dispozici všechno, co nám podle zákona náleží.“

„Nedovolila bych si vás nějak šidit, pane advokáte. Nemá cenu, abyste na mě něco hrál a před soudem ječel něco o nefér hře.“

„Shoat mi dal na přípravu případu osmapadesát dní. Vy si myslíte, že to je fér hra?“

„To si ale musíte vyřešit s Jeho Ctihodností.“

„Sakra, vždyť jen výběr poroty bude trvat nejmíň měsíc.“

„No, pak máme prostě k dispozici jen měsíc. Vše se odehrává zde. Tečka. Nesnažte se kličkovat. Žádné změny místa konání soudu. Nic! Váš hošánek je nevinný asi jako Jidáš.“

„Jenže Kristus Jidášovi odpustil,“ usmál se Vail.

„Naneštěstí pro vás není Shoat Kristus. Slovo ‚odpuštění‘ nestojí na nejvyšším žebříčku jeho hitparády.“

„Takže žádné akce nejsou nedovoleny, mám pravdu?“ zeptal se.

„Dejte mi svátek. Copak vy jste někdy nedovolil nějakou akci? Pro vás co není zakázáno, to je dovoleno.“

„Takže furt hrajete tvrďáka, jo?“

Slaďoučce se usmála.

„Žádní vězňové,“ zavrněla.

Vail vyšel z kanceláře Jane Venableové. Zastavil se u jednoho stolu v obrovské kanceláři koncipientů a vytočil své číslo. Odpověděla mu vzkazová služba. Naomi zjevně nebyla v dosahu telefonu, protože splétala dohromady nitky drbů a klípků.

„Paní Chanceová vám nechala vzkaz,“ pronesla radostně spojovatelka. „Zní následovně: ‚Volal Soudce. Máme cvokaře. Jméno: doktor M. B. Arlington. Předpokládaný příjezd zítra. Skvělá doporučení. Poslední tři roky strávil prací s kýmsi, koho Soudce označuje „případ s aberativním chováním“, což je přechodné pominutí smyslů. Nashle, Naomi.‘ Dává to nějaký smysl?“

„Myslím, že ano,“ odtušil Vail. „Dík.“ A zavěsil.

Tak doktor M. B. Arrington, pomyslel si. Hezké, typicky americké jméno. Proč Soudce nedokázal najít nějakého Steinera nebo Freudmetze? Jako Němce nebo Víděňáka… Cizí jména porotu vždy ohromí mnohem více než psychiatři z jejich domoviny.

No, snad – doufal tiše Vail – se z něj vyvrbí šedovlasý, mrzoutský starý bručoun, zajetý do vlastních kolejí, arogantní vůči rýpavým otázkám obžaloby. Kéž by starý doktor Arrington přežil výslech té nemilosrdné inkvizitorky jménem Jane Venableová.

* * *

Ocelové cisterny a nákladní dřevěné čluny naložené rolemi tuhého balicího papíru z obrovských minnesotských a wisconsinských papíren, dřevo ze severomichiganských lesů a chemikálie, surové železo a uhlí z New Yorku a Pensylvánie – to vše přežilo zimní vánice a letní bouře a úspěšně dorazilo do rozlehlých doků a skladišť známých pod názvem Region. Ulici zvanou Region Street dělil od břehů jezera celý blok, ale bouchání a hluk jeřábů, nakladačů a přístavních strojů, odvážejících zboží z palub lodí na parní pohon, v ní vytvářel dnem i nocí neutichající zvukovou kulisu. Byla to mocná, hlučná oblast skladišť a obrovitých kontejnerů, zkrátka místo, které by si člověk sotva vybral k bydlení.

Ovšem na východním cípu Regionu stály čtyři opuštěné prázdné třípatrové sklady jako nějaký nárazník mezi městem a nábřežím. Majitelé je dávno vyklidili a banky, do jejichž rukou se nakonec dostaly, se o ně nestaraly a město je dávno odsoudilo k demolici. Jenže jeřáby s koulemi a buldozery musely pracovat jinde, a tak se tyto ponuré, bezvýrazné, cihlové krychle proměnily v nouzová útočiště bezdomovců a chudáků. V těch budovách bez oken, kterým jejich obyvatelé říkali Díry, si zařídila spousta místních pochybných existencí podivné příbytky – obvykle z velkých dřevěných beden postavených k sobě tak, že vytvářely jakési pokoje neurčitých bytů označovaných obyvateli jako ‚štandy‘. Betonové podlahy a cihlové zdi vytvářely provizorní ochranu před větrem a sněhem a uvnitř vznikalo poněkud vlhké a mrazivé prostředí, protože i sebemenší troška tepla, která se v kobkách objevila, rychle vyprchala do stálé temnoty a ztrácela se v okapech. V těchto místech neexistovalo nic jako odvoz odpadu nebo skládkování, a tak pochmurné a zatuchlé Díry páchly zkaženým jídlem, nemytými těly a výkaly. Temnými chodbami Děr neproudil vzduch, ale rozléhaly se v nich zvuky lidského utrpení – kašel, kýchání, pšoukání – a vzteklé tirády osamělých, sklíčených bytostí na adresu osudu, který je zavál do tohoto odporného útočiště bláznů. Jak to zde musí vypadat v létě, bylo zcela mimo rámec Goodmanova chápání.

Prolézal s baterkou v ruce nepravidelně roztroušené ‚štandy‘ a doufal, že najde nějaké vodítko k Stamplerovu bydlišti. V první Díře nenašel nic. Vstoupil do druhé a vyděsil se. Štíhlý prst světla jeho baterky ozářil schýlenou a sešlou lidskou trosku – muže s obličejem pokrytým vráskami a jizvami, lemovaným šedivým chomáčem vousů a očima vyhaslýma po nesčetných neúspěších a ponižování.

„Co chceš?“ zeptal se hlasem zlomeným věkem a neustálým namáháním. Jeho smrdutý dech si nijak nezadal s okolním zápachem. „Hledám jedno štando,“ řekl Goodman. „Čí?“

„Jmenuje se Aaron. Aaron Stampler. Mladej kluk, tak devatenáct, dvacet. Příjemnej vzhled…“

„Kurva, dyť jeho já znám. Vo něm vím všecko,“ prohlásil a pokaždé silně zdůraznil osobní zájmeno.

„No, a co s ním teda je?“ vyptával se Goodman, překvapen svou poněkud defenzivní reakcí.

„Zabil toho kněze. To ví každej. Štando už má vyčištěný. Vzali sme si jeho rádio, deky, všecko. Tady v Dírách se svět točí děsně rychle.“ Vydal ze sebe skřek, který měl zřejmě být smíchem. „A který štando to je?“ ptal se Goodman. „Jenom se mrknu.“

„Seš snad příbuznej?“

„Jsem jeho strýc,“ lhal Goodman.

„Běž do prdele.“

Goodman vytáhl pětidolarovku a držel ji ve světle baterky. „Tak který?“ ptal se znovu.

Starý bezdomovec zíral na bankovku a pohyboval rty, jako by se snažil polknout cosi, co mu uvízlo v krku. Natáhl se po ní roztřesenými špinavými prsty, které mu vyčnívaly z rozedraných starých rukavic. Goodman bankovku znovu sbalil do dlaně. „Nejdřív mi ukaž cestu,“ řekl. „Do prdele s tebou.“

Staroch se kolébavou krabí chůzí šoural scvrklými průrvami z kartonů a krabic směrem k doupěti umístěnému v zadní části Děr. Toto ‚štando‘ bylo vybudováno z překližkových plátů s citem pro tvar a symetrii. Kdosi ho stavěl s nesmírnou pečlivostí a alespoň podvědomým citem pro konstrukci. Chatrné dveře byly rozbité a utržený zámek ležel na podlaze. „Opravdu jste moc dlouho nečekali,“ řekl Goodman.

„Von zavraždil kněze,“ zavrčel tulák.

„Tumáš,“ strčil mu Goodman pětidolarovku. „Běž si koupit kadilak.“

„Čuráku,“ ucedil Staroch a zmizel v temnotě.

Goodman vešel do příbytku. Byl celý zničený. Šaty, přikrývky, matrace, svíčky, všechny základní věci nezbytné pro život v Dírách byly pryč. Po zemi se válely odpadky. Ti, kteří doupě vybílili, po sobě mnoho nenechali. Pochmurný domov Aarona Stamplera měl vlastně dvě místnosti. Ta druhá – postavená ze tří velkých krabic od lednic – sloužila jako skříň. Kousek od stropu této místnůstky čněl ze zdi hřebík, zjevně určený k věšení šatů. Goodman musel připustit, že Aaron své žalostné obydlí vybudoval s maximálním citem pro lidskou důstojnost, ačkoli na jeho likvidaci stačilo určitě jen pár minut.

Goodman zkoumal paprskem světla z baterky nejprve stěny hlavní místnosti a pak skříň. Na zemi leželo několik knih v papírové vazbě – ať už ‚štando‘ vykradl kdokoli, o četbu zájem neměl. Goodman se natolik pohroužil do prohlídky, že si vůbec neuvědomoval, co se za ním děje. V temnotě se cosi pohnulo. Když začal číst tituly knih, zaslechl zvuk kroků na betonové podlaze a dech pronikající do ticha. Prudce se otočil. Přesně v tom okamžiku ho kdosi udeřil ze strany do čelisti. Rychlý úder však nebyl veden přesně a díky temnotě a Goodmanovu náhlému pohybu minul svůj původní cíl. I tak ovšem dokázal Goodmana srazit k zemi. Ještě se pokusil namířit světlo vzhůru, ale baterka mu vypadla z ruky a kutálela se přes nuzné obydlí až ke stěně. Světlo matně ozařovalo jednu kartonovou desku. Útočník tápal ve tmě, plazil se po zemi, sbíral knihy a házel je pryč. Goodman vyskočil a vrhl se po zvuku. Dosáhl na vetřelce a pevně ho sevřel oběma pažemi. Obrátil ho k sobě, šťouchnul do něj a napřáhl se k ráně, ale ve tmě minul cíl. Jak zvedl ruku znovu, sehnul neznámý hlavu a rozběhl se. Tvrdě narazil Goodmanovi ramenem na solar a vyrazil mu dech. Oba se svalili dozadu, narazili do chatrné stěny štanda a prolomili ji. Vypadli do smrduté černoty Díry. Goodman sebou mrskal v naprosté tmě, zoufale tápal rukama nazdařbůh, až se mu podařilo popadnout ucho. Ucítil, že z lalůčku visí náušnice, prsty pevně uchopil ozdobu a škubl. Útočník vřískl bolestí a vzal nohy na ramena. Goodmanovi se podařilo sebrat síly. Vrávoravě vstal. Byl dezorientovaný jako slepec, nahrbil ramena a rukama tápal v prostoru před sebou. Pak se zastavil a čekal. Zaslechl ozvěnu vzdalujících se kroků. Jeho protivníka pohltilo černé srdce Děr.

Tápavě zamířil nazpět do Aaronova příbytku, našel baterku a podíval se, co vlastně ukořistil. Ve zkrvavené dlani měl téměř tři centimetry dlouhou náušnici ve tvaru slzy. Pořád na ní ještě visel kus ušního boltce.

Posbíral rozházené knihy a zamířil ven do světa živých.

12

Černý sedan bez značky se v dopravní špičce pomalu prodíral po Division Street a odbočil doprava k náměstí se soudní budovou. Asi deset novinářů netrpělivě přešlapovalo u paty schodiště soudu a čekalo na příjezd neblaze proslulého vězně. Stály tam čtyři televizní přenosové vozy včetně stanice CNN. Stampler seděl na zadním sedadle, ruce připoutané k silnému koženému opasku, na nohách okovy spojené asi třiceticentimetrovým řetězem. Na sobě měl tmavomodrý oblek, vínovou kravatu s drobnými žlutými čtverečky a laciné mokasíny, o půl čísla větší. Aaron však problém velikosti vyřešil – nacpal si do špiček noviny. Vail dostal svolení jet s ním. Stampler seděl uprostřed mezi svým právníkem a šéfem městské policie. Vpředu seděli další dva policisté. I řidič byl ozbrojen.

„Teda tys sem přilákal slušnej dav, hochu,“ pronesl policista na zadním sedadle.

„Dělají cirkus,“ řekl Vail opovržlivě. „Fajn. Takže, Aarone, stane se asi toto…“

„Já vím, jaká je vobžaloba, pane Vaile. Teďkonc musíme před soud a státní žalobce proti mně vznese…“

„Přesně tak. Je to Žalobkyně a obžaluje tě z vraždy prvního stupně.“

„Ano, pane.“

„Což znamená, že se budou snažit vysoudit trest smrti.“

„Strážnej mi to řek.“

„Ten si přispěchal s dobrýma zprávama jako první, co?“

Aaron se usmál. „Tak nějak.“

„Chci, abys pochopil, že bychom mohli jít zadním vchodem a vyhnout se cirkusu před soudní budovou. Ale je načase, aby si tě lidi od novin prohlídli. Jsem si jistej, že čekají vlkodlaka nebo Drákulu. Předvedem jim malé překvápko.“

„Děkuju nastokrát za ten novej voblek, botky a vůbec.“

„Měl jsem líp odhadnout tu délku kalhot.“

„Sou nádherný. Nikdy sem tak drahej voblek neměl.“

„Sluší ti to, Aarone,“ pochválil ho Vail. „Chci jen, aby ses choval příjemně, ale nesmíš tam nastoupit s úsměvem od ucha k uchu, jako bys vyhrál v loterii. Budou se chovat útočně, strkat ti před obličej mikrofony, pokřikovat otázky. Nevšímej si jich, neříkej ani slovo. Drž prostě jazyk za zuby. Musíme tím cirkusem jenom projít.“

„Ano, pane.“

„U obžaloby nebudeš muset o ničem vypovídat. Pokud ti soudce položí jakékoliv otázky, odpovím na ně já.“

„Copa já mu nemám řikat vůbec nic?“

„Ani slovo. V průběhu slyšení budeš hrát hluchého. Budeš hluchej jako pařez.“

Vail strávil předchozí večer v městské právnické knihovně a vyhledával případy, jimiž by doložil volbu svých kroků a opatření, pro která se při obžalobě rozhodl. Jedním z nich bude pokus o odstranění koronerových fotografií z důkazních materiálů. Velmi pravděpodobně by nesmírně vyprovokovaly porotu a roznítily bouři emocí mezi jejími členy. Znal však Shoata příliš dobře, takže si připouštěl možný nezdar tohoto kroku. U snídaně si probral strategii se Soudcem.

„To je prostě tvá strategie, Martine,“ reagoval Soudce.

„Co to jako, sakra, má znamenat?“ zeptal se Vail.

„To znamená přesně, co říkám – je to tvá strategie. Naprosto nemám v úmyslu navrhovat ti, abys jakkoli pozměňoval svůj přístup.“

„Ale máte výhrady?“

„Jak velmi dobře víš, na každý problém je možno nalézt na tucet řešení. Jeden z důvodů, proč k tobě chovám úctu, je ten, že docházíš ke svým rozhodnutím instinktivně a s jistou vášní. Tvé oponenty – a do jisté míry i soudce – na tobě děsí jedna věc – jdeš do souboje s přístupem ligového baseballového nadhazovače – jde o sportovní klání a ty jsi nezdolný. Jsi válečník s vášnivým zápalem pro každý svůj případ a máš instinkt pro vítězství. To je, vážený a milý, velice děsivá kombinace. Náhodou jsi navrch ještě skvělý právník. Takže byť s tebou občas nesouhlasím v názorech na některé výklady zákona, nikdy bych si nedovolil kritizovat tvůj styl.“

Těmito slovy zahájil rozhovor, v němž Martinovi poskytl dvě nesmírně cenné zákonné reference, které se staly součástí Vailovy taktiky. Jeho strategií bylo představit veřejnosti sympatického příjemného mladíka a pak nadnést dvě otázky: Mohl spáchat takovou věc? A pokud ano, pak proč? Jeho taktikou bylo nevznášet otázky, zda Aaron není, či je nevinen, ale spíše zdali je, či není vinen. Svůj plán provede natolik úderně, že snad zlomí i přirozené předsudky porotců vůči Aaronovi.

„Jsem si jist, že předhodíš Shoatovi těžký oříšek k rozlousknutí,“ usmál se Soudce. Ke Katanovi Harrymu Shoatovi choval pramálo úcty. Považoval ho za chladnokrevného politika na postu vyžadujícím soucit, pochopení a slitování. Soudce byl přesvědčen, že na takovém místě má být osobnost ctící zákon, nikoli popravčí.

„Znáte toho soudce?“ zeptal se Aaron a přetrhl Martinovi proud myšlenek.

„Ano, ano, znám,“ přikývl. „A nemusíš se ho bát. Soudce je vlastně něco jako policajt, co řídí dopravu – udržuje pořádek a rozhoduje, co je právně přípustné a co ne. Ty si musíš lámat hlavu hlavně s porotci. Oni mají na starost zvážit, jakým důkazům věřit, který svědek působí věrohodně a hlavně – musejí si promyslet, jestli jsi podle nich vinen, nebo ne. Momentálně je tvůj život v rukách dvanácti lidí – a ti dokonce ještě ani nebyli vybráni.“

„Kapku strašidelný,“ řekl Aaron. „Moc strašidelnějších věcí neznám,“ přikývl Vail. Protlačili si cestu na schodiště davem novinářů vybavených obvyklou směsicí techniky – mikrofonů, kamer, diktafonů a videokamer. Pokřikovali jako vždy své značně nehorázné dotazy. K těm patřil i tento: „Udělal jste to?“

Udělal jste to? ozývalo se Vailovi v uších. V duchu nevěřícně vrtěl hlavou. Na něco takového se může ptát jen nějaký blbec.

Všichni tři policisté z auta jim proráželi cestu a Vail se opíral o ty namačkané lidi jako o zábradlí a rozdával všem místo odpovědí své vizitky. Jeho jméno bylo vyvedeno reliéfním tiskem v levém horním rohu a uprostřed kartičky velkým písmem stálo: BEZ KOMENTÁŘE. Novinářský cirkus je následoval až k soudní síni a vmanévroval do lavic vyhrazených pro tisk. V hordě byl i Jack Connerman. Zůstával v pozadí a sledoval hysterii, která propukla mezi jeho kolegy, když dovnitř vstoupili Stampler s Vailem. Pro tuto příležitost se usadil vedle E. J. Oduma, obzvláště cynického harcovníka soudních síní, píšícího pro Tribune. Connerman byl malý, rudolící Ir se začínajícím pivním mozolem. Dva roky před tímto procesem byl nominován na Pulitzerovu cenu, ale když nezvítězil, odešel z novin a začal psát pro City Magazine, kde si vydělal více peněz a své články mohl pojímat subjektivněji. Měl své věrné čtenářstvo. Díky němu šly časopisy na dračku.

„Co si o tom myslíte?“ zeptal se Oduma.

„Sakra, dyť je to normální slyšení obžaloby. O nic nejde, prokrista. Tohle není Anatomie vraždy. Žalobkyně chce jenom vznést svou oficiální žalobu a Vail chce zas prohlásit obžalovaného za nevinného, protože nemá na vybranou. Tak proč se kolem toho, do háje, dělá takový humbuk?“

„Protože je to Vail, E. J. V jeho případě nikdy nevíte…“ odpověděl Connerman.

„Je to normální slyšení, sakra,“ zopakoval Odum.

Harry Shoat se objevil ve dveřích své kanceláře, zamžoural do davu, počkal, dokud se místnost nenaplní, a pak teprve slavnostně vstoupil. Večer před slyšením ho pozval Roy Shaughnessey na večeři a poskytl mu cenné rady.

„Poslyš, Harry, ty by ses rád stal soudcem Nejvyššího soudu, nemám pravdu? V tom případě bys měl trošičku zmírnit. Ty řeči o ‚Katanovi Harrym‘ ti strašně poškozují pověst.“

„A co bych podle tebe měl dělat? Pronést několik dobrých fórů?“

„Pro Kristovy rány, já přece nechci, aby sis nasadil klaunský nos a metal kozelce. Jen ti říkám, že povídačky na téma Katan Harry ti škodí. Máme teď Vaila na lopatě, tak si můžeš dovolit být trochu… vlídný.“

„Cože? Vlídný?“

„Jo.“ Odmlčel se. „Vlídný.“

Vlídný! No to je teda hezký plán na slyšení obžaloby! Všechno už je přece hotová věc! Z jakých důvodů by tedy měl člověk být vlídný?

Soudní zřízenec Alvin McCurdy sledoval dveře. Soudní síň byla narvaná. No jo, čiň čertu dobře… Vail prostě dokázal přilákat řvoucí dav. Shoat dveře otevřel a důstojně vkročil do síně.

„Vstaňte!“ přikázal McCurdy a odrecitoval obvyklý pozdrav „Slyšte, slyšte, slyšte…“ ve chvíli, kdy Shoat usedal na soudní stolec a začínal si rovnat podle přesných pravidel všechny věci před sebou – zápisník, dvě nové žluté tužky značky Ticonderoga, láhev s vodou a sklenku, a svůj nejoblíbenější nástroj na světě – kladívko s malým stojánkem. Také si vytáhl třiceticentimetrové pravítko z nerezové oceli a to umístil dokonale rovnoběžně se zápisníkem a dvěma tužkami. Svým navýsost typickým způsobem si přepečlivě upevnil za uši brýle s drátěnými obroučkami a posunul je do přesné polohy na nos. Svůj úzkostlivě pedantský rituál ukončil přesně ve chvíli, kdy soudní sluha skončil s představováním.

„Uveďte první případ,“ vyzval ho.

„Stát versus Aaron Stampler.“

„Jsou všichni přítomni?“ zeptal se Shoat.

„Ano, pane,“ odvětil McCurdy.

Shoat pohlédl do síně přes brýle. Venableová vypadala jako obvykle úchvatně. Na sobě měla tmavě šedý kostým šitý na míru a vlasy stažené dozadu do pevného uzlu. Vail byl naopak oděn velmi ledabyle – tvídové sako, džíny, tenisky, těžko popsatelnou vázanku a jasně červené šle.

„Vidím, pane Vaile, že se vám od našeho posledního setkání nepodařilo zajít k holiči.“

„Vsadil jsem se,“ odpověděl Vail s úsměvem.

„Doufejme, že se sázením skončíte a před zahájením procesu se stačíte oholit. Jste připraven k jednání?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Paní žalobkyně?“

„Ano, pane soudce. Stát obviňuje obžalovaného Aarona Stamplera ze zločinu vraždy prvního stupně; totiž že se výše jmenovaný Stampler dopustil dne dvacátého šestého února roku tisíc devět set osmdesát tři, asi ve dvaadvacet hodin večer v tomto okrese a městě úkladné a předem promyšlené zákeřné vraždy reverenda arcibiskupa Richarda Rushmana. Jde o vraždu ubodáním. Nadto – vzhledem k povaze zločinu, žádáme Vaši Ctihodnost o odmítnutí složení kauce.“

„Čím se váš klient hájí, pane advokáte?“ obrátil se Shoat k Vailovi.

„Vaše Ctihodnosti,“ začal Vail. „Dovoluji si předložit soudu následující návrh – nechť je můj klient znovu převezen do státní psychiatrické kliniky v Daisylandu za účelem odborných vyšetření ještě před vznesením veškerých obvinění.“

„Vražda prvního stupně, Vaše Ctihodnosti,“ vyštěkla Venableová. „Žádné průtahy. Máme více než dost nezvratných důkazů k podepření všech obvinění.“

„Ano. Souhlasím,“ přikývl Shoat. „V našem případě máme více než dostatek důvodů pro vznesení obžaloby z vraždy prvního stupně. Zhodnocení obvinění je, pochopitelně, na velké porotě. Rozumíte všem obviněním, které proti vám byly vzneseny, pane Stamplere?“

Mladík pohlédl na Vaila, a ten řekl: „Vaše Ctihodnosti, můj klient odmítá bezprostředně odpovědět, vzhledem k tomu, že by se odpovědí mohl inkriminovat.“

Jak soudci, tak Venableové jeho slova vyrazila dech.

„Cože? Obviněný se odvolává na pátý dodatek již při dotazu, zda rozumí obvinění?“ zeptal se překvapeně Shoat.

„Ano, pane. Dokud nebudeme mít kompletní psychologická vyšetření, budeme se hájit pátým dodatkem při každém dotazu namířeném na obviněného.“

„To je mi tedy novinka,“ zavrtěl Shoat hlavou. „A co kauce? Chápu správně váš postup, že totiž neusilujete o kauci, pane Vaile?“

„Ano, přesně tak,“ přikývl Vail. „Ovšem vzhledem k nadměrné publicitě, jíž se mému klientovi doposud dostalo, a vzhledem k povaze zločinu, z něhož je obviňován, bychom v této chvíli chtěli formálně požádat o laskavé svolení ke změně místa konání soudu.“

„Zamítá se,“ vyštěkl Shoat a téměř Vaila nenechal domluvit.

„Námitka.“

„Bereme na vědomí. Ještě něco?“

„Vaše Ctihodnosti, pan Stampler podstoupil několikahodinový výslech ze strany policie a kanceláře okresního návladního, ještě než mi byl jeho případ vůbec přidělen. Z toho vyvozuji, že mu byla upřena jeho práva.“

„Byl o svých právech poučen?“ zeptal se Shoat Venableové.

„Ano, Vaše Ctihodnosti,“ odpověděla. „Byl vyslýchán třikrát a ve všech případech byl o svých právech poučen.“

„A vzdal se svých práv na obhajobu?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti. Máme tři prohlášení podepsaná obžalovaným, v nichž souhlasí s rozhovorem s policisty bez přítomnosti právníka.“

„Přesto…,“ začal Vail, ale Shoat ho přerušil.

„Pane Vaile, já se domnívám, že byl plně informován, ale že se svého práva na obhájce vzdal. Pokud byste chtěl, můžeme předvolat policisty, kteří ho zadrželi, a ti vám pod přísahou dosvědčí, že…“

„Netřeba, pane. Můj klient nepopírá, že se vzdal práv. Naše námitka míří na fakt, že podstoupil několikahodinový výslech ještě před tím, než nějakého právníka vůbec měl.“

„Pane advokáte, ale vy jste souhlasil s převzetím tohoto případu již den poté, co byl zločin spáchán…“

„Ano, a v tom mezidobí byl dvakrát – opakuji dvakrát – vyslýchán,“ pronesl Vail a vztyčil dva prsty. Pak se posadil na okraj svého stolu, zkřížil nohy u kotníků a pod zářivě rudé šle si zasunul palce.

Shoat povzdechl. „Domnívám se, pane advokáte, že na případu začínáme hledat hnidy. Já zde žádné porušení práv neshledávám.“

„V sázce je lidský život, pane soudce. Domnívám se, že takový případ si hledání několika hnid zasluhuje.“

„Vaše domněnky mne nepřekvapují, pane.“ Shoat začínal dávat najevo svou podrážděnost.

„Vaše Ctihodnosti, mám zápisy a nahrávky všech výslechů,“ vložila se do hovoru Venableová. „Pokud není námitek, rádi bychom je předložili…“

„Námitka, Vaše Ctihodnosti!“ zařval Vail. „Navrhuji, aby všechny výslechy provedené před přidělením obhájce byly anulovány.“

„Na základě čeho?“ zeptal se Shoat.

Vail popadl knihu ležící před ním a vykročil od svého stolu do arény před soudní lavici. Pak tlustý zákoník otevřel soudci pod nosem a chvíli ho držel.

„Rád bych obrátil vaši laskavou pozornost, pane, k případu Stát Nebraska versus Flanneryová, Nejvyšší soud, svazek 43, stránka 685. Mám ho zde, jak vidíte. Soud rozhodl a podpořil odvolání týkající se odepření práv slečně Flannerové, byť se jich vzdala, protože požádala o právníka až v době svého zatčení a žádného nedostala v průběhu celých osmnácti hodin, kdy se pod nesmírným psychickým tlakem zhroutila u výslechu a ke zločinu se přiznala. Soud rozhodl, že vyšetřující policisté porušili její práva k odpovídající obhajobě, protože právníka odmítla v době, kdy byla poučena, ale měl ji být poskytnut před dalším vyslýcháním. Tvrdíme,“ pokračoval Vail, „že jakmile je jednou vznesena žádost o právní zastoupení, nesmějí být přijata žádná opatření, dokud právník není povolán. Kdybych zastupoval Aarona už v době těchto výslechů, radil bych mu, aby se hájil pátým dodatkem v průběhu celého vyšetřování. Můj klient nemohl mimo jiné dostatečně odpovědět na otázku týkající se chápání svých práv – podle našeho přesvědčení bude toto rozhodnutí výhradně na skupině psychiatrických specialistů. Faktem sice zůstává, že na těchto výsleších není nic inkriminujícího, ovšem – ve skutečnosti je to vysloveně otázka principu.“

„Prosím vás,“ promluvila znechuceně Venableová. „Principu? Jakého principu? Třikrát ho přece poučili a pak mu přidělili jednoho z nejlepších právníků v tomto okrese…“

„Tedy… děkuji vám, paní Žalobkyně…“ vložil se do jejího proslovu Vail.

Bleskla po něm pohledem a pokračovala: „A z výslechů je jasně patrné, že Stampler všechna obvinění chápe. Věděl…“

Vail se vrátil ke svému stolu a zvedl jednu kopii zápisu o výslechu. Pochodoval sem a tam, jeden palec zasunutý pod šli, ve druhé ruce svíral sepnuté listy zápisu a mával jimi ve vzduchu.

„Vaše Ctihodnosti,“ přerušil ji znovu Vail, „povšimněte si laskavě, že můj klient osmkrát prohlásil, že je nevinen. Prohlásil to i při prvním zatčení a pak to několikrát zopakoval. Kromě toho na straně jedna kopie protokolu, kde poručík Stenner čte mému klientovi jeho práva, nacházíme následující rozhovor:“

STENNER: Máte právníka?

STAMPLER: Ne, pane.

STENNER: Přejete si, aby vám soud přidělil právníka, za něhož nemusíte platit?

STAMPLER: Ano, pane, to by vod vás bylo velice laskavý.

„Tady to stojí, pane soudce. Nebraska versus Flanneryová. Přímo zde, na tomto místě, měli přestat do chvíle, než Stamplerovi seženou odpovídajícího právního zástupce. A já zde, před soudní stolicí, podávám námitku, Vaše Ctihodnosti.“

„Obžalovaný podepsal tři – tři! – prohlášení o zřeknutí se obhajoby,“ trvala na svém Venableová.

„Kdyby věděl, co podepisuje. Vaše Ctihodnosti…“ začal znovu Vail, ale Shoat zvedl ruku. Pohlédl dolů na Jane Venableovou. „Paní Žalobkyně,“ promluvil, „v žádném případě nemám v úmyslu podceňovat vaše vyšetřovatele, ani nechci naznačit, že by jakkoli upírali obžalovanému jeho práva. Zdá se však, že pro podobný případ existuje precedens, takže bychom v tomto bodu mohli takříkajíc udělat čáru. Podle mého názoru bude spravedlnosti nejlépe učiněno zadost, když s panem Vailem budete na startu, jak se říká, fifty-fifty. Proto tedy hodlám připustit námitku pana Vaila. Protokoly o výsleších jsou vyňaty, slečno Venableová.“

„Námitka,“ vyštěkla okamžitě.

„Bereme na vědomí,“ řekl Shoat a kývl na zapisovatele. „Ještě něco?“

„Chtěl bych požádat soud o převezení mého klienta ke kompletnímu psychiatrickému vyšetření ve státním zařízení.“

„Vyšetření lze provést zde, Vaše Ctihodnosti,“ vmísila se Venableová rychle do hovoru. „Není třeba posílat ho pryč z města. Do Daisylandu je to odsud dvě hodiny jízdy.“

„Předpokládám, že obžaloba nemá námitek proti psychologickému vyšetření?“

„Ne,“ odsekla Venableová. „Máme námitky jen proti Stamplerovu převozu do Daisylandu.“

„Ale to je další důvod, proč požadujeme přemístění, pane soudce,“ kontroval Vail. „Jak víte, tomuto zločinu se dostalo velké publicity. Domnívám se, že by vůči panu Stamplerovi bylo spravedlivé, kdybychom ho odvezli z města, pryč ze středu pozornosti médií. Poněvadž nechcete povolit změnu místa konání soudu, je podle nás nejlepším řešením převoz obviněného do Daisylandu až do hlavního líčení.“

„Milý pane,“ namítl soudce, „já ovšem nechápu, jak docílíme snížení zájmu médií tím, že ho zavřeme v Daisylandu. Na druhou stranu, pokud chceme vašeho klienta skutečně vyšetřit, pak je Daisyland navýsost vhodným místem.“

„Rádi bychom si zaručili snadnější přístup k obviněnému,“ namítla ještě Venableová.

„A proč?“ ptal se Vail. „On vám nemíní nic říkat. Ohradí se pátým dodatkem, i když se ho zeptáte třeba jen na jméno.“

„Můžete si to škorpení nechat až na hlavní líčení, prosím vás?“ požádal je Shoat a ze všech sil se snažil být vlídný.

„Zástupce státu vznáší námitku proti převozu obviněného do Státní psychiatrické kliniky,“ prohlásila Venableová.

„Zamítá se, paní Žalobkyně,“ namítl Shoat. „Nevidím žádný rozumný důvod, proč Stamplera nepřevézt. Pokud budete chtít slyšet jeho odvolání na pátý dodatek, klidně si za ním ty dvě hodinky můžete zajet. Tímto soud přikazuje převoz Aarona Stamplera do vězeňského oddělení Státní psychiatrické kliniky v Daisylandu a jeho odborné vyšetření.“

„Rád bych také požádal o neomezená práva k jeho navštěvování. Já i mí lidé,“ dodal Vail.

Shoat přikývl. „Ano, ano, pane Vaile. Budete-li se přizpůsobovat režimu nemocnice, pak jistě.“ Pohlédl přes brýle na právníka. „Neočekávám, že byste se tam dobýval ve dvě nebo ve tři ráno.“

„Ne, pane,“ usmál se Vail a dodal: „Pokud ovšem nepůjde o případ nouze.“

Shoat na něj shlížel ze soudního stolce, ale neřekl nic. Obrátil pozornost ke své knize a chvíli v ní listoval.

„Ještě něco?“ zeptal se znovu Shoat a na slovo „něco“ položil obzvláštní důraz.

„Ano, pane,“ přikývl Vail.

„Tak si to tedy poslechněme, pane Vaile.“

„Obhajoba žádá o stažení fotografií pořízených koronerem na místě činu z důkazních materiálů.“

Venableová byla okamžitě na nohou, ale Shoat zvedl ruku jako dopravní policista a zarazil ji dřív, než mohla promluvit.

V novinářských lavicích se ozval smích Jacka Connermana. Naklonil se k Odumovi a řekl: „Prokrista, ten Vail jí všechno háže na hlavu. Vždyť on se snaží ten případ převrátit vzhůru nohama už při prvním slyšení!“

„Chce Shoata odsud vykopat,“ konstatoval Odum.

„No jasně, ksakru,“ přikývl Connerman. „O to mu jde už léta.“

„Promiňte, slečno Venablová,“ promluvil Shoat. „Jsem si jist, že vznášíte námitku kvůli zadržení fotografií. Dejme ale panu Vailovi příležitost, aby vše vysvětlil. Pane advokáte?“

„Fotografie porotu jen rozlítí, Vaše Ctihodnosti,“ vysvětloval Vail. „My nepopíráme, že došlo k vraždě, ani nemáme námitky proti předložení lékařské a pitevní zprávy. Ale předložení těch fotografií – a zejména laické porotě, by bylo jednak šokující, jednak zavádějící. Souhlasili bychom třeba s jedním záběrem místa činu, aby si porotci udělali jasno. Ale fotografie jako takové nemají nic společného s vinou nebo nevinou mého klienta.“

Shoat pohlédl na Venableovou a čekal na její reakci.

„Vaše Ctihodnosti, fotografie svědčí o zrůdných…,“ při těch slovech pohlédla na Vaila a ušklíbla se. „O zrůdných pohnutkách tohoto zločinu. Nejde jen o případ vraždy, ale i zohavení, možné mučení, amputaci končetin… Vše tvoří součást případu. Porota má právo posoudit brutalitu tohoto zločinu. Pokud obhajoba připouští, že byl vykonán zločin, pak by neměla mít námitky proti oficiálním záběrům místa činu a oběti.“

„Opakuji, Vaše Ctihodnosti, že dát kolovat tucet hrůzných obrázků mezi nezkušené členky a členy poroty je úchylnost,“ řekl Vail. „To zavání druhem chorobného voyeurismu.“

„Ukazuje to situaci jako takovou,“ pronesla Venableová mrazivě. „Nedílnou součást zločinu, Vaše Ctihodnosti. Dojde tak daleko, že bude protestovat, když předložíme k důkazním materiálům vražednou zbraň.“

„Já bych mu nedával inspirace k dalším nápadům, paní Žalobkyně,“ prohlásil Shoat a na tváři se mu objevilo cosi jako úsměšek. „Co se fotografií týče, pane Vaile, nechám si vaši žádost projít hlavou. Ocenil bych, kdybyste tady dokázal více spolupracovat. Stáhnete svou námitku a vznesete ji znovu u hlavního líčení?“

„Tedy, pane,“ začal váhavě Vail, „rádi bychom stanovili jasná pravidla dříve, než se případ dostane před velkou porotu. Proto bychom chtěli mít už do té doby fotografie z důkazních materiálů vyloučeny.“

„Ach tak,“ přikývl Shoat a zlostně na Vaila shlížel. „Udělám, co bude v mých silách, pane advokáte. Máte tedy ještě něco?“

„Vaše Ctihodnosti,“ řekl Vail, „chci nyní obrátit vaši pozornost na případ z Georgijského zákoníku z roku 1978 Stát versus Appleby, svazek 156, strana 978, v němž rozhodnutí soudu bylo potvrzeno Nejvyšším soudem. Pan Appleby byl nesprávně obžalován ze zločinu znásilnění, protože byl mentálně retardován a v důsledku toho nechápal obvinění proti němu vznesená. My tvrdíme, že pan Stampler nemůže být obviněn ze žádného zločinu dřív, než lékařská psychiatrická komise neposoudí jeho zdravotní stav a nerozhodne, zda je s to chápat všechna obvinění.“

„Ach tak!“ zakvílela Venableová. „Co po nás vlastně chcete, pane obhájce? Abychom ho pustili?“

„Ne. Já jen říkám, že mandant dobrovolně podstoupí vyšetření ve vězeňském oddělení Státní psychiatrické kliniky za účelem vypracování lékařské zprávy. Komise určí, zda vydrží soudní proces.“

„Pane soudce…“ začala Venableová.

Vail pokrčil rameny. „Georgijský zákoník, pane soudce. Stát versus Appleby.“

Shoat si přečetl odkaz, z něhož Vail citoval. Sundal si brýle, opřel se v křesle a jednu nožičku brýlí si strčil mezi zuby.

„Tedy, paní Žalobkyně, on má pravdu,“ promluvil k Venableové poněkud odevzdaným tónem.

„On se tedy dobrovolně podrobí vyšetření, ano?“ zavrčela Venableová.

„Chápu váš údiv, slečno Venableová. Chtěl bych navrhnout, abychom pokračovali s velkou porotou a dali dohromady formální obžalobu co nejrychleji, ať můžeme co nejdříve pokročit dál v případě, že bude pan Stampler uznán psychicky natolik vyrovnaným, aby vydržel celý soudní proces. Mezitím si můžeme stanovit přesné datum zahájení procesu – a to na šestadvacátého dubna.“ Na oba se usmál. „Hezky brzo.“

„Vaše Ctihodnosti,“ promluvil Vail. „S veškerou úctou, jež k soudu chováme, chceme požádat alespoň o devadesát dní na přípravu tohoto případu.“

„Úterý, šestadvacátého dubna v devět ráno, pane Vaile. Času máte víc než dost.“

„V tom případě, Vaše Ctihodnosti, vznášíme námitku.“

„Z jakého důvodu?“ zeptal se přísně Shoat.

„Z velmi prostého, Vaše Ctihodnosti, a totiž – že pan Stampler není obviněn ze zločinu, takže není možné stanovit dost dobře datum zahájení procesu.“

V lavicích novinářů zaklonil Connerman hlavu a hurónsky se rozesmál. „Nádhera,“ pronesl.

Shoat na Vaila jen zíral. Venableová vyskočila, chtěla proti námitce protestovat, ale uvědomila si, že Vail má pravdu. Soudce opravdu nemůže zahájit proces proti někomu, kdo není z ničeho oficiálně obžalován. „Můžeme ho tedy klidně pustit na svobodu!“ vyštěkla na Vaila. „Příště třeba dostane nějakého kardinála nebo samotného papeže!“

„A co třeba nějakého žalobce? To by světu přinesl náramný užitek,“ zareagoval hbitě s úsměvem Vail.

Shoat ztratil trpělivost. Bouchl pěstí do stolu, trefil se do jednoho konce pružného pravítka, čímž se zvedl jeho druhý konec a hlasitě prásknul o lavici. Jak Vail, tak Venableová sebou vyděšeně cukli, protože se ozvala rána jako z pistole. Soudce vstal a naklonil se přes stůl k oběma právníkům.

„To už snad stačilo, zmlkněte oba!“ řval Shoat. „Jestli máte v úmyslu něco říci, obraťte se k soudnímu stolci, je vám to jasné? Tento soudní proces – pokud se k němu vůbec dopracujeme – se nesmí změnit ve rvačku psa s kočkou.“ Vztekle potřásal hlavou. „Tímto předávám pana Stamplera do rukou dozorců Státní psychiatrické kliniky za účelem kompletního psychologického vyšetření. Též přikazuji kanceláři okresního návladního, aby si ve vlastním zájmu vyžádala od velké poroty formální obžalobu na tato obvinění. Veškeré informace poskynuté panem Stamplerem v době předcházející přidělení pana Vaila coby jeho obhájce jsou pro velkou porotu i soud nepřípustné. Ještě nějaké otázky? Výborně. Žádám soudního zřízence o oznámení dalšího případu.“

Connerman se usadil na lavici, natáhl paže před sebe a zavrtěl hlavou.

„Tomu hajzlovi se to zas povedlo,“ povzdechl si.

„A co jako?“ zeptal se E. J. Odum.

„No, stát momentálně nemá Stamplera ani ve vazbě, protože je předán do péče kliniky. Veškeré výslechy byly z důkazního řízení vyškrtnuty, fotografie budou pravděpodobně také, Stampler nebyl z ničeho obviněn a Shoat nebude schopen stanovit ani datum zahájení procesu, dokud Stampler neukončí všechna psychiatrická vyšetření, což může trvat hezkých pár týdnů.“

„No a?“ pokrčil rameny Odum. „Vail dostal svých devadesát dní. Skvělej kšeft…“

„Jen se nad tím maličko zamysli, E. J. Řekněme, že cvokaři v Daisylandu neuznají Stamplera schopného účasti při soudním řízení. Skončí ve cvokárně a šmidra. Stampler tak unikne křeslu – což je přesně to, po čem Vail pase.“

„Copa se bude dít teďkon?“ zeptal se Aaron Vaila, když se novináři začali tlačit dopředu.

„Padáme odsud,“ oznámil Vail a kývl na policistu, aby vyvedl Aarona ze soudní síně. Pak mávl na Goodmana, který seděl za ním – v první řadě lavic. Oba následovali Stamplera i s jeho doprovodem do vazební cely.

„Aarone, tohle je Tom Goodman, můj vyšetřovatel. Pracuje na tvém případu spolu se mnou.“

„Těší mě, pane,“ řekl Stampler a potřásl si s ním rukou. „Pochopils asi, že tě teď odvezou do Daisylandu.“

„Ano, pane.“

„Už jsi někdy o Daisylandu slyšel?“

„Je to blázinec.“

„No, takový trošku lepší, Aarone. Říkají mu Státní psychiatrická klinika. Hlavní je, že tam budeš mít pohodlí. Poskytnou ti řádnou péči. A budou se k tobě chovat spíše jako k pacientovi než jako k vězni.“

„Božíčku, to zní dobře.“

„Hlavně mi věř,“ naléhal Vail. „I to je součástí plánu.“

„Jakýho plánu?“

„S tím si nedělej hlavu. Zjistím, kdy tě budou převážet. Než odjedeš, ještě si promluvíme. Očekáváme příjezd našeho vlastního psychiatra, doktora Arringtona. Bude tě prohlížet stejně jako státní lékaři.“

„A vy tam za mnou přijedete?“

„Na to vem jed,“ mrknul na něj přátelsky Vail. „Než odjedeme, Tom se tě také zeptá na pár věcí.“ Vail popadl Goodmana za ruku a ten otevřel pěst. Na dlani mu ležela náušnice.

„Aarone, viděls už někdy takovouto náušnici?“ zeptal se Goodman.

Aaron na ni chvilku zíral a zavrtěl hlavou. „Neznáš nikoho, kdo takové náušnice nosí?“

„To ne, pane. Kde ste ji sebral?“

„Strhnul jsem ji komusi z ucha. Ve tvém štandu.“

„Byl ste u mě?“

„Přesně tak. On na mě skočil ve chvíli, kdy jsem to u tebe prohlížel. Proč mě tam někdo přepadl? Máš v tom svém brlohu něco vzácného?“

Aaron pokrčil rameny. „Měl sem rádio a pár knížek.“

„Knížky mám, ale přede mnou se ti tam už někdo vloupal a vykradl to. Nic moc už tam nezbylo.“

„Vono tam ani moc krámů nebylo,“ usmál se posmutněle Aaron.

„Knížky jsme ti schovali.“

„To ste nemuseli. Už sem je přečet. Já jen měl rád knížky nablízku, chápete, ne?“

„Vsadím se, že v Daisylandu mají dobrou knihovnu,“ prohlásil Vail. „Dá se předpokládat, že budeš mít trochu soukromí.“

Chlapec se rozzářil nevinným úsměvem. „To sem moc rád, pane Vaile.“

Za dva dny vyřkla velká porota formální obžalobu proti Aaronu Stamplerovi ze spáchání vraždy prvního stupně.

* * *

Vail seděl u stolu a zachmuřeně zíral na fotografie z místa činu, které si připíchnul napínáčky na velkou nástěnku, a tu opřel o police s knihami. Cítil v kostech, že Shoat v otázce zadržení fotografií coby důkazního materiálu rozhodne proti němu.

Navíc bylo nutno hledat odpovědi na další otázky. Třeba motiv. Jaký asi mohl mít Stampler pro spáchání takového zločinu motiv? Pokud ho tedy spáchal. Třeba Tommyho výlet do Kentucky osvětlí nejeden temný kout.

Byl natolik pohroužen do úvah, že vůbec nezahlédl, jak venku zastavuje taxík a z něj vystupuje postavička se dvěma kufry a diplomatkou a rychlým krokem míří k domu. Zvuk zvonku ho vyděsil, ale ještě než se vzpamatoval, hlavní dveře se otevřely a zase zavřely a na prahu kanceláře se objevila nějaká žena. Byla zachumlaná do černého zimníku a na uších měla chlupaté klapky. Vypadala příjemně, odhadoval ji na třicet a všiml si, jak má obličej zčervenalý mrazem. Rychle si sundala klapky z uší.

„Vy jste pan Vail?“ zeptala se nesměle slaboučkým hláskem.

„Ano.“

„Já jsem Molly Arringtonová.“

Nedocvaklo mu to. „Co pro vás mohu udělat?“ zeptal se a pohlédl na hodinky.

Zatvářila se poněkud zmateně. „Ale mě posílá soudce Spalding,“ vysvětlovala. „Jsem doktorka Molly Arringtonová z Justinské kliniky.“

13

Vail vypadal, jako kdyby do něj udeřil hrom. Žena stála na prahu a tvářila se mírně pobaveně.

„Předpokládám, že vám o mém příjezdu řekl,“ řekla téměř rezervovaně.

Vail se vzpamatoval: „Ale jistěže řekl. Já… ehm, tedy – nečekal jsem vás tak pozdě.“ Vyskočil a usmál se. „Odložte si a na chvilku se posaďte.“

Svlékla si tedy kabát. Byla to drobná dívenka, nanejvýš sto pětapadesát centimetrů vysoká. Elegantními pohyby si pověsila kabát na věšák na klobouky a oběma rukama si uhladila zmačkanou sukni hladkého, tmavě šedivého kostýmku.

„Omlouvám se, že jedu tak pozdě,“ řekla nesměle. „Autobus dojel do Indianapolis téměř o hodinu později. Zmeškala jsem letadlo.“

„Autobus?“

„Ano, autobus je jediný dopravní prostředek, který vás z Winthropu – což je v Indianě – vůbec někam odveze. Ve Winthropu je Justinská psychiatrická léčebna. Hádám, že jste o ní nikdy neslyšel.“ Měla rozkošnou pleť bez jediného chybičky, zářivě modré oči a hnědé vlasy, zastřižené těsně k ramenům. Mluvila tak tiše, že její hlas zněl téměř jako šepot.

„Ne, ale to nic neznamená,“ řekl Vail. „Já toho o psychiatrii moc nevím.“

„Takže si nemáme co závidět – já zase nevím nic o zákonech.“

Senzace, pomyslel si. Nesmělá amatérka – přesně to jsme potřebovali.

„Všechno se seběhlo tak strašně rychle, že jsem si ani nestihla rozmyslet, kde se ubytuju,“ řekla a v hlase jí stále zněla nesmělost. „Když zavolal soudce Spalding a tvrdil, že všechno nesmírně spěchá, svolali okamžitě mimořádnou poradu ředitelství, aby udělili souhlas k mému odjezdu. Ale to nebyl žádný problém. Všechny ten nápad vlastně docela nadchl. Bude to vynikající zkušenost…“

„No, já jsem vlastně potřeboval…“ začal, ale uprostřed věty se zarazil.

„Někoho zkušenějšího?“ dořekla za něj.

Vailovi bylo trapně a nedokázal své pocity skrýt. Vstal a přešel ke kávovaru. Z příborníku vytáhl dva šálky.

„Takže začneme, ano?“ navrhl. „Co takhle začít šálkem kávy? Je čerstvá. Nebo byste si dala něco silnějšího?“

„Klidně kávu,“ přikývla.

„Z tohohle je pořádná káva. Nevadilo by, kdybychom si tykali, Molly? Říkej mi Martine nebo Marty, jak je libo,“ drmolil a naléval kávu.

„Mně říkají Molly,“ usmála se. „A chci se omluvit, že nemám praxi ze soudní síně.“

„Do háje, já dělám soukromou praxi skoro deset let, a předtím jsem byl dva roky na vojně,“ ulevil si Vail. „Za celou tu dobu jsem ani jednou neměl co do činění s psychiatry. Nikdy v životě jsem nedělal Cvokařskej případ jako je tenhle. Chci ti něco navrhnout. Nauč mě něco o bláznech a já tě naučím něco z problematiky práva.“

Podal jí šálek. Ačkoliv se tvářila strašně nesměle, promluvila otevřeně: „Víš, já pochopím, když mi řekneš, že chcete někoho jiného. Upřímně řečeno, já jsem ještě nikdy v životě nebyla v soudní síni. Ale vím toho hodně o dezorientovaném chování, milý Martine. Jako psycholog, psychiatr i epidemiologista. Pracovala jsem již s více než stovkou lidí trpících duševními poruchami. Mimochodem, byla bych raději, kdyby ses vyhnul označením jako je ‚blázen‘.“

„To je férová žádost. Tak jak jim budeme teda říkat?“

„Psychicky narušení. Duševně nemocní…“

„Existuje nějaký jednoslovný termín?“ Chvilku si ho měřila, usrkla kávy a navrhla: „Co třeba ‚cvok‘?“ Zíral na ni a nebyl si jist, zda mluví vážně nebo ne. Posléze už nedokázal překonat záchvat smíchu a vybuchl. Přidala se k němu, byť méně halasně.

„Neměla bych to říkat,“ zamumlala.

„Molly, v přítomnosti Soudce, mé asistentky Naomi Chanceové, vyšetřovatele Toma Goodmana a v mé si můžeš říkat o čemkoliv kdykoliv cokoliv. Takhle to u nás funguje. Myslím, že zásadní otázka zní jinak: chceš s náma pracovat? Tenhle případ je dost ohavný.“

„V novinách jsem se příliš mnoho seriózních informací nedočetla.“

„Policajti jsou zdrženliví. Žalobce také. Mají v úmyslu poslat toho kluka na křeslo, chtějí ho zničit – pokud jim v tom nezabráníme.“

„Jak moc je to zlé?“ zeptala se.

Vail neodpověděl. Namísto odpovědi přešel ke stolu a otočil lampu tak, aby světlo dopadalo na rozložené fotografie. Reagovala zcela bez emocí, což ho překvapilo. Dívala se přimhouřenýma očima a asi minutu nepromluvila. Pak se zvedla, klekla si na zem a pozorně prohlížela jeden snímek po druhém.

„Pokud tohle uvidí porota, je v prdeli – omlouvám se za drsné vyjádření, ale je to tak,“ konstatoval Vail.

„Ty fotky mnohé napovídají,“ říkala si pro sebe a pomalu se zvedala. Nijak dál však svou bleskovou analýzu nerozváděla a Vail se na nic neptal. „Můžu ho vidět?“ zajímala se.

„Dnes ráno ho převezli do Daisylandu. Já bych navrhoval, abys tam vyrazila zítra. Čím dřív se pustíš do práce, tím líp. Nemáme moc času.“

„To je kolik?“

„Necelé dva měsíce.“ Zavřela oči a potichu hvízdla.

„Já jsem s jedním pacientem strávila dva měsíce a pracovala na tom, aby mě dokázal vůbec pozdravit,“ usmála se smutně.

„Ale tenhle tě bez problémů pozdraví. To je nejmenší starost,“ uklidňoval ji Vail.

Posadil se znovu ke stolu, opřel se do židle a balancoval na ní, že se špičkami téměř nedotýkal podlahy. „Jak by se ti líbilo, kdyby ses s ním setkala hned teď?“

„Teď?“

„Odpoledne jsem si nahrál náš rozhovor,“ řekl a ukázal na televizor. „Jestli nejsi moc unavená, můžeme se podívat.“

„N-no,“ zakoktala se a trošku znervózněla. „Víš, mám tady všechny své tašky. Odjela jsem tak nahonem, že ani nemám zamluvený žádný hotel. Asi bych měla nejdříve do nějakého zavolat…“

„To klidně můžeš,“ řekl lhostejně a pořád balancoval na židli. „Nebo – můžeš zůstat tady. Nahoře mám dva pokoje pro hosty. Vyber si. Mají vlastní koupelnu a můžeš se v nich zamknout zevnitř. Kuchyňka je společná a kávovar je pořád plný. S hledáním hotelového pokoje si můžem lámat hlavu až zítra ráno.“

„Je mi trapné tě hned obtěžovat…“

„Ale ty mě vůbec neobtěžuješ,“ zavrtěl hlavou. „No tak tedy,“ řekla potichoučku, „to by bylo skvělé.“

„V pohodě. Ukaž, vezmu ti ty věci nahoru. Jsi už určitě unavená. Můžeme se na to video podívat zítra.“

„Ne, ne. Jen si opláchnu obličej a vyzuju boty,“ bránila se. „Ráda bych to viděla. A, ehm, neměl bys tady třeba trošku bourbonu?“

* * *

„Potřebujeme najít motiv,“ začal Vail. „Chtěl bych, abys na tom dělala nejdřív – než ho najdou oni. Já doufám, že s žádným nevyrukujou. Pokud ne, zahájíme případ prohlášením o duševní nevyrovnanosti. Pokud vyrukujou, jsme v rejži. Takže ještě než s čímkoliv začneš, rád bych, abys zjistila, zda měl Aaron pro vraždu arcibiskupa Rushmana motiv – pokud ho tedy zabil.“

Seděla na židli velmi vzpřímeně, oběma chodidly se opírala pevně o zem a upíjela bourbon. „Myslíš, že to udělal?“ zeptala se.

„Ano,“ přikývl a zapálil si cigaretu.

„A ty ho přesto obhajuješ?“

„První přikázání, Molly: Obžalovaný je nevinný, dokud mu není vina prokázána. Prokázána. Tedy ne něco, co si myslím já nebo ty, ale co si myslí porota. Samozřejmě, že na této vlnové délce nemůžu fungovat pořád. Na začátku vždycky předpokládám, že můj klient je vinen.“

„Cože?!“

„Vždyť právě proto se na mě obrací.“

„To je strašně cynické.“

Zavrtěl hlavou. „Praktické,“ promluvil přesvědčivě. „Pokud jsem s to dokázat k vlastnímu uspokojení, že Aaron Stampler biskupa nezabil, pak mohu přesvědčit i porotu.“

„A když to nedokážeš?“

Pokrčil rameny. „Každý předpokládá, že Stampler je vinen. Takže můj úkol – tedy náš úkol – je vyvrátit obžalobě jejich případ, což znamená, že musím předvídat, jak chtějí svůj případ vést… a zároveň musím dokázat svůj. Do téhle kaše jsi spadla.“

„Nechápu.“

„Okresní návladní je v této věci velmi nekompromisní a paní Žalobkyně je doslova piraňa.“

„Jak se jmenuje?“

„Jane Venableová. Je fakt dobrá. A má na tom osobní zájem. Před pár lety jsem ji v jednom případu převálcoval, takže se těší, jak na mě vystřílí celý svůj zásobník. Soudce mě nemá rád. Město, okres i stát, ti všichni chtějí přibít mou staženou kůži na dveře soudní síně.“

„Já vím,“ povzdechla si. „Četla jsem ten článek, co o tobě napsali v City Magazine.“

Vail se usmál. „Nesmíš věřit všemu, co si přečteš,“ řekl. „Domnívala jsem se, že je velmi lichotivý – tedy co se profese týče. Nevypovídá však nic o tvém nitru.“

„Jsem radši, když se píše takto.“

„Proč?“

Na okamžik se zamyslel a přemítal, jestli ho už začíná podrobovat psychoanalýze.

„Já se rád soustřeďuji na klienta a na fakta.“

„To je ale pěkná fuška. Jsi totiž tak… skvělý.“

„Skvělý?“

Zdálo se, že je trošku zaskočena, když se jí zeptal slovem, které použila. „No, aspoň teda podle toho článku.“

„Zaplať pánbůh, že jsem prostě nějakej. Jeden každý občan tohoto města nejen že považuje Aarona za vinného, ale chce ho vidět uškvařeného na křesle. Jinak…“

„A myslíš, že k tomu dojde?“ zeptala se. „Teda jako… že ho opravdu popraví?“

„Jasně. Rozdíl je zjevný – my chceme spravedlnost, ale veřejnost chce jedině pomstu. Když je někdo obviňován ze zločinu, zejména pokud jde o hrdelní trestný čin, pak si můžeš všimnout, že na té straně soudní síně, kde sedává žalobce, je vždycky manželka oběti, jeho přítelkyně, matka, otec, sestra, bratr. Ti všichni sedí přímo za ním a požadují ono biblické oko za oko. Soudní síň je jako římská aréna se lvy. A naším úkolem je obžalovaného z ní dostat.“

„Takže jak vlastně chápeš své klienty? Jako lidské oběti?“

„Molly, znám velmi dobře zákony. V tom jsem zatraceně dobrej, ale na druhou stranu jsem zarytej pragmatik.“

„Taky jsi agresivní…“

„Přesně tak.“

„Vidíš věci jednostranně…“

„Já tomu říkám zaměření.“

„Jsi také cynický.“

„Jenže to je naprostý základ. Nevěř nikomu a ničemu. Nevěř tomu, co vidíš, ani tomu, co slyšíš nebo čteš. A pro Kristovy rány, nevěř ani jediné živé duši.“

„To všechno zní tak… já nevím… jako…“

„Pompézně – to je dobrý slovo, ne?“ přerušil ji Vail. Mluvil velmi klidným, téměř lhostejným tónem. „Ano. Právo je pompézní. Vražda je také pompézní. Loupeže, znásilnění, přepadení, zpronevěry, rozvody – jedna pompéznost vedle druhé. Člověk si zvykne. Nesnaž se z toho dělat vědu. Nehledej etiku, buď jen vděčná Bohu, když ji najdeš. Nehledej spravedlnost – jen se modli, aby se ti jí trošičku dostalo.“ Nalil si trošku bourbonu do kávy. „Jde o jedinou věc – zápasíš o lidský život, zatímco porotci klimbají a soudce sní s otevřenýma očima o tom, jak si odpoledne ťukne golf, a jediný, kdo tě poslouchá, je tvůj klient. Tady jde o souboj silnějších žaludků. Nesnaž se to pozvednout na něco moc nóbl. Podobné úvahy přenech spisovatelům.“

„Zřejmě se mám hodně co učit,“ konstatovala.

„Tvojí starostí je Aaron,“ řekl s povzbudivým úsměvem. „Mně laskavě přenechej soudce a porotu. V očích soudního dvora je totiž zločin rozdělen do dvou kategorií. Malum in se a malum prohibitum. Nejzávažnější je malum in se, což znamená ‚zlo samo o sobě‘. Zosobněné zlo. Vražda. Znásilnění. Zmrzačení. Malum prohibitum se týká prostě všeho ostatního – loupeží počínaje, defraudaci konče.“ Přistoupil k rozloženým fotografiím. „To, co tady máme, paní doktorko, je malum in se na n-tou.“ Ukázal na ně. „Stát bude požadovat takový trest, který bude tomuto zločinu plně odpovídat.“

„Poprava na elektrickém křesle,“ řekla přesně.

Vail přikývl. „Jen žádní vězni – jak se všeobecně říká. Pokud nebudeme schopni dokázat jeho nevinu – nebo fakt, že v době spáchání zločinu totálně přišel o rozum, lidé budou požadovat odpovídající odplatu.“

„Existuje vůbec možnost, že je nevinný?“

„On to tvrdí.“

„On tvrdí, že biskupa nezabil?“

„Proč mu nedovolit, aby ti to řekl sám?“ Vail zasunul kazetu do videorekordéru. „Jde o krátký rozhovor. Konal se v době, kdy se ho chystali převézt do Daisylandu. Mimochodem – já si každý rozhovor nahrávám a po tobě chci, abys dělala totéž. Budeš překvapená, kolik se toho člověk dozví, když si to znovu pouští.“

„Já už mám s videem zkušenosti,“ přikývla. „I my ho v omezené míře používáme.“

„Fajn. Kamera je lehká a snadno ovladatelná. Tohle jsem nahrál v městském vězení dneska kolem poledního. Moc toho není, ale budeš se aspoň moct seznámit se svým pacientem.“

Vail zmáčkl spouštěcí knoflík. Objevil se záběr Aarona od pasu nahoru. Seděl v cele na palandě. Nakláněl se dopředu, lokty opřené o kolena. Vail v záběru nebyl. Ozýval se jen jeho hlas.

VAIL: Jak se jmenuješ plným jménem, Aarone?

STAMPLER: Aaron Luke Stampler.

VAIL: Odkud jsi?

STAMPLER: Z Crimsidu. To je v Kentucky.

VAIL: Jak dlouho bydlíš v tomto městě?

STAMPLER: Takový dva roky. Přijel sem někdá v březnu 1981.

VAIL: Kam jsi chodil do školy?

STAMPLER: V Crimsidu sem vychodil vobecnou i měšťanku. Na střední sem pak jezdil do Lordsville, ňákejch dvacet mil z Crimsidu.

VAIL: Žijí ještě tví rodiče?

STAMPLER: Ne, pane. Táta umřel na černý plíce někdá před čtyřma rokama. Máma zasejc loni. Brácha Samuel měl nehodu s auťákem.

VAIL: Máš ještě nějaké příbuzné?

STAMPLER: Ne, pane.

VAIL: Ukončil jsi střední školu?

STAMPLER: Ano, pane.

VAIL: Jaké jsi měl známky?

STAMPLER: (hrdě) Samý jedničky kromě matiky. Nikdá sem ňák počty nemiloval, ale prošel sem.

VAIL: Kdy ses poprvé setkal s biskupem Rushmanem?

STAMPLER: Když sem přijel do města poprvý. Setkal sem se s klukem, co se menuje Billy Jordan, a von mě přived do Domu spásy. Tak sem se potkal s pánem biskupem Rushmanem.

VAIL: A byli jste přátelé? Tedy – choval se k tobě biskup Rushman laskavě?

STAMPLER: Ano, pane. Vzal mě do svýho domu a nechal dělat různý práce vokolo kostela, abych vydělal ňákej krejcar. Taky mi pomohl dostat se na dálkový studium vejšky.

VAIL: Dálkové studium?

STAMPLER: Ano, pane. Studoval sem korespondenčně.

VAIL: A co jsi studoval?

STAMPLER: No, víte, takový ty úvodní předměty.

VAIL: Ty, co se berou v prváku? Jako angličtina a tak?

STAMPLER: (přikyvuje)

VAIL: A kdys začal dělat vysokou školu?

STAMPLER: Vloni na podzim. Pán biskup říkával, že je věčná škoda, abysem se svojí hlavou nechodil dál do školy.

VAIL: A máš školu rád?

STAMPLER: Ano, pane. Já se učim strašidelně rád. I když se mi dost lidí směje, jak vesnicky mluvim.

VAIL: Proto jsi tedy dělal korespondenční kurz?

STAMPLER: Ne, pane, jenom že to bylo levný. Vždycky sem musel dělat trošičku práce. Neměl sem peníze na normální školu.

VAIL: A jaké práce jsi dělal?

STAMPLER: Nejčkon dělám v knihovně – uklízim a tak. Teda dělal sem – než se todle šecko semlelo.

VAIL: Aarone, měli jste s biskupen Rushmanem konflikty? Jakékoliv – osobní nebo jiné?

STAMPLER: Ne, pane. Von chtěl, abysem vstoupil do církve. Připravoval sem se na to. Díval sem se na pásky s nahrávkama bohoslužeb, ministrantů a různejch takovejch věcí.

VAIL: Nejsi náhodou na ministranta trochu starý?

STAMPLER: Aspoň sem se naučil něco vo kostele.

VAIL: Probíral jsi to s biskupem?

STAMPLER: Áno, pane. A čtu knížky. Pán biskup mi pučuje knížky z knihovny, kdy se mi zachce.

VAIL: Jaké knížky?

STAMPLER: Šecky si můžu pučit. Čtu šecko.

VAIL: Ale tvé hovory s biskupem nebyly nikdy příliš vzrušené, nemám pravdu? Byly to přátelské hovory?

STAMPLER: (přikyvuje) Ano, pane. Mluvívali sme o různejch přístupech, jakejma lidi věřej.

VAIL: Takže tys nebyl vychován jako katolík?

STAMPLER: Ne, pane.

VAIL: Chodil jsi do kostela?

STAMPLER: (zaváhá a na chvilku se odvrátí) Ano, pane. Chodil sem do kostela Ježíše Krista a věčnýho utrpení.

VAIL: Tak se jmenuje nějaká církev? Myslím, že jsem o ní nikdy neslyšel.

STAMPLER: U nás byl jenom místní velebníček, pane Vaile.

VAIL: Takže abychom vše shrnuli. Biskup Rushman ti pomohl dostat se na vysokoškolskou nástavbu, pomohl ti dostat se do Domu spásy, pomohl ti najít práci a probíral s tebou, jak se stát katolíkem a možná i ministrantem. Takhle nějak podobně to bylo?

STAMPLER: (přikyvuje) Ano, pane.

VAIL: A nedošlo mezi vámi nikdy ke sporu nebo vážné při?

STAMPLER: Ne, pane.

VAIL: Ani když jsi z Domu spásy odešel?

STAMPLER: Ne, pane. On chápal, že mám nejvyšší čas.

VAIL: Aarone, chápeš, proč jsi tady?

STAMPLER: Ano, pane. Tvrděj mi, že sem zabil pána biskupa Richarda.

VAIL: A víš, co se teď stane?

STAMPLER: Ano, pane. Vodvezou mě do Daisylandu a voni tam rozhodnou, jestli sem blázen nebo ne, aby to věděli ještě před soudem.

VAIL: Chápeš, jak je tohle všechno vážné?

STAMPLER: Samozřejmě. Chtěj mě vodsoudit.

VAIL: Vyprávěj mi o té noci, kdy byl zavražděn biskup. Tys přece byl v jeho bytě, ne?

STAMPLER: Ano, pane. Ministranti tam chodívali. Dívali sme se na video. Pak nám dal vobčerstvení – jako kolu a sušenky – a povídali sme si vo různejch věcech – jak bejt správným katolíkem a tak.

VAIL: V kolik hodin to asi bylo?

STAMPLER: No, to nedokážu říct přesně, protože nemám hodinky. Řek bych… mohlo to bejt asi tak… kolem vosmý. My sme tam byli asi půl druhý hodiny. Vodhaduju, že sme vodcházeli někdy kolem půl desátý.

VAIL: A kdo všechno tam byl, Aarone?

STAMPLER: Peter, John, Billy, Sid a já. A pán biskup.

VAIL: Ti všichni bydlí v Domě spásy?

STAMPLER: Kromě Billyho a mě.

VAIL: Jak se jmenují příjmením?

STAMPLER: My v Domě spásy příjmení nepoužíváme, pane Vaile.

VAIL: Ty ani neznáš jejich příjmení?

STAMPLER: (vrtí hlavou) Krom Billyho Jordana.

VAIL: A kde ten bydlí?

STAMPLER: Má kutloch v Dírách, zrovínka jako já.

VAIL: Fajn, takže jste z biskupova bytu odešli kolem půl desáté. Proč ses vracel?

STAMPLER: Já se nevracel. Skočil sem si dolu do kanceláře pučit knížku.

VAIL: Jak dlouho jsi tam byl?

STAMPLER: (váhá) Já… no… nejsem si ouplně jistej.

VAIL: Proč si nejsi jistý?

STAMPLER: (začíná se ošívat, je neklidný) Poněvač… prostě si nepamatuju, když nemám hodinky. Já… četl sem vod Benjamina Franklina Almanach chudáka Richarda. Zaslech sem pak něco nahoře, tak vyběhnu po schodech a volám, ale nikdo nevodpovidá. Zastavím se u biskupovejch dveří a slyšim, jak mu hraje strašně nahlas stereo. Tak klepu, rozrazím dveře a… a…

VAIL: A co?

STAMPLER: Nepamatuju se.

VAIL: Ty si nepamatuješ, co se dělo dál?

STAMPLER: Další, co vim, je, že sem tam stál a měl v ruce ten nůž a prsten… a… a biskup byl… všude krev, v pokoji, já vod krve a biskup na… podlaze… a strašlivě krvácel.

VAIL: Cos tedy dělal?

STAMPLER: Myslim… myslim, že sem ňák ztratil hlavu a vzal nohy na ramena, jenže dole sem někoho zaslech, tak sem proběhl kuchyní a tam zas dole projíždělo policajtský auto, tak sem couvnul zas do kostela a… ehm…

VAIL: A tam ses schoval ve zpovědnici?

STAMPLER: (přikyvuje)

VAIL: A víc si nepamatuješ?

STAMPLER: Přísahám vám, pane Vaile, že si víc nepamatuju.

VAIL: Proč jsi neodhodil nůž a nezavolal policii?

STAMPLER: Poněvač sem byl vyděšenej jak zajíc, myslim. Strašně vyděšenej… A biskup byl celej rozřezanej… nevim proč. Prostě sem zdrhnul.

VAIL: Aarone, kdo byl ještě v pokoji, když ses vrátil nahoru?

STAMPLER: (sklopí oči a vrtí hlavou) Nevim.

VAIL: Když jsme spolu mluvili minule, říkals, že se té osoby bojíš.

STAMPLER: Ano, pane.

VAIL: A nechceš mi říct, kdo to je?

STAMPLER: Nevim.

VAIL: Takže nevíš, kohos viděl?

STAMPLER: (vrtí hlavou)

VAIL: Ale bojíš se ho?

STAMPLER: (vzhlédne) A vy byste se ho nebál, pane Vaile?

* * *

Vail cvakl knoflíkem a vypnul video.

„Tady to máš, paní doktorko. Mladík, který údajně spáchal tohle.“ Ukázal na fotografie. Molly se trošičku zavrtěla na židli. Položila prázdnou sklenku od bourbonu na roh Vailova pracovního stolu, ale neříkala nic.

„Jedna otázka,“ promluvil znovu Vail. „Je možné, že jeho historka je pravdivá? Tedy – mohlo se vše přihodit takto?“

Ještě chvíli zírala na fotografie a pak přikývla.

„Ano. Klidně mohl mít tři čtyři minutky stav amnézie.“

„Co to je, ten stav amnézie?“

„Něco jako dočasný výpadek paměti. Takzvané okno. Stává se to třeba epileptikům při záchvatech. Opilec, který si ráno nepamatuje, co dělal večer, si přivodil takzvanou chemicky vyvolanou amnézii. V našem případě mohl být Aaron natolik šokován tím, co spatřil, že upadl do stavu amnézie.“

„Ale jak dlouho obvykle takový stav trvá?“

„Obvykle poměrně krátce. Průměr by mohl být tak pět minut. Ale znám případy, kdy postižení upadali do stavu amnézie třeba na půl roku.“

„Na půl roku?“

„Ano. Takový stav je typickým znakem jistých druhů poruch osobnosti. Mohla bych ti o nich vyprávět celé dlouhé hodiny.“

„Bude vhodná doba. Momentálně jde o jedno – podle tebe Aaron Stampler mohl mluvit pravdu?“

„Zcela jistě.“

14

Goodman zastavil auto na vrcholku, vystoupil a rozhlédl se. Před ním padala silnice prudce dolů mezi borovicemi porostlými svahy, které se strmě svažovaly do úzkého údolí. Na pochmurném dně této soutěsky vedla jediná, asi půl míle dlouhá cesta, lemovaná z jedné strany tmavým prudkým potokem a úzkorozchodnou dvoukolejkou, a z druhé strmým přírodním skaliskem – okrajem rokle. Bezútěšnou ulici tvořily domy s krámky. Obchody i barabizny – Goodman jejich počet odhadoval na šedesát, sedmdesát – patřily těžařské společnosti. Za nimi se údolí lomilo a za ohybem se rozkládaly další usedlosti. Dlouhá léta černého prachu poznamenala omítky i výkladní skříně. Přesto měla tato maličká osada úpravný vzhled a atmosféru jakési hrdosti.

A ještě něco. Nejdříve to nedokázal jasně vyjádřit. Až po chvíli si uvědomil, že městečko jakoby vypadlo z času. Ano, přesně tak. Žádné televizní antény. Žádné neony, ani velké reklamy. Vypadalo to, jako kdyby přejel hřeben hor a dostal se do jiného století.

Přesto z tohoto místa vyzařovala zachmuřená, ale poklidná krása. Člověk se vzpíral uvěřit, že se pod zelenými zvlněnými pahorky a hlubokými roklemi zavrtávají hluboko do země uhelné štoly produkující smrtelně jedovatý plyn a černý, na plíce usedající prach. Opravdické nebe i peklo, pomyslel si Goodman a okamžitě zalétl v myšlenkách o nějakou dobu zpět. Do Indiany, městečka Gary, před pětadvaceti lety, na místo tak odlišné od tohoto svou velikostí i přízvukem, ale přesto zvláštně podobné. Namísto hor mu dominovaly komíny, a neměly barvu zelenou, ale černou a šedou. Nicméně Gary mělo stejně chmurnou a tíživou atmosféru. V Gary se ve vysokých pecích kalila ocel – zde se dolovalo ze země uhlí. Tam i zde se nebezpečí stávalo nerozlučným druhem. Goodmanův otec zahynul v rozžhavené oceli vylité z tavícího kotle. Fyzicky i duševně zlomený, vystavený stálé zátěži, nedokázal dostatečně rychle uhnout. Goodmanovi bylo tenkrát devět. Po otcově smrti se s matkou odstěhovali do města. Nikdy nic nevlastnili. Veškerý jejich majetek patřil ocelárnám. Pokud jim zůstala nějaká hrdost, musela jít stranou. Beztak již byla pokřivená neustálým vlivem oceláren. Ventilovala se při soutěžích v kuželkách, při fotbalových zápasech, ve středoškolských orchestrech a na piknicích pořádaných na počest čtvrtého července.

Goodman tedy věděl, co zde může čekat. Vychrtlé lidi, podezíravé k cizincům, tvrdé jako skála díky životu v drsném podnebí, hornatém kraji a chudobě. Budou to lidé prostí, s názory omezenými horami, mlhou a strachem ze života venku, se sny uvězněnými v dusných, temných antracitových hrobech, pro něž je primitivní práce jedinou jistotou a zároveň odsouzením k trestu smrti. Závaly, výbuchy, nemoci a nepříznivé podnebí – to byly čtyři hlavní pilíře jejich existence. Věděl však, že to zároveň budou zanícení vlastenci, bohabojní a věrní občané, upevňující si svou víru ve svém fundamentalistickém kostele, a že budou přímo hořet vášní k vlajce a věrností ke společnosti, která je vykořisťuje od narození až do smrti. Oni jsou solí země.

Věděl také, že mezi nimi bude jeden mluvka. I v nejmenším městečku se jeden takový najde.

Na malé bílé tabulce stálo: CRIMSIDE, KENTUCKY, POČET OBYVATEL 212. Číslo bylo přepisováno a neustále snižováno. Znamení doby – děti odtud odcházejí a hledají lepší život jinde. Aaron Stampler byl jedním z nich.

Takže odsud Stampler utekl. Patřil zřejmě k podivínským dětem. Inteligentní, deprimovaný, veden jakousi vizí zrozenou z vlastní představivosti. Nakonec překročil vysoké hory a vstoupil do skutečného světa. Třeba to nedokázal unést. Třeba v něm cosi rozpoutalo dlouho potlačovanou zlost. Někdy, někde – mezi tímto pustým údolím a krví zalitou ložnicí arcibiskupa Rushmana. Je možné, že v Aaronu Stamplerovi vybuchlo něco hrůzostrašného a ohavného? Odpověď by mohl začít hledat zde.

Vjížděl pomaličku do soutěsky. Silnice vedla asi sto metrů mezi kolejemi a Morganovým potokem, pak se stočila přes koleje a zase zpátky a plynule přešla v hlavní třídu.

Železářský krámek byl v dlouhém, přikrčeném domku s plechovou střechou, uvnitř temný, se zbožím vystaveným na chatrné verandě táhnoucí se po celé délce – krumpáče, olejové lampy a oblečení pro horníky. Za ním stálo Smíšené zboží Walenski, radnice – úzká, patrová dřevěná stavba s věžičkou, díky níž vypadala spíše jako kostel než jako správní centrum Crimsidu. Pak následovalo velké a nepřehledné zelinářství a potraviny, obchod s látkami a nitěmi zvaný Obchodní dům Miranda a tři staré barabizny, které se o sebe navzájem opíraly – uprostřed malá hospůdka s barem na jedné a obchodem s lihovinami na druhé straně. Její vývěsní štít hlásal: CAFÉ BAR U SIMPSONA. V ulici stál i hrázděný dům s cedulkou AVERY DAGGETT – PRÁVNÍ PORADY A KANCELÁŘSKÉ POTŘEBY Goodman nechápal, co může v této zapadlé vísce dělat právník. Že by sepisoval poslední vůle lidí, co nic nemají? Rozvody? To těžko. Žaloby proti těžařské společnosti? Blbost, vždyť té zřejmě patří i sám Daggett a všechno ostatní, co je zde k vidění.

Typické město, kde je senzačním drbem i partie dámy. Rozhodl se začít ve smíšeném zboží, ale tam bylo prázdno a majitelka, upjatá žena s uhýbavým pohledem, nemínila s cizincem navazovat rozhovor. Na maličkém mosazném štítku vedle dveří četl prostý nápis: PRONAJATO OD KC&M. Takže od dolů… Se stejnou se potázal i v obchodním domě Miranda. Dvě ženy v prostých vlněných šatech stály v zadní části obchodu a pokukovaly po něm zpoza polic. Majitelka, zavalitá dáma s nakadeřenými vlasy, byla nejprve příjemná, ale když zmínil Aaronovo jméno, viditelně ochladla. Zavrtěla hlavou a vrátila se zpět ke svým zákaznicím. Rozhodl se tedy odejít, na chviličku se zarazil u nenápadné mosazné cedulky, shrbil ramena a sklopil hlavu proti mrazivému větru, prohánějícímu se údolím. Přešel přes silnici k zelináři. Stejná mosazná tabulka. Důlní a těžařská společnost opravdu vlastnila celé město. Každý krámek byl v pronájmu. Nikomu nic nepatřilo. Jakmile by se kdokoli dopustil sebemenšího uklouznutí, byl by okamžitě zapuzen a vyhnán za hranice města s prázdnýma rukama.

Třeba se u zelináře scházejí místní staříci. Vkročil do tísnivé vyhlížející velké přeplněné místnosti. Obsluhoval zde jediný prodavač. Právě skládal na pult konzervy. Goodman kráčel až dozadu k pultu s nealkoholickými nápoji. Muž ho bedlivě sledoval a nakonec se zvedl a přišel k němu. Vypadal jako tyčka s šedivým plnovousem, vyhaslýma očima a tvarohově bílou pletí, zjevně nezvyklou na čerstvé povětří. Na sobě měl červenou flanelovou košili a teplé vlněné kalhoty s černými kšandami, zakryté čistou naškrobenou zástěrou. Jeho kůže byla úplně průsvitná, takže Goodman viděl spleť všech žil a vlásečnic na hřbetech rukou a napjatou pergamenovou kůži na dlouhých kostnatých prstech. Přejel Goodmana přísným pohledem kazatele a ve tváři se mu nehnul ani sval.

„Máte tady v tom mrazáku studenou kolu?“ zeptal se zvesela Goodman.

„Jenom Royal Crown. Jerome měl dojít včíra, ale ňák to nezvlád.“

„To je dobrý, dám si klidně Royal Crown.“

Prodavač mluvil s roztomilým starodávným přízvukem horalů z Apalačských hor, kteří zpěvavě vyslovují a změkčují samohlásky a některá nadbytečná písmena prostě vynechávají. Starší obyvatelé mluvili svým slangem.

Muž přiložil hrdlo láhve k otvíráku upevněnému k boční straně mrazicího boxu, korunka odskočila, a on podal láhev Goodmanovi. Předtím ještě otřel otvor láhve zástěrou.

„Kolik stojí?“

„Padík. Ceny se zvejšily zrovínka před tejdnem.“

Goodman mu strčil do dlaně dolar. Na pultu vedle nealkoholických nápojů stála skleněná nádoba se širokým hrdlem a na ní lepicí páskou přilepená barevná polarodiová fotografie statného muže s opatrným úsměvem. Pod obrázek někdo rukou připsal: „Na pohřeb Zachariáše Donalda Umřel v pondělí 14 února na infarkt“ Žádné čárky ani tečky. Jen prosté konstatování jednoduchého faktu. Sklenice byla do poloviny zaplněná mincemi všechno druhu a půltuctem různých bankovek, dokonce si všiml jedné desetidolarovky. Goodman hodil vrácené drobné do sklenice.

„Vy ste znal starýho Zacha, panáčku?“ zeptal se prodavač.

„Neměl jsem to potěšení.“

„Pak je to teda vod vás náramně šlechetný, cizinče.“

„To je nejmenší, co člověk může udělat.“

„Moje řeč. Ale cizinci většinou todle nechápou, jen nemyslete, panáčku.“ Mluvil bezvýrazným monotónním hlasem. Žádné modulace, ani citové zabarvení. Jen slova. „Projíždí tudy hodně cizích lidí?“

„Vy ste nejčkon třetí vod Novýho roku. Všici sjeli ze správný cesty. Chtěli vědít, jak na Kreb’s Knob nebo na Sion. Taky ste ztracenej?“

„Ne.“ Goodman si zhluboka přihnul. Prodavač se loudavě vrátil ke své práci a začal si hvízdat jakousi nekonečnou melodii. Když urovnal konzervy na polici, řekl: „Zach tu farmařil, von nedělal v díře. Kousek vocaď, na Sacketťs Ridge. Esli jedete na jih, uvidíte to. Hezky si to tam vopentlil, to zas jo.“

„Farmařit tady v horách, to musí bejt dost perný,“ konstatoval Goodman.

„Pravda pravdoucí. Staříček Donald – to byl Zachův děda – začal s vobděláváním toho fleku. Do díry nemoh, nemoh dejchat. Aspoň se to říkalo. Já sem tu tenkrát nebyl.“

„Mhm.“

„Nechcete něco k snědku? Sýrový sušenky nebo tak?“

„Jo, sušenky bych si dal.“

„Taky si k tomu můžete dát burákový máslo nebo sejra.“

„Máslo bude stačit.“

Muž sundal z police balíček sušenek a položil je před Goodmana.

„To dělá další pade.“

Goodman vytáhl další dolar a znovu hodil drobné do sklenice. „Esli zůstanete dlouho, cizinče, můžem pohřbít starýho Zacha zejtra,“ řekl beze stopy humoru v hlase. „Kolik musíte vybrat? Jako na pohřeb.“

„Ani vám přesně nepovím. V týdle roční době si Charlie Koswalski, co tu má pohřebák, nanosí z Hoppyho rybíka led a v márnici s ním Zacha vobloží. Hádám, že jak ten led roztaje, Charlie posbírá tydle sklenice – sou rozestavěný po celým městě – a vystrojí pohřeb za tolik, kolik se nasbírá.“

„Velmi praktické,“ přikývl Goodman.

„No, Charliemu je jasný, že tu Zacha nemůže skladovat vo moc dýl. Už je to čtyry dny, co vodešel na pravdu Boží.“

„Aha.“

Prodavač kývl hlavou směrem do ulice. „Nejbližší ubytování tu najdete v další díře za náma – v Morgan’s Crim. Voni si to tak pomenovali eště před náma.“ Roztáhl ústa, což byla grimasa, která měl za celou dobu rozhovoru nejblíž k úsměvu.

„Ale já nehledám ubytování. Chtěl jsem si promluvit s paní Stamplerovou. Myslím, že ji znáte, ne?“

„Ano, panáčku,“ pokýval hlavou a po krátké odmlce dodal. „Dete trošíčku pozdě.“

„Cože?“

„I vona je na pravdě Boží. Vodešla už vloni v březnu, myslim. Jo, nejčkon to bude rok. Vy se s ní moc často nevidíte, co?“

„Bohužel.“

„Dycinky to bejvala moc divná žencká. Furt si něco žbrblala, jako když se hádá sama se sebou. Ta si nedovedla ani koupit jabko, aby se vo to se sebou nepohádala.“

„Popravdě řečeno jsem s ní chtěl mluvit o jejím synovi.“

„Samuelovi, nebo Aaronovi?“

„Aaronovi.“

„Jo ták.“ zakýval hlavou. „Takže ste se doslech vo tý jeho patálii?“

Goodman přikývl. „Znal jste ho?“

„To dá rozum. Já sem v Crimsidu už čtyryapadesát roků. Znám tu šecky, i co umřeli a umíraj.“

„Jaký byl?“

„Aaron? No, dost jinej než vostatní kluci.“

„Jak to?“

Prodavač si přitáhl židli s vysokým opěradlem, posadil se a opřel se o stěnu. Goodmanovi pokynul, ať si sedne na chladicí pult.

„Nikdy nebyl Spokojenej,“ pokračoval. „Dycinky zkoušel něco novýho. Tu chtěl bejt felčar, tu komediant, pak se dal na básničky. Do tohodle zapadákova moc vzdělanej. Což asi byla i práce slečny Rebeky.“

„Jako jeho matky?“

Prodavač zavrtěl hlavou. „Ale co vás nemá! Učitelky. Dycky na něho trpěla. Dokonce se s ním učila, když vodešel na střední školu do Lordsville. Ale šecka čest, von byl pracant. Pár roků byl i u mě, dělal taky u doktora. Dycinky chodil včas, na nic si nestěžoval.“

„Byl popudlivý?“

„Jako vzteklej?“ zeptal se překvapeně prodavač. Na chviličku se zamyslel a pak zavrtěl hlavou. „Vo nic moc víc než kterejkoliv jinej. Každej někdy vybuchne jak papírovej čert, no nemám pravdu?“ Goodman přikývl a poslouchal.

„Aaron byl přemejšlivej kluk. Eště ani pořádně nedorost, a už sem chodil a postával před pultem s bonbónama. Někdy pět, někdy deset minut se rozmejšlel. Stejnej byl s knížkama. No považte, támdle se dokázal někdy třeba hodinu rozmejšlet, kterou knížku si pučit domů.“

Goodman pohlédl do zadní části obchodu, kde byla asi v metr vysokých hromádkách vyrovnána spousta paperbacků. Některé slepené páskou, aby se nerozpadly. Stála u nich cedulka: KNÍŽKY NA PŮJČENÍ, 10 CENTŮ ZA DEN.

„Takže velký čtenář, co?“

„Dokázal přečíst knížku za jedinej den. Když byl tlustá, tak za dva.“

„Zdá se, že horlivost mu nechyběla.“

„Jak v čem, řek bych. Třeba ani za nic by nevlez do díry. Jeho táta mu málem vymlátil duši z těla, ale von nic. Trval na svým. Tendle kluk nebyl žádnej horník.“

„A jeho otec je naživu?“

„Ale ne. Díra ho spolkla. Teda spíš jeho plíce. Umřel na černý plíce před čtyřma rokama. Pak mu zabili bráchu, myslím, že kolem šestasedmdesátýho.“

„V dolech?“

Prodavač zavrtěl hlavou. „V autě.“

„To tedy nebyla moc šťastná rodina.“

„Dalo by se říct, cizinče. Teďkon se na Sacketťs Ridge vobjevujou zjevení.“

„Zjevení?“

„Jo. Duchové. Strašej. Před pár rokama v létě sme tam byli. Vylez sem na kopec s mejma psama a voni zničehonic začali lítat, štěkali jak blázni, vobíhali v malejch kolečkách a člověk cejtil takovej mrazivej chlad jak z hrobu. No, jen považte, ty bestie byly vyděšený do morku kostí. Pak sem si uvědomil, že je to přesně tam. Tam, kde našli auto. Už sem tam nikdá nešel. A věřte mi, nejsem sám, kdo si tam zažil tudle hrůzu.“

„Takže Sacketťs Ridge? Hmm,“ zabručel Goodman. „Myslím, že se od něj budu držet stranou.“

„Skvělej nápad, cizinče.“

„No nic, díky za vaši pohostinnost,“ loučil se Goodman.

„Dyť ste zaplatil,“ odpověděl prodavač a pokynul mu na pozdrav.

Goodman zajel o dva bloky dál až k místu, kde město zdánlivě končilo. Až za pomyslnou hranicí středu města se kolem silnice táhly řady úzkých patrových domků v délce asi jednoho kilometru a kopírovaly ohyb údolí. Na pravé straně stála čtvercová, patrová, přísně vyhlížející budova s poněkud pochmurným štítem: DR. CHARLES KOSWALSKI, LÉKAŘSKÁ POMOC A POHŘBY.

Co to prodavač říkal? Chtěl bejt felčar a dělal taky pro doktora. Dům měl dvoje dveře. Na jedněch byl nápis DOKTOR, na druhých POHŘEBNÍ ÚSTAV. Goodman si v duchu hodil mincí a vstoupil do dveří s označením ‚doktor‘. Jakmile překročil práh, rozezněl se nade dveřmi zvoneček a on se ocitl v malé čekárně s polámanou pohovkou a několika starými křesílky. V zadní části čekárny byly dřevěné dveře s panty na obě strany a všude to páchlo dezinfekcí, jako ostatně u každého doktora – jódem, vitaminy a antiseptiky. Mezi tím však cítil ještě něco. Goodmanovi trvalo asi dvě minuty, než to identifikoval – odporný zápach formaldehydu. Ten zjevně zaváněl z vedlejší, pohřebnické kanceláře. Náhle se velké dveře otevřely a objevil se malý boubelatý mužík, s holou kulatou hlavou připomínající těžítko na papír. Zíral do čekárny.

„Potřebujete ňákou pomoc?“ zeptal se.

„Ano, pokud jste doktor Koswalski.“

„To teda sem.“

„Jmenuji se Goodman, doktore.“ Ukázal Koswalskému svůj průkaz. „Přijel jsem se poptat na Aarona Stamplera.“

„Ach tak? A jak poptat?“

„Prostě se snažíme udělat si o tom chlapci obrázek. Jaký byl a vůbec.“

„A jestli projevoval násilnický a vražedný sklony?“

Otázka Goodmana zaskočila. Usmál se. „Noo, to také,“ připustil.

„Pořádnej průser, co ten kluk udělal,“ řekl doktor. Měl obličej andělíčka, žádný krk a silné boubelaté ruce, které vypadaly na to, že by dokázaly skrýt skalpel. Byl oblečený do bílé košile s ohrnutým límečkem, celým odřeným a poznamenaným zašlou špínou. Pod ním se skvěla kravata s četnými skvrnami od jídla, uzel visel asi centimetr pod knoflíkem u límce. Kromě toho byla přetočená tak, že odhalovala podšívku. Celkový dojem korunoval černý oblek, což na lidi, kteří navštívili tuto část jeho podniku, určitě nepůsobilo povzbudivě.

„No, víte, my si ještě nejsme jistí, zda to udělal, pane doktore,“ řekl Goodman upjatě.

„V lexingtonskejch novinách se píše, že jste.“

„On pro vás pracoval, že?“

„Vobčas. Tu a tam. Chytrej kluk. Nikdá by mě nenapadlo, že něco takovýho provede. No jo, sice vodešel a nechal tu samotnou mámu, jenže popravdě řečeno, vono to bylo vysvobození, když umřela. Vona byla úplně mimo – jako pes, co vyje na úplněk. Teda ten poslední rok. Nikdá nevycházela ven z baráku! Vobvykle vykukovala zpoza záclon a něco si mumlala. Pokřikovala na lidi.“

„Měla nějaké psychické problémy ještě předtím, než odešel?“

„No, dycinky bejvala trošku mišuge, ale na konci jí strašilo ve věži pořádně.“

„Léčil jste ji?“

„Nebylo co léčit. Nikomu neubližovala. Nikdo vocaď si nepřál, aby ji zavřeli do cvokárny.“

„A co on? Vztekal se občas?“

„Jako Aaron? Vo nic víc než kterejkoliv jinej. Míval svý špatný dny. Vobčas přišel, byl takovej zakřiknutej a něco si mumlal. Tak jako naštvaně. Vztekle. Ale vono mívá každej čas vod času blbý dny, ne?“

„Určitě ano.“

„Říkal sem si, že třeba předtím dostal vejprask, a tak byl načuřenej.“

„On dostával výprask dost často, nemám pravdu?“

„Všichni kluci dostávaj na zadek, pane Goodmane. Vono je ouplně přirozený, když synek křísne vo tátu. Aaron se s tím prostě nedokázal vyrovnat.“

„Těžko nesl, že jiní kluci si z bití nic nedělají?“

„Cti otce svýho i matku svou, tak se praví v bibli. Nikdy se nepostav svýmu otci, to je jasný. Aspoň tady to platí dvojnásob. Jenže já si pamatuju, že když klukovi bylo deset jedenáct, shodil starýho Gabe Stamplera ze židle a utek z baráku. Pak se celou noc schovával u mě v garáži.“

„Co pro vás Aaron dělal?“ změnil téma Goodman.

„Uklízel. Někdy mi pomáhal i operovat. Jednu dobu moc chtěl bejt doktorem. Von chtěl bejt lecčím. Neměl jasný představy vo svý budoucnosti.“

„On vám asistoval při operacích?“ ptal se Goodman udiveně.

„No, oficiálně ne, to je jasný. Držel mi akorát světlo a podával nástroje.“

„Asi jako zdravotní sestra?“

„Jo, tak něco.“

„A po těch operacích také uklízel?“

„Jo. Troška krve mu nevadila. Víte, já bych dokázal milýho Aarona zaměstnat. Udělal bych z něj parádního pohřebáka. Jenže neměl zájem. Chtěl se toho moc naučit a měl velkolepý sny.“

„Takže pracoval v obou vašich profesích, ano?“

„Ano, váženej. Měl správnej přístup. Nenechal se vyvést z míry. Legrační věc – když zůstal jeho brácha Sam a Mary Laffertyová v tom auťáku na kopci, pomohl mi je sem přinýst a tvářil se, jako když je v životě neviděl.“

„Byla to autonehoda?“

„Houby autonehoda. Vyjeli si na hřebeny, aby si zašoustali ve starý fordce jeho tatíka. Protože byla zima, nechali zapnutej motor. Voddělal je voba kysličník u-hel-na-tej.“ Naklonil se ke Goodmanovi a zašeptal. „Neměli na sobě ani nitku. Sam ještě furt ležel na ní. Nikdy se nedozvěděl, co ho kleplo. To nejni špatná smrt, ne?“ Šťouchl do Goodmana loktem a uchechtl se. Vyšel z něj chrchlavý smích, který připomínal kvokání slepic.

„A pomáhal vám i s pitvou?“

„No jasně. Páni, ten kluk mohl sledovat pitvu a k tomu přikusovat rohlík. Nic mu to nedělalo.“

* * *

Přímo přes ulici byla jednotřídní škola – jednoduchá, bíle hrázděná přízemní budova se špičatou střechou. Těsně se přimykala ke skalisku a ze silnice k ní vedly široké dřevěné schody. Zdálo se, že nedávno dostala nový nátěr. Okna měla natřená jasně červenou barvou, čímž se značně lišila od všech staveb v okolí. Goodman vystoupil po schodech k hlavním dveřím. Mosazná cedulka vedle nich byla poněkud méně formální: MĚSTEČKU CRIMSIDE VĚNOVALA SPOLEČNOST KC&M.

Nejdřív chtěl počkat, až bude po vyučování, ale pak se rozmyslel a vstoupil dovnitř. Ocitl se ve velké místnosti s dvanácti žáky rozdělenými do tří skupinek, které od sebe oddělovaly halabala seskupené lavice a stoly různé velikosti. Jednu skupinku tvořili pouze dva studenti, oba vypadali na dvanáct třináct let. Vzadu ve třídě byly troje dveře a žádná okna – zřejmě toalety a šatna.

Učitelka, vysoká křehce vyhlížející třicátnice, se na něj zakabonila a přísně se zeptala: „Co je?“

„O nic důležitého nejde, paní učitelko,“ usmál se Goodman ve snaze ji okouzlit. „Jen jsem si říkal, že si k vám na chviličku sednu. Třeba se něco naučím.“

Nějakou dobu ho tázavě sledovala, pak uhnula pohledem a vzápětí po něm znovu blýskla zelenýma očima.

„Ehm, no jo,“ zahuhlala a obrátila se zpět k žákům. On však neposlouchal, co říká. Sledoval ji. Měla na sobě oblečení jako vystřižené ze šedesátých let. Džínová bunda, květovaná sukně ke kotníkům a černé botky. Husté, ohnivě rudé vlasy jí lehce prokvétaly šedinami. Stáhla si je do pevného ohonu. Neměla žádné šperky, ani nebyla nalíčená. A ačkoliv rysy jejího obličeje – roztomile pihovatého – jak malý nosík, hranatá brada a vystupující lícní kosti, působily jemně, neopouštěl je drzý, téměř vzdorný výraz, který ji, podle jeho soudu, dělal starší.

Jakmile vyučování skončilo, žáčci se trousili domů. Každý mu věnoval pokradmý pohled – zřejmě uvažovali, jestli má paní učitelka nějakého nového milence.

Velmi rázně přešla třídu, ruce vražené do kapes, a zastavila se pár centimetrů od něj. Přísně si ho měřila.

„Tak co tady vlastně chcete?“ vypálila rozhorleně. Nemluvila místním dialektem.

„Jmenuji se Goodman,“ pronesl břitce. „Pracuji pro právníka, který má obhajovat Aarona Stamplera obviněného z vraždy.“

Trochu ucouvla a zatvářila se překvapeně.

„Ach,“ vydechla. Zdálo se, jako by se narovnala a napřímila. Mírně zvedla bradu. „A co vy jako děláte pro toho právníka, který má obhajovat Aarona Stamplera?“

„Jsem vyšetřovatel. Dělám úplně totéž co policie, jen zkrátka pro opačnou stranu.“

„A znáte Aarona?“ vyštěkla a znovu ho provrtávala pohledem.

„Ne – zatím. Musel jsem odjet moc brzo ráno.“

„A vy jako budete pomáhat při jeho obhajobě?“

„Musím zkrátka někde začít.“

Odpověď ji uspokojila, a tak zmírnila svůj vzpurný tón.

„Myslíte si, že to udělal?“

„Důkazy stojící proti němu jsou velmi pádné.“

„Na to jsem se neptala.“

„V tomto okamžiku je považován za nevinného. Presumpce neviny, znáte to.“

„Pořád jste mi ještě neodpověděl na otázku.“

„Proto jsem ale tady, slečno… jmenujete se Rebeka, že jo?“

Stále se na něj upřeně dívala, ale neodpovídala.

„Podívejte se, paní učitelko, říkám vám, že stojím na jeho straně. Musím o něm zjistit co nejvíc. Můžete mi pomoct? Můžeme si o Aaronovi promluvit?“

Vrátila se zpátky ke stolu, naskládala na sebe pár učebnic a uložila je do vysoké skříně v koutě. Tu zamkla starobylým dozickým zámkem. Pak se pustila do zametání podlahy a on jí pomáhal odstrkovat lavice.

Najednou řekla: „Někdy to díky jednomu, jednomu jedinému stojí za to.“

„Díky někomu jako Aaron?“

Zastavila se, opřela si bradu o násadu koštěte a bezmyšlenkovitě jednou rukou hladila rukojeť. „Ano. Byl nejlepší student, jakého jsem kdy měla. Obtížně zvladatelný. To ale většinou géniové s vysokým IQ bývají…“

„On měl IQ génia?“

„Ano. Takoví jsou pokaždé o krok o dva před váma, znáte to? Vždycky se chtějí dozvědět ještě víc.“ Vrátila se k svému zametání. „Což jde těžko splnit, když se snažíte zároveň učit patnáct dvacet jiných.“

„Proč to jde těžko?“

Na chviličku se zamyslela. „‚Těžko‘ není to správné slovo. Spíš obtížně. Jako… jako když se snažíte naplnit láhev, ve které je brčko. On upíjel stejně rychle, jako jsem ji nalévala.“

Podržel jí lopatku, a když vzhlédl, přistihl ji, jak si ho prohlíží, ale rychle uhnula pohledem a nametala úlomky tuh, zmuchlané papírky a kousky gumy. Pak si od něj lopatku vzala a vysypala ji do odpadkového koše v koutě.

„Čtení…“ říkala si téměř pro sebe. „Aaron četl všechno. Shakespeara, Thomase Paina, Rover Boys, Freuda, Hemmingwaye… Ach bože, ten přečetl každou knížku, která mu prošla rukama. Víte, že uměl číst i latinsky? Latinsky četl velmi slušně.“

„Jaký byl vůbec jako člověk?“

„Byl jako… jako když umírá hlady a vědění je potrava.“ Pokrčila rameny. „Byl roztomilý, ale také arogantní.“ Na okamžik se zarazila a hledala správná slova. „Někdy sklíčený, jindy veselý, pak zas zadumaný. Strašně se lišil od ostatních, pane Goodmane. Především odmítal vlézt do díry, jak se tady říká. Jeho otec ho kvůli tomu řádně řezal. Často odepínal pásek, ale Aaron byl pevně rozhodnut. Měl jasno – nikdy se nestane horníkem jako všichni ostatní tady. Víte, on je poměrně hezký kluk. Neměl moc přátel. Ostatní děti ho od sebe odstrkovaly. Dělaly si z něho legraci.“

„Já hledám nějaké vodítko, Rebeko – ne otisky prstů nebo jehly na koberci, nic takového. Musím najít vodítko. Poznat jeho odvahu. Mohl to spáchat? Jestli ano, tak proč? Mohlo ho něco tak strašně rozlítit?“

„Takže vy si myslíte, že je skutečně vinen, nemám pravdu?“

„Jak už jsem říkal – důkazy svědčící proti němu jsou nesmírně, nesmírně pádné. Možná, že bychom mohli požádat o zmírnění trestu s odvoláním na jeho duševní nevyrovnanost.“

„Ale on není cvok, pane Goodmane.“

„Kdy jste ho viděla naposled?“

„Před dvěma lety. Toho dne, kdy utekl. Jeho matka mu bránila. Pro něho by bylo tragické, kdyby zůstal tady.“

„Pro něj bylo tragické, že odešel.“

Přísně vzhlédla. Její výraz se pomalu měnil a přecházel do smutku. Zdálo se, že celé její tělo se smršťuje a ztrácí svou pružnost. Posadila se na jednu lavici, nepřirozeně vzpřímená, a zírala z okna jako v obrovském šoku. Nakonec unaveně mávla rukou a řekla: „Učím tady osm tříd, pane Goodmane. Od první do třetí tady, čtvrtou, pátou a šestou támhle, a sedmou a osmou tam. Víte, jaké to je? Někdy mám pocit, že jsem dosáhla obrovského úspěchu, jenom když je dostanu na střední školu. Když se jim to nepodaří ve čtrnácti v patnácti, skončí v dolech. Tedy chlapci. Dívky jsou provdány.“

„Ve čtrnácti?“

Přikývla.

„Přemlouvala jste Aarona k odchodu?“ zeptal se jí.

„Jak jsem řekla,“ pokrčila rameny. „Moc ráda bych si myslela, že s tím mám něco společného.“

„Poslouchejte mě, Rebeko. Nejsem tady proto, že bych si přál, aby skončil ve cvokárně. Já ho chci zachránit před elektrickým křeslem.“

Náhle jí v plné míře došlo, jak vážné je dilema Aarona Stamplera. Přitiskla si dlaň k ústům a zavřela oči. Vytryskly jí slzy. Řinuly se jí po tvářích. Ze všech sil se snažila zdusit své vzlyky. „Všechny ty znalosti,“ šeptala do dlaně. „Celé ty roky.“ Pak slaboučkým hlasem lítostivě zamumlala: „Jaká marnost… Strašná, zatracená škoda! Mohl se stát čímkoliv, jen potřeboval…“

„Co potřeboval?“

„No, já… nevím. Povzbuzení. Pochvalu. Hrozně se bál osamění. Myslím, že samoty se bál víc, než…“

Zarazila se. Nedokázala pokračovat, protože jí po tvářích stékaly proudem slzy.

„Té se podle mého názoru bojíme všichni,“ řekl. „Je mi to líto. Opravdu. Moc.“

Zavrtěla hlavou. „Ale ne, já se omlouvám,“ vzlykala.

Přistoupil k ní a něžně jí položil ruku na rameno. Cítil, jak pod jeho dotekem ztuhla, ale nechal ruku na místě, dokud se nezačala uvolňovat. Lehoučce ji hladil po rameni a ona za chvilku malounko pohnula hlavou, takže ucítil pohlazení jejích vlasů na hřbetu ruky. Pomaličku ji zvedal a položil jí dlaň na tvář. Třela si obličej o jeho ruku a trochu se obracela, až cítil na svých prstech její dech. Pak jí jemně přejel prstem po rtech. Ucítila dotek jeho ruky na šíji. Opatrně jí otočil hlavu k sobě. Její slzy mu protékaly mezi prsty. Nakonec se úplně uvolnila a nechala je klidně stékat.

Několik minut ji pevně držel, dokud se její vzlyky neproměnily v občasné zalknutí. Nakonec se od něj odtrhla a odvrátila hlavu.

„Moc se omlouvám,“ řekla.

„A za co? Jsem rád, že jsem u toho byl. Připadalo mi, že jste to moc potřebovala.“

Ona neodpověděla, takže Goodman ještě dodal: „Poslyšte, moc mě mrzí, že jsem vás obtěžoval. Zajdu si naproti do hospody a poptám se kolem. Možná…“

„Ne,“ namítla. „Nedělejte to. Chlapi už chodí z díry. Budou pít. Nemají rádi cizince. A nejvíc ze všeho ty, kteří se vyptávají na jejich lidi. I když Aarona neměli rádi, budou si to vztahovat na sebe. Tak to holt chodí.“

„Ale já jsem mu přijel pomoct.“

„Neuvěří vám.“

Obrátila se zpátky k němu a vzhlédla. Uplakaný obličej vypadal zranitelněji.

„Přijďte ke mně. Je to kousek po silnici, v lese. Udělám vám něco k jídlu a potom si můžeme pohovořit o Aaronu Stamplerovi.“

15

Sjela z hlavního dálničního tahu a směrovky ji dovedly k příjemně vyhlížející skupince domků, obehnaných dlouhou cihlovou zdí. Elegantní přijímací budovu našla hned u vstupní brány. Oficiální název tohoto komplexu prozrazovala malá mosazná tabulka: STEVENSONOVA PSYCHIATRICKÁ KLINIKA, ZALOŽENA 1924.

Vrátný v khaki kalhotách a tmavomodré košili vlastně vůbec na vrátného nevypadal. Vyšel ven, a když mu ukázala průkaz, příjemným hlasem ji vybídl, aby zajela po cestě k hlavní budově. Pak vešel do své budky a zmáčkl vypínač, který otvíral velkou železnou bránu. Molly tiše seděla v očekávání nadcházejícího dobrodružství.

* * *

Molly Arringtonová vyrůstala v Iowě a tam se také snažila uskutečnit svůj sen a stát se bioložkou se zaměřením na moře, když se přihodila událost, která otřásla celým jejím světem a navždy pozměnila směr její životní poutě.

Její otec Walter byl rozeným farmářem, zbožňoval černou iowskou půdu a všechna boží stvoření, která na ní žila. Spolu se svými dětmi Bobbym a Molly prožíval nekonečnou lásku k přírodě a rodné zemi. Odmítal používat pesticidy a namísto toho raději zasel akr navíc, aby se postaral o všechny živé tvory, nikdy nepěstoval jateční zvířata – krávy měl na mléko, slepice na vajíčka, dva chovné býčky na telata – a vzal pod svou střechu všechny toulavé psy i kočky, pokud zabloudili k jeho dveřím. V patrovém farmářském domku s nimi žilo pod jednou střechou osm psů a půl tuctu toulavých koček.

Když Walter Arrington poprvé viděl díky zázraku televize na vlastní oči, jak napalmové bomby stravují a pohlcují zelené vietnamské lesy, doslova se mu zvedal žaludek. Pravidelná noční přehlídka lidského utrpení a ničení země ho zděsila natolik, že začal odmítat sledovat televizní zpravodajství z této válkou zmítané země dokonce i v tom roce, kdy tam narukoval jeho syn.

Athena Arringtonová zemřela ve věku šestatřiceti let, a to nijak neočekávaně. Walter Arrington si ji bral za ženu s vědomím, že má v hrudi časovanou nálož – vrozenou deformaci srdce – a že hrozba náhlé smrti nad ní bude viset celý život a vždy k ní bude scházet jen krůček. On ji však nesmírně miloval a byl jí nesmírně oddán. Snažil se naplnit její život štěstím, jak jen to bylo možné. Když Athena zemřela, vydali se její tři milující pozůstalí na rodinné lány a za svitu měsíce rozptýlili její popel vlastníma rukama na pozemky farmy, kterou tolik milovala. Tenkrát bylo Molly dvanáct a Bobbymu patnáct. Tuto vzpomínku chovala Molly navždy ve svém srdci, protože lány polí se tak staly živoucím, stále obdělávaným památníkem její matky.

Walter, Molly a Bobby tvořili neobyčejně semknutou rodinu, otevřeně projevující své city a závislost jednoho na druhém, potřebu vzájemné podpory, povzbuzení a útočiště. S nadšením a láskou se dělili o svá vítězství i zklamání, ve vhodných okamžicích neváhali prolévat slzy, bezvýhradně si věřili a byli propojení tak pevnými pouty, že když Cy Wright, nejlepší přítel Bobbyho Arringtona nezdvořácky pustil Molly k vodě a začal se vážně ucházet o nejprostopášnější fanynku fotbalového mužstva střední školy, zatáhl ho Bobby na stadionu pod tribunu a pořádně mu nařezal. Pak už spolu nikdy nepromluvili, přestože se Molly ze všech sil snažila jejich pošramocené přátelství napravit.

Zrovna končila svůj první ročník na vysoké škole, když Bobby absolvoval architekturu a narukoval do Vietnamu. Po jeho návratu právě začínala předposlední ročník. Jenže ten, kdo se vrátil do vlasti, už nebyl tím bývalým Bobbym Arlingtonem. Změnil se v jakousi dutou lidskou schránku, nekomunikující, nerudnou, s očima naplněnýma děsem, odrážejícím všechny hrůzy, s nimiž se v té vzdálené zemi setkal. Nepokračoval ve studiu architektury a vrátil se domů na farmu, mučen vzpomínkami, které nechtěl nebo nemohl s nikým sdílet. Konverzace se pro něj stala natolik bolestnou, že mluvil jen v krátkých, někdy nejasných větách, a jakmile ho někdo nepochopil, nesmírně se rozčiloval. Trpěl insomnií a raději ležel v posteli a nespal, než by riskoval spánek, v němž ho pronásledovaly noční můry. Molly vynechala jeden semestr školy, pak další, a celý jeden rok společně s otcem bezmocně sledovali Bobbyho pomalý, ale vytrvalý odklon od skutečnosti a snahu ulevit bolesti únikem do vlastního světa.

Hrozivý rok vyvrcholil strašlivou událostí. Přihodila se jednoho horkého červnového dne. Molly byla právě u kamarádky na oslavě narození jejího dítěte. Náhle ji zavolali k telefonu.

Volal otec a plakal.

„Tati, co se děje?“ vykřikla.

„Postřílel psy, Molly. Postřílel všechny psy.“

Okamžitě běžela domů a našla Waltera Arringtona sedět v křesle na verandě. Srdceryvně plakal. Pevně ho objala a přes rameno hleděla na Bobbyho, který seděl na kraji kukuřičného pole, s lokty opřenými o kolena a kymácející se puškou v jedné ruce. V půlkruhu kolem něj leželo osm psů.

Šla tedy za bratrem, posadila se vedle něj, opatrně mu vzala pušku z rukou a položila ji do prachu vedle sebe. On se na ni podíval a řekl: „Prosím vás, pomozte mi někdo.“ Molly ho vzala do náručí a chovala ho jako malé dítě. Z očí jí kanuly slzy. Za nějakou dobu řekl: „Pojď se mnou, mami,“ a to byla jeho poslední slova. Seděli tak spolu dlouhou dobu, dokud necítila, jak se jeho napětí uvolňuje. Nakonec se o ni opřel a usnul.

Nikdy se pořádně neprobudil, tedy ne do skutečného světa. Bobby Arrington byl deset let katatonický. A Molly Arringtonová se vzdala svého snu o plavbách s delfíny ve prospěch poněkud chmurnějšího, ale o nic méně jasného cíle.

* * *

Brána Stevensonovy kliniky, ironicky přezdívané Daisyland – podle názvu města –, se prudce otevřela a Molly vjela na štěrkovou cestu lemovanou po obou stranách půl metru vysokým zimostrázovým plotem. Každá psychiatrická instituce představovala pro Molly Arringtonovou hlubokou studnici nejrůznějších poznatků. Komunity katatonických a nesrozumitelně mumlajících stvoření, schoulených na židlích a sledujících svět kolem sebe prázdnýma nechápajícíma očima, považovala za tajuplné zajatce, kteří čekají jen na ni, aby jim pomohla odhalit závoje mlhy, do nichž byli ponořeni a odsouzeni k životu v neustálém otupujícím soumraku. Toužila jim pomoci, opravit jejich porouchané mozky a vtáhnout je zpět na bezpečný břeh normálního žití. Díky tomu se mohla dobrat tajemství, která je obklopovala a která tvořila tu nezmapovanou a nepoznanou zemi utkvělých myšlenek a vzpomínek. Potajmu toužila vniknout do nebezpečných krajů a toulat se po jejich záhadných cestách a hledat duši těch bytostí žijících v mlhách. Tolik se podobaly Bobbymu, jehož zahnal strach, paranoia, muka a obavy do dobrovolného vyhnanství nezmapovaných posvátných krajů, které existovaly jen v jeho nitru.

Jistou dobu experimentovala s halucinogeny v naději, že pronikne ochranným štítem až do zakázaných a dobře maskovaných oblastí, ale marně. Jedenkrát dokonce vyzkoušela elektrošokovou terapii, aby pochopila, jak působí na lidský mozek, ale strach z ní byl tak opravdový, tak velký a ochromující, že zakázala svým pacientům tento způsob léčby podstupovat. Vzhledem k tomu, že poruchy otupující mysl byly tak neúprosně spjaty s utrpením, bolest v jakékoli formě se pro ni stala nepřijatelnou. Její experimenty měly nakonec vedlejší účinky. Vytvořila si vlastní jedinečný vesmír, v němž byly bolest a potěšení tak těsně spjaty, že pronikaly jedno do druhého, a protože radost i bolest byly jako blíženci, vyhýbala se oběma a odmítala dokonce i extázi orgasmu jako nespravedlivou cenu v tom nenápadném souboji nadšení a zoufalství. Stala se smělou novátorkou, která si na základě vlastních zkušeností pořizovala četné poznámky, protože si byla dobře vědoma, že to balancování na okraji propasti je velmi nebezpečné. Bedlivě si evidovala své neurózy s vědomím, že jakýkoli krok stranou ji může uvrhnout do vlastního nezmapovaného vnitřního světa, z něhož by nemuselo být úniku. Poznámky, které si pořizovala, byly tedy určeny některému z jejích kolegů. Jen s jejich pomocí by ji mohl vrátit zpět do reality. A tak přistupovala ke každému novému pacientovi jak s nadšením tak s pochopením a přemítala, zda ji ta další cesta do neznáma přivede až na samotný okraj propasti.

Aaron Stampler byl jiný. Svět kolem sebe si plně uvědomoval, a pokud si vytvořil jinou krajinu, pak o ní zatím ještě nevěděla a mohla jen doufat, že ho dokáže následovat. Byla to pro ni vzrušující myšlenka. Cítila, že je velmi slibná.

Harcourt Bascott, ředitel Stevensonovy kliniky, nebyl přítomen, ale nechal svým podřízeným instrukce, aby s Molly plně spolupracovali. Clyde, mladý černoch s příjemným úsměvem a nenuceným chováním, jí nesl kufřík s videem a vedl ji přes dvůr do takzvaného Nového křídla. Dvoupatrová budova s atriovým dvorkem a šikmou střechou z velkých skleněných čtverců neměla v oknech mříže, ale silné tabulky neprůstřelného skla. Příjemně vyhlížející pavilon byl zkrátka postaven s nesmírným ohledem ke svým obyvatelům.

Oddělení s nejvyšší ostrahou se nacházelo ve vzdáleném konci Nového křídla. Od ostatních místností ho oddělovala zeď a jedny velké posuvné ocelové dveře. Hlídač, oděný v zelené a modré jako strážný u brány, seděl vedle dveří. Nikde nebylo vidět žádné zbraně. Když k němu Clyde s Molly přišli, usmál se a předložil jí k podpisu formulář.

Za ocelovou branou pokračovala široká chodba, dobře osvětlená díky zkosené střeše se skleněnými hranami. Po obou stranách byly pokoje. Strážný je vedl do prvního pokoje vpravo. Byl prostorný a stál v něm malý stůl, dřevěná židle a lehátko. Světlo pronikalo oknem umístěným více než dva metry nad úrovní podlahy. Stěny, nábytek i podlaha byly natřeny čistě bílou barvou. Strážný odšrouboval chránič z jedné zásuvky, aby mohl zapojit video, a odešel pro Aarona Stamplera.

Vůbec nebyla připravená na jeho mládí, otevřenost a tu neproniknutelnou auru nevinnosti, která ho obklopovala. Na sobě měl světle modré kalhoty a košili, měkké látkové pantofle a bílé ponožky. Když ho přivedli do pokoje, pohlédl na ni s nesmírně překvapeným výrazem. Měla radost, že Aaron nemá pouta.

„Aarone, jsem doktorka Molly Arringtonová. Myslím, že se ti Martin Vail o mém příjezdu zmínil.“

„Ale jistě, madam. Jenomže já nečekal takovoudle dámu.“

„Vím. Podle mě byl Martin mým zjevem také trošku překvapený.“ Obrátila se ke strážnému. „Počkejte, prosím, venku,“ požádala ho.

Strážný přelétl pohledem od Molly na Aarona a zase zpátky. „Jste si tím jistá?“ zeptal se.

„Budeme v pořádku, nebojte se,“ ujistila ho. On však odcházel z pokoje poměrně váhavě. „Martin tvrdí, že proti videokamerám nic nemáš.“

„To ne, madam.“

Usmála se a mávla rukou k lehátku. Přitom se snažila zprovoznit kameru. Měla problémy se zaostřováním.

„Chcete, abysem vám pomoh, madam?“ nabídl se Aaron. „Klidně si támdle sedněte a já vám to zavostřim.“

„Moc děkuju,“ řekla s úlevou. Posadila se na židli. On chvilku manipuloval s kamerou a utáhl šroub na stativu.

„Všecko v pořádku,“ řekl. „Jestli to chcete spustit, zmáčkněte tendle čudlík.“

„Kde ses naučil zacházet s videokamerou?“ zeptala se.

„U pána biskupa Richarda,“ odpověděl prostě. Pak si lehl na provizorní kavalec, natáhl nohy a překřížil si je pohodlně u kotníků. Ruce si složil na hrudi. Vypadal rozjařené a čile, oči mu svítily napjatým očekáváním. Možná to bylo jen tím, že měl společnost, která mu poskytla alespoň krátké rozptýlení po dlouhém a nepříjemném osamění, jež provází každého odsouzence v izolaci.

„Leží se ti pohodlně?“ zeptala se Molly a pustila kameru.

„Ano, prosim.“

„Já dnes nechci mluvit o biskupovi, Aarone, alespoň prozatím,“ začala Molly.

„To se mi teda ulevilo. Už sem to vyprávěl strašně mockrát. Já nevim, co k tomu eště říct.“

„Ráda bych mluvila o tvém dětství a dospívání.“

„Hm. To ale nejni moc zajímavý.“

„Pověz mi něco o svém rodném městě.“

„Menuje se Crimside.“

„A leží v Kentucky?“

„Hm. Jeden kámoš mi kdysi řek, že když člověk hledá Crimside, aby si zašel do ztrát a nálezů.“

„To řekl vtipně.“

„Jo, madam. Jenže na Crimsidu nejni nic veselýho.“

„Co myslíš tím ‚nic veselýho‘?“

„Je to malý špinavý městečko. Ani ne tak velký jako todle tady. Nic se tam nedá dělat. Ani nemaj knihovnu. Jen makaj, choděj do kostela a umíraj – tak to říkávala moje máma.“

„A ty jsi tenkrát s matkou souhlasil?“

„No, víte, vono když tam chcete bejt, tak nesmíte nikomu vodporovat.“

„A čím ses chtěl stát jako malý?“

Aaron reagoval na její otázky otevřeně a vnímavě. Zdálo se, že nic netají, nedával nijak najevo emoce a občas hovořil tak věcně, jako kdyby popisoval život někoho úplně jiného.

„Já ani nevim. Zkoušel sem asi šecko. Dělal sem pro Averyho Daggetta, to je právník, a pro doktora Koswalského taky a u pana Boise, co má krám a zelinářství. Jednou v létě sem sekal trávníky u městský radnice. Hlavně sem se ale chtěl učit.“

„Učit? A co?“

„Šecko. Čet sem šecko, co mi přišlo pod ruku. Čtení pro mě bylo jako… jako nějakej vejlet. Jedině tak sem se moh z toho děsnýho místa dostat. A Rebeka – slečna Rebeka, naše učitelka… Měla moc knížek, který mi půjčovala, a pak mi dávala různý votázky, jestli sem je jako pochopil. Když sem se dostal na střední školu, bylo to vo moc lepčí. Chodil sem do Lordsville – to je asi třicet mil přes hory, jezdí tam autobus –, tam měli moc dobrou knihovnu.“

„A jaké knížky jsi nejraději četl?“

„Šecky možný. Vo historii a geografii nebo taky vo filozofii a různejch vědách. Právnický knížky a medicínský, knížky básniček a knížky s prózou. Dobrodružný knížky. Prostě všecky možný, jaký vás napadnou.“

„Byla pro tebe slečna Rebeka důležitá?“

„Vona mě učila, jak se učit. Přišla tam, když mi bylo devět. Ano, madam, vona pro mě byla moc důležitá.“

„Stejně jako tvá matka?“

„No, vite, moje máti byla… ehm, trošku… jako… no trošku jako jednostranná. Myslela si, že každej chlap se narodil jenom proto, aby makal v díře.“

„V díře?“

„Hm… Jo. Vona si neuměla představit, že může bejt něco jinýho, chápete? Seš chlap, deš do díry. Hotovo. Dobře věděla, že se díry bojim, ale jí to bylo jedno.“

„Takže ses doopravdy bál?“

„No jo. Díry sem se vopravdicky strašně bál.“

„A co je to ta díra, Aarone?“

„Jako uhelnej důl. Táta i Samuel fárali. Vlastně všichni chlapi tam fárali.“

„Samuel je tvůj bratr?“

„Byl. Samuel zahynul při nehodě v autě.“

„Řekni mi něco o té díře.“

„Vodjakživa, co si pamatuju, sem se díry bál. Nepamatuju si, že bych se někdy už jenom při myšlence, že fárám dolů, nerozklepal strachy. Vod první chvíle, co sem se dověděl, co je díra, se mi vo ní zdávalo a bál sem se jí.“

„A jaké sny jsi měl?“

„Jako že sjedu do díry, lezou po mně různý brouci a tak, ve tmě se schovávaj strašidla, a nejni tam vzduch, takže se dusím. Jednou sem čet takovou básničku vod Emersona a tam se psalo ‚Jaká muka hoře si prožíváš od hrůz, jež se nikdy neudály‘.“

„Musíš mít velmi dobrou paměť.“

„Pamatuju si věci, co se mi líbí, a hlavně si to pamatuju, když mi to připomíná mý vlastní pocity, jaký to sou muka z hrůzy. Přesně to sem cítil v díře. Jenomže ty hrůzy se udály.“

„Takže jsi do díry někdy šel?“ Přikývl.

„A myslel sis, že neděláš dobře?“

„Když mi bylo devět, tak hádejte, co sem dostal k narozeninám? Probudím se a na židli vedle mý postele stála helma se světlem na čele. Můj táta ji sehnal speciálně pro mě. Seděl sem na posteli a brečel, protože sem věděl, že přišel ten den, přesně ten den, kdy mě vezme dolu do díry. Snídaně byla jako nějaká voslava. Můj brácha Samuel dostal volno ze školy, aby moh s náma. A já? Já byl tak vyděšenej, že sem se cestou dolu málem pozvracel. Jeli sme výtahem. Dvanáct nás v něm bylo. Pamatuju se, že tam byl pan John Canaan a Bobby Aronski. To vim přesně, poněvač je to pak pozdějc voba zavalilo v šachtě s číslem sedum. Všichni ti chlapi tam byli sehnutý, jako starý vosumdesátiletý dědkové. Bylo to horší než mý noční můry. Vzpomínám si, jak sem se roztřás, když se výtah rozjel dolu. Světlo na vrcholku šachty se furt zmenšovalo, až už vůbec nebylo vidět, a nikdo si ani nerozsvítil svoji lampu. Sjížděli sme jenom furt dolu a dolu a tam byla taková tma, jakou sem si neuměl představit, vzduch tam smrděl jak zkažený vajíčka a mně tak vyschlo v puse, že se mi jazyk lepil k zubům. Jelo se furt dolu… já netušil, jak může ta díra bejt asi hluboká. Pak sme najednou dorazili k šachtě a výtah se zastavil, dost to žuchlo… a všichni se vyvalili do toho černýho tunelu, tak černýho, že ty světla, ty světla ani všude nedosáhly, taková tam byla tma… jako kdyby ta tma normálně světlo požírala. Ten vykopanej tunel byl vysokej ani ne půl druhýho metru, tak se chlapi museli dost shejbat. Každou chvilku něko zařval ‚výbuch v šachtě!‘ a pak se vozval strašlivej rachot a z tunelu se na nás vyvalily vobrovský mraky černýho prachu. Žádná z mejch nočních můr nebyla tak strašná. Sedum hodin. Toho dne sem si Vopravdu myslel, že udeřila moje poslední hodinka. Představoval sem si, jak se celá šachta bortí, jak nás zavaluje zem a mačká nás na kaši. Když sme konečně vyjížděli nahoru, koukal sem se furt nad sebe a čekal, až se vobjeví to maličký světýlko nahoře, a vono najednou zablesklo a zvětšovalo se a mně to připadalo… no jako vzkříšení. Jak sme byli nahoře, chlapi mě začali plácat po zádech. Šeci ti sehnutí zestárlí chlapi s vobličejema celejma vod mouru, jenom voči a pusy jim svítily, takže vypadali jak houf strašidel. Táta si pak na mě mockrát vodepnul pásek, když sem tam nechtěl jít, ale já trval na svým. Nikdy sem tam už nevkročil.“

„Bil té hodně?“

„No, tak jednou za měsíc asi.“

„Jednou za měsíc?“

„Někdy se vrátil vod Baileyho vožralej a já to už poznal – měl takový zlý voči. ‚Sundej je!‘ řval na mě dycky a já musel sundat kalhoty a vohnout se přes židli a von si vodepnul pásek a sešvihal mě. Někdy jenom třikrát, někdy Čtyrykrát, pětkrát. Ale mně to stálo za to. Jakýkoliv bití je lepší než díra.“

„A trápí tě to ještě?“

„Asi jo. Ani ne to bití, jako spíš že mě vůbec vzal tam dolu.“

„Nenávidíš proto svého otce?“

„Kvůli tý jediný věci? Jo, asi jo. Ale ne za bití, fakt – to bylo jako pokání za vodmlouvání tátovi.“

„Pokání?“

„No jo. Tak tomu řikal biskup Richard. Chápete, jako vodplata za něco, co uděláte blbě.“

„A věříš v pokání? Že je jako odplata?“

„No… asi sem se ještě úplně nerozhod. Někdy prostě jo, někdy ne.“

„A co tě ještě v této souvislosti trápí?“

„No, možná eště…“

„Ano?“

„Možná to šecko začalo reverendem Shacklesem.“

„Pověz mi o něm.“

„No, když sem byl tak sedmi– vosmiletej, měli sme toho kazatele Josiaha Shacklese. Takovej velkej vysokej chlap, hubenej jak tyčka, s dlouhejma černejma fousama až na hruď a vzteklejma vočima – přesně jako na vobrázkách z knížek vo historii – jako třeba John Brown. Znáte to? Když ho vobklíčili u Harpere Ferry. Viděla ste ten vobrázek? Jak vás těma vočima úplně probodává? Takovej byl reverend Shackles. Měl ve vočích voheň. Nevěřil na vykoupení. Uděláte jednu – jedinou! věc blbě, třeba řeknete maličkou lež, a už ste vodsouzený do pekelnýho vohně. Dycky na mě zíral a řikal ‚Pohleď na mě, hochu!‘. Měl takovej hromovej hlas a já na něj koukal nahoru a připadalo mi, že zírám na nějakej vysokej kopec a von vobrátil prst přímo k zemi a řek ‚Ty půjdeš rovnou do pelda, hochu!‘.“

„A věřils tomu? Že půjdeš do pekla?“

„Tenkrát sem tomu věřil. Tenkrát jo. Reverend Shackles mi naháněl strach. V bibli podle reverenda Shacklese neexistovalo ani vykoupení, ani vodpuštění.“

„Takže nebyl důvod k pokání, ne?“

„Ano, madam, to je pravda. Připadalo mi to jako pokání bez vykoupení, takže proč si dělat těžkou hlavu.“

„A ty pořád věříš, že půjdeš do pekla?“

„Nevím. Biskup Richard mi jednou řek, že peklo má každej ve svý hlavě.“

„A co tím podle tebe myslel?“

„Zatím nevim.“

„Takže ty ses bál díry a reverenda Shacklese. Bál ses také svého otce?“

„Bál sem se jenom toho, že mě bude nutit jet znovu dolu.“

„A ty ses pak už nikdy dolů nedostal?“

„Ne, madam. A nikdy tam nepůjdu.“

„Řekni mi něco o své matce.“

„No, jak už sem řek, není toho moc. Vo vzdělání se nestarala. Myslím, že to považovala… považovala to za ztrátu času.“

„A četla ti někdy? Nebo ti něco vyprávěla?“

„Ne, madam. Moje máti číst neuměla. Jediný pohádky, co mi vyprávěla, byly příběhy z bible, a to vždycky nějakej začala, ale nikdy ho nedovyprávěla, jako kdyby zapomněla, jakej maj konec.“

„A tys četl bibli?“

„Byla to první knížka, co sem přečet. Vono to byla jediná knížka u nás doma.“

„A kolik ti tenkrát bylo?“

„Nevim. Tak šest nebo sedm.“

„A tys v tomto věku přečetl celou bibli?“

„Ano, madam.“

„A co to pro tebe znamenalo?“

„Dyť víte, jak to chodí s biblí. Pokaždý, když ji čtete, vám dá jiný poselství.“

„A co slečna Rebeka?“

„Vona mě učila vod devíti až do tý doby, než sem šel na střední. No, a na střední škole sme měli moc učitelů. Než sem ale vodešel do Lordsville, byla slečna Rebeka mojí jedinou učitelkou.“

„Takže všechny děti z města chodily do jedné třídy?“

„Ano, madam. Jedna místnost. Byla rozdělená. Některý seděli v jednom koutě, jiný uprostřed, jiný v druhým koutě. Rebeka… slečna Rebeka… přecházela vod jedný skupinky ke druhý.“

„A byla to dobrá učitelka?“

„Nejchytřejší člověk, jakýho sem v životě potkal.“

„Chytřejší než biskup?“

„Chytřejší než kdokoliv jinej.“

„A co přátelé? Měls nějaké kamarády?“

„Ani moc ne. Víte, vono většina kluků, s kterejma sem vyrůstal, věděla, že stejně půjdou do dolů, až přijde čas. Moc se se mnou nekamarádili.“

„Vyhýbali se ti?“

„Spíš já sem se vyhejbal jim.“

„A holkám také?“

„Až do střední školy. Všechny to měly v hlavě srovnaný stejně. Vyrosteš a deš do školy, protože musíš. Kluci dou po škole do díry a holky si je vezmou za muže.“

„A to pro tebe bylo nepřijatelné?“

„Trošku beznadějný, nemyslíte?“

„Ano. S tím bych souhlasila. Takže v dospívání jsi byl hodně osamělý?“

Molly sledovala, jak si nechává otázku procházet hlavou. Zachmuřil se. Všimla si v jeho očích udiveného výrazu, jako kdyby odpověď neznal nebo – což je přesnější – se tou otázkou nikdy nezabýval.

Nakonec řekl: „Já z toho dětství ale nemám vyloženě špatnej pocit, jestli máte na mysli todle.“

„Cítils, že jsi jiný než ostatní?“

„Jo. Dyť sem byl. Voni všichni uvažovali stejným směrem. Neměli žádný sny, na nic se neptali, prostě jenom přijímali všecko, co měli dopředu připravený. Ano, madam, určitě sem byl jinej než všichni vostatní, a sem dost rád.“

„Nemohli bychom teď mluvit chvilku o sexu?“ zeptala se a sledovala jeho výraz.

„Ano, madam.“

„Jsi panic, Aarone?“

Usmál se. „Ne, madam. Přišel sem vo to v šestnácti. V prváku na střední.“

„A byla to příjemná zkušenost?“

„No, ano, madam.“

„Kolik bylo té dívce?“

„Stejně jako mně. S tou holkou sem se znal vod dětství. Z Morgan Crimu.“

„Měls pocit, že děláš něco špatného?“

„Já myslím, že kdybych vo tom mluvil třeba s reverendem Shacklesem, tak bych vo tom přemejšlel ve zlým. Ale nijak sem teda netruchlil, jestli se ptáte na todle.“

„A měla s tím nějaké problémy dotyčná dívka?“

„Jestli jo, tak se vo nich nikdy nezmínila.“

„A měl jsi někdy homosexuální zkušenost?“

Na okamžik zaváhal a pak zavrtěl hlavou. „Ne. Nikdy sem vo tom ani neuvažoval.“

Když se zdálo, že je Aaron unavený, Molly rozhovor ukončila. Bylo to velmi zajímavé první setkání, ale jen si při něm zalaškovala s periferiemi Aaronova života a s několika kamínky z celkové mozaiky. Dobrala se nejelementárnějších údajů – že se bál tmy, nenáviděl autoritu, nedůvěřoval svým rodičům, nestýkal se s vrstevníky a díra že mohla velmi pravděpodobně představovat symbol všeho hrozivého v jeho životě. Fobie, disociace, odcizení, náboženská dezorientovanost, to vše zde bylo. Jenže tyto aspekty nemusejí být ještě příznaky choroby. Který normální člověk by se nebál černé díry a všech katastrof, s ní spojených, páchnoucího vzduchu a všudypřítomné temnoty? Nebo šíleného pojetí evangelia reverenda Shacklese? To vše bylo svědectvím o existenci temného, zapomenutého koutu v jeho paměti, v němž číhali opravdoví ‚brouci a strašidla‘ jeho nespoutaných snů. Došli tedy spolu až na okraj propasti, ale na její dno zatím ještě nedohlédli.

16

Goodman přešel ulici a zamířil do Simpsonova obchodu s lihovinami. V něm našel na nejzastrčenějším pultě zaprášenou, ale poměrně slušnou láhev červeného vína, která tam patrně ležela od časů, kdy společnosti KC&M patřila první a jediná šachta. Zaplatil, usedl do auta a vyjel po silnici podle Rebečiných instrukcí. Její srub stál na druhé straně zpěněné říčky, obklopen houštím malých borovic. Do hlubokého údolí se vkrádala tma dost brzy a zejména sem, na místo zakryté korunami stromů, odpoledne nepronikal jediný paprsek. Dům se od ostatních stavení v městečku značně lišil. Měl špičatou střechu a zepředu připomínal písmeno A. Velká okna byla obrácená k Morgan’s Creeku a veranda vyčnívala až k břehu říčky. Nad rychle plynoucí vodou se klenul jednoduchý dřevěný mostek. Goodman ho bezpečně přejel a zaparkoval vedle Rebečina tři roky stalého chevroletu. Vyběhl po několika schodech na zápraží. Vedle rohožky stály dámské boty. Otevřela mu ve chvíli, kdy se zouval. „To jste nemusel,“ řekla omluvně. „Já prostě ráda chodím jen v tlustých vlněných ponožkách.“

Její zjev ho přímo šokoval. Místo sukně a džínové bundy si natáhla šedý svetr a kalhoty stažené u kotníků. Na nohou měla jasně červené vlněné ponožky. Bez bot vypadala menší, zranitelnější, méně upjatá – snad proto, že se cítila pohodlně a v bezpečí. Pokoj osvětlovaly svíčky a dodávaly jejím vlasům, které jí padaly na ramena jako horká láva, ještě krásnějšího lesku a změkčily jí rysy.

Stačila už rozdělat oheň, takže ve srubu panovala příjemná útulná atmosféra, tak odlišná od strohosti zbytku města. Nad kuchyňským koutem v zadní části velké místnosti spatřil pod šikmým stropem patro s postelí. Jednu celou zeď lemovaly police naplněné knihami. Po obou stranách okna stály stohy časopisů. Stolek v koutě byl zasypán fotografiemi. Několik jich zarámovala. Ostatní momentky se o rámečky jen opíraly, jedna přes druhou. Všiml si i hromady gramofonových desek – některé odhadoval na staré osmasedmdesátky. U protější stěny stálo laciné stereo. Celý prostor působil čistě, ale ne příliš uklizeně, jako by všechny věci zůstaly ležet přesně tam, kde je naposledy vzala do ruky. Nikde však neviděl telefon.

„Doufám, že vám svíčky nevadí,“ ozvala se. „Elektrické světlo používám, jen když čtu nebo šiju. Nesnáším plýtvání.“

„Ne, jsou velmi příjemné,“ usmál se Goodman. „Mám rád jejich vůni.“

„Vyrábím si je sama,“ řekla „Aaron svíčky miloval. Jeho nejoblíbenější básní byla jedna od Edny St. Vincent Millay. Možná ji znáte.“ Pustila se do recitace a její hlas zněl téměř roztouženě:

„Má svíce hoří na obou koncích, nepřežije noc, Však vězte, nepřátelé i přátelé mí, já miluji to světlo!“

„Pamatuji se na ni ze školy,“ řekl. „Teda aspoň trochu.“

„Já vím, už je z ní klišé,“ přikývla. „Na Aaronovi bylo kouzelné i to, že neznal stereotypy. Všechno pro něj bylo nové.“ Mávla rukou směrem do kouta. „Pusťte si nějakou desku – jsou tam na hromadě. Já se postarám o večeři. Doufám, že máte rád dušené maso.“

„Jo, dušené přímo zbožňuju.“

„Prima. Už by mělo být hezky měkoučké – základ jsem si udělala včera.“

Probíral se hromádkou gramofonových desek – Crosby, Stills a Nash, Buffalo Springfield, Rolling Stones, Jefferson Airplane – prostě hudební procházka po šedesátých a sedmdesátých letech. Nakonec si vybral Cheap Thrills od Janis Joplin a Velkého bratra. Přešel k polici s knihami a přelétal pohledem po jejich hřbetech. Všiml si, že mezi stránkami vyčnívají proužky papíru, jako záložky v šanonech. Překvapilo ho, kolik stránek je takto označených. Vytáhl si tedy jeden svazek – útlou knížečku nazvanou Citáty, jež psal sám život, a otevřel ji. Některé věty byly tence podtrženy tužkou. ‚Zlo přichází k nám všem talentovaným, kdož jako masku nosíme všechny své ctnosti‘ William Butler Yeats. Zalistoval k další záložce, tentokrát u čínského přísloví: ‚Existují pouze dva dokonalí lidé – jeden mrtvý, druhý nenarozený.‘

„To jsou Aaronovy záložky,“ zavolala z druhé strany pokoje. „Tužkou si zatrhával citáty, které se mu líbily, a když se je naučil nazpaměť, zase je vymazal. Když odešel, zrovna se zabýval těmito.“

„Teda ten musel mít slušnou paměť,“ pokýval uznale hlavou, zaklapl knihu a vrátil ji na polici.

„Skutečně pozoruhodnou.“ Nabrala lžící z hrnce trochu omáčky, hlasitě usrkla a pak se spokojeně olízla. Zrovna když nesla hrnec na stůl, otevřel láhev vína a ona pak naložila oběma bohatou porci. Podržel jí židli a Rebecca se na něj na oplátku nádherně usmála.

„Déja vu,“ řekla tiše, téměř jako jen pro sebe.

„Prosím?“ nechápal Goodman

„Ale, vzpomínky,“ vysvětlila a obrátila láhev vinětou k sobě. „Tohle jste objevil tady?“ zeptala se překvapeně.

„Bylo to ukryté za lahvemi těch lacinějších.“

Rozesmála se. „Víno jsem už nějakou dobu nepila,“ řekla mu. „Paní učitelka z Crimsidu si nemůže skočit do krámu a koupit si flašku, kdykoliv má žízeň.“

Dušená směs se skládala z brambor, okry, rajčat, zelí a tužšího, ale chutného masa, které pocházelo – jak se dozvěděl později – z králíka. K vybrání šťávy dostal kukuřičný chléb, takže pojídali, popíjeli víno a probírali Stamplera – utkvělou představu jeho otce, že všichni synové musejí fárat jako on, jeho matku, která se bála starému Stamplerovi postavit, povídala si s duchy a za podivínství svého syna dávala vinu Rebece. Rebeka mu také řekla, jak starý Stampler vyměřoval tresty na počet ran řemenem – čím závažnější přečin, tím víc.

„Někdy se u mě zastavil a býval tak strašlivě zbitý… že měl na zadku krvavé šrámy až do masa…“

Tázavě k ní vzhlédl. Rychle odvrátila pohled a spěšně pokračovala ve vyprávění a převedla téma na Aaronovu neukojitelnou žízeň po vědění.

„Řekněte mi ještě něco o jeho matce. Měla nějaké psychické problémy?“

„Vloni ani jednou nevyšla z domu. Určitě by zemřela hlady, nebýt jejích sousedů. Možná ji nakonec zabila samota. S Aaronem sice zacházela hrozně, ale když odešel, nevěděla, co si počít. Celý život byla závislá na svých chlapech. Když všichni odešli, nedokázala se s tím vyrovnat.“

„Ale jaká byla předtím? Bývala vždycky… no, víte… ten prodavač v krámu i Koswalski naznačovali, že byla vždycky trochu mešuge.“

„Byla to nesmírně nábožná žena. Občas vedla diskuse s Bohem. To ale dělá spousta místních.“

„Třeba si nemají s kým jiným pokecat,“ namítl Goodman.

Rozesmála se. „Dost možná.“

„A ona tedy nekladla příliš velký důraz na vzdělání?“

„Ne, ale ani to zde není neobvyklé.“

„Připadá mi, že Aaron byl svou podstatou svobodná duše.“

Poněkud zadumaně přikývla. „Všechno ho vzrušovalo,“ řekla. „Když pracoval pro doktora Koswalského, četl knihy o anatomii, a když pracoval pro Averyho Daggetta, studoval zase právnickou literaturu. Když byl ve druháku na střední škole, hrál Biffa ve Smrti obchodního cestujícího. Byl skvělý – herectví skutečně miloval. Místním lidem se to divadlo pochopitelně ani za mák nelíbilo, ale jemu to bylo fuk, protože se každý večer proměňoval v Biffa. Jenže stejně jako s jinými věcmi, ani s herectvím nešel dál. O hraní pak už vlastně nikdy nemluvil.“

„Kam šel, když utekl z domu?“

„Myslím, že do Lexingtonu. Slyšela jsem, že tam chvíli pracoval v nemocnici.“

„On vám nikdy nenapsal?“ Zavrtěla hlavou. „Ani jsem to od něj nečekala.“

V místnosti se znovu rozhostilo ticho. Goodmanovi se drala na jazyk jedna otázka, ale zasunul ji do temného kouta své mysli.

Naklonila se přes stůl a pozorně si ho prohlížela. „Co jste dělal, než se z vás stal policajt ve službách obhajoby?“ zeptala se. „Byl jsem boxer.“

V prvním okamžiku se zatvářila překvapeně. „Fakticky?“ zavrtěla hlavou. „Profesionál?“

„Jo. Proboxovával jsem se vysokou školou. Právama,“ řekl Goodman. „Rozdrtil jsem si ruku, a tak mě Marty ukecal k týhle práci.“

„Marty je ten právník?“

Goodman přikývl.

„A je dobrý?“

„Nejlepší ze všech,“ ujistil ji Goodman. „Pokud Aaronovi zbývá nějaká šance, pak je to Marty.“ Zírala do sklenky s vínem, na chvilku bloudila ve svých myšlenkách, a tak jedli mlčky.

Náhle se zeptala: „Byl jste ve Vietnamu?“

Přikývl. „Jo. V děvětašedesátém a sedmdesátém.“

„To byly blbý roky.“

„Tam byl blbej každej rok. Já ale neměl moc drsnou službu. Na pár týdnů mě odveleli do vnitrozemí, pak zase zpátky, třeba do Saigonu nebo na druhou stranu do zálivu, a tam jsem boxoval. Pak pár týdnů zase trénink, zase zápas, pár týdnů rehabilitace a zase zpátky k bojové linii. A tak pořád dokola.“

„A vyhrával jste pokaždé?“

Přikývl. „Pokaždé kromě posledního zápasu.“

„A co se stalo?“

Zvedl ruku. Kosti se mu nezhojily moc dobře, a tak byla ruka pokroucená a deformovaná. Pěst připomínala suk na starém dubu. Přisunula se k němu blíž, uchopila jeho ruku do svých dlaní a přejížděla prstem po výčnělcích. Představovala si, jak to asi muselo bolet.

„Boxoval jste rád?“ zeptala se a pořád zírala na jeho pochroumanou ruku.

„V amatérech jo. Tam byli mladí boxeři, co měli styl. Ale jako profík jsem to už dělal jenom pro peníze. Rozmašírovaná pravička mi vlastně přinesla úlevu.“

„Ale vy jste si ji nerozmašíroval,“ pronesla zadumaně a palcem objížděla všechny její prohlubně. „Je prostě jen jiná. A má charakter.“

„Dík za kompliment. Odkud vůbec pocházíte vy?“

„Ze Santa Fé.“

„Aha, Santa Fé. Pořád jsem nemohl nikam zařadit váš přízvuk.“

„Utekla jsem v šestnácti. Šest let jsem byla na tripu.“ Na chvilku se odmlčela a v duchu se vrátila do dávno minulého psychedelického snu, který trval více než pět let. „Páni… Fetovali jsme ve dne v noci. Šest let jsem si myslela, že slunce je odbarvené kysličníkem a mraky že jsou vlastně šlehačka. Taková byla skutečnost podle LSD.“

„Jak jste se dostala sem?“

Dolila spravedlivě do obou skleniček, až byla láhev prázdná.

„Odpověděla jsem na inzerát z Lexington Tribune“ usmála se. Pak vstala a trošku příliš opatrně kráčela do kuchyně. Ze zásuvky si vytáhla krabičku cigaret a stejně obezřetně kráčela nazpět.

„Někdy si ráda zapálím,“ vysvětlovala. „Ale tak jednou za tři čtyři měsíce. Je to laciné oblouznění, i když já vlastně pořádný trip už teď ani nepotřebuju.“

A zapálila si.

„Co se tedy stalo po vašem Velkém tripu?“ zeptal se Goodman. „Ále, jenom jsem se poflakovala.“ Pokrčila rameny. „Chvilku jsem žila v komunách a tak. Zrovna jsem vypadla z odvykačky, když jsem našla ten inzerát v novinách. Nepožadovali reference z předchozích zaměstnání. To mě zaujalo. Asi rok jsem žila v komuně u Toleda a učila jsem malé děti – abecedu, slabikovat a tak. Řekla jsem si – proč ne? Nechtějí doporučení. Když člověk šest let fetuje, je to pro něj důležitý. A navíc mi připadalo, že na světě snad neexistuje lepší místo vhodný k odvykání.“

„Takže teď jste tady už deset let?“

Přikývla. „Od čtyřiadvaceti. Tenkrát jsem byla jenom uzlíček nervů. Mívala jsem sny o tom, že mi do mozku vtrhli mimozemšťani.“

„Ale prosím vás,“ uchechtl se Goodman. „Za chvilku mi budete povídat, že na Sacketťs Ridge jsou strašidla.“

„Ale jo, byli tam duchové jako ty siluety na okně. Podívejte.“ A ukázala rukou na velké okno. „Byli to nějací kosmičtí horníci, to je jasný. Měli totiž na helmách takový psychedelický světýlka jako kaleidoskopy. A já jsem úplně cítila, jak se mi zavrtávají do mozku.“ Zmlkla a tiše se pro sebe uchichtla. Pak dodala: „Už se mi o nich nezdává. Třeba se tam už zavrtali nadobro.“

„Ale třeba jste se jich dávno zbavila,“ napadlo Goodmana. „Ale ne, jen jsem si je asi trošku proměnila. A, mimochodem, na tom útesu opravdu straší. Taková bílá paní. Viděli ji dokonce i velmi význační lidé.“

„Takže nějaká mořská víla…“

„Asi to bude Mary Laffertyová.“

„Hmm. A co kdybychom skočili do auta a zajeli ji navštívit? Třeba se nám podaří ji zavolat.“

„Ne.“ Světlo svíčky jí zablýsklo v zelených očích. „Dnes večer žádní duchové nebudou.“

„Myslím, že bych měl jít a najít si nějaký nocleh,“ řekl. „Slyšel jsem, že asi osm mil odsud je nějaký penzion.“

„Ano. V Morgan Crimu, jak se tady říká.“

„Jo,“ usmál se. „Přesně to mi radili.“

„Mluvil jste s Clydem Boisem.“

„On prodává v obchodě?“

„Uhm. To je jeho nejlepší vtip.“

„Aha, už jsem pochopil, co jste chtěla říct tou narážkou na specifický smysl pro humor u místních obyvatel. To on mi říkal, že Sam s Mary zahynuli při autonehodě. Nebo nějakém jiném neštěstí.“

Opřela se lokty o stůl, spojila ruce pod bradou a v mihotavém světle svíček si Goodmana pozorně prohlížela. Nádherný obličej. Zjizvený nesčetnými ranami z boxerského ringu, s výrazem bojovníků ze starých časů měl daleko do fyzické krásy, za což mu byla kupodivu – vděčná. V závrati vinného opojení jí připadalo, že mu proniká těma jeho něžnýma očima hluboko do nitra a tam spatřila obraz stavitele přístavu ztracených duší, stvoření pronásledovaných neštěstím, ale také muže, který dokáže bez mrknutí oka snášet rány mečem, ale neunese zásah do srdce. Přisedla si k němu, natáhla ruku a konečky prstů mu přejížděla po tváři. Bradavička skrytá v hustém obočí a hrbolatý hřbet jeho rozbitého nosu na ni zapůsobily jako další afrodiziakum. Přerývaně dýchala a nakonec vstala, podala mu ruku a vedla si ho nahoru po schůdkách do podkrovní ložničky.

Postel měla nadstandardní rozměry. Na ručně vyrobené měkoučké matraci ležely peřiny v hebkém žlutém flanelovém povlečení. Zapálila jedinou svíci na nočním stolku a pak mu začala pomaličku rozepínat košili. Shrnula mu ji z hrudníku a lehoučce mu po něm přejížděla oběma dlaněmi jako slepec, který si osahává neznámý povrch. I on zareagoval – hladil jí vlasy a nechal si je projíždět pramen po prameni mezi prsty a pak ji něžně laskal na krku. Oba už dýchali trhaně, tajili dech. Stáhla si tričko, obnažila svá velká ňadra a přitiskla mu je k hrudníku. Sunula je vzhůru, až se musela postavit na špičky, aby se dotkli bradavkami. Sklonil se a políbil ji. Okamžitě mu jazykem vklouzla do úst, lehounce je zevnitř zkoumala, našla jeho jazyk, otevřela ústa ještě víc a sála mu rty, brala je mezi své a přejížděla jazykem. On jí zasunul ruce pod kalhotky a objal pevné oblinky zadečku, přitiskl si ji k sobě a ona se nenápadně začala malými pohyby pohupovat a přerývaným dechem doprovázela zpomalený balet vedoucí k odhalování skrytých tajemství. Rozepnula mu kalhoty – zipem obkreslila ten necudný geografický útvar a nechala kalhoty spadnout na zem. Udělal totéž, stáhl jí kalhotky, ona o krok ustoupila a chvíli se navzájem prohlíželi. Pak ho stáhla do postele.

Líbala ho na bradu, na krk, jazykem laskala ušní lalůčky, dlaněmi ho hladila po břiše, lehce se ho dotýkala a on zkoumal její hebký klín, cítil, jak se mu pod rukama rozplývá a vlhne. Po jeho dotyku se rozechvěla po celém těle. Hladili se navzájem a jejich vzdechy a tiché výkřiky se spojovaly v rapsodii, čas a prostor se rozplýval v přívalech extáze, ona se pak převalila na něho, posadila se mu obkročmo na břicho a vpíjela se mu do očí. Postupně sjížděla dolů, a když si ho zavedla dovnitř, hlasitě vykřikla. Vzhlížel k ní, jak se nad něj naklání a opírá se o ruce, pak se prohýbá dozadu, těsně se k němu tiskne, pramínky vlasů ji bičují po obličeji. Jejich pohyby se zrychlovaly do šíleného tempa, pak se zase zpomalily, zrychlily a nakonec se oba oddali neskutečné závrati.

Zhroutila se na něj a několik minut tiše ležela, dokud se jí nezklidnil tep. Pak se zvedla a lehla si vedle něj na břicho. Hlavu si mu opřela o rameno a stále ještě rychle oddechovala.

„Panebože,“ zašeptala mu do ucha. „Jak je úchvatné po něčem tak bolestně toužit! Myslím tím, že je neskutečné, jak mě vzrušuješ. Něco tak spontánního se mi strašně dlouho nestalo. Bylo to prostě vynikající, člověk… člověk to chce hned znovu…“

„Jsi tedy tak osamělá?“

„Osamělý cvok.“ Uchichtla se. „Věděla jsem, že tě chci, hned v tom okamžiku, když jsi dnes vstoupil do školy a řekl to… no že se chceš něco naučit. Pomyslela jsem si, kristepane, tady je chlap se smyslem pro humor – se skutečným smyslem pro humor, který není podmíněn nějakou biologickou potřebou.“

Hladil ji dlaní po zádech, jako by ji uklidňoval, cítil její dech – měl stejný rytmus jako ten jeho –, vracel se k normálu. Zvedla se na loktech a jemně ho políbila. Pak se znovu převalila na záda.

„Nemyslíš, že by teď bylo parádní dát si cigaretu?“ řekla tiše. Jednu tedy zapálil, ale dál nekouřil. Podal cigaretu Rebece.

Chvilku kouřila, pak se naklonila nad něj a položila si volnou ruku na jeho paži, hladila ji a nakonec se k němu přitiskla. „Zůstaň tady přes noc se mnou,“ zašeptala. „Chci tě vedle sebe cítit, až se ráno probudím. Chci cítit tvou vůni, než otevřu oči. Udělám snídani a přijdu pozdě do školy. Za celých dvanáct let jsem nikdy nepřišla pozdě.“

„Jsou schopni se na nás vrhnout a vypálit ti na čelo cejch.“

„Pak si změním jméno na Abigail,“ řekla.

Opřel se o loket a díval se na ni.

„Co tady, sakra, vlastně děláš?“ zeptal se.

„Už jsem ti to vysvětlovala. Strašně jsi mě vzru…“

„Ale ne, nemyslím se mnou.“ Rozesmál se. „Myslím tady. Co děláš v kentuckém Vidlákově zvaném Crimside?“

Chvilku neodpovídala.

„Asi se schovávám,“ řekla žalostně.

„Před čím?“

„Před tím, co se stalo z našeho světa,“ odpověděla. „Možná… možná se do skutečného světa prostě bojím vrátit.“

„A nechybí ti někdy?“

„Chybí mi chlapi, co se umí smát. Chybí mi laskání… objetí silných paží. Je to legrační, ale já jsem vždycky milovala vůni vody po holení. Jo, nejdřív mi chyběly muzea, dobrá muzika a takové věci. Ale člověk se přes to dostane. Dokonce jsem se naučila hrát na housle. Teď už umím i dost ďábelsky rychlé písničky. A mám ráda svou nezávislost. Nepracuju pro KC&M. Pracuju pro okres. Tahle půda dolům nepatří, koupila jsem si ji od okresu, protože ji nikdo nechtěl. A tenhle dům jsem postavila jako skládačku. Návod byl v jedné nedělní příloze – jako skládání letadýlek. Dva roky jsem se učila, jak se to dělá, a tahala sem tesaře a instalatéry a elektrikáře, aby mi pomohli.“

„Copak ty odsud nechceš nikdy odejít?“ Chvilku zírala do stropu a pak řekla: „Ne, asi ne.“

„Můžu se tě zeptat na něco velice osobního?“

„O Aaronovi, že?“

„Jo. Proto jsem přece přijel do Crimsidu, nepamatuješ?“

„Tak se ptej,“ řekla rezignovaně.

„Napadlo mě to, když jsi mi říkala – o tom, jak ho mlátil otec. Jak měl šrámy na zadku.“

„No?“

„Tys je viděla?“ Neodpověděla. „Tys s Aaronem spala?“

Sledoval, jak se jí mění výraz obličeje – z podrážděnosti přešla k mrazivému chladu, a pak k několika stupňům zvědavosti. Vrátila se však k rezignaci a odevzdanosti. „Proč bych to dělala?“ zeptala se.

„Nevím,“ pokrčil rameny Goodman. „Jen jsem se ptal. Prostě řekni ne a hotovo.“

„Nemůžu,“ vypadlo z ní. On neříkal nic a vyčkával.

„Jo,“ řekla jedovatě a zůstala ležet na zádech se zavřenýma očima. „Od jeho čtrnácti až do chvíle, kdy odešel.“

„Od čtrnácti?“ podivil se.

Přikývla. „Pro nás to byl rituál. Milovali jsme se dvakrát třikrát do týdne. Kromě asi čtyř měsíců, kdy chodil s Mary. A po její smrti jsme zase začali.“

„S jakou Mary?“

„S Mary Laffertyovou.“

„S tou holkou, co s jeho bráchou…?“

Přikývla. „Ona byla Aaronova první láska. Zamiloval se, když začal chodit na střední školu do Lordsville. Pocházela z Morgan’s Creeku a scházeli se asi čtyři měsíce a – víš, to je fakt dost divný, přestože to spolu nedělali, Aaron měl takový legrační smysl pro… ani ne věrnost, ale spíš monogamii. V tu dobu se mnou přestal spát. Sam byl o rok starší než Aaron. Hrál fotbal a podle mě ho Mary považovala za lepšího. Aaron prožil první zklamání. To se nám stává všem.“

„A vzalo ho to?“

„Ani ne. Když na to poprvé přišel, jenom… prostě si je vymazal z mysli. On takové věci dokázal. Když ho něco ranilo, byl schopen to prostě přeškrtnout.“

„Fakt? Čtrnáctiletý kluk?“

„Pokud jsi nikdy nežil v podobném zapadákově, nemůžeš pochopit.“

„Dej mi šanci.“

Zhluboka do sebe vtáhla kouř z cigarety a vyfukovala ho pomalým, stejnoměrným proužkem ke stropu. Nedívala se na něho.

„Mě upoutala jeho vášeň,“ řekla. „Byl to strašně vášnivý hošík, dokonce ještě jako malý. A s vášní se tady člověk moc nepotká.“

„Byla to jenom vášeň?“

Sledovala ho opovržlivým pohledem. „I tohle je součást tvého vyšetřování?“

„Jo,“ přikývl, i když nepříliš jistě.

„Hmmm.“ Při řeči stále zírala do stropu, mezi větami dělala pomlky a kouřila.

„Říkala jsem ti – byl strašně chytrý. Bystrý kluk… Mohli jsme mluvit o spoustě věcí, které by tady nikdo jiný nechápal. Pamatuju se, jak jsme leželi v posteli a dvě nebo tři hodiny probírali kompozici fotografií Ansela Adamse a jak… jsme si říkali pocity, které v nás ty fotky vyvolávají… Prostě takové věci.“

Seděla na podlaze s překříženýma nohama a on seděl naproti ní a četl ze Sherwooda Andersona, z knihy Winesburg, Ohio, která patřila k jeho nejoblíbenějším. Zrovna dočítal povídku „Matka“, hořkosladký příběh o obřadech života a neschopnosti matky a syna dát najevo radost, žal, či vzájemný cit. Když četl, neměl vůbec venkovský přízvuk. Podivné nářečí jeho rodného kraje zmizelo a nahradily ho správné souhlásky a znělé samohlásky a krása jednotlivých slov byla dokonale propojena v mistrovský přednes.

„Hrál si s klikou,“ četl. „Ticho v pokoji bylo pro ženu nesnesitelné. Chtělo se jí křičet radostí, že slyší taková slova ze synových rtů, ale dávno ztratila schopnost se radovat…“

(překlad S. Andersona – Eva Kondrysová)

Přerušil své čtení půl odstavce před koncem a pohlédl na Rebeku. Nastal okamžik, zdánlivě nekonečný, kdy před ní seděl, přerývaně dýchal a zíral na ni s otázkou v očích, kterou v nich už viděla tolikrát předtím. Věděla, že je to nevyhnutelné, protože celá léta sledovala, jak v něm narůstá touha, pohled stíhá pohled, myšlenka myšlenku.

„Moh by sem se tě dotknout?“ zeptal se bázlivě.

„Neříká se ‚bysem‘, ale ‚bych‘.“

„Bych, bych, bych…,“ opakoval a zavřel oči. Dýchal ještě rychleji, jako kdyby běžel.

Pohlédla na něj a v jeho očích viděla horečnatý výraz. Nastal okamžik, kterého se obávala, ale čekala na něj, snila o něm a nakonec po něm i toužila, ale nikdy se ho nesnažila vyprovokovat. Nyní bylo na odmítnutí pozdě. Bylo pozdě na úvahy o svědomí a o tom, co je normální. Cítila, jak má rozněžnělé celé tělo, touha jí projížděla každým pórem jako elektrický proud. Rozepnula si halenku, velice pomalu, ale neodhrnula ji z ňader a seděla, celá se chvěla, krev jí bušila ve spáncích a vyschlo jí v ústech. Zíral na ni, lapal po dechu, olizoval si okoralé rty a natáhl k ní roztřesené ruce. Konečky prstů se jí téměř ani nedotýkal. Přejížděl nad rozepnutou halenkou. Pak pohnul rukou dolů, roztřeseně, nejistě, neosahával ji, spíše ji jen cítil všemi smysly, jako kdyby mohl proniknout do každé molekuly. Pak jí pomaličku halenku rozhrnul a s údivem si prohlížel její ňadra. Pohnul rukama směrem k nim, ale zarazil se, spustil ruce o kousek dolů a zastavil se centimetr od jejích bradavek.

„Neboj se,“ zašeptala. Pak v ní vybuchl příval touhy, uchopila jeho ruce do svých a položila si je na ňadra. Cítila, jak jí pod dotykem jeho dlaní tuhnou bradavky. A on pokračoval ve svém něžném zkoumání špičkami prstů, heboučkými jako pírka.

* * *

„Nestydím se za to,“ řekla. „Já jsem ho nesvedla. Stalo se to až po dlouhé době. Mě to, myslím, napadlo, když mu bylo asi… já nevím… asi dvanáct. Celá ta věc probíhala velice pomalu. A když k tomu došlo, tak proto, že jsme to chtěli oba.“

„Říkalas, že se tady lidé berou třeba ve čtrnácti. Takže to bylo od tebe trošku riskantní, ne? Podle mého je v Crimsidu něco podobného považováno za hroznou věc. Mohli tě lynčovat.“

„Možná proto mě to tak lákalo.“

„Milovalas ho?“

Dlouho o jeho otázce přemýšlela, snažila se vyfukovat do stropu kroužky dýmu, ale ony se rychle rozpadaly.

„Bylo mi ho líto,“ řekla nakonec. Pak zavřela oči a asi za minutu dodala: „Ne, bylo mi líto nás obou.“

Náhle se od Goodmana odvrátila, chvíli ležela na boku a pak se posadila. Její alabastrová pleť byla skrytá pod záplavou ohnivě rudých vlasů.

„Bylo to prostě součástí jeho vzdělání,“ pronesla hlasem, v němž nebyla ani hořkost, ani stud. „Proč vlastně ne? Vždyť jsem ho naučila i všechno ostatní.“

17

Když Naomi Chanceová dorazila v osm třicet ráno do kanceláře, Vail už byl v pilné práci. Neoholený, košili zmačkanou, jako kdyby ji nosil nejméně osmačtyřicet hodin, urputně zíral na fotografie a dělal si další poznámky. Stejně jako noc předtím, v době, kdy Naomi odcházela. Na stole vedle zápisníku ležel talíř s nedojedenou večeří. Vedle šálek s horkou kávou. Byl tak zahloubán do své činnosti, že ji ani neslyšel vejít. Byla na to zvyklá. Vail tomu říkal potápění, protože se do problému nořil jako pod vodní hladinu. Byl v jiném světě, ve světě bez zvuků, v němž jsou všechny údaje a obličeje spojené s případem zcela neuspořádané, a on se je snaží seřadit do logické chronologie, dokud nevytvoří jakýsi, pro něj smysluplný, obrázek. Připadalo mu, že skládá právnické puzzle – obrázek se najednou vynoří zcela jasně, i když zatím scházejí některé kousky. Nevšímala si ho a pustila se do své obvyklé každodenní činnosti. Za dvacet minut stál na prahu jejích dveří.

„Kolik je hodin?“ zeptal se, protože v kanceláři hodinky nikdy nenosil.

„Skoro devět.“

„Tommy už je zpátky. Zastaví se u nás se Soudcem někdy před polednem.“

„Na schůzku taktické přípravy?“

Vail přikývl. „Jsem moc zvědavý na Tommyho zprávu.“

„Pochybuji, že by i takový skvost jako Tommy něco našel v zapadákově zvaném Crimside.“ Rozesmála se. „A co doktorka?“

„Taky přijde,“ řekl. „Chci, aby si Tommyho vyslechla s námi.“

* * *

Zhruba ve stejnou dobu svolal na opačném konci města poručík Stenner do kanceláře svou vlastní bojovou jednotku. Velká, sterilní místnost zcela postrádala příjemnou atmosféru a chyběly v ní jakékoli osobní věci. Na obrovitém stole stály dva telefony, plánovací diář a dvě hromádky zpráv z terénu – vlevo přijaté, vpravo odesílané. Jeho tvrdá židle s rovným opěradlem bez čalounění vypadala asi stejně pohodlně jako skřipec. V nehostinné místnosti nevisely žádné fotografie, ani knihy, ani diplomy či pochvaly, jen dvě velké nástěnky – jedna s fotografiemi Rushmanova případu a fotokopiemi několika zpráv, na druhé se skvěl přehled všech momentálně projednávaných případů s poznámkou o jejich aktuálním rozpracování. Stenner byl zjevně natolik oddán službě ve státní správě, že si naprosto nedovolil přinést na půdu své kanceláře cokoli osobního.

Jeho bojovou jednotku tvořil doktor Bill Danielson, okresní lékařský expert, dále Harvey Woodside, obézní a astmatický koroner, a k tomu tým šesti detektivů vedený Stennerovým osobním asistentem, seržantem Lou Turnerem. Všichni byli prvotřídní zkušení specialisté, úspěšní, odměnění za své schopnosti a odbornost pochvalami a čestnými uznáními. Schůzku sledovala z nepohodlné židle u dveří i Jane Venableová.

Stenner si sundal sako, přehodil ho přes opěradlo a postavil se doprostřed kanceláře. Tmavomodré kalhoty mu přidržovaly zářivě rudé šle – jediná jasná barva v místnosti kromě krvavých skvrn na koronerových fotografiích. Pečlivě si posadil za uši brýle s drátěnou obroučkou a zamnul si ruce.

„Naše vyšetřování provádíme již týden,“ začal svým monotónním, školometským, vážným hlasem. „Podívejme se tedy, co jsme zjistili. Pane Danielsone, mohl byste laskavě začít?“

„Ano, pane.“

Danielson, který se již blížil padesátce, byl vášnivý rybář s ošlehanou opálenou pletí a tvrdými bicepsy, nadouvajícími rukávy jeho bleděmodré košile. Měl rozepnutý límeček a povolenou kravatu. Pocházel z Jihu a mluvil hlubokým hlasem, v němž zazníval bezvýrazný středozápadní a měkký georgijský přízvuk. Z kapsičky košile vytáhl tužku a přešel k nástěnce s fotografiemi. Stenner si posunul židli a všichni ostatní se vyzbrojili pery a zápisníky, připravení dělat si poznámky. Než Danielson začal, vytáhl doutník a začal odlupovat celofánový obal.

„Ocenil bych, kdybys nekouřil,“ řekl Stenner. „Načichne mi kancelář a pak dlouho páchne.“

Danielson na něj chvíli zíral. „Jistě. Je to koneckonců tvoje kancelář, Ábele,“ konstatoval a pustil se do výkladu. Při řeči gestikuloval rukou s nezapáleným doutníkem a ukazoval na fotografie, o nichž byla řeč.

„Oběť, biskup Rushman, utrpěla celkem sedmasedmdesát různých ran. Minimálně devět, maximálně dvanáct z nich mohlo být osudných. Smrt mohla být způsobena též nadměrným krvácením – tedy lidově vykrvácením, traumatickým šokem nebo náhlým selháním srdeční činnosti. Vše díky těžké povaze jednotlivých zranění. Předsmrtná řezná či bodná rána, která poškodí velkou tepnu nebo žílu nebo nadměrně svalnatý orgán, způsobuje hojné krvácení, tedy hemoragii, šok a smrt v poměrně velmi krátké době, což je pochopitelně i náš případ.

Rány způsobené zbraněmi s ostrým hrotem nebo čepelí se dělí do čtyř kategorií: bodné, řezné, sečné a terapeuticko-diagnostické, které jsou obvykle podobné zákrokům prováděným lékařem či chirurgem. Naše oběť utrpěla všechny typy ran, jak bodné, tak sečné a řezné – a zřejmě i jednu terapeutickou. V případě bodných ran je nejobvyklejší zbraní nůž, v našem případě to byl kuchyňský nůž, přesněji nůž na porcování masa, s třicet centimetrů dlouhou čepelí, širokou v nejširším místě deset centimetrů. Všechny rány na těle arcibiskupa Rushmana můžeme přisoudit této jediné zbrani.

Pokud jde o bodné rány, nejsou v celé hloubce těla stejně široké – směrem k povrchu se rozšiřují a jejich okraje jsou ostré, bez sebemenších odřenin či pohmožděnin. Velikost a tvar bodné rány v kůži závisí na sklonu zbraně, směru úderu, pohybu čepele v ráně, pohybu oběti a uvolněném, či napjatém stavu kůže.“ Ukázal na několik stop po vpichu na fotografiích. „Oběť utrpěla třicet šest různých jasných bodných ran. Čtrnáct do hrudi a horní části trupu, z nichž sedm proniklo srdcem nebo plícemi, dále čtyři do levé paže a tři do pravé, tři do levé dlaně, jednu do pravé, osm do krajiny břišní a tři do levé nohy. Zranění paží a rukou byla velmi pravděpodobně způsobena ve chvíli, kdy se oběť snažila bránit…“

„Promiň, Bille,“ přerušil ho Stenner, „ale myslím, že technické detaily si ušetříme a necháme je až před porotu. Nyní by mne mnohem více zajímalo, kolik ran bylo a jaká je příčina smrti, ano?“

„Dobrá,“ kývl hlavou Danielson. „Sečné rány jsou takové, při nichž je zbraň zaseknuta do kůže a pak tažena tělem. Sečných ran máme dvanáct, nejvážnější z nich je rána na krku. Tato rána téměř oddělila hlavu od trupu. Sečné rány na krku jsou často extrémně hluboké a byly vedeny až k páteři. V našem případě musíme připustit, že krční páteř byla asi jedinou spojnicí hlavy s tělem. Jinak byla oběť vlastně sťata. Je obtížné stanovit, která z ran byla zasazena jako první, ale podle mého fundovaného odhadu to byla právě rána na krku, která způsobila téměř okamžitou smrt. Zajímavé je, že rána na krku této hloubky a délky bývá obvykle vedena zezadu. Při této ráně stál útočník k oběti čelem. Smrt způsobená sečnými ranami na krku nastává nejen díky ztrátě krve, ale též díky značné vzduchové embolii. Z tohoto důvodu jsme rentgenovali hrudník oběti, abychom zjistili přítomnost vzduchu v srdci a krevním oběhu, a dospěli jsme k závěru, že šlo právě o tento případ.“

„Takže patrně věděl, že smrt přichází,“ komentoval výklad Turner.

„Také si myslím,“ přitakal mu Danielson. „V případě takto rozsáhlých zranění krku často dochází k okamžité posmrtné křeči – což je tedy okamžitý rigor mortis, ale podle mne tak tomu v našem případě nebylo.“

„Proč ne?“ zeptala se Venableová.

„Vzhledem k ranám na pažích a zejména dlaních. Evidentně se snažil bránit.“

„Aha. Omlouvám se za přerušení,“ řekla.

„Ostatní řezné rány byly vedeny do obličeje, na temeno hlavy, do hrudi a břicha. Také na obě nohy. Žádná z nich však nebyla natolik rozsáhlá, aby sama způsobila smrt.

Pak tady máme řezné rány. Celkem sedmnáct, většina z nich byla ve srovnání s traumatickými jen povrchová. A pak došlo ještě k odstranění genitálií, které útočník nacpal oběti do úst. Mimochodem, tato amputace byla provedena s jistou chirurgickou zručností, zejména vezmeme-li v úvahu, že nástrojem byl kuchyňský nůž. Právě tento řez se podle mne dá zařadit mezi diagnostické rány.“

„Myslíte tedy, že útočník měl jisté základní chirurgické znalosti?“ zeptal se Stenner.

„Patrně ano. Bezesporu byl s touto prací obeznámen.“

„Hmm,“ vypadlo ze Stennera.

„Krvácení lze označit za velmi silné,“ pokračoval Danielson, který se obdivuhodně držel své nitě bez ohledu na přerušování. „Mrtvola v sobě při pitvě měla ani ne půl litru krve. Něco takového není příliš obvyklé. Krvácení se totiž většinou zpomaluje, když přestávají fungovat životně důležité orgány – zejména když přestane bít srdce. Pak dochází jen k mírnému prosakování. Podle mého názoru naše oběť bez ohledu na krutost útoku přežívala déle, než se dá obvykle předpokládat.“

Stenner se zeptal: „Myslíte, že se bránil hodně?“

„Soudě podle zranění na předloktích a dlaních bych řekl, že ano. Ale nemohlo to trvat dlouho. Tento muž zemřel velmi rychle.“

„A co bolest?“ zazněla otázka z Woodsidových úst.

„V průběhu souboje obrovská.“

„Jak dlouho si myslíte, že to trvalo?“ ptal se Stenner. „Množství času nutné k smrti po sečné ráně na krku závisí na tom, zda je porušen krevní oběh, tedy tepny a žíly, a zda dochází ke vzduchové embolii. V tomto případě došlo k obojímu. Opět se opírám o rány na pažích a dlaních a z nich vyvozuji, že mohl žít ještě asi minutu, nanejvýš půl druhé. Pokud byla rána na krku vedena jako první, nechápu, jak vůbec mohl dál bojovat při vědomí – ale je možné, že vydržel naživu ještě asi minutu.“

„A co ta fotografie vpravo? Snímek jeho týlu. Co je to?“ zeptal se jeden detektiv.

„K tomu se dostaneme,“ setřel ho Danielson. „Nemám pro to žádné vysvětlení. Povšimněte si fotografie zde, pořízené při pitvě.“ Ukázal na záběr Rushmanovy hlavy zezadu. Na zátylku bylo krví napsáno ‚B32.156’. „Ta čísla nedokážu vysvětlit,“ uzavřel. „Ale jsou zcela jistě napsána biskupovou krví, stejně jako čísla 666 na jeho břiše – což je zjevný odkaz na ďábla.“

„Dospěl jste ještě k nějakým závěrům?“ zeptal se Stenner. „Jen k tomu, o němž jsem se zmínil – že celé provedení nese stopy jisté chirurgické zručnosti,“ odpověděl Danielson. „Několik ran bylo vedeno velmi přesně, aby zasáhly životně důležité orgány a způsobily šok. Všechny ostatní se podobají spíše obyčejné řezničině a jsou vedeny zcela nahodile. Také jsem přesvědčen, že vrah byl levák.“

„Děkuji,“ přikývl Stenner a Danielson se vrátil ke své židli.

„Slečno Venableová?“ pohlédl Stenner na žalobkyni.

„Já v tomto okamžiku nemám nic,“ odpověděla.

„Lou, co máš pro nás ty?“

Turner přešel k nástěnce a připíchl na ni nákres místa činu.

„Máme tři výslechy, které sice nejsou přípustné, ale tvoří jakýsi celek. On tvrdí, že vešel těmito předními dveřmi, zaslechl něco nahoře v biskupově bytě a vyběhl po schodech. Údajně vstoupil do biskupovy ložnice, ale v tomto okamžiku začíná plácat nesmysly. Stampler totiž trvá na tom, že v pokoji byl ještě někdo, někdo, koho se bojí, dále Stampler uvádí, že měl takzvané okno a po něm si vybavuje jen to, jak odcházel z ložnice. Pak prý zaslechl někoho dole, ztratil hlavu, utekl přes halu zde, zadními dveřmi a dolů po schodech, pak zde v uličce spatřil policejní auto, a tak couvnul nazpět do kostela, proběhl touto chodbou a ukryl se ve zpovědnici, kde jsme ho našli.“

„Co si o tom myslíte?“ otázal se Stenner.

„Čiré, nefalšované píčoviny. Omlouvám se, madam.“

Venableová se usmála. „Já jsem to slovo už slyšela. Kromě toho se přikláním k vašemu názoru.“

„Prohledali jsme jeho kutloch, ale kdosi ho vybral ještě před námi,“ pokračoval.

„A kdo?“ zeptala se Venableová.

„Ostatní… ehm, obyvatelé… Děr. Pochybuji však, že tam k ukradení vůbec něco bylo. Také jsme se snažili lokalizovat jeho přítelkyni…,“ nahlédl do poznámek, „…Lindu. Zatím bezúspěšně. Podle všeho zmizela asi před třemi týdny. V Domě spásy se nezaznamenávají příjmení, ale mám jisté stopy. Domníváme se, že dívka pochází z Ohia, patrně z Akronu nebo Daytonu. Nelze se jí divit, že utekla, v Dírách nikdo moc dlouho nevydrží.

Výslechy jeho přátel v Domě spásy a osazenstva kostela příliš mnoho informací nepřinesly. Všichni tak či onak podporují jeho tvrzení, že si s biskupem byli dost blízcí. Ten Stampler je strašně chytrý kluk, má IQ kolem sto třiceti, sto čtyřiceti. Pochází z Crimsidu…,“ vzápětí se ze všech úst ozval smích. „Ano, přesně tak, Crimside, to je v Kentucky, počet obyvatel asi dvě stě padesát,“ uchechtl se. „V Crimsidu sice není moc telefonů, ale přesto jsme se dovolali pár lidem, co ho znali. Neudávali žádné případy neobvyklého chování, k žádným zatčením nikdy nedošlo.

Zjevně byl značně nezávislý. Otec mu umřel na černé plíce, brácha měl autonehodu. Matka zemřela vloni – asi rok poté, co odešel z domu. Před smrtí, podle všeho, trpěla jistou duševní chorobou, ale její lékař ji nikdy nediagnostikoval. Podle něho byla – cituji – ‚osamělý cvok‘.“

„‚Osamělý cvok‘?“ ozval se jako ozvěna Woodside.

„‚Osamělý cvok‘,“ zopakoval Turner. „Půjdeme dál. Byl vynikajícím žákem na základní a stejně vynikajícím studentem na střední škole. Stále nám ještě scházejí údaje o místě jeho pobytu v mezidobí, kdy odešel z domu a kdy dorazil do našeho města, takže máme ještě domácí úkol, co se týče vyčerpávající zprávy o prostředí jeho původu, poručíku.“

„Zatím nemá žádný záznam u policie? Neměl nějaký průšvih?“ zeptala se Venableová.

„Zatím ne,“ odpověděl Turner. „Několik měsíců pracoval jako sanitář v nemocnici. Personál ho hodnotil velmi dobře, ale on odjel a pak si našel práci uklízeče v knihovně, odkud máme od jeho nadřízeného také dobré reference. Kromě toho byl přihlášen na korespondenční studium na Chicagské univerzitě, ale zatím nemáme bližší údaje. To je pro tuto chvíli vše.“

„Chcete si oťuknout ta čísla na temeni?“ zeptal se Danielson.

„Do ničeho nemám chuť ťukat,“ usmál se Turner. „Ještě někdo?“

Ostatní detektivové zavrtěli hlavou.

„Díky, Lou,“ promluvil opět Stenner. „Doktore Woodside, jste na řadě.“

Woodside pozvedl svou zavalitou postavu ze židle a kolébavou chůzí se odebral do přední části místnosti.

„Nechci vás nudit dlouhým technickým pindáním – to si nechám na připravovanou velkou show. Uvedu jen to, co můžeme dokázat,“ zalapal po dechu a poněkud pochmurně se usmál. „Nůž nalezený u podezřelého v okamžiku jeho zadržení je zcela jistě vražedná zbraň. Krev na šatech a těle podezřelého je krví oběti. Na zbrani a také na oděvu pana Stamplera byly nalezeny drobné kousky svalové tkáně z těla oběti. Otisky prstů na klikách, stěnách a vražedné zbrani odpovídají otiskům zadrženého. Na jeho oděvu jsme nalezli vlákna, která odpovídají druhu vláken z koberců na místě činu. Kromě toho lze snadno sledovat jeho stopy z místa činu do kuchyně podle krvavých skvrn na koberci. Můžeme dokázat, že odešel dveřmi do kuchyně a pak dolů po zadním schodišti, z něhož se dostal do spojovací chodby a prošel do kostela a do zpovědnice, v níž se ukryl.“

„A co zásuvka s noži?“ zeptala se Venableová. „Žádné otisky?“

„Je to divné, ale ne,“ zavrtěl hlavou Woodside. „Na zásuvce jsme našli také pár vláken, ale zatím nevíme, k čemu patří.“

„Bylo by užitečné, kdyby se dalo dokázat, že vešel zadními dveřmi a přinesl nůž do ložnice,“ podotkla ještě Venableová. „Pomohlo by nám to prokázat úkladnost činu.“

„Budu to mít na paměti,“ přikývl Woodside.

„Výborně,“ zhodnotil vystoupení Stenner. Pohlédl na Venableovou s výrazem velmi vzdáleně připomínajícím úsměv.

„Máte už něco?“ zeptal se.

„Vypadá to dobře,“ řekla Venableová a přešla do přední části kanceláře. „K uzavření případu však potřebujeme ještě dvě věci.“

„Motiv?“ zeptal se Stenner.

„Přesně tak,“ přikývla. „Cítím v kostech, že ho psychiatři označí za duševně způsobilého k podstoupení procesu. Jejich závěr však nevylučuje případný Vailův krok vedoucí k prominutí trestu z důvodu mentální vyšinutosti. Musíme doufat, že naši cvokaři nedospějí k závěru, že jde o duševní chorobu. Což mi připomíná, že si Vail sehnal svého vlastního doktora.“

Otevřela si poznámkový blok.

„Vlastně doktorku. Jmenuje se Molly Arringtonová. Třicet čtyři let, absolvovala lékařskou fakultu, je z Indiany, asi šest let pracuje na Justinské klinice v Indianě, zabývá se případy duševních deviací. Údajně je zatraceně dobrá, takže se můžete s klidem vsadit, že vyleze s nějakým zpochybněním závěrů státních psychiatrů. Snad se s takovou překážkou dokážeme vyrovnat. Ovšem – pokud dostaneme Stamplera před porotu, hlavně potřebujeme motiv, Ábele. Něco, čím porotu řádně ohromíme, jinak se Vail pokusí využít pravé podstaty činu výhradně k prokázání faktu, že jeho klient je cvok jak vyšitý.“

„Pak tedy,“ pronesl Stenner se stoickým klidem, „myslím, že vám zkrátka nějaký motiv najdeme, paní prokurátorko. Jaké jsou vaše další požadavky?“

„Dokázat, že v době, kdy Stampler biskupa krájel na nudle, v místnosti opravdu nebyla ani noha.“

* * *

Pár minut před polednem se Vailovi podařilo dát dohromady svůj obhajovací tým. Sešli se v kanceláři. Poslední dorazila Molly Arringtonová, vypadala utrápeně a chvilku nemohla popadnout dech.

„Představuji vám Molly Arringtonovu, naši odbornici na psychiatrii,“ začal s úsměvem Vail. „Omlouvám se, že jsem tě vytáhl z Daisylandu tak brzy, ale chtěl jsem, aby se s tebou mohli všichni seznámit, a také jsem chtěl, abys slyšela, co Tom zjistil v Kentucky.“

„Moc mě těší, že se s vámi všemi poznávám,“ řekla tiše.

„Už jsem vysvětloval pravidla naší hry. Všichni říkáme, co si myslíme, nenecháváme si nic pro sebe. Naomi, ty jsi četla pitevní zprávu. Je v ní něco, co v tomto okamžiku nevíme!“

„Všiml sis čísla 666, vyrytého na Rushmanově břiše?“

„Jo,“ přikývl Vail. „Budeme muset ověřit, zda Aaron, nebo kdokoli z těch ostatních dětí, nebyli uctívači ďábla.“

„Jenže se vyskytlo ještě něco. My tu fotku nemáme, ale podle pitevní zprávy měl biskup na zátylku krví napsáno ‚B32.156’.“

„B32.156? Co to má ksakru znamenat?“

Naomi pokrčila rameny. „Kdo ví?“

„Asi nějaký symbol,“ přišla s nápadem Molly.

„Ale jaký symbol?“ zeptal se Soudce.

„Nevím,“ pokrčila Molly rameny. „Symboly jsou takový univerzální jazyk. Pro staré Egypťany byl hovnivál neboli skarabeus symbolem vzkříšení. Kříž je zase symbolem křesťanství. TO šestky na biskupově břiše jsou symbolem ďábla. Tohle je oříšek. Může jít o symbol významný pro člověka, který ho napsal.“

„Musíme si ovšem ještě promluvit o něčem jiném,“ přerušil je Goodman.

„Fajn, tak spusť,“ vyzval ho Vail.

„O těch fotkách,“ řekl Goodman. „Hodně jsem o nich cestou přemýšlel. Připadá mi, že můžou být dost dobrým základem pro dokázání úkladnosti.“

„Ach tak?“ přelétl Vailovi po rtech úsměv. „Dokaž mi to.“

„Především nůž. Pachatel ho musel přinést z kuchyně. Co by jako jinak dělal řeznický nůž v biskupově ložnici?“

„Nevím,“ řekl prostě Vail. „Ale klidně tam být mohl. Nemají důkaz, že nůž v ložnici nebyl, takže my tím pádem nemusíme dokazovat, že tam byl.“

„Dost vachrlaté,“ ušklíbl se Goodman. „Tommy, v této chvíli je všechno dost vachrlaté, ale někde začít musíme. Nezapomeň, že pracujeme s předpokladem, že je nevinný, takže vše, co děláme, musí vést k tomuto závěru. Dokázat jeho vinu je zase jejich problém.“

„Jde o něco jiného,“ řekl Tom. Přistoupil k nástěnce s fotografiemi a bedlivě si je prohlížel. Zastavil se u fotografií s kravými otisky nohou a polodetailem kuchyně s krvavými šmouhami na podlaze. Naomi se postavila vedle něho. „Co tam vidíš?“ zeptal se Vail. „No, zcela jistě vyšel zadními dveřmi,“ řekla Naomi. „To je na beton,“ přikývl Vail.

„Podívej na tenhle detail,“ upozornil je Tom. „Tohle není otisk nohy. Je to jen šmouha. A tady, na dalším snímku. Šmouhy končí tady, u rohu pracovního stolu. Na posledních dvou metrech vedoucích ke dveřím žádné šmouhy nejsou.“

„Takže?“

„Takže se domnívám, že šmouhy pocházejí od jeho ponožek. Myslím, že se vyzul. Vstoupí do kuchyně, zuje si boty, aby ho biskup neslyšel, vytáhne ze zásuvky řeznický nůž, projde šest metrů halou, vstoupí do ložnice a čtyřicetkrát si do biskupa píchne.“

„Sedmasedmdesátkrát – podle pitvy,“ opravila ho Naomi. „Což je mimochodem skoro stejně mizerný jako ty fotky.“

„Ve výpovědi to musíme obejít,“ řekl Vail. „Přiznáme množství ran, jejich směr, příčinu smrti a tak dále. To otupí nejostřejší hroty. Pitevní zpráva bude přijata jako důkaz, ale porotci si ji velmi pravděpodobně ani nepřečtou, protože budou zaneprázdněni jinými věcmi.“

„No, ale stejně ty boty naznačují úmysl,“ nedal se Goodman. „Žádný náhlý záchvat vzteku, nebo dočasné pominutí smyslů. Spíše svědčí o pečlivém naplánování a vykonání.“

„Pokud se to tak opravdu stalo,“ zpochybnil mu to opět Vail.

Naomi se zeptala: „A jak jinak by se to mohlo stát? Lhal jak tobě, tak poldům. Tvrdí, že vešel předními dveřmi a někdo ho vyděsil, když odcházel, a tak utekl zadem. Především je zcela jasné, že vešel zadními dveřmi. S tím se musí začít.“

„Možná. Ale oni ty záznamy výslechů nemohou použít a my je použít nemusíme. Co však musíme zjistit, je – zda nám lhal, a proč.“

„Proč lhal – pokud lhal?“ ptal se Goodman.

„Mohl být zmatený. Vyděšený. Zastrašovaný,“ přišel s vysvětlením Soudce. „Klidně může být nevinný, ale bojí se říct pravdu, protože to vypadá, jako že vinen je.“

Vail pokrčil rameny. „Znovu musíme připustit, že zásadní otázka zní, jestli s ním v tom pokoji opravdu byl. Hele, třeba přišel předními dveřmi, sundal si boty a strčil si je do kapes nebo je prostě držel. Když odcházel, někdo dole ho polekal, a tak zamířil do kuchyně a pak si boty znovu nazul, než vyrazil ven do zimy.“

„A dál?“ ucedil skepticky Goodman.

„Můžeš dokázat, že se to takto nestalo?“ zeptal se Soudce.

„Ne.“

„Pak jde tedy o důvodnou pochybnost a boty i krvavé stopy jsou velmi sporným důkazem,“ řekl Vail. „Ani jedna verze se nedá dokázat, tudíž jsou obě možné.“

„A ve většině případů,“ dodal Soudce, „porota raději vyloučí obě, než by hledala způsob, jak se to ve skutečnosti stalo.“

„Stejný případ máme s nožem,“ dodal Vail. „Přiznáme, že s ním odešel, ale nepřipustíme, že s ním přišel z kuchyně.“

„To zní dobře,“ řekl Soudce. „Můžeme je nechat, ať dokáží opak.“

„Nějaké otisky prstů na tácu?“ zeptal se Goodman. „To se dozvíme, až si přečteme celou lékařskou zprávu.“

„Třeba měl rukavice,“ napadlo Naomi.

„Třeba taky tancoval v Balšóm těátru, ne?“ zlehčil jejich úvahy Soudce.

„Jinými slovy – nepodstatné, pokud to nemohou dokázat,“ vysvětlil Vail.

„Vlákna z rukavic na místě?“

„Znovu opakuji – počkejme na celkovou expertizu.“

„Jak se podle vás zachová Shoat v otázce vyloučení fotografií?“ zeptala se Naomi.

Vail pohlédl na Soudce a zvedl obočí. Spalding si škrábal ukazováčkem kořen nosu a přemýšlel o otázce.

„To pro něj bude těžké,“ promluvil nakonec. „Osobně si myslím, že jsou relevantní. Ale když je zase přijme do důkazního materiálu, dostaneme možnost se odvolat.“ Ještě se na chvilku zamyslel. „Podle mého odhadu je přijme.“

„Ježíšikriste!“ vyjekla Naomi. „Klídek,“ okřikl ji Vail. „Může nám to nahrát.“

„A jak?“

„To záleží na motivu,“ přišel s vysvětlením Soudce. „Přesně tak,“ přikývl Vail. „Vsaď se, že loajální opozice na tomhle případu pracuje natuti přes čas. Pokud nepřijdou sami s motivem, můžeme postavit roztomiloučký případ na McNaghtenovi, když fotky použijeme.“

„Kdo je McNaghten?“ zeptala se Molly. Soudce jí odpověděl: „McNaghten zastřelil v roce 1843 člena britského parlamentu. Soud ho shledal nevinným z důvodů psychického vyšinutí a veřejnost se mohla zbláznit, takže Královnina stolice – což je britský odvolací soud – formulovala takzvané McNaghtenovo pravidlo. Říká se v něm, že pro zproštění viny je třeba jasně dokázat, že v době trestného činu se obviněný nacházel v takovém pominutí smyslů, způsobeném duševní poruchou, že nechápal podstatu a povahu činu, který spáchal.“

„Respektive i kdyby to pochopil,“ dodal Vail, „tak vlastně nevěděl, že je to špatné.“

„Překlad: Jedině cvok může udělat něco takového bez důvodu,“ řekl Goodman. Molly sebou při slovu cvok trhla.

Vail vstal a začal rázovat sem a tam. „Pak ještě máme pojem neodolatelné nutkání,“ začal. „Pro lidi, kteří chápou rozdíl mezi dobrým a špatným, ale nedokáží ovládnout své činy z důvodů nějaké duševní poruchy. S tím se můžeme dostat dost daleko. Musíme jen určit, jaký způsob využití tohoto pojmu bude nejpřesvědčivější. Navíc s ním můžeme zcela logicky vyšachovat okresního prokurátora.“ Usmál se na Molly Arringtonovou. „Čímž se dostáváme k naší skvělé doktorce. Chápu, že jsi s Aaronem mluvila jen jednou, ale…“

„Raději bych počkala, dokud si nevyslechnu zprávu pana Goodmana,“ řekla.

„Říká se mi Tom,“ opravil ji s úsměvem Goodman. „To je férová žádost,“ přikývl Vail. „Takže, Tommy?“

„Podívejte, já nejsem cvokař, jasný? Uvádím jen to, co jsem se dozvěděl, a to, co si myslím. Vlastně si ale nejsem úplně jistý, co si myslím.“

„Co ses tam teda ksakru dozvěděl?“ zeptal se Vail. „Ono to není přesně… ehm, je to jenom…“

„Cože?“

„Já nevím, Marty. S tím klukem to v dětství dost posrali. Mám tak nějak… smíšené pocity.“

„To máme všichni, Tommy.“

Goodman při řeči zíral na fotografie, jako kdyby ho ty hrůzné záběry přenášely zpátky do minulosti. Popsal Stamplera jako dítě, které se zkrátka narodilo na špatném místě a vyrostlo v nadaného, ale frustrovaného intelektuála, jehož přísný a zlý otec značně opovrhoval jeho schopnostmi a trval na tom, aby ho syn následoval do pekla uhelných dolů. Matka zase považovala Aaronovo vzdělání za ďábelskou hru. Byl to chlapec, kterého bití ani ústrky ze strany rodičů neodradily od vytrvalé a urputné touhy po vědění, podporované slečnou Rebekou, pro niž hoch ztělesňoval zářivou naději v možnost občasného vzkříšení jiného života v prostředí hořkosti duchovně pustého a mravně zkaženého městečka v Kentucky, kde lidé žili jako odsouzenci na doživotí. Byl samotář, lákaly ho přírodní i humanitní vědy, chtěl se stát – podobně jako většina mladých v určitém věku – právníkem, lékařem, hercem i básníkem, ovšem jeho sny byly neustále mařeny. Povzbuzovala ho jen jeho učitelka a rádkyně Rebeka.

Dále Goodman popisoval Rebeku – jediný maják vědění a moudrosti v Crimsidu, pochmurném, tvrdě zkoušeném městě, svázaném vlastními rigidními tradicemi. Rebeka byla ženou, kterou někteří z místních považovali za nutné zlo; ženou ohrožující bigotnost jejich úzkoprsého a zavilého dědictví otců, které při své ‚výuce‘ v Aaronu Stamplerovi potlačila. Nakonec Goodman pohovořil o sexuálním liberalismu Aarona Stamplera.

Goodman nakukoval do malého černého zápisníčku, v němž měl své bohaté poznámky. „Na stole v obývacím pokoji měla asi půl tuctu Aaronových fotografií v různém věku – jak si čte, sedí na břehu říčky, rybaří, pak na školní fotografii jedenácti dětí s Rebekou uprostřed, všechny stojí tak trochu prkenně před školou – však víte, jak tyto fotky obvykle vypadají – a všichni se tváří dost vážně. Na žádné fotografii však nebyla Rebeka společně s Aaronem – krom toho skupinového snímku.

Také si v knihách podtrhával spoustu citací. Strkal do nich proužky papíru a zapisoval si odkazy. Já jsem sí dva citáty poznamenal: ‚Zlo přichází k nám všem talentovaným, kdož jako masku nosíme všechny své ctnosti‘. A pak ještě jedno čínské rčení: ‚Existují jen dva dokonalí lidé – jeden mrtvý, a ten druhý ještě nenarozený‘.“

Goodman si také zapsal pár otázek: Byl Stampler fyzicky nebo sexuálně zneužíván v právním smyslu? Byla jeho sexuální orientace tak perverzní, jak se zdá? Přispěly tyto dva faktory k vnitřnímu výbuchu vzteku, který Aarona přivedl do ložnice biskupa Rushmana a dohnal ho k vraždě a zmrzačení tohoto duchovního?

Snad, usoudil, bude moci na tyto otázky odpovědět Molly Arringtonová.

„Víte, o čem začínám uvažovat?“ uzavřel svou zprávu Goodman.

„O čem?“ zeptal se Vail, který naslouchal bez nejmenších emocí a postupně mhouřil oči víc a víc, jak Tom Goodman uváděl podrobnosti z krátkého nešťastného života Aarona Stamplera.

„Jestli třeba neunikl z jednoho typu frustrací v Crimsidu a neskončil u jiného typu frustrací tady. Možná… možná to všechno na něj prostě padlo.“

„Myslíš si snad, že to udělal?“

„Kristepane, já nevím, Marty. S tímhle rodinným zázemím? Do prdele, to by, myslím, udělalo brajgl v hlavě každýmu.“

Vail neodpověděl. Namísto odpovědi se obrátil k Molly.

„Fajn. Takže, paní doktorko, jsi na řadě.“

„Nejdřív se podívejme na video,“ řekla. Hlas jí náhle zněl přísněji, rozhodněji, téměř velitelsky.

A Vail si pomyslel. Panečku, ona snad přebírá vedení týhle schůze…

„Oukej,“ přikývl a odjel na své židli k videopřehrávači a zasunul do něj Mollyinu kazetu.

„Než začneme,“ přerušil je Goodman, „podle čeho poznáte, že je někdo duševně vyšinutý?“

„To je velmi dlouhý a postupný proces – jako celá medicína,“ odpověděla Molly. „Hledáte symptomy, jejich projevy, vlivy – podobně jako lékař postupně identifikuje nemoc těla.“

„Existuje pro celý tenhle proces nějaký standardní postup?“ zeptal se Vail.

„Ano. Nazývá se Diagnostický a statistický manuál duševních chorob. Zkratka DSM3. Vydává ho Americká asociace psychiatrů a je to naše bible. Pro psychiatrii znamená totéž, co pro fyziologii Grayova Anatomie.“

„Vím, že je to hloupá otázka,“ řekla Naomi, „ale proč pacienti vždycky leží na gauči a vy sedíte za nimi?“

„Z prostého důvodu – aby se pacient uvolnil. Když nevidíte svého terapeuta, omezuje se možnost rozptýlení pozornosti. Je to pak spíš podobné samomluvě, jako byste si neuvědomovali, že s někým hovoříte. Odstraňují se osobní bariéry.“

„A jaký je pak konečný cíl?“ zeptal se Vail. „Volná asociace. Stimulace pacienta k soustředění na vnitřní zážitky… myšlenky, fantazie, pocity… v ideálním případě vytvoření atmosféry, v níž pacient řekne naprosto vše, co ho napadne a nebojí se nějaké cenzury nebo odsouzení.“

„A čím je vám taková atmosféra prospěšná?“ zeptala se Naomi. „Navodí stav regrese. Pacienti si vybavují věci z dávné minulosti – traumatické události i bolestná setkání – a náhle je vidí velmi jasně. Obnovené prožitky a strach a všechny pocity, které se k události váží, vedou ke stanovení správné diagnózy. Toto první sezení bylo značně povrchní, ale pro začátek vynikající.“

Všichni tiše sledovali video až do konce. Ani pak ještě nikdo nějakou dobu nepromluvil.

„Takže, Molly, k jakému jsi prozatím dospěla závěru?“ zeptal se Martin.

Usedla s rukama složenýma v klíně a nejméně minutu neřekla ani slovo. Co chtějí vědět? Jestli to udělal, a pokud ano, tak proč? Jestli je chladnokrevný zabiják nebo se vznáší ve svých představách, a nežije ve skutečném světě? Jestli je loutka, nebo ten, kdo tahá za provázky?

„Ještě si nejsem jistá,“ řekla nakonec. „Podle mého názoru všichni stojíme před stejným úkolem – jak zachránit Aarona Stamplera před elektrickým křeslem. Rozdíl mezi námi je ten, že váš přístup se zakládá na právnické strategii a taktice, a můj na vědecké logice. S mým přístupem může řešení tudíž trvat celá léta, pokud se vůbec nějaké najde.“

„A nám zbývá jen jednapadesát dní,“ řekl Goodman.

„Takže nějaké dílčí závěry?“ zeptal se Vail.

Zavrtěla hlavou.

„Vůbec nic?“ divil se Vail.

„Zatím ještě nejsem připravena.“

„Heleďte se, zatím máme na toho kluka smíšené názory,“ řekl Martin. „On například tvrdí, že se panictví zbavil v šestnácti. Ta učitelka zase tvrdí, že ho svedla o dva roky dřív. On uvedl, že bratr zahynul při autonehodě, my jsme zase slyšeli něco jiného.“

„To ale nevyznělo, jako že ho svedla,“ namítl Goodman. „Spíš jako, že…“

„Spíš jako co, Tommy? Krásný titulek na první stranu ‚Třicítka sbalila čtrnáctiletýho kluka‘.“

„Já vím, já vím, ale ona to popisovala… prostě… jako něco velice přirozeného.“

„Jasně. Jenže naše Žalobkyně na to zaručeně nebude nahlížet jako na cosi přirozeného. Ona vykreslí tu ženu jako perverzní a špatnou. Bohužel ji ani nemůžeme předvolat. I kdyby se dobrovolné uvolila, že bude svědčit, Venableová by ji nechala spoutat za znásilnění nezletilého dřív, než by se vůbec dostala ze svědecké lavice. Kruci, i kdyby její svědectví mohlo pomoct v jeho záchraně, radil bych jí, aby se obrnila pátým dodatkem. Nemůžeme připustit, aby se sama inkriminovala.“

„Promiňte,“ řekla Molly škrobeně. „To je ale taktika, a tudíž nikoli můj problém, ale váš. Navíc v dané chvíli je tato otázka zcela nepodstatná. Třeba on svedl ji. Nebo je ta událost pro něj třeba tak bolestná, že ji ani nechce přiznat. Bratr s jeho dívkou? To je místní drb, takže co je divného na tom, že se nesnaží o jeho zpopularizování? Pokud jde o citáty,“ pokrčila rameny, „třeba se mu prostě líbily. Podle mého odhadu má IQ vysoko nad běžným průměrem. Prokrista, vždyť on si v šesti letech přečetl bibli! Měl by nyní být někde na Harvardu, a ne uklízet v knihovně!“

Soudce se usmál. No tedy, pomyslel si, zdá se, že tady mám energickou dámu. Řekl však: „Pokud vám správně rozumím, chcete se vrátit do Daisylandu?“

„Ano. Zítra,“ přikývla. „Mám tam spoustu práce.“ Pak se obrátila k Tommymu. „Chtěla bych vám pogratulovat, Tome. Za dva dny jste odhalil strašně moc věcí.“

„Ovšem mně se zdá, že na žádné z nich příliš nezáleží.“ V hlase mu zaznívala podrážděnost.

„Všechno má svůj čas,“ usmála se a dodala: „Myslím, že byste se měl pokusit najít tu dívku.“

„Jako Stamplerovu přítelkyni? Lindu?“

„Ano.“

„Se vší pravděpodobností odešla,“ řekl Goodman. „Spousta mladých si najde útočiště v Domě spásy, a pak se zase vrací, odkud přišli.“

„Kam?“ zeptala se Molly. „Kvůli čemu vlastně znovu odcházejí? Vy si myslíte, že třeba Aaron by se vrátil zpátky do Crimsidu?“

„Možná nejela domů,“ řekl Vail. „Možná je pořád někde tady. Třeba se schovává.“

„A třeba ví, co se doopravdy přihodilo,“ dodal Goodman.

„Stampler tvrdí, že odešla před třemi týdny,“ doplnila Naomi.

„Možná ji kryje,“ navrhl Goodman.

„Ty si myslíš, že Rushmana zabila ona?“ zvedla obočí Naomi.

„Třeba ne ona sama,“ řekl Vail. „Třeba to udělali společně. Nebo tam třeba byla. Třeba se Aaron ve skutečnosti bojí o ni, ne o sebe.“

„Lovíš v kalných vodách, Marty.“

„Copak jsme někdy měli případ, kdy bychom nelovili v kalných vodách?“

Tom se rozesmál. „No, když o tom tak mluvíš…“

„Paní doktorka ti řekla, abys ji našel, Tommy,“ řekl Vail. „Tak mazej.“

18

Ulice byla opuštěná. Neslyšel ani hučení aut z dálnice vzdálené jen několik bloků. Mrazivý vítr rozhýbal holé větve na stromech lemujících Banner Street. Jinak zde byl klid. Dokonce nespatřil ani děti, povykující obvykle kolem vraku hnědého chevroletu na rohu.

Když vstoupil do Domu spásy, zaslechl nejisté tóny vyluzované na saxofon. Kdosi nahoře se snažil zahrát ‚Misty‘. Maggii našel ve společenské místnosti u televize. Chovala se mile, ale ani po hodinovém výslechu se nepřiblížil k řešení hádanky jménem Aaron Stampler.

„Moc se omlouvám,“ říkala Maggie. „Musíte pochopit, že my si tady strašně důvěřujem. Nikdo o nikom nechce mluvit. To by tak nějak, já nevim, prostě prolomilo tady to naše kouzlo. Právě to je jedna z věcí, na kterou byl biskup fakt moc dobrej – chránil lidi. Proto jsme mu nemuseli říkat naše příjmení, ani místa narození.“

„Já uznávám jejich soukromí, Maggie. Díky za pomoc.“

„Ale kdyby se vynořilo něco, co by vám mohlo pomoct, zavolám,“ slíbila.

„Jakou teď máš funkci? Jsi matka tohoto doupěte?“

„Měla jsem se stát dalším maskotem ministrantů,“ řekla s melancholickým úsměvem.

Když dorazil ke svému volkswagenu, spatřil pod stěračem nějaký proužek papíru. Byl to složený ubrousek se zprávou napsanou drobným dívčím rukopisem: „Alex. B Street. Batman a Robin.“

Goodman se rozhlédl, ale na ulici nebyl daleko široko nikdo v dohledu. Nastoupil do auta, nastartoval, a chvilku seděl bez hnutí, protože čekal, až se jeho stařičký motor rozehřeje. Když se ohlédl za sebe na Dům spásy, všiml si, jak se v okně ve druhém patře pohnula záclona.

„Do prdele,“ ulevil si. A zamířil do B Street.

* * *

Před dávnými lety byla B Street jedním z nejmódnějších nákupních center ve městě. V limuzínách s řidičem sem přijížděly zazobané matrony i mladičké debutantky, rozdychtění prodavači jim servilně podlézali, vyzývavě hladili norkové a hermelínové kožešiny, funěli do jemných materiálů svým smrdutým česnekovým dechem, nebo přikládali ke krku nebo probírali prsty úchvatné modely a vychvalovali jejich barvy, krajky či nesmírnou cenu. Obchody postupně pohltily mrakodrapy s úžasnými výhledy, objevila se krytá parkoviště a uniformovaní strázní u výtahů. Za moderní zástavbou stály čtyři bloky pochmurných výloh, většinou zabedněných, s výjimkou několika barů, v nichž se líně producírovaly vyžilé striptérky na špinavých pódiích, a nechyběly ani zastavárny se zamřížovanými výlohami s nápisy o slevách v sobotu večer, vystavenými starými hodinkami a kytarami.

Striptýz byl nabízen příhodně u spojovací cesty vedoucí k hlavní čtyřproudé silnici na předměstí a stal se oblíbenou rychlou zastávkou pro bisexuální i homosexuální podnikatele, kteří tudy jezdili z práce; mladí prostituté v hotelu dokázali ukojit každé přání i touhu.

Goodman se zařadil mezí pomalu jedoucí dvoudveřové cadilaky a mercedesy a projížděl pomaličku špinavou ulicí. Rozechvělí řidiči si vybírali zboží na trhu s bílým masem – hošíky oděné do kůže pobité cvočky, intelektuální typy v blejzrech a sportovních košilích, poďobané puberťáky, transvestity. Ti všichni vystavovali své zboží v šíleném reji, kulminujícím mezi šestou a osmou. Podle jakéhosi zvráceného perverzního zvyku měli někteří dokonce i pasáky, kteří předváděli obscénní fotografie svých klientů a domlouvali jim obchody. „Batman a Robin.“ To byl zjevně pasák a prostitut. Robin bude určitě Alex. Ale kdo je Alex?

Pasáci procházeli podél řady automobilů, oslňovali řidiče svými fotografiemi a drmolili své tirády typu: „Hej, cukrouši, a co todle? Dvanáct palců, celej jenom pro tebe… Chyť si ho, dokud je žhavej, příští tejden už tady nebude, vodjíždíme do La La Landu… Mrkni, jakej má ten můj kluk jazejček… A mrkni na ten jeho červenej banán…“ Goodman neustále opakoval: „Hledám Batmana a Robina…“ Nakonec po půlhodinovém ponižujícím vyšetřování kápl na toho pravého.

Byl to dementně vyhlížející obr, s holou kulatou hlavou, malým diamantem v jednom uchu, hustým černým knírem s navoskovanými špičkami, masivními prsteny na boubelatých prstech, přes neandrtálská ramena měl přehozenou černou koženou pláštěnku a pochopitelně masku, jednu z těch tenkých černých papírových masek, které se kupují na maškarní plesy.

„Vy jste Batman?“

„Kdo jinej, puso?“

„Hledám Robina.“

„Seš novej, co?“

Goodman si povzdechl: „A co bys chtěl? Doporučení?“

„Máš smysl pro humor, co?“ Podíval se na otřískaný volkswagen. „Nejsem si jistej, jestli vám tadle rachotina bude stačit.“

„A co kdybychom to zkusili? Večeře čeká.“

Batman za svými průzory v masce přimhouřil oči. Žerty neměl rád. „Je to za pade, nebo za pětasedumdesát, když se udělá. Nejsem si moc jistej, že na to máš,“

Goodman vytáhl stodolarovku a držel ji v napřažené pravici, daleko od okýnka.

„Chceš se vsadit?“

Batmanovi zablýsklo v očích. Na B Street mluvily především peníze. „Jeď za mnou. Další ulicí dolů. Máš v tý rachotině topení?“

„Kdo tady potřebuje topení?“

Batman se zasmál a ukazoval cestu. Goodman odbočil do tmavé, úzké uličky mezi dvěma cihlovými budovami, u přetékajícího kontejneru zpomalil, pak projížděl podél stejně přeplněných popelnic, z nichž vypadávaly láhve, plechovky a různé zbytky plné červů.

Marty, ty vole, za tenhle vejlet draze zaplatíš.

Batman na něj kýval, ať zajede ještě dál do uličky, a pak zvedl ruku. Goodman zastavil. Tlusťoch zabušil na prohnuté dveře a za chviličku z nich vyšel Robin a zamžoural do ostrého světla reflektorů.

„Zhasni,“ přikázal Batman.

Alex byl vysoký a hubený jako tyčka. Blond vlasy slepené špínou mu spadaly v kudrnatých pramenech zpod tmavě zeleného klobouku až na ramena rozedrané, světle hnědé kožené bundy. Choulil se ve studeném větru, ruce zabořil hluboko do kapes. Na bradě mu rašily chomáčky jemných vousů. V očích se mu usadil tupý výraz. Mžoural do tmy.

„To budem dělat v tomdle?“ zeptal se a pokynul k volkswagenu. Goodman vystoupil a ruce mu volně visely podél těla. „Nebudem to dělat vůbec,“ řekl. „Ty jsi Alex, že?“

„Kurvafix,“ zachroptěl Batman. Chlapec se obrátil a hnal se ke dveřím. Batman se vrhl na Goodmana a pěstí velikosti grapefruitu mu švihl kolem ucha. Goodman pravým předloktím odrazil úder vedený s obrovským nápřahem a přískokem se dostal až k němu. Hřbetem levé ruky mu zasadil ránu pod bradu. Obr zavrávoral a prudce dopadl na cihlovou zeď. Alex se pokusil kolem Goodmana proběhnout, ale bývalý zápasník mu bleskurychle podrazil nohy a hubený hošík se rozplácl jak dlouhý tak široký na zem.

Batman vytáhl z jedné popelnice kus trubky a popadl ji do obou rukou. Napřáhl se, ale dřív než mohl úder dokončit, Goodman se na něj vrhl a tvrdou krátkou ranou ho levičkou uhodil do nosu. Za ní následovalo několik dalších. Jeho mohutnému soupeři s každou ranou lítala hlava ze strany na stranu, jak ve snaze uhnout couval dozadu. Goodman pak udělal blafák pravičkou, přiblížil se k němu a prudkým zvedákem levou ho poslal k zemi. Batman letěl pozpátku vzduchem, převrátil popelnici a svalil se na záda do odpadků. Z rozbitého nosu mu tekla krev. S kňouráním se převalil a oběma rukama si zakryl obličej, aby zastavil krvácení. „Můj nos,“ naříkal. „Přerazils mi nos…“

„Zkus ještě vstát a přerazím ti vobě tvý zasraný nohy,“ zavrčel Goodman.

Pak za sebou zaslechl jakýsi zvuk a spatřil Alexe, jak prchá do budovy. Goodman vyrazil za ním, prolétl dveřmi a hned se přikrčil. Uvnitř byla tma jak v pytli. Světlo matně tu a tam pronikalo jen rozbitými okny a puklinami ve stěnách. Přízemí vypadalo jako obraz rozkladu. Goodman se náhle v duchu znovu ocitl zpátky ve Vietnamu, krčil se v temné džungli popraskaných stěn, zborcených trámů a propadlých stropů. Vrátil se k návykům svého dávného výcviku, nahrbil se, znehybněl jako socha a našpicoval uši, aby zaslechl i nejtišší zvuk. Očima zkoumavě obhlížel ponurý vnitřek budovy a hledal jakékoli známky pohybu. Trpělivě čekal. Neuplynuly ani tři minuty a zaslechl, jak vlevo od něj zapraskalo nějaké prkno. Napjal všechny svaly. Pak zahlédl v proužku světla nejasný pohyb. Alex se tiše kradl vpřed přes zdemolované krámy.

Goodman se potichoučku vydal za ním, schovával se do stínu a postupně zmenšoval vzdálenost mezi sebou a svou obětí. Chlapec ho náhle spatřil a vyrazil na útěk. Goodman se rozběhl za ním, v letu popadl zlomené prkno a hodil ho těsně nad zemí po prchající postavičce. Prkno se vzpříčilo Alexovi mezi nohama, on zakopl a prolétl umakartovou stěnou. Za ní upadl obličejem do oblaku prachu. Goodman se protáhl dírou ve stěně, popadl Alexe za límec, postavil ho a mrštil jím o pevnou cihlovou zeď. Chlapec namáhavě oddechoval, jako když z propíchnutého balonku uniká vzduch. Zíral na něj vykulenýma očima a po chvíli začal těkavým pohledem obhlížet zdemolovaný prostor. Goodman ho popadl za náušnici. V druhém uchu žádnou neměl.

„Zklidni se, ty malej zmrde, nebo ti urvu i druhý ucho,“ zavrčel. Sáhl do kapsy, vytáhl náušnici, kterou serval z ucha neznámému klukovi v Aaronově brlohu a položil si ji na dlaň do stříbřitého paprsku světla. „Ne!“ vykvikl mladík.

„Musíme si promluvit,“ prohlásil přísně Goodman. „Jinak si asi zatancujem. Kapišto, krasavče?“

„Prosím vás, neubližujte mi,“ sípal chlapec. Goodman mu zapíchl do hrudníku ukazováček. „Cos hledal v Aaronově kutlochu?“ zeptal se přísně.

„Ehm, hm, já… myslel sem… víte… že jako třeba bude mít nějaký… rádio nebo něco schovanýho.“

Goodman ho zatahal za ucho a chlapec zkřivil obličej bolestí. „Jak jsi věděl, že tam jsem?“

„Bydlím tam. První kutloch napravo. Slyšel jsem, jak mluvíte s tím starým dědkem, hned jak jste přišel. Myslel jsem, že třeba něco víte, a tak jsem vás sledoval.“

„Cože? A co sis myslel, že vím?“

„No jako… třeba že vám Aaron řekl, že si něco někde schoval.“

„Ale kecáš.“ Zatahal za náušnici větší silou.

„Auuvajs, hele, já…“

„Tak to zkus znovu, jo?“

„Vy nevíte ani hovno, milej pane,“ zaúpěl Robin. „Dyť vy nejste ani polda.“

„Povím ti teda, co vím. Vím, že se jmenuješ Alex, a vím, že mám jednu tvoji náušnici a mám v úmyslu vzít si i tu druhou.“

Zatahal za náušnicí a Robinův lalůček se protáhl téměř o centimetr. Mladík zaječel.

„Neubližujte mi. Prosím vás, hlavně mi neubližujte,“ žadonil. „Tak se mnou mluv na rovinu.“

„Měl nějaký knížky…“ Goodman zatahal silněji. „Auu! Proboha, pane, nechte toho…“

„Ještě jednou mi zalžeš a urvu ti ucho.“

„Byla to videokazeta!“ vykřikl.

„Co na ní bylo?“

„Vy nevíte?“

„Odpověz mi na otázku – co bylo na té kazetě?“

„No ta show!“

„Jaká?“

„Ty ministrantský sračky.“

„Co myslíš tím ‚ministrantský sračky‘?“

„Takže vy fakticky nevíte?“

Goodman se k němu naklonil velmi blízko, zatáhl za náušnici a držel. Chlapec se kroutil bolestí. „Ještě jednu odpověď, Alexi.“

„Porno,“ vykvikl.

Goodman překvapeně ucouvl. Pomalu ucho pouštěl. „Porno?“ opakoval.

„Jo. Šukací kazeta.“

Goodman pustil i náušnici a opřel se o stěnu. Zíral na Alexe.

Chlapec těžce oddechoval. „Ministrantskej speciál.“

Goodmanovi se příliš nedařilo zakrýt zděšení. „Mluv,“ vyzval ho.

„Jeli jsme do toho baráku v prérii – taková barabizna, co patřila kostelu. Von tam vobstaral postel a vybavení a my sme to tam dělali podle jeho příkazů. Von byl jako hollywoodskej režisér, chápete? Udělej to, udělej vono. Určil, kdo půjde první. Někdy jsme to dělali všichni, někdy jenom jeden. Když se přitom rozparádil von, vypnul video a pustil se do toho s náma.“

„A kdo je ten on?“ zeptal se Goodman.

Chlapec se usmál, ale úsměv se mu zkřivil. „Kdo jinej?“ podivil se. „No biskup.“

„Biskup Rushman?“

„Jo. Sám velkej svatej. Říkal tomu vymítání ďábla. Není to ubožák?“

Goodman se tvářil nedůvěřivě. „A tys taky patřil k ministrantům?“

„Jo. Já, Aaron, Billy a Peter.“

„Jenom vy čtyři?“

„Doufám, že si nemyslíte, že jsme byli první. Můžete dát krk na to, že už před náma byli jiný, ale k tomu se holt nikdo nepřizná. Nebo myslíte, že jo? Kurvafix, stejně by nám nikdo nevěřil…“

„A proč by chtěl Aaron tu kazetu?“

„No protože na ní byla jeho holka, váženej.“

„Linda?“

„Jasný. Vona byla jediná kočička.“

„Počkej, tohle mi vysvětli.“ Goodmanovi se z toho zamotala hlava. „Byli jste tedy čtyři plus biskup a jedna dívka?“

„Přesně tak to většinou bejvalo.“

„A všichni jste byli u biskupa tu noc, kdy ho zavraždili?“

Alexovi se náhle objevil v očích strach. „Ne ne, váženej. Ten večer jsme žádnou schůzku neměli. Rozpadli jsme se asi tak před měsícem.“

„Jenže je to zaznamenaný v biskupově notesu.“

„Vo tom nic nevím. Možná si dával dohromady novou grupu. Hele, tam to nejdřív sbalili Aaron s Lindou. Pak jsem se na to vyprd já. No, a před čtrnácti dny vodjeli z města i Peter a Billy Jordan. Hned potom dala Linda Aaronovi kopačky a vzala taky dráhu. Třeba dává dohromady novou tlupu, ne? Kurva, třeba tomu starýmu hajzlovi nahání nový lidi sám Aaron!“

A Maggie se měla stát dalším takzvaným maskotem! Proboha!

„Takže ty nevíš jistě, jestli měl Aaron tu kazetu?“

„Já jenom vím, že když sem viděl Aarona naposledy, což je asi před tejdnem, tak říkal, že vleze k biskupovi do bejváku a kazetu mu šlohne. Bál se kvůli Lindě.“

„Existovala jenom jedna kazeta?“

„Jo. Dělali jsme to a pak hned při další schůzce nám kazetu pustil a my jsme se přitom zas nabudili.“ Pohrdavě si odfoukl. „Biskup byl na vymítání ďábla kanón. Vždycky pak kazetu vymazal.“

„Od té doby jste se tedy nesešli? Nikdy jste se na tu kazetu nepodívali?“

„Přesně. Aaron se hned potom s Lindou odstěhoval a já si řek, seru na to, už v těch kurvárnách jedu dost dlouho, tak bych si za nemoh nechat platit.“

„Víš, že všechno tohle musíš dosvědčit u soudu s Aaronem?“

„Já vás mrdám, váženej. Myslíte, že bych to někomu řek? Já řeknu, že nevím ani hovno. Todle vám nikdo nepřizná. Myslíte, že Linda nebo Billy nebo Peter s tím dobrovolně vylezou? To ste se posral, ne?“

„Aaronovi to může zachránit život.“

„Já Aaronovi nic nedlužím, kurva. Je to vychcanej hajzlík. Vždycky si myslel, že je něco víc než my vostatní.“

„My ale najdeme někoho, kdo bude svědčit, takže vás stejně zhaftnou.“

„Fakticky? A co jako chcete dělat? Dát si nějakej zasranej inzerát do novin? Neznáte příjmení, neznáte bydliště, bez kazety nedokážete ani hovno a biskup na ní stejně není. Naposledy tam byl Billy Jordan, Peter a Linda, a ti jsou dávno v čudu.“

„Proč to Aaron biskupovi udělal? Myslím, proč ho jako takhle pořezal?“

„Jak to mám asi vědět?“

„Byl nějak popudlivý?“

„Ani ne. Míval řemen na vobtahování břitev, a když se nám to nemohlo postavit, vždycky nás jednou šlehnul a tvrdil, že na nás drží ruku ďábel.“

„Já jsem se ale ptal na Aarona.“

„Aha. Myslel sem, že na Jeho Excelenci,“ řekl a pokrčil rameny.

„Nebyl horší, než kdokoliv jinej. Do hajzlu, dyť to byl miláček pana učitele. Byli s biskupem jedna ruka. Možná si ale starej pán našel novýho hošíka a Aarona poslal do prdele.“

„A to stačí, aby ho sedmasedmdesátkrát bodnul?“

„Kuurva!“

„A uřízl mu pinďoura a nacpal mu ho do huby?“

„Kuurvafix! Nevěděl jsem, že je tak divnej.“

„Sakra, a jak divnej teda byl?“

„Víte, furt citoval nějaký píčoviny, choval se jako nějakej génius. Vždycky všecko věděl.“

„Nerozčílil ho? Že to Linda musela dělat s jinýma klukama?“

„To si nemyslím. Vždycky sem si říkal, že je tak trochu nad tím. To sme ale byli kurva všichni, když sme si na to zvykli.“

„Ježíšimarja!“ vyjekl Goodman. „Kdy to vůbec všechno začalo?“ zeptal se.

„Skoro před dvouma rokama.“

„To té holce nemohlo být víc než…“

„Zrovna se jí přehouplo čtrnáct,“ dokončil za něho větu Alex.

„A ostatním?“

„Aaronovi sedumnáct. Mně a Peterovi patnáct. Myslím, že nejstarší byl Billy Jordan. Tomu bylo asi vosumnáct. Je to velkej chlap a má vobrovskýho ptáka – přes dvacet cenťáků. Myslím, že právě proto si ho tam starej pán držel, i když mu pak už bylo dvacet.“

„Z čeho usuzuješ, že jste nebyli první?“

„Hele, vono starej biskup moc dobře věděl, co dělá, váženej…“ Najednou sklopil oči. „Ehm…, tenkrát poprvé s náma, to určitě nedělal prvně von.“

Goodman byl natolik pohroužen do svého rozhovoru s Alexem, že vůbec neslyšel Batmana, dokud od něj nebyl vzdálen asi sedm metrů. Prudce se otočil a spatřil jeho mohutnou postavu. Blížil se k němu s dlouhým prknem a držel ho nad hlavou jako baseballovou pálku. Goodman neucuknul, ale naopak vyrazil vpřed a strčil do něho. Tlusťoch udělal stejnou chybu jako poprvé. Švihl svou strašlivou zbraní příliš pozdě. Goodman se dostal pod oblouk jeho úderu, vymrštil šikmo před sebe ruku a při úskoku stranou stačil Batmana kopnout do kolena. Obr zavyl jako raněný lev. Prkno odlétlo do temnoty a Goodman bez rozmýšlení zaútočil pravičkou na Batmanovu čelist. Okamžitě mu až do ramene vystřelila obrovská bolest. Tlusťoch zavrčel, svalil se na záda, dopadl na zem jako pytel cementu, a bezvládně rozhodil paže. „Ty se nikdy nepoučíš, co?“ povzdechl si Goodman nad ležícím pasákem.

Pak za sebou uslyšel nějaký zvuk a rychle se otočil. Spatřil, jak Alexova postavička mizí ve světelných záblescích v přední části budovy a rozráží dveře. Goodman ho nepronásledoval. Dumal nad něčím úplně jiným.

* * *

Za půl hodiny už stál vzteklý, ale zároveň radostně vzrušený Goodman v telefonní budce a listoval seznamem. Našel v něm obchod se spotřební elektronikou na Plains avenue, rychle tam zajel a koupil čistou videokazetu. Jakmile se dostal zpátky do auta, roztrhl celofánový obal a zastrčil si kazetu zezadu za opasek a přetáhl přes ni svetr. Pak se vrátil zpět do čtvrti Lakeview a zamířil ke katedrále.

Policista u dveří biskupova bytu si přitáhl jedno měkoučké křeslo z obývacího pokoje a krčil se v něm, jednu nohu přehozenou přes opěrku pro ruce. Četl nějaký paperback.

„Haló,“ vyrušil ho Goodman. „Přijel jsem zkontrolovat místo činu. Tady mám vstupenku.“ Vytáhl soudní obsílku. Policista do ní chvíli mžoural.

„Na prohlídku je už trošku pozdě, ne?“

„No jo. Myslím, že oba někdy míváme v určitých hodinách slabší chvilky, co? Lidi od okresního návladního tady už skončili?“

„Jak to mám, sakra, vědět? A co jsi vůbec zač?“ Goodman vytáhl náprsní tašku a otevřel ji policistovi před nosem. Měl v ní pouzdro s detektivní licencí.

„Jmenuji se Goodman,“ řekl. „Soukromý vyšetřovatel. Dělám pro obhajobu.“

Policista si ho opovržlivě změřil. „To musíte mít špatný spaní,“ konstatoval. „Škoda, že tomu malýmu hajzlíkovi nevystřelili mozek z hlavy hned, jak ho našli. Ušetřili by tím spoustu problémů.“

„V kostele?“ namítl Goodman nevinně. „Moc dobře víš, jak jsem to myslel, pane Chytrej. To byl jenom slovní vobrat,“ pronesl a váhavě rozřezával papírovou pečeť na dveřích kapesním nožíkem a pak dveře odemkl.

„Dyť jo, jasně. Já jsem, zatraceně, stejnej makáč jako ty, ne? Každý si nějak musí vydělat na živobytí.“

„Proč teda nechytáš toulavý psy?“ zeptal se strážník nasupeně. Goodman se naježil, ale hlas mu zněl stále nadšeně: „Ze stejnýho důvodu, proč ty nemrzneš venku při obchůzkách, ale hřeješ si tady prdel v pohodlným křesle, čteš a flákáš se po kostele.“

„Oukej, pane Moudrej, takže zvednout ruce. Musím tě trošku poťapkat.“

Goodman zvedl ruce nad hlavu. Strážník začal v podpaží a zběžně ho prohlédl. Ani jednou mu však nesáhl na záda. Když policista skončil, Goodman vešel dál. Místnost zapáchala vyvanulým kadidlem, lesní vůní a zatuchlinou nevětraných místností. Strážník vyrazil za Goodmanem. Ten se zastavil.

„Já nepotřebuju pomoc,“ řekl. Podle všech regulí směl provádět výzkum sám.

„Nesmíš nic vzít, ničím pohnout, nesmíš tady nic nechat,“ odříkával naštvaně policista.

„Fajn.“

„Nechám jenom otevřené dveře,“ přikázal mu. „Klidně, když ti to udělá radost.“

Goodman vstoupil do místnosti, a chvíli v ní postával s rukama v kapsách a bedlivě si prohlížel zničený interiér. Technikové z koberce vyřízli jako vzorek několik čtverců. Stěny byly stále potřísněny krvavými cákanci, které nyní změnily barvu na ohavný odstín hnědé. Goodman si vytáhl zápisník a zběžně nakreslil plánek místnosti. Pak obešel postel a zadíval se na zem na křídový obrys těla v obrovské kaluži zaschlé krve prosáklé do koberce. Stolek i lampa ležely stále v koutě, kam upadly při zápase. Goodmanovi náhle přeběhl po zádech mráz. Rychle se však vzpamatoval. V místnosti byla stále tíživá atmosféra bolesti a strachu, nenávisti, vzteku a odplaty.

Goodman měl vždycky pocit jakési neukončenosti, na místě jakékoli vraždy stále cítil děsivou přítomnost mrtvého; měl dojem, že oběť není mrtvá, dokud se místnost nevyčistí, nevymaluje a neupraví do původního stavu a dokud nejsou zlikvidovány všechny důkazy násilného činu. Křídová postava na zemi byla pořád jakoby součástí duše oběti. Ten náhlý závěr života se dal přirovnat k odmlce v rozhovoru, kdy konec věty visí stále ještě někde v místnosti a čeká, že ho někdo dořekne.

Podvědomě si přehrával scénu biskupových posledních okamžiků. Představivost mu pracovala na plné obrátky – viděl, jak mu na rtech odumírá výkřik děsu a jak z jeho pořezaného těla vyprchá život. A přestože Goodman nyní cítil k oběti naprosté opovržení, přemítal, zda si arcibiskup Rushman uvědomoval v těch posledních prchavých okamžicích svého života, že ho prožil ve lži a že za chviličku vkročí do brány pekla.

Goodman vzápětí setřásl chmurné myšlenky a obrátil se k šatně. Vstoupil dovnitř a v rohu spatřil videopřehrávač. Pak probíral jednu sutanu po druhé – visely pečlivě upravené na polstrovaných ramínkách. Nahlédl za ně, nevynechal ani botník, sestávající z nerezových přihrádek, a zásuvky s košilemi a svetry. V zadní části šatny našel videokazety – dvě hromádky pečlivě vyrovnané na polici vedle videopřehrávače. Bylo jich tam asi třicet. Přejížděl pohledem jejich popisky psané rukou – většinou na nich stálo ‚Bohoslužba‘ a datum. Pak se mu pohled zastavil na jedné kazetě téměř vespod hromádky. Stálo na ní: ‚Ministranti 2.9.83’.

A je to tady! Několik vteřin na ni zíral, prošel kolem ramínek se šaty a vykoukl ze dveří. Strážník stále četl. Natáhl si tedy tenké rukavice, vrátil se k hromádce kazet, klekl si k ní a pečlivě odlepil štítek z kazety, kterou potřeboval, a nalepil ho na novou. Uhladil ho palcem. Pak povytáhl kazetu o pár centimetrů a prudce ji vyndal. Hromada se s rachotem sesypala. Zaslechl, jak zavrzalo křeslo. Bleskurychle shodil pár kazet z druhé hromádky na zem a přimíchal mezi ně jednu novou.

Kazetu s ministranty si zastrčil za opasek a přetáhl přes ni svetr. Pak si klekl a začal uklízet rozházené kazety. Ve dveřích šatny se objevil strážník.

„Co to má, do prdele, znamenat?“ zeptal se podrážděně. „Nic se neděje,“ uklidňoval ho Goodman a rovnal kazety znovu na hromádku. „Jsem jenom trochu nešikovný.“

„Skvělý. Dávej si teda víc pozor, jo? Jestli něco rozbiješ, dostanu drškovou.“

„Dám si pozor,“ slíbil mu Goodman.

Vrátil se s policistou do ložnice. Policista si opět sedl do křesla ke knize a Goodman zašel do koupelny, otvíral skříňky a bouchal dvířky, přehraboval se ve všem možném, dělal dost rámusu a k tomu si hvízdal. Přitom potichu otevřel okno v koupelně, vyklonil se a pohlédl dolů. Přímo pod ním stála popelnice. Rychle vytáhl kazetu, zamířil a hodil. Okno zavřel ještě dřív, než dopadla, a vrátil se do předsíně se zápisníkem v ruce. Škrábal si nějaké nesmyslné poznámky.

„Máš všechno, cos potřeboval?“ zeptal se strážník. „Doufám. Támhle je kuchyně?“

„Jo.“

„Jenom se mrknu,“ řekl Goodman. „Možná seběhnu dolů a obhlídnu pozemek. Vypustíš mě?“

„Jo. Nepotřebuješ baterku? Dole je tma jak v pytli.“

„Mám svoji,“ řekl a vytáhl baterku z kapsy. Letmo si pak prohlédl kuchyni, vyšel zadními dveřmi a díval se na schodiště.

„Tak si říkám, proč utekl do kostela?“ zabručel si Goodman pro sebe.

„Pokud vím, tak zrovna dole zadní uličkou procházela policejní hlídka. Což byla z prdele klika, protože jinak by ten malej spratek utek na ulici a byl by v prachu.“

„Já sejdu dolů a porozhlídnu se tam. Můžeš za mnou zamknout. Dík.“

„Jo. Venku je zima jak v prdeli.“

„Klidně to můžeš říct ještě jednou.“

Sešel po dřevěných schodech až do přízemí, chvíli bezcílně popocházel sem a tam, pak zašel za roh k popelnici, sáhl dovnitř a chvíli se probíral nějakými papíry. Konečně nahmatal kazetu, rychle ji vytáhl a strčil si ji zase za opasek.

Za deset minut už ujížděl směrem k Vailovu domu.

19

Dveře do Mollyina pokoje byly dokořán. Seděla u malého stolu, zapisovala si nějaké poznámky a listovala asi půltuctem tlustých, oficiálně vyhlížejících knih. Náhle zaslechla nějaké ťukání a nezřetelný zvuk, jako by si někdo zpíval. Zastrčila tužku mezi stránky jako záložku a potichoučku procházela halou. Zvuk vycházel z prvního patra. Všimla si, že z pracovny v patře vedou dveře do velké šatny. Vešla dovnitř. Ze šatny si někdo udělal miniaturní skleník. Tvořil ho dva metry dlouhý stůl s pozinkovaným okrajem, na jehož konci byl malý dřez. Nad ním po dobu dvanácti hodin denně vytvářely iluzi slunečního světla žárovky podporující růst, zapojené do zásuvky s časovačem. Přímo pod žárovkami rostla řada drobných modrých kvítků mezi zelenými, kapraďovitě vyhlížejícími listy. Na druhé straně úzké místnůstky stála vysoká plastová buňka s průsvitnými stěnami. Všechny byly díky umělým zvlhčovačům zevnitř orosené. Ze stropu tohoto provizorního skleníku visely čtyři zakrslé orchideje. Vail právě květy ořezával a přitom si tiše podupával a prozpěvoval. „Já a můj stín, co plazí se po ulici…“ Prudce vzhlédl a při pohledu na Molly stojící na prahu zrudl.

„Omlouvám se,“ řekla. „Neslyšela jsem tě jít nahoru.“

„Protože jsi měla nos zabořený do knížek.“

„Jenom jsem se snažila všechno si nějak urovnat. Tohle je tvůj koníček?“

Vypadal rozpačitě a dokonce i trošku rozmrzele, jako kdyby mu narušila soukromí, ale rychle se vzpamatoval a přikývl.

„Začal jsem pěstovat orchideje,“ vysvětloval. „Zatím nemám moc velký úspěch. Jsou strašně mrňavé.“

„A co je támhleto za kytky?“ zeptala se a kývla hlavou k modrým kvítkům.

„Moje matka jim říkala modré krasavice,“ vysvětloval. „Vypadají sice jako zvonky, ale jí prostě připadaly krásné, a tak jim říkala krasavice. Jsou to luční kytky. Tohle je můj čtvrtý pokus o jejich vypěstování ve skleníku. Možná jsem tentokrát prolomil smůlu.“

„Neměl jsi na ně štěstí?“

„Nemají rády umělé prostředí,“ pokrčil rameny. „Asi touží po opravdickém slunci.“

Rozhlédla se po malé místnůstce. „Takže ty jsi zahradník ze šatníku,“ zasmála se.

„Nikomu to neříkej,“ Usmál se a mrknul na ni. „Moje matka modré krasavice milovala. Rostly na břehu řeky. Vždycky jsem jí nějaké natrhal a přinesl domů. Ona je postavila do vázy na piano a já jsem ji občas přistihl, jak s nimi mluví. Říkávala: ‚Tohle je Mozart‘, a pak jim o něm trošku vyprávěla a k tomu hrála.“

„Proto tedy pěstuješ tuto zvláštní odrůdu?“

„Asi ano.“

„Jaká byla tvoje matka?“

„No, vzdala se svého místa v symfonickém orchestru, aby si mohla vzít otce. A spolu se přestěhovali do malého městečka, kde dávala soukromé lekce. Každý den. Myslím, že to učení samotné ani příliš nemilovala, spíš měla ráda klavír jako takový. A žáčci prostě přicházeli a odcházeli.“

„A čím byl tvůj otec?“

„Učitel. Na střední škole dokonce dirigoval školní orchestr. Oba byli muzikanti, ale talent měla jen matka. Otec byl trochu jako Henry Hill. Víc než hudbu miloval to předvádění a naparování.“

„Zdá se, že jste museli být šťastná rodina.“ Dlouze se na ni zadíval a po odmlce odpověděl: „Neřekl bych. Ona byla alkoholička. Zemřela, když jsem chodil do osmé třídy.“

„To je mi líto.“

„Proč? Nebyla to přece tvoje vina.“

„Divná odpověď,“ zamyslela se.

„Snad trochu drzá. Ono mě to jenom… vždycky mi to připadá dost divné. Já řeknu, že mi zemřela matka, a druhý okamžitě reaguje slovy ‚To je mi líto‘, a přitom ji ani neznal.“

„Jenomže mně je líto tebe,“ řekla. „Připadá mi, že pro tebe byla nesmírně důležitá. Je mi líto, žes musel zažít takovou bolest.“

Ta odpověď ho zjevně zaskočila, a tak zareagoval se zpožděním. „To je nádherný přístup. Díky.“ Jemně přejel rukou těsně nad modrými kvítky a sledoval, jak se jejich drobounké okvětní plátky rozechvěly. Myšlenkami zalétl daleko – až k těm modrým kvítkům z minulosti…

* * *

Na podzim předešlého roku se Vail poprvé po deseti letech vrátil do svého rodného města. Vyhýbal se mu od dob, kdy začal vykonávat svou právnickou praxi. Rozhodl se, že tříhodinovou cestu autem podnikne v noci, a vyrážel s obrovskými obavami. První hodina a půl uběhla poměrně příjemně. Až v posledních třiceti minutách, kdy vjel do čtvrti zvané – jaká ironie – Duhové pláně, se mu okamžitě z temných koutů paměti vynořily zlé vzpomínky. Do mozku se mu zakusovala stará jména i tváře, přestože si je chtěl navždy vymazat z hlavy. Nejhorší ze všeho byla samotná čtvrť Duhové pláně.

Před sto padesáti lety se na tato místa zatoulala nějaká skupinka osadníků a náhodou narazila na rozsáhlý hřeben, táhnoucí se téměř padesát mil podél řeky. Hřeben lemoval její bílé zpěněné vody. Všude rostly spousty jilmů, dubů a borovic. Oba břehy byly poseté trsy lučních květin. Medvědi a jeleni vyděšeně opouštěli svá napajedla, protože osadníci pronikali na jejich území. Skutečnou ironií osudu však bylo, že netrvalo příliš dlouhou dobu, než se nové jméno tohoto místa doslova znesvětilo.

Tenkrát věděl, co ho čeká. Reflektory jeho auta ozařovaly neudržovanou dvouproudovou děravou silnici v pochmurné a zlověstné krajině. Pak spatřil záři na obzoru. Vzápětí ucítil zápach – dřív, než vyjel z lesa na otevřenou pláň. V kouři a dýmu postupně rozeznával obrysy. Potom se začaly ozývat i zvuky. Připadalo mu, že se cestou mezi obrovskými chemickými továrnami, papírnami, ocelárnami a ropnými rafineriemi celý zmenšuje a scvrkává. Nic se nezměnilo. Město se zkrátka jen rozrůstalo a pohlcovalo krajinu jako mor. Z obrovského kusu divoké přírody se stalo šedivé, zohyzděné peklo, jaké by si Dante neuměl představit ani v nejdivočejších snech. Tvrdě útočilo na všechny jeho smysly a otupovalo je.

Komíny chrlily vysoké sloupy kyselého dýmu k tolik zranitelné obloze. V ocelárnách vybuchovaly oslepující koule z plamenů, jako by spalovaly všechny jedovaté chemikálie, vznášející se ve vzduchu. Na hladině temných vod řeky a jejích přítoků plavaly ropné skvrny. Syčení, bouchání, rachot, pištění, jekot, troubení a skřípot těžkých železných kol na ocelových kolejích – to vše se měnilo ve strašlivé peklo vytvořené člověkem. A z něho, z tohoto amerického inferna, vycházely smrduté pachy, pálily ho v nose a hluk mu otupoval uši. Půda kolem připomínala obrovskou hnijící mrtvolu.

A tak to šlo míli za mílí: oslepující světla, hřmící kotle, kakofonie průmyslového pokroku, nechutný zápach úspěchu. Míle za mílí, bez jediného stromu nebo stébla trávy, které by zakrylo zemi potřísněnou měděné červenými skvrnami. Míle za mílí, kdy nezahlédl jedinou živou duši. Připadalo mu, že snad přistál na nějaké spálené planetě ovládané roboty, urputně pracujícími na vlastním sebezničení.

Průmyslový park, jak toto místo označovala obchodní komora, končil v místě, kde se řeka stáčela pod dálniční most a vytvářela přirozenou přehradu mezi Duhovými pláněmi a Oakdalem, Martinovým rodištěm. Z náhlého popudu zničehonic uhnul ze silnice a zastavil se na odpočívadle těsně před mostem. Vystoupil z auta, opřel se o blatník a zapálil si cigaretu. Zamyšleně zíral na druhou stranu řeky.

Pohled mu napovídal, že na druhém břehu se nic nezměnilo. Koželužna, dlouhá budova připomínající skladiště, stále ještě dominovala jižní straně ulice zvané Bridge Road a straně severní vévodilo omšelé cihlové stavení, v němž se skrývala drtírna rudy.

Tak toto město zplodilo Martina Vaila a odkojilo ho až k dospělosti. Odtud také nakonec utekl, zanechal zde rodinu i přátele a začal opovrhovat jeho poněkud poskvrněným odkazem. Minulost pro něj představovala kaleidoskop. Barevná sklíčka mu v mozku vytvářela různé obrazy: náhle vnímal vznešené tóny žesťů středoškolského orchestru, vyhrávajícího odpoledne před fotbalovým zápasem; vzpomínal na to, jak obdivoval ze svatyně fotbalové skrumáže fanynky a hlavně dlouhé, nádherné nohy Elaine Golankové; vybavil si vůni kávy v babiččině kuchyni; strastiplné očekávání prvního polibku na zadním sedadle chevroletu Paula Swaina; vzrušující bruslení na řece po prvních mrazících a tlumené šustění prvních sněhových vloček; pocit strašlivé neodvolatelnosti z matčina pohřbu; radostný potlesk, když mu doktor Nolan předal poslední diplom při slavnostním závěru školního roku; užaslý pohled Pala, jeho prvního štěněte, a hroznou bolest na hrudi, když si uvědomil, že pod koly náklaďáku na River Street leží právě jeho Pal; pach kyselého mléka na konci noční směny při brigádě ve výrobně zmrzliny Jesse Krafta; vůni vlasů Emily Granthamové a její tvrdé bradavky a horká stehna pod sukní; ten děsivý pocit zrychleného tepu, když mu oznámila, že je možná těhotná, a příval úlevy, když jí konečně začala menstruace.

Nyní jel do rodného města kvůli smutné události – rozloučení se ženou, která ho podporovala na vysoké škole a naléhala, ba téměř přikazovala, aby z Oakdale odjel, a nikdy se nevracel. Byla to Catlain Vailová, jeho babička. Říkával jí Ma Cat.

Náhle vedle něj zastavilo policejní auto. Dálková světla ho tak oslnila, že si musel zakrýt oči.

„Potřebujete pomoc?“ zeptal se příjemný mladý hlas.

„Ne, děkuji, jen se dívám na řeku,“ odpověděl.

„Raději byste si měl rozsvítit parkovačky,“ radil mu policista. „Ty velký náklaďáky to tudy většinou dost kalej.“

„Díky, hned to udělám,“ řekl Vail.

Policista odjel a zamířil na most. Vail se vrátil do auta, aby rozsvítil; náhle si uvědomil, že podvečerní kouzlo zmizelo. Nastartoval a následoval modré policejní auto přes úzký mostní oblouk.

Hlavní ulice se za deset let změnila jen nepatrně. Všechny obchody vypadaly stejně, kromě několika, které odkoupily velké firmy. Změnilo se i kino Ritz, v němž každou neděli promítali staré klasické filmy, takže se již v dětství seznámil s Cagneyem, O’Brienem, Robinsonem, Bogartem, Tracym a Busby Berkeleyovou. V kině vznikl bleší trh. Vail projel kolem holičství Shicka Madsona a okamžitě ucítil bolest na hrudi, jako by se mu do ní bolestivě zaťala pomyslná čepel. Na chviličku se zastavil a zíral na chodník před holičstvím.

Toho dne byl zrovna s partou kamarádů v mléčném baru, když tu náhle dovnitř vpadl Dick Hurst. „Hej, Marty, měl bys radši honem jít. Tvýmu tátovi se něco stalo.“

Otec ležel na zádech, obě nohy ohnuté, ruce podél těla a přivřenýma očima zíral na oblohu.

„Co se stalo?“ zeptal se kdosi a kdosi jiný odpověděl: „To je Larry Vail, dirigent školního orchestru. Asi dostal infarkt. Nechal se ostříhat, vyšel z holičství a padl mrtvý. Úplně zničehonic.“

Když si to místo znovu prohlížel, jako první se mu vybavila vzpomínka na pohřební ústav. Tenkrát přemýšlel: Proč ke mně přichází smrt vždycky tak znenadání? Nejdřív matka, pak první štěně, pak nejlepší přítel a teď otec.

Stará nemocnice bývala v několika polorozpadlých dřevěných barákách. Nyní na jejím místě stála krásná pětipatrová poliklinika, samé sklo a cihly. Minul ji, protože zatím ještě na setkání s babičkou nebyl zcela připraven. Pokračoval nahoru do Pine Road, k babiččinu domu, impozantní staré budově obklopené stromy, které bránily ve výhledu na nízké dlouhé baráky rozestavěné všude kolem. Všechny ostatní staré domy už zbořili, jen tento anachronismus, pyšné stavení ve viktoriánském stylu, tvrdošíjně připomínalo staré časy. Najel na příjezdovou cestu, stáčející se k domu. Bylo zjevné, že tu babička již není. Trávník byl přerostlý, křoviny potřebovaly prořezat a noční světlo buď nemělo žárovku, nebo ho někdo vypnul. Cítil zde stopy kapitulace. Ještě že tady nezačali mladí rozjívenci ze střední školy rozbíjet okna. Martinovi připadala rozbitá okna v domech jako první krok k jejich zániku.

Zaplavila ho vlna vzpomínek. Cítil, jak se mu stahuje hrdlo. Právě zde se na verandě dozvěděl o smrti své matky. Hrozivou zvěst mu nesdělil otec, ale Catlain Vailová. Upustil kytici modrých krasavic, kterou matce přinesl, a utekl hledat útěchu svého náhlého hoře do stínu jilmů. Cítil se zrazen, že ho na nadcházející matčinu smrt neupozornili. Zůstal mezi jilmy, dokud nepřijel starý Watkins s pohřebním vozem. Martin se k němu rozběhl. Nejprve se s nimi tahal a kopal kolem sebe, pak je prosil, aby ji tam ještě chvíli nechali, jako kdyby v ní zbyla ještě jiskřička života a odvoz do pohřebního ústavu ji měl uhasit. Dospělí brali jeho zármutek jako zlobení, jako zásah do obchodu se smrtí, ale babička jeho žal a náhlý pocit osamělosti chápala a uklidňovala ho a pak pečovala o jeho zlomené srdce a snažila se ho vyléčit.

Babička a tento dům byly posledními pouty Martina Vaila k rodině a minulosti. Teď právě bude muset zavřít bránu k téměř polovině svého života. Setřásl ze sebe melancholii a sjel dolů do nemocnice.

Myslel si, že už je připraven, ale nebyla to pravda. Rakovina babičku doslova strávila – vypadala jako věchýtek a ruce měla tak kostnaté, až se otřásl, když jednu vzal do dlaní. Celé její ruce byly jen kost a kůže. Všechny svaly a tuk již dávno vyžrala zhoubná nemoc, která zachvátila její tělo. Šedivá pleť se jí přes lebku napínala jako pergamen. A oči, ta kdysi zářící zrcadla moudré a čtverácké duše, nyní vypadaly jako neživé drahokamy, žalostně zírající z hlubokých očních důlků zpustošeného obličeje. To, co zbylo z jejího těla, nebylo pod přikrývkami téměř ani vidět. Cítil také zatuchlý pach smrti a tytéž bezduché a nelidské zvuky vědeckého pokroku, charakteristické pro Duhové pláně: srdeční Stimulátor odpípával život z jejího těla, kyslíkový přístroj v rohu pravidelně odfukoval a kdesi v temnotě pokoje hrozivě hučel monitor. Babička pohlížela na Martina přivřenýma očima až někde z břehu řeky věčnosti a každý její nádech působil jako zoufalá chrčivá prosba o vypnutí přístrojů a otevření cesty pro její duši z těla ven. Vidí ho vůbec? Slyší ho? Uvědomuje si, že sedí vedle ní? „Babi, to jsem já, Marty,“ řekl a naklonil se k jejímu uchu. „Slyšíš mě, babi?“

Nedala najevo, že by ho poznávala, ale on jí nepřestával šeptat do ucha a říkal, že je u ní a jak strašně mu chyběla. Náhle dovnitř vstoupila sestra a pustila se do své obvyklé práce. Vnímal ji jen matně, jak pomalu kontroluje přístroje, upravuje průchodnost hadiček s umělou výživou, kontroluje záznamy EKG a dívá se na graf teploty. Pak mu zmizela ze zorného pole.

„Marty?“

Otočil se. Sestra stála u postele. Byla to vysoká robustní žena, těsně po třicítce, s nakrátko ostříhanými tmavými vlasy zasunutými pod čepec. Usmívala se na něj.

„Já jsem Emily.“

„Ježíšikriste, Emily! Promiň, jsem tak rozrušený, že…“

„Samozřejmě. Páni, to je skvělý, že tě zase vidím. Vypadáš úžasně, Marty.“

„Dík. Ty vypadáš taky skvěle, Em. Kdy se z tebe stala zdravotní sestra?“

„Po roce v koželužně. Pokud člověk nemá žádné ambice, tam je bleskurychle získá.“ Usmála se. Zahlédl na jejím prsteníku snubní prsten. Všimla si jeho pohledu. „Jsem vdaná. Mám dvě dcery.“

„Kdo je ten šťastlivec, který tě získal, Em?“

„Joe Stewart. Pamatuješ na něho? Maturoval dva roky před tebou.“

„Jo. Vysoký. Dělal zápas, ne?“

„Zápas ne, kuželky.“

„Jo, aha.“

„A co ty?“

„Já zatím nic. Nikomu bych mě nepřál.“

Naklonila hlavu maličko ke straně a obličej jí změkl do úsměvu zastřeného vzpomínkou. „To neříkej,“ špitla. „Tvůj odjezd mi málem zlomil srdce. Pořád jsem na tebe myslela. Znáš to, ne? Někdo něco jen tak plácne, a hned v tobě probudí vzpomínku.“

„I já jsem na tebe myslel.“

Na chviličku se zarazila a zrozpačitěla, jak rychle se jejich rozhovor stočil na osobní věci. „Je mi líto babičky,“ řekla. „Bojovala opravdu statečně, Marty. Můžeš na ni být pyšný.“

„Vždyť já jsem.“

„To je dobře. Zřejmě se už dlouho trápit nebude. Až budeš chtít, zastav se u mě. Jsem přímo naproti na sesterně.“

„Jo. Dík.“

Uplynula hodina. Stále mluvil, v naději, že v ní probudí alespoň na okamžik jiskru poznání. Skutečně se dočkal. Ucítil téměř nepostřehnutelný stisk. Snažila se mu pevněji sevřít ruku. \ „Slyšíš mě, babičko?“ zeptal se tiše. „Mám tě moc rád.“ Políbil hřbet křehké ruky a něžně si jí přejížděl po tváři. „Slyšíš mě, babi? Mám tě strašně rád.“

Lehký stisk povolil a ruka se uvolnila.

„Moc mě mrzí, že jsem nepřijel dřív.“

* * *

Jakmile bylo po všem a zřízenci ji odvezli, seděl ještě dlouho sám v nemocničním pokoji a nepřítomně je sledoval, jak převlékají postel a odvážejí všechny přístroje. Na prahu se objevila Emily. „Mám po službě,“ oznámila. „Nechceš si zajít naproti do Sandy’s na malou snídani?“

„Senzační nápad.“

Prošli městským parkem za zadním nemocničním traktem a loudali se po břehu řeky směrem k Hlavní třídě. „Vsadím se, že vím, o čem přemýšlíš,“ přerušila ticho Emily. „Ty taky?“ ozval se překvapeně Vail. Přikývla: „Pokaždé, když se dostanu do parku.“

„Já na ten den myslím dost často. Pořád,“ řekl Martin. „Dělám něco, znáš to, třeba vidíš starý film nebo si všimneš dětí, které si hrají někde na ulici s míčem, a hned si vzpomeneš. Podle mě člověk nikdy nezapomene, když o prvního kamaráda přijde takovým způsobem. Tenkrát jsme si poprvé v životě uvědomili, že nejsme nesmrtelní.“

„Tenkrát se skoro zdálo, jako když si z něj děláme legraci. Ve skutečnosti bylo vlastně všechno úplně jinak, ale mně to tak připadalo ještě dlouho po tom neštěstí.“

„Pamatuješ se na ten den?“ zeptal se Martin. „Ty ne?“

Vail přikývl. „Ale jo. Panebože, pořád ho vidím. Je v řece, mává kolem sebe rukama a občas se ponoří pod hladinu. Všichni jsme si mysleli, že si dělá srandu.“

„Já jsem v klidu stála a jenom jsem se chechtala.“

„Jako všichni.“

„A pak jste za ním s Artem Hodgesem oba skočili, úplně zároveň.“

„A tys běžela pro policajty…“

„A když jsem se vrátila, pořád jste byli s Artiem ve vodě a potápěli jste se…“

„Malý Bobby Bradshaw…“

„Panebože, a když ho vytáhli…“

„Jo. Často se mi o tom zdávalo. Ještě několik let po té nehodě jsem toho kluka vídal ve snu, jak je celý modrý…“

„Jeho maminka pořád pracuje v obuvnické továrně. Čas od času se s ní vídám. Víš, že se s tím nikdy nevyrovnala? Ani po všech těch letech – jak už je to dávno?“

„Dvaadvacet let. Mně bylo deset, Bobbymu jedenáct.“

„Takže i po těch dvaadvaceti letech ještě pořád klopí oči, když se potkáme. Nikdy nepromluví. Víš, co si myslím, Marty? Myslím, že jí všechno připomínám. Jsem si jistá, že nikdy nezapomene, a já jí to…“

„Oživuješ,“ doplnil ji Vail. „Jakmile potká někoho z jeho dávných přátel, všechno se jí znovu vrací. Podle mého hlavní podíl viny určitě dává nám.“

„Nebo je naštvaná, že to byl zrovna Bobby, a ne někdo z nás.“

„Jo. To taky.“

Téměř podvědomě natáhla ruku a chytila se ho. Na nábřeží se zastavili. Řeka byla hnědozelená s popelavě šedivou pěnou podél břehů. Kousek proti proudu stoupala z jejího znečištěného okolí nějaká pára. Zdálo se jim, že ta špinavá voda zlehčuje smrt Bobbyho Bradshawa. Kdysi zdravá a čistá řeka představovala jeho pomník. Nyní, když v ní bublají jedy jako v čarodějnickém kotli v Macbethovi, jako by jeho památku zneuctila.

„Bobby stál po každém průšvihu v roli viníka,“ vzpomínala. „Hrozně ho rozčilovalo, že za darebáka je považován vždycky on.“

Překvapeně na ni pohlédl, protože její poznámku příliš nepochopil. Ona však zírala do špinavého proudu, zcela pohroužena do sebe.

„A tys byl vždycky tak…“ V polovině věty zvedla bradu jako malá drzá holka, „…výřečný. Procházel ses sem a tam jako páv a chrlils na nás všechny ty svoje výmysly o zákonech.“

Vail po celý život věděl, že se chce stát právníkem, ale nemohl si vybavit, kdy přesně začal být svým cílem doslova posedlý. Její vzpomínky na to, jak si hrál na obhájce, pak na žalobce a na soudce, a své kamarády nutil do rolí obžalovaných nebo porotců, jak museli trpělivě sedět a on před nimi rázoval sem a tam a vymýšlel si případy, to vše mu nyní připadalo neskutečné. Jako by mluvila o někom jiném, o nějakém chlapci, kterého neznal, o podivné bytosti z jeho mládí. Ne že by se při jejích vzpomínkách cítil trapně nebo že by si na tyto věci nechtěl vzpomínat. Nic takového. Všechno, o čem mluvila, pro něj představovalo prázdnotu. Mezeru v paměti. Ani její reminiscence neotevřely tu zapomenutou zásuvku a nepomohly oživit scénu jeho dávných soudních přelíčení. Nic jí však neřekl. Jen se usmál a její poznámky beze slova přešel.

„Přál sis někdy…“ začala, ale pak se na chvilku zarazila. „Přál sis někdy, aby se zastavil čas a my nikdy nevyrostli? Aby řeka pořád voněla hlínou a svěžím vánkem a obloha měla barvu blankytu? Přál sis to někdy, Marty?“

Smutně se usmál a přikývl: „Jo. Jenže ten zatracenej čas se nezastavil.“

„Víš, Artie je předsedou obchodní komory.“ Uchechtla se. „A má děsný problém, jak se s tím vyrovnat. Myslí si, že je strašně důležitý. A lidi se mu za zády posmívají.“

Cože? Artie – a předseda obchodní komory? Té samoúčelné organizace neúspěšných, toho klubu ubohých chudáčků, co si namlouvají, že chamtivost je vlastně známkou schopností a zamořené prostředí známkou úspěchu?

„Třeba bychom se mohli pokusit dát zase dohromady starou partu,“ řekla nadšeně. „Zašli bychom si společně třeba na večeři.“

Náhle mu hlavu zaplavily vzpomínky na dětské kamarády. Mnozí vyrostli v ubožáky s omezeným rozhledem, patolízaly, kteří žebroní u chamtivých mrchožroutů, aby přinášeli dál ten mor zvaný ‚pokrok‘ do krajiny jejich dětství. Nikoho z nich vidět nechtěl. Nechtěl se za ně stydět, nechtěl, aby mu připomínali, že vyrostli ze stejných kořenů, z kořenů zprofanovaných zradou, jíž se dopustili na svém rodném kraji. „Radši ne,“ řekl.

„Všichni na tu nehodu už zapomněli,“ snažila se ho přemlouvat. „Já ne.“

„Tys udělal ohromný kus práce. Každý to tvrdí. Myslím jako, žes sotva začal, a už ses postavil všem těm velkohubým právníkům z východu.“

„Nešlo o právníky, ale o peníze, Em. Vždycky jde o peníze. Všichni ti, kteří chtěli zabránit rozrůstání průmyslové zóny až k Pine Hill, kteří si chtěli udržet svůj způsob života, měli vlastně jenom mě. Ne, nešlo o právníky, ale o velké korporace. Ony si koupily místní politiky a obchodní komoru. Do prdele, vždyť oni si koupili i toho zasranýho soudce. Já jsem prohrál případ, lidi ztratili své domovy, v nichž bydleli jejich předkové více než sto let, a ti mrchožrouti schramstli další kus historie tohoto města.“

„Ale město se dost rozrostlo, no ne?“ zeptala se.

„Jo, rozrostlo, máš pravdu,“ přikývl Vail. Pohlédl na druhou stranu řeky, na to uzavřené ghetto, kterému se říkalo průmyslový park. „Problém ovšem je, že ten růst je zhoubný.“

Jeho vášnivá reakce ji překvapila.

„I zvířata vědí moc dobře, že si nemají kálet do vlastního hnízda,“ řekl.

A Emily si ho smutně změřila a vzpomínky na krásné časy kamsi ulétly spolu s jejím úsměvem.

* * *

„Kdybych tě neznala, odpřisáhla bych, žes právě měl jeden krátký výpadek paměti,“ usmála se Molly. „Asi tak tři minuty jsi byl na míle odsud.“

„Snění za bílého dne. Respektive za hluboké noci,“ oplatil jí úsměv. „Takže tohle je příklad výpadku paměti, tedy amnézie?“

„Do jisté míry ano. Na nějakou dobu jsi ztratil kontakt s realitou.“

„Něco ti povím,“ změnil téma. „Na jednom z tvých oken je truhlík. Co bys řekla tomu, kdybychom dali těmhle chudáčkům možnost žít venku na opravdickém slunci?“

Sledovala, jak nabírá do truhlíku hutnou tmavou hlínu, plní ho asi do poloviny a dlaněmi ji rozhrnuje do rovnoměrné vrstvy. Pak doplnil druhou vrstvu horní půdy, pečlivě do ní zasadil šest květinek a jemně hlínu u stonků přimáčkl, dokud nestály pevně a bezpečně. Nakonec hlínu zakryl tenkou vrstvou mechu a ten po celém povrchu zlehka navlhčil.

„Tyhle kytky rostou u řeky,“ vysvětloval. „Milují vodu. Vždycky je přesazuju v noci. Květiny v noci tak trochu umírají a do života se probouzejí s prvními paprsky. Uvidíme, jak se jim bude dařit. Možná to vydrží.“

„Díky,“ řekla Molly. „Mám je zalévat každý den?“

„Ráno,“ upřesnil. „Přesně tímto způsobem. Jemně vodu rozprášit na mech. Mech vodu drží, takže je mírně zavlažuje dlouhou dobu.“

Každý krok vykonával s dokonalou přesností a s výrazem téměř milující péče. Molly sledovala jako v transu muže, který tak dokonale mlčí o své minulosti, a přitom jí teď odhalil své zranitelné místo. Určitě ho smí spatřit jen několik málo lidí. Vail prostě prolomil svou slupku.

„Můžu se na něco zeptat?“ říkal a přitom si utíral ruce. „S tím, co doposud víme o Aaronovi – myslíš, že kdyby skutečně viděl, jak někdo vraždí Rushmana, byl by to pro něj dostatečný šok, aby upadl do amnézie? Podle mě jeho nervový systém utrpěl mnoho šoků. Není náhodou proti něčemu takovému už imunní?“

Odpověděla bez rozmýšlení. „Ne. Mozek se dokáže vyrovnat s různými druhy šoků, ale jen jeden konkrétní čin nebo jediný vizuální zážitek může způsobit jakýsi zkrat. Nelze říci, co který mozek přijme a co odmítne. Doufejme, že se nám to podaří v tomto případě zjistit.“

„Takže věda ve skutečnosti není tak docela exaktní.“

„Řekněme, že prostě víme jen to, co víme. Existují ještě bílá místa. Nezapomínej, že se zabýváme stavem lidské mysli.“

„Já jsem ale chtěl říct, že to není exaktní tak, jako že dvě a dvě jsou čtyři.“

„To máš pravdu. Tvorové druhu Homo sapiens reagují na různé stimuly různě. O tom to asi všechno je. Kdyby náš mozek byl matematicky přesný, byli bychom roboty.“

„Zajímavé,“ podivil se Vail. „Elementární.“

„Jo. Tak jsem to myslel. Není to tak přesné jako, řekněme, otisk prstů. Otisk prstů je zkrátka nedvojznačný. O něm se nedá diskutovat. Pokud někde je, tak tam je. Ale v případě duševní poruchy existuje bezpočet variant.“

„Ale věda stále postupuje,“ namítla. „Pokud známe symptomy, obvykle dokážeme identifikovat i duševní poruchu a dokonce i určit, co ji způsobilo. A ve velké většině případů dokážeme pacienta vyléčit.“

„Řekněme tedy, že Aaron biskupa opravdu zabil, a konal tak z popudu nějaké záhadné duševní poruchy. Myslíš si, že by mohl být vyléčen, i když už udělal něco tak… šíleného?“

„Kdybych si to nemyslela, nemohla bych se zabývat svým oborem.“

„Co tě vlastně k této práci přivedlo?“

„Můj bratr byl katatonický deset let.“

„Prokrista! Co se mu stalo?“

„Vietnam. Nic víc. Vrátil se a postupně začal unikat do jiného světa, který si vytvořil ve vlastním mozku. Podvědomě jsem si dávala vinu, že jsem mu nepomohla. Jenže my jsme nevěděli, jak na to. Viděli jsme, jak trpí, ale domnívali jsme se, že se z toho dostane sám. Tímto problémem se věda začala zabývat teprve nedávno. Za první světové války se tomu říkalo šrapnelový šok. Za druhé světové války zase únava z boje. Nyní byl tento jev identifikován jako forma duševního traumatu zvaná Posttraumatický stresový syndrom.“

„A jak se léčí?“

„To záleží na každém pacientovi. Ale já zastávám teorii, že láska, vnímavost, dotýkání… a odpuštění… dokáží v tomto případě hodně.“

„Odpuštění?“

„Ano. S touto poruchou je totiž spjatý nesmírný pocit viny. Myslím, že je částečně způsoben i tím, jak se s veterány po návratu z války zacházelo. Chovali se k nim dost špatně, jako k nalezencům, k nechtěným dětem. Postupně se u nich začal projevovat pocit odcizení.“

„Jednou jsem u soudu obhajoval vietnamského veterána, který při pokusu o loupež postřelil prodavače. Nezabil ho jen šťastnou náhodou.“

„Co se s ním stalo?“

„Dostal tři roky za ozbrojené přepadení a těžké ublížení na zdraví. Odseděl osmnáct měsíců. Porota byla shovívavá a přihlížela k jeho vietnamské minulosti. Prohlásil, že u sebe nosí zbraň stále – byla pro něj jakýmsi talismanem…“

„Podmíněná obsese,“ konstatovala. „Nosil ji zřejmě proto, že pro něj hodně dlouho představovala nejdůležitější věc pro přežití.“

„Přesně to tvrdil. On totiž majitel toho obchodu byl Korejec. Dostali se kvůli nějaké kravině do sporu a Jerry se přestal ovládat. Vybavil si zážitky z Vietnamu. Chlap byl šikmookej, a tak – prásk – a trefil ho do ramene. Jen pak nechtěl přiznat, že prostě na chvilku přišel o rozum, tak popadl z kasy dvacet babek, aby to vypadalo jako loupež. A právě tuhle část nemohl okresní zástupce strávit. Já jsem to nikdy nepoužil. Porota by to taky nikdy neskousla.“

„Jenže to byla asi pravda.“

„Já vím. Uvěřil jsem mu od začátku, jenže u soudu může pravda někdy poškodit reputaci klienta. Někteří porotci prostě nedokážou pochopit, že pravda může mnohdy vypadat podivněji než bůhvíjaké výmysly.“

„Máš tedy dost zvláštní povolání, pane Vaile…“

„Od tebe to sedí.“

Diskusi náhle přerušil zvonek u dveří.

„Kolik je hodin?“ zeptal se Vail.

„Asi osm.“

„Kdo to, ksakru, může být?“

Sešel dolů a otevřel dveře. Na prahu stál značně neupravený Goodman. „Chcete se mrknout na porno?“ zeptal se.

20

„Co se ti stalo s rukou?“ vykřikla Molly.

Goodman pohlédl na svou oteklou pěst a pokusil se o úsměv. „No, především jsem zjistil, že v ní mám ještě pořád trochu páru,“ řekl.

Jemně uchopila jeho pochroumanou ruku do dlaní a něžně přejížděla prsty přes jednotlivé kůstky.

„Máš něco zlomeného?“

„Nevím,“ pokrčil rameny. „Už pět let v ní nemám cit.“

„Pojď honem do kuchyně, dáme ti na to trochu ledu a zavoláme doktora.“

„Hlavně žádného doktora. S ledem souhlasím, ale na doktory mám alergii – tedy na doktory medicíny.“

Usmála se, a vedla ho do kuchyně. Vail je následoval.

„Cos to říkal o pornu?“ zeptal se Vail.

„Nejdřív ošetříme tu ruku,“ přerušila ho Molly.

„Jeho ruku klidně pusť z hlavy. Takhle vypadala vždycky.“

„Dík za kompliment,“ prohlásil Goodman a poněkud žalostně pohlédl na Molly. „Moc to bolí,“ zakňoural.

Vail obrátil oči v sloup. Molly vyndala misku s ledem a vyklepla do utěrky několik kostek. Pak utěrku opatrně položila na polámanou pěst.

„Auu,“ zaúpěl a zavřel oči.

„Hraje to na tebe,“ zavrčel Vail. „Já poznám, kdy fixluje, a tohle je zaručeně divadýlko.“

„Jako to víš?“ zeptal se Goodman.

„Poznám prostě podvod na první pohled. Mám na to talent. Mimo jiné. Můžeme si teď vyslechnout tu tvoji historku?“

Molly dost neobratně Goodmanovi přikládala na oteklou ruku utěrku s ledem a přes ni omotala ručník. Goodman přitom pomalu popisoval své setkání s Alexem a Batmanem a následný rozhovor. Jeho poznámky se setkávaly střídavě s nelíčeným údivem a obrovským překvapením jak ze strany Vaila, tak Molly.

„Takže biskup se toho taky účastnil a celé to řídil?“

„Přesně tak to ten kluk tvrdil, ale pojďte se nejdřív podívat na to video.“

Zamířili nazpět do kanceláře a Martin založil kazetu do přehrávače. Pak si sedl před televizní obrazovku a video spustil dálkovým ovládáním propojeným s videem dlouhou šňůrou. Prvních deset minut zabral záznam mše. Biskupovi pomáhali dva ministranti, ale Goodman ani jednoho nepoznal. Nemohlo jim být příliš přes deset, a Goodman dospěl k názoru, že do skupiny biskupových oblíbenců nepatřili. Třeba je ta kazeta opravdu nahraná jen pro výukové účely, říkal si Goodman, a připadalo mu, že si něj vystřelili. Jenže obrazovka náhle potemněla a za chvilku se na ní objevila zcela jiná scéna. Ložnice.

A je to tady, pomyslel si Goodman.

Nejdříve přišla na scénu dívka. Drobná, světlé vlasy stažené do uzlu, s dětskými ňadry a obličejem neviňátka, odmyslíme-li si výrazné černé linky kolem světle modrých očí. Na sobě měla letní bavlněné propínací šaty pod kolena. Vypadala asi na dvanáct. Netvářila se vůbec vyděšeně, spíš bystře, téměř drze a sebevědomě. Někde mimo záběr hrála hudba skladbu od Bee Gees Stayin‘ Alive. Dívka došla až do středu záběru a začala pomalu tančit. Nejprve zcela lhostejně, nevyzývavě. Odkudsi mimo záběr se ozval potlesk dvou nebo tří lidí. Neviditelné publikum ji povzbudilo, a tak začala tančit vášnivěji. Kroužila kolem kamery a pod rozevlátou sukní jí na okamžik probleskly černé podvazky. Postupně tančila svůdněji a sukně se jí zvedala častěji, takže bylo vidět, že pod nevinnými šaty má laciný černý podvazkový pás a černé kalhotky.

V tomto okamžiku se ozval hlas za scénou. „Oukej, Billy, jsi na řadě,“ a na obrazovce se objevil vysoký hubený chlapec v těsných kalhotách a hedvábné košili. Začal s dívkou tancovat. Jejich společné vystoupení bylo mnohem náruživější a vyzývavější. Hlas za scénou jim neustále dával příkazy a vedl je k pomalému striptýzu, dokud nebyli oba nazí. Pak jeho příkazy nabývaly větší konkrétnosti, až dvojici dovedly k souloži. Nakonec hlas přikázal Peterovi, aby se připojil.

Molly, Tom i Martin beze slova sledovali, jak režisér za scénou řídí celé představení, které nakonec vyvrcholilo v soulož ve trojici. Zde nahrávka náhle končila. Všichni tři seděli bez jediného slova. Vail přetáčel kazetu. Pak se obrátil k Molly: „Necháš nás chviličku o samotě, Molly, prosím tě?“

Zdálo se, že se jí jeho žádost nijak nedotkla.

„Nechcete si dát něco k pití?“ zeptala se. „Myslím, že by nám všem přišel k duhu panák.“

„Skvělá myšlenka,“ pochválil ji Goodman.

Odešla do kuchyně.

„Oukej, takže kdes sebral tu kazetu, Tome?“ zeptal se Vail přísně jen co vytáhla paty.

„Hele, nevíš jednu věc…“

„Kdes sebral tu nahrávku, kurva?!“

„V biskupově ložnici. Byla ve skříni s ostatními kazetami s nahranými bohoslužbami.“

„Tys odstranil důkaz z místa činu?“

„Jenom jsem si ho půjčil.“

„Kristepane, určitě mají všechny ty kazety v seznamu.“

„Vzal jsem si s sebou prázdnou kazetu a vyměnil jsem je.“

To na naštvaného Vaila udělalo dojem, takže nevěděl, jestli se má smát nebo se dál rozčilovat.

„Můžeme tedy počítat s tím, že ho viděli,“ řekl.

„Ani náhodou. Bylo by to zamčený s ostatním důkazním materiálem u nich. Určitě by tam něco takového nenechali povalovat.“

„Jestli na to Venableová přijde, tvoje kariéra skončí ještě dřív, než vůbec začala. To bychom pak oba asi dělali koncipienty někde v Bolívii.“

„No tak… Vrátím se tam a znovu to prohodím.“

„Ani to jsem nechtěl naznačit,“ zavrtěl hlavou Vail. „Tohle je parádní hit. Musíme teď dát hlavy dohromady a přijít na to, jak ho použít.“

Molly se vrátila do kanceláře se skleničkami na malém tácku. Když ho pokládala na stůl, Vail řekl: „Molly, nechci, abys probírala to, co jsme teď viděli, vůbec s nikým, dokonce ani se Soudcem nebo Naomi dřív, než ti řeknu.“

„Ani s Aaronem?“

Vail na okamžik zaváhal a pak dodal. „O tom záznamu se vůbec nezmiňuj. Řekni jen, že jsi o tom slyšela. Aaron na něm stejně není. Víme, kdo jsou ti ostatní?“

„Ten vysokej je Billy Jordan,“ řekl Goodman. „Ten malej se jmenuje Peter. A ta holka je Linda.“

„Aaronova Linda?“ Goodman přikývl.

„Ježíšikriste!“ vydechl Vail. Pohlédl na Molly. „Biskup Richard Rushman se stává Frankem Caprou dětského porna. Není divu, že tomu klukovi prdlo v kouli!“

„Tak co s tím uděláme?“ zeptal se Goodman.

Vail neodpověděl. Místo odpovědi vstal a začal rázovat po místnosti. „Přemýšlí,“ vysvětlil Goodman jeho počínání Molly.

„Martine, veškeré tyto průvodní jevy jsou naprosto jednoznačné,“ řekla Molly. „Náboženská a sexuální dezorientace bývá hlavní příčinou všech duševních chorob. Nejprve reverend Shackles Aarona přesvědčí, že skončí v pekle. Pak ho vlastní otec vtáhne do pekla na zemi – do dolů. Co se sexu týče – začne s učitelkou. Ona ho svede. Biskup nejen zneužívá jeho sexuálních zkušeností, ale ještě mu namlouvá, že při tomto druhu sexu ze sebe dostává ven ďábla. A jeho přítelkyně je sexuální obětí! Mně to připadá…“

Vail zvedl ruku a zarazil ji. Obrátil se ke Goodmanovi. „Jak to dokážeme?“ zeptal se.

„A co?“

„Že ten nezřetelný hlas zpoza kamery patří biskupu Rushmanovi? Vždyť biskupa jsme na videu neviděli. Bez skálopevných důkazů bude obžaloba tvrdit, že hlas může patřit komukoli. Sám jsi řekl, že Alex svědčit nepůjde.“

„Podle mě je Alex už někde na cestě na Aljašku,“ pronesl Goodman sklesle.

„A co Peter nebo Linda?“ zeptal se Vail.

„Ty musíme nejprve najít – a přesvědčit je, aby vůbec usedli na svědeckou lavici.“

„To znamená, že nyní stojí Aaronovo slovo proti slovu nenafilmovaného – a navíc mrtvého – režiséra.“

„Přesně tak.“

„Byl do toho zatažený ještě někdo z kostela?“ zeptala se Molly.

„To si nemyslím,“ zavrtěl hlavou Goodman. „Podle toho, co jsem si dokázal vyvodit z Alexových slov, si Rushman ty děti najímal pod jednoduchou záminkou – že je získává pro svou víru. Ministrantování zase jen pomáhalo zamaskovat jeho soukromý porno klub. Jsem si jist, že Aaron se s Lindou seznámil v době, kdy ji Rushman povolal coby ‚maskota‘. Tenkrát jí bylo čtrnáct a všichni bydleli v Domě spásy.“

„Což je další důvod, proč se báli něco na biskupa prásknout.“

„Velmi pravděpodobně,“ připustila Molly. „Já bych se však přikláněla k názoru, že jejich skutečným důvodem bylo ponížení a pocit trapnosti. Mnohem víc se báli opovržení ze strany veřejnosti než svých vrstevníků.“

„Navíc hrála roli biskupova pověst,“ podotkl Vail. „A že by biskupa mohla ohrozit skupinka puberťáků a bývalých feťáků, co utekli z domu? Zapomeňte.“

„Pokud nemůžeme dokázat, že na kazetě zní opravdu Rushmanův hlas,“ dodal Goodman.

„Ty bys odpřisáhl před porotou, že ten mužský hlas za kamerou patří opravdu biskupu Rushmanovi?“

„Do prdele, vždyť já ho ani neznám! Ale můžeme sí hlas na videu nechat analyzovat. Všechny dohady se tím zamlží!“

„My nic mlžit nebudem, Tommy,“ prohlásil Vail rezolutně a nepřestával rázovat po místnosti. „Nám jde o dobro našeho klienta. Jsme úplně na stejné lodi, jako ty děti. Pokud předložíme kazetu před porotu a jakkoli její pomocí zdiskreditujeme Rushmana, budeme obviněni z pokusu o zneuctění památky takzvaného Svatého z Lakeview Drive, jen abychom zachránili Aarona Stamplera. A pokud vyleze na světlo boží celá historka – že ty děti chodily do sex klubu už dva roky a nikdy o tom nikomu neřekly, strčíme Venableové přímo pod nos parádní motiv pro vraždu – žárlivost – a pak budou vypadat jako zvrhlíci úplně všichni – ovšem kromě Rushmana.“

„Přece tu kazetu nechceš prostě ignorovat?“

„Chci – pokud by měla pohřbít mého klienta.“ Vail se prudce obrátil ke Goodmanovi a výstražně zvedl prst. „Zapomeň na svůj vztek na biskupa, Tome. Je mrtvý a jeho problém zemřel s ním. Naším úkolem je udržet naživu Aarona Stamplera.“

„A co když o tom začne sám Aaron?“ zeptala se Molly.

„S tím si budu lámat hlavu, až to udělá.“

* * *

„To je velice horký brambor,“ prohodil u snídaně v lokálu madam Butterflyové následujícího jitra Soudce. „Pokud kterákoliv strana předloží tento důkaz soudu, riskuje tím vzedmutí vlny odporu jak ze strany veřejnosti, tak poroty.“

Vail kazetu nepromítl ani Naomi, ani Soudci. Oba však do věci zasvětil a Goodman jim podal podrobnou zprávu o svém rozhovoru s Alexem. Molly odjela ještě před svítáním. Byla jako na trní, aby se vrátila do Daisylandu na další sezení s Aaronem.

„Co když to obžaloba zjistí?“ zeptal se Goodman.

„Tak to nepoužije,“ odpověděl Soudce.

„A proč ne?“ nechápala Naomi.

„Já být žalobce, přejdu to,“ vysvětloval Soudce. „Jediný důvod k použití té kazety by bylo určení motivu vraždy. I kdyby Venableová chovala podezření, že hlas skutečně patří Jeho Excelenci, tak kazeta sama o sobě není důkazem o ničem. Jsou na ní tři děti, které souloží. Prohlásila by kazetu za předmět neprůkazný a rozhodla by se nebrat ji v potaz.“

„Ale v určitém případě bychom ji předložit mohli, nemám pravdu?“

„Kdyby nás o to požádali, pak ano. Museli by to hodit na nás. Víš, mně se ale nechce věřit, že o tom neví nikdo další kromě těch pěti dětí a nás.“

„Nikdo z ministrantů, ani ta dívka o tom nebudou mluvit. Bojí se, a patrně se i stydí. Podívejte se na to jejich očima: Rushman je jeden z nejmocnějších mužů v tomto městě. A pět puberťáků na něho s něčím vyrukuje? Nesmysl.“

Goodman položil na stůl před Vaila útržek papíru a Vail si ho prohlížel.

„Takhle jsem na to přišel. Někdo mi to strčil pod stěrač u Domu spásy.“

„Takže,“ zamyslel se Vail, „otázka zní: je ten práskač někdo ze skupiny nebo úplně někdo jiný, kdo o tom prostě věděl?“

„To netuším,“ zavrtěl hlavou Goodman. „Mluvil jsem v Domě spásy s několika lidmi. Vysvětloval jsem jim, že hledám pro Aarona svědky, kteří by vypovídali o jeho charakterových vlastnostech, kteří by mu pomohli. Tenkrát jsem o ministrantech nic nevěděl. Lovil jsem v kalných vodách. Třeba někdo z nich o tom tajemství ví. Mohl bych se tam vrátit…“

„Zatím ne,“ skočil mu do řeči Vail. „Neplýtvejme silami, když nevíme, jak bychom tu informaci mohli použít.“

„Chceš tím říct, že budeme Rushmana opravdu krýt, i když víme, co dělal?“ zeptal se Goodman. „O tohle přece nejde, Thomasi,“ uklidňoval ho Soudce. „Tak o co, do prdele, jde? Jednou jste mi řekl, že fakta nepřestávají existovat jen proto, že je někdo nebere v potaz,“ zaryl si Goodman.

„Správně, hochu,“ přikývl Soudce. „Také jsem ale řekl, že lidé někdy nechtějí slyšet pravdu, protože si nechtějí zkazit iluze. Tohle ale není filozofická rozprava. V našem případě je v sázce život toho chlapce. Pokud byl Rushman opravdu pederast, pak to nebude chtít slyšet ani jeden obyvatel našeho města, o porotcích nemluvě.“

„Vždycky jsem si myslel, že pravda a spravedlnost kráčejí ruku v ruce,“ řekl Goodman.

„To zní nádherně,“ přikývl Soudce. „Jenže je to naivní. Pravda bohužel nemá se spravedlností nic společného.“

„Jde o vnímavost,“ řekl Vail. „Ve fotografii se tomu říká výběr ohniska. Ukážeš divákům jen část obrazu, ale mají z něj tak silný dojem, že ho vnímají jako skutečný celek.“

Soudce se trochu posmutněle usmál a řekl: „Pravda je to, co si myslí porota.“

Toho odpoledne si Vail kazetu zkopíroval a originál vrátil Goodmanovi. Ten ho odnesl do biskupova bytu a vyměnil za čistou kazetu. Pokud Stenner nebo Venableová kazetu objeví, bude to jejich problém. Pokud ji nepoužijí, bude mít Vail zkrátka dvě možnosti. Vail strčil zkopírovanou kazetu do obyčejné hnědé obálky a poslal si ji z hlavní pošty na svou adresu. Když za dva dny přišla, uložil ji do sejfu.

21

Byl pátek, jedenáctého března, blížila se polovina měsíce a Martin Vail jel na oběd s Royem Shaughnesseym.

Guido Signatelli oslavoval den, kdy dostal americké občanství, otevřením restaurace vzdálené jen tři bloky od městské radnice. Jmenovala se Avanti! Vykřičník byl nedílnou součástí názvu. Dokonale vyjadřoval Guidovo rozjásané životní krédo. Signatelli byl pohledný, šaramantní, vynikající hostitel a šéf nejlepší italské kuchyně ve státě. Měl však jednu nectnost: zoufale mizerný vkus. Z umělých šlahounů vinné révy, pnoucích se po stropě, visely umělohmotné hrozny a zaprášené láhve chianti. Boxy rozmístěné podél stěn byly vyvedeny do tvaru velkých vinných sudů. Guido se svým Avanti! však přežíval díky svému obrovskému osobnímu kouzlu a taktu a naprosto vynikající kuchyni. Za léta své působnosti se restaurace u Guida (pravidelní hosté ji nikdy neoznačovali oficiálním názvem) stala místem zasedání okresní rady v době každého oběda. V pátek zase dominovaly jejímu umělému interiéru právnické profese. Zasedací pořádek byl jednoznačný a jednoduše předvídatelný. Na nejnižší příčce Guidova společenského žebříčku stáli lobbisté s vyschlými hrdly a zvlhlými dlaněmi, kteří vzdávali hold naprosto všem. Kousek nad nimi stáli mladí právníci, kteří zbožňovali korzování lokálem a doufali, že si jich někdo významný všimne a potřese jim rukou. Pak následovali asistenti obžaloby. Ti se shlukovali nad stoly umístěnými více z dohledu a špitali si svou strategii. Nad nimi stáli nastolitelé králů, politikové, kteří řídili chod města zpoza zavřených dveří na setkáních, žertovně nazývaných neveřejné schůze – na nichž hledali cestičky, jak se vyhnout světlým zákonům svého státu. V klidu zastrčených Guidových boxů dospěli k nejednomu stinnému rozhodnutí. Na nejvyšší příčce stáli soudci, vládcové spravedlnosti. Každý z nich měli svůj soukromý stůl a u něho se setkával se svými věrnými pochlebovači vysílanými ostatními hosty z nižších příček žebříčku. Nejvyšším panovníkem v tomto království byl Roy Shaughnessey, který přehlížel své poddané ze svého boxu u baru. Jeho moc přežívala všechny změny nejvyšších soudců i politiků. U jeho stolu se zastavovali samotní soudcové, aby symbolicky políbili jeho prsten.

Když vstoupil do restaurace Vail, Guido ho přivítal medvědím objetím. „Kde jsi tak dlouho, Marty? Bude z tebe zřejmě velký zvíře, až vyhraješ všechny ty svý případy!“

„Čteš vůbec noviny, Guido? Díváš se na televizi?“

„No jo. Hodili ti horkej brambor, ale jíst musíš stejně, ne?“ drmolil a vedl ho k Shaughnesseyho boxu. Jakmile vstoupil do lokálu, okamžitě se za ním obracely všechny hlavy, jako vlny za lodí.

Cole? Vail je hostem Roye Shaughnesseyho? Že by začínalo být dusno kolem toho případu biskupa Rushmana?

„Zřejmě se dostaneme do novinových titulků, Royi,“ řekl Vail místo pozdravu. „Kat a jeho oběť žmoulají italské tyčinky u pátečního oběda v hospodě u Guida.“

„Ale prosím tě,“ mávl rukou Roy. „Vždyť si tě vybral Harry. On chtěl nejlepšího, tak má tebe.“

Vail se rozesmál. „Royi, Katan Harry vám přece volá každý večer, aby se zeptal, jestli mu už dovolíte vlézt si do postele!“

„Dávej si pozor na pusu, je tady.“

„Jistěže je tady,“ pokrčil rameny Vail, když dorazil číšník. „Potřebuje svou pravidelnou páteční porci desátků od svých poddaných – nemá toho dost u soudu.“ Pak vzhlédl k číšníkovi: „Dám si točené pivo, sklenici rajčatové šťávy a prázdný studený džbán z mrazáku.“

„Si,“ uklonil se číšník a odběhl. Guidovi číšníci, kteří s ním byli vždycky nějak pokrevně spříznění, a spousta z nich přijela ze Sicílie, vždycky spěchali. V Avanti! si za celých osmnáct let existence nikdo nikdy nestěžoval, že by na jídlo nebo pití příliš dlouho čekal.

„No? Tak co? Jak to jde?“ zeptal se Shaughnessey a namočil si chlebovou tyčinku do másla.

„Co máte na mysli? Soud je až za měsíc.“

„Přesně za měsíc a patnáct dní,“ usmál se Shaughnessey. „Všichni si oddechnou úlevou, až bude po všem, a budeme se moct vrátit k normální práci.“ Ukousl najednou půl tyčinky a sousto spláchl sklenkou červeného. Pak si otřel ústa ubrouskem.

Vail se k němu naklonil přes stůl a tiše se zeptal: „Co má tohle znamenat, Royi? Moje poslední večeře? Způsob, jak mě veřejně ponížit?“

„Ne, ne, ne!“ vrtěl hlavou smrtelně vážně Shaughnessey. „Nic takového. Jen jsem si myslel, že bychom spolu mohli být zadobře. Trophu se poznat. Dát si panáka brandy na zadním sedadle limuzíny není příliš dobrý způsob seznámení. Mimochodem, máš rád ústřice? Dnes jsou tady ústřice obzvlášť výborné. Guido nám pošle vzorek na ochutnání.“

„Odkud jsou?“

„Záleží na tom? Říkám ti, že jsou vynikající.“

„Chci vědět, zda nepocházejí ze znečištěných moří. Nechcete snad, aby váš obhájce dostal hepatitidu, ne?“

„Ty sis ten případ ještě pořádně neujasnil, že?“

„Své domácí úkoly plníte bezvadně, Royi.“

„Stejně jako ty, hochu.“

„Od toho tady, koneckonců, právníci jsou.“

„Když už mluvíme o práci – jak se vyvíjí ten tvůj případ?“

Vail se usmál a podal mu jednu svou vizitku s velkým nápisem ‚Bez komentáře‘ uprostřed.

„Roztomiloučké,“ usmál se Shaughnessey. „Už jsem o těchto kartičkách slyšel.“ Doplnil si sklenici vínem a dodal: „Doslechl jsem se, že Venableová hledá motiv všude – nakukuje pod každou postel.“

„Člověku v případě vraždy motiv vždycky hodně pomůže.“

„Ve své urputné snaze něco zjistit dokonce přinutila Ábela Stennera, aby se stavěl na hlavu.“

„Kvalitní policejní práce, kvalitní právnická práce,“ pokýval hlavou Vail. „Co jste ještě slyšel?“

„Tuhle něco, támhle něco. Co si dáš?“

„Jako předkrm Guidovy fettuccine. Pak jehněčí s citronem. Co kdybyste začal s tím ‚tuhle něco‘?“

„Oukej. Státní cvokaři mají v úmyslu dát tomu tvýmu klukovi potvrzení o jasný hlavě,“ řekl Shaughnessey a kývl na číšníka, aby si objednal. Shaughnessey patřil k opravdovým labužníkům. Dokázal vypreparovat masíčko z ústřice a položit si ho na jazyk jako perlu. Pak kolem vidličky zavřel ústa, pomalu ji vytahoval a vysával ze sousta šťávu. Až poté je polkl.

„Velká porota vznese obžalobu. Vražda prvního stupně. Budou chtít nejvyšší trest.“

„To je mi překvapení…“

Shaughnessey se usmál. „Všichni od tebe očekávají skvělé představení. Myslím, že Venableová začíná být trošičku nervózní.“

„Venableová tento případ považuje za předem uzavřený. Proč by měla být nervózní?“

„Tolik o ‚tuhle něco‘. Na řadu přichází ‚támhle něco‘,“ odpálkoval ho elegantně Shaughnessey.

„Beru všechno, co jste ochoten dát.“

„Proslýchá se, že motiv máš v kapse ty.“

Vailovi se v hlavě rozezněl výstražný signál.

Je to opravdu jenom drb, nebo někdo porušil slovo?

Třeba si Venableová se Stennerem zkopírovali tu kazetu a dospěli k názoru, že ji máme taky.

O co tady vlastně jde? Kdo odhalí biskupa jako první?

Vail se rozesmál. „Do háje, tak tedy, tohle jsem ještě sám neslyšel.“

„Ty nemáš vůbec páru, proč to udělal?“

„Kdo?“

„No Stampler, prokrista,“ zavrčel Shaughnessey.

„Já mám páru jedině o tom, že on to neudělal.“

„Ty se pořád držíš tohoto stébla, Martine?“

„Royi, dobře víte, že už jsem se držel tolika stébel, že bych se mohl nechat zapsat do Guinnessovy knihy rekordů.“

„Chápeš, doufám, že v tom případu jde nejen o jednoho z nejoblíbenějších mužů našeho města, ale i o jednoho z nejmocnějších?“

„Vskutku? Netušil jsem, že svatí se také účastní bojů o moc.“

„Ksakru, dobře víš, co mám na mysli. On má… tedy měl… vlastní náplň práce. Charitativní činnost, potraty, cenzuru, situaci ve školství, trest smrti…“

„Víte, zrovna o tom jsem vždycky hodně přemýšlel. Odkdy je trest smrti problémem katolíků?“

„On to byl osobní problém Richardův – jak zločinu zabránit.“

„Osobní nebo katolický problém – stejně je to kravina. Lidé, kteří si plánují vraždu, zároveň počítají s tím, že uniknou trestu. Nikdy jim plně nedochází, jaké to bude mít následky. Já jsem se vlastně ještě nikdy nesetkal s delikventem, který by si nemyslel, že unikne trestu.“

„Mluvíš o některém ze svých klientů? Víš, co se o tobě říká v guvernérově kanceláři?“

„Nevim. Co?“

„Žes pustil na svobodu víc lotrů než vazební věznice, co pouští na čestné slovo.“

„A víte, co ještě říkají? Že každý člověk je něčím vinen.“

„Mluvíš o někom konkrétním?“ zeptal se Shaughnessey zachmuřeně.

Číšník přišel dřív, než mohl Vail odpovědět. Na stůl před něj postavil sklenici piva, menší sklenku rajčatové šťávy a džbánek vytažený z mrazáku. Vail si do džbánku nalil půlku, piva, zalil ho rajčatovou šťávou, a to vše posolil.

„Proboha, jak se tomuhle koktejlu říká?“ zeptal se Shaughnessey a opovržlivě ohrnul rty.

„Já mu říkám Bloody Joe. Někteří lidi mu říkají Krvavá Marie ze San Franciska. Je vynikající na zažívání.“

„Vypadá dost nechutně.“

Vail se usmál a zvedl džbánek k přípitku. „Skol!“ prohlásil a po prvním doušku zamlaskal. „Cos myslel tím, že každý je něčím vinen?“

„Jenom to, že prostě každý z nás má nějakou tu kostru ve skříni. Dokonce ani biskupův život není otevřená kniha. Jsem si jist, že v jeho životě nastaly situace, o nichž by nebylo radno hovořit.“

„Jako co kupříkladu?“

„Nic, já mluvím teoreticky.“

„Víš něco konkrétního?“

„O čem jako?“

„Ježíšikriste!“

„Býváte vždy takto paranoidní?“ zeptal se Vail nevinně. „Paranoidní? Kdo je tady paranoidní?“ podivil se Shaughnessey a změnil téma. „Ty se tedy domníváš, že tvýmu klientovi prostě straší ve věži, nemám pravdu?“

„Ne, pane – já se domnívám, že je nevinný.“

„Skutečně chceš vést obhajobu v tomto duchu?“

„Už jsem řekl – bez komentáře. To, co si myslím, je jedna věc, a jak chci hájit klienta je věc druhá.“

„Myslíš, že Stenner najde nějaký motiv?“

„Vy se nevzdáváte, co?“

„A ty snad ano?“

Vail neodpověděl. Jen si usrkl ze svého Krvavého Joea.

„Víš, co jsem četl?“ pokračoval Shaughnessey v hovoru. „Většina lidí prý vzdává bitvu přesně ve chvíli, kdy by mohli vyhrát.“

„To je patrně pravda,“ přikývl Vail. „Buď jim někdo vypálí rybník, nebo dostanou strach, nebo něco poserou. Posledních deset procent už prostě nezvládnou. Je to trošku jako při počítačových hrách.“

„Mimochodem, zrovna jsem nedávno mluvil s Jane Venableovou.“

„Vy se tedy nepohybujete v příliš dobré společnosti.“

Shaughnessey se usmál. „Tvrdí, že jedním z tvých triků u obhajoby vražd je, že oběť nějak shodíš.“

„Opravdu řekla tohle?“

„Ve skutečnosti nepoužila termín ‚shodit‘, ale ‚sejmout‘.“

„Aha. Tahle formulace k ní sedí líp.“

„Doufám, že nechceš na biskupa kydat hnůj, Martine! Prokristapána, to snad ne!“

„Mohl bych si nabídnout také jednu tyčinku?“

Shaughnessey mu podal košík. „Ten muž je mrtvý, pane advokáte. Nechceš přece tančit na jeho hrobě?“

„Můj muž je ale naživu, Royi. Klidně si zatančím na biskupově hrobě, když budu přesvědčen, že to mému muži prospěje.“ Vail kousnul do tyčinky. „Slyšel jsem, že měl krapet problém s pitím.“ Řekl to spíše jako vtip, ale Shaughnessey ho vzal vážně.

„Řeči se mluví, a voda teče,“ namítal. „On pil tak dva panáky denně. Já to přeci musím vědět, v posledních několika letech jsem s ním strávil víc času než s vlastní ženou.“

Vail se rozesmál. „Takže jde o tohle? Myslíte si, že pošlapu památku Svatého z Lakeview Drive? Proč se bojíte?“

„Rozjel nadmíru významný charitativní projekt. Jestli se ti podaří vytvořit jen náznak skandálu, může to celé věci uškodit. Uškodíš pak celému městu. Sakra, můžeš vyvolat i reakci opačného směru a v důsledku toho uškodit i sobě!“

„Cožpak tohle není pravý důvod, proč Shoat hodil tenhle případ na krk mně?“

„Říkal jsem ti už, že je to vlastně rychlovka. Když se s ní bleskově vypořádáš, hneš se z místa. Čeká tě velká budoucnost.“

„Proč se každý tak posírá před Rushmanovou charitativní činností?“

„On byl vynikající organizátor. Všichni, s nimiž udržoval kontakty, se obávají, že s jeho smrtí zaniknou i některé aktivity.“

„Jaké aktivity například?“

„Některé můžou skrečovat správci majetku. Nebo bez něj třeba vyschne charitativní fond. Nastává zkrátka obvyklá panika.“

„O co se bojíte vy, Royi?“

„Já? O nic. Rushmanův fond přežije. Postaráme se o to.“

„Jste i vy jedním z jeho správců?“

„Proč se mě ptáš zrovna na tohle?“

„Jsem jenom zvědavý.“

„Já jsem správcem Rushmanova fondu od dob jeho založení. Když jsme u toho, tak v této místnosti je momentálně alespoň půl tuctu dalších členů předsednictva.“

„Co dělají pro biskupův fond členové předsednictva?“

„Dohlížejí na finanční operace. Schvalují dary. Samozřejmě, většinu rozhodnutí dělal arcibiskup osobně.“

„Takže jste byli jakési loutkové předsednictvo, jo?“

„Ne, neříkáš to přesně. Všichni jsme měli informace. Domnívám se, že všichni jsme také znali Richardův názor na věc. Což, jak jsem hluboce přesvědčen, znamená, že jsme drželi slovo.“ Na chviličku se zarazil a zeptal se: „Přemýšlels nějak víc o tom, co teď probíráme?“

„O čem jako?“

Shaughnessey náhle změnil tón a Přiostřil: „Nehrej si se mnou, mladej. Nesvědčí to mému zažívání.“

„Dostaneme se vůbec k tomu, proč jsem dneska tady?“ zeptal se Vail.

„To víš moc dobře, sakra. Chceš snad, abych ti to zopakoval? Jestli zůstaneš na správné straně barikády, můžeš si hrát do vlastní kapsy. Co chceš v životě dělat? Nějaké zvíře na radnici? Nebo v hlavním městě? Pokud chceš změnit svět, chlapče, musíš začít zevnitř. Dostaneš se na místo okresního návladního a můžeš se pustit do změn.“

„Změny dělají soudci, právníci nikoliv. Víte, před pár lety jsem se náhodou dostal na vaši přednášku do Asociace soudců, kde jste hovořil o malum in se a malum prohibitum. Byl jsem z toho v prdeli skoro měsíc.“

„Jak to?“

„Vaše filozofie popisuje malum prohibitum jako způsob, jímž společnost stanovuje hranice přijatelného chování. Jako právník s touto teorií hluboce nesouhlasím – je absolutně předpojatá.“

„Já jsem netvrdil, že s tou teorií souhlasím. Řekl jsem, že tímto způsobem funguje systém,“ pronesl Shaughnessey lhostejně.

„Tvrdíte tedy, že spravedlnost je lidem přidělovaná podle jejich společenského postavení? Takhle se tedy ta spravedlnost scvrkla, nemám pravdu?“

„Zločiny úředníčků a zaměstnanců státní správy byly vždycky posuzovány v podstatě podle spíše lidového práva. Vezmi si, že před devíti lety legalizoval Nejvyšší soud potraty. Zákony se změnily. Ale – dej na má slova! – za pár let se to přehoupne zase na druhou stranu. Jen bůh ví, jak bude naše země vypadat po Reaganovi. Až se dostane do úřadu ta divoká horda, zase spoustu zákonů změní.“

„K čemu tím míříte?“

„Chci naznačit, že zákony interpretují soudci. Ti také rozhodují podle celkové atmosféry v zemi. Zákony malum prohibitum vystihují způsob, jak společnost definuje správné chování. Tudíž, pokud všichni obyvatelé naší země chtějí chlastat, ale chlast je protizákonný, zákon se změní. Jenže malum in se je neměnné. Kdyby se najednou všichni lidi zbláznili a začali se navzájem vraždit, určitě by to nevyústilo v legalizaci vraždy.“

„Takže pokud bankéř nebo makléř udělá boudu a připraví hromadu lidí o úspory, soudce ho mírně pokárá čistě jen proto, že má správnou barvu kravaty, a pošle ho na půl roku do nějaké venkovské klubové věznice. To je tedy malum prohibitum. Cestou ze soudní síně pak nějaký hejhula popadne bouchačku, protože má celoživotní úspory v prdeli, odpráskne bankéře a skončí špatně, protože jeho útok je klasifikován jako malum in se.“

„Tady jde o podstatu věci. Podívej, až budeš okresní návladní, můžeš bankéře zabásnout na deset, dvacet let a být shovívavý k tomu chlápkovi, který přišel o úspory. Tak to prostě chodí.“

„To je dost zvrácený argument na podporu služeb veřejnosti.“

„Žijeme ve zvráceném světě, hochu, a pravidla stanovují peníze. Přišel jsi na to sám už před deseti lety, když jsi vzal případ chemické firmy propagující čistotu, a rafinerií razících motto ‚za zdravou zemi‘ a těch ostatních kumpánů z jihu. Chceš-li situaci změnit, začni zevnitř. Ksakru, klidně se můžeš stát i soudcem.“

„Hážete mi dost tučnou návnadu, pane Shaughnessey,“ konstatoval Vail.

„Protože lovím velkou rybu.“

„Víte, já jsem měl původně dojem, že jste šel rybařit, ale teď mi spíš připadáte jako špion ve službách Venableové. Nebo Shoata.“

„Nejsem tak naivní. Nikdo na tebe boudu nešije. Hlavně o svých případech s nikým nemluv – s polovinou věcí se nesvěřuj ani lidem, co pro tebe dělají.“

„Třeba nechci, aby se dozvěděli, jak jsem blbý.“

„Prdlajs.“

„Cením si vaší důvěry.“

„Hlavně neudělej s biskupem žádný průser, ano? Čekáme na dost lidí, kteří mu pošlou do fondu každoroční příspěvek.“

„Já ve své hře využívám protivníkových pádů. Pokud má arcibiskup Rushman ve skříni opravdu nějaké tajemství v duchu malum prohibitum a já usoudím, že by mohlo pomoct zachránit život mého klienta, nafouknu ho jako obrovský balon a vypustím ho vysoko do vzduchu, až obletí celý stát.“

„Aby ti ale ten tvůj balon předčasně nesplasknul, Martine. Já tě žádám o jediné – do ničeho se nepouštěj bezhlavě. Pokud někde objevíš trochu dýmu, nerozfoukej ho, ať nezpůsobíš lesní požár, sakra! To je vše, co po tobě chci.“

„Já nemíním posrat vaši charitativní činnost, Royi.“ Vail se opřel, usmál se a pustil se do své hry. „Pokud ovšem nezneužíval chlapečky nebo malé holčičky nebo tak něco.“

Shaughnessey se zatvářil Šokovaně a pak obrátil oči v sloup. „Ježíšimarjá, s takovýma fórama na mě nechoď,“ zasmál se přidušeně. „Já mám svých problémů dost.“

Vail se pořád usmíval. „Nevíte, Royi, proč se mi s váma pokaždé stává zajímavá věc? Když se vidíme, mám vždycky dobrý pocit, že záležitosti našeho státu jsou v takových pevných rukou. Cítím se hrozně bezpečně.“

„Neděláš si náhodou srandu?“ ušklíbl se kysele Shaughnessey. „Proč se teda mně pokaždé s tebou stává, že když se vidíme, vždycky mě přepadne hrozná nervozita?“ Po těchto slovech se již neusmíval.

* * *

Předešlého dne našla Naomi Chanceová kousek papíru. Vail jí ho dal těsně předtím, než se pustili do nového případu. Tenkrát ten papírek strčila do šanonu a zapomněla na něj. Byla to poznámka, kterou si Vail opsal z Rushmanova diáře: ‚Linda 555-4527’ a datum 9. března. Zaplavil ji pocit trapnosti. Tak Goodman se několik týdnů snaží Lindu vystopovat a ona má u sebe vodítko. Vytočila číslo a uslyšela hlas recepční: „Dobrý den, tady Berensteinova klinika, mohu vám nějak pomoci?“ Naomi bleskově zavěsila.

Berensteinova klinika? Je vůbec možné, že by se Linda dostala na snobskou Berensteinovu kliniku? Proto ji tedy nemohli najít? Doktor Simon Berenstein byl gynekologem čtvrti Gold Coast a jeho pacientky patřily výhradně k zákaznicím firmy Rolls-Royce. Dveřmi jeho kliniky neprošel nikdo, kdo by neměl v ratingovém hodnocení od Duna a Bradstreeta trojici A. Jeden sloupkař z Tribune, specialista na drby, jednou dokonce před Naomi utrousil, že Berenstein měl v ruce všechny místní debutantky včetně jejich matek.

Co tam asi mohla dělat nepolapitelná Linda?

Berenstein byl ve skutečnosti víc než pouhý gynekolog. Stala se drobná nehoda dívence pana bankéře na párty v klubu Lake City? Žádný strach. A synek milostpána bankéře zbouchnul nějakou zcela nepřijatelnou číšnici z Bostonu? Bez problémů. Měli jste v klubu špatný den a potřebujete valium? Starej Si vás dá dohromady. Potřebujete ubrat nějaký špíček nebo naopak něco transplantovat? Zavolejte svýho kámoše plastického chirurga. Vše se děje legální cestou, pochopitelně, a Si Berenstein nevede žádné kompromitující záznamy a nikomu neříká, co nemá.

Zatímco se tedy Vail náramně bavil u oběda s Royem Shaughnesseyem, Naomi si vzala taxíka a ujížděla břečkou typickou pro začátek jara na Gold Coast – půl míle od nejcennějšího pozemku ve státě. Přibývalo zde daňových podvodníků a přidrzlých podnikatelů, kteří si stavěli přepychové vily a vytlačovali původní obyvatelstvo této čtvrti, bourali jejich stará monumentální sídla a známé městské orientační body a namísto nich stavěli sterilní činžovní domy a kancelářské budovy. Poté, co tito mrchožrouti zlikvidovali ve jménu pokroku a rozvoje nádheru dědictví dávných dob, přesunuli se jako tlupa hyen ještě dál a hledali si ke zničení další půvabná a starobylá místa.

Výšková budova známá pod jménem Waterview Towers byla mistrovským dílem chladné elegance. Sterilní dvanáctipatrová stavba ze skla a mosazi byla plná kanceláří, a v přízemní dvoraně měla malé obchodní centrum. Lesk mosazi a šeď mramorové podlahy doplňovala jemná lila barva a prostředí zpříjemňovaly podlouhlé mosazné truhlíky s živými bílými chryzantémami. Stejné barvy i materiály zdobily květinářství, obchod s hračkami v patře, dárkové předměty, knihkupectví a rozlehlou lékárnu. Na seznamu firem vyvěšeném vedle řady výtahů v zadní části dvorany se vyskytovalo i několik vysoce uznávaných právnických kapacit a půl tuctu lékařů. Berensteinova klinika si zabrala deváté až dvanácté patro, takže měla téměř tolik prostoru jako menší nemocnice.

Naomi vyjela do dvanáctky a ocitla se v čekárně velikosti Rhode Islandu. Obrovité místnosti vévodily bílé kožené sedačky a stolky z kouřového skla zasypané nejnovějšími výtisky časopisů Town and Country, Vogue, Vanity Fair a Smithsonian. Na nos útočily vůně nejdražších parfémů a na jedné stěně visel osamocený obraz – originál od Degase. Hluboko pod okny vysokými od podlahy ke stropu bojovala s větrem a deštěm na jezeře jediná plachetnice. V nejvyšší části oken se vznášely těžké ocelově šedé mraky navozující stísněnou atmosféru.

Recepční by se mnohem lépe vyjímala v nějakém salonu zaměřeném na luxusní interiéry. Mohlo jí být hodně přes čtyřicet, vlasy jí elegantně prokvétaly šedí a na sobě měla černé šaty od Chanela, ozdobené jedinou šňůrou perel. Přimhouřenýma očima si změřila Naomi od hlavy k patě. „Ano?“ pronesla ledovým hlasem. Naomi před ni položila svou vizitku.

„Ráda bych mluvila s doktorem Berensteinem, prosím,“ řekla zřetelně.

Recepční se na vizitku mračila. „Nemáte smluvenou schůzku.“ Svým tónem naznačovala, že pouhá přítomnost Naomi v místnosti je urážející.

„Nebude to trvat dlouho.“

„To je nemožné. Pan doktor má konzultace a prohlídky. O co vám jde?“

„To je důvěrné.“

„Co vůbec znamená vaše funkce ‚právní koncipient‘?“ pokračovala recepční ve svém výslechu třetího stupně.

„Mám právnické vzdělání, ale ještě jsem nesložila advokátské zkoušky,“ vysvětlovala Naomi. „Ach tak. Něco jako právnický chiropraktik?“

„Počkejte chviličku,“ přerušila Naomi její ironické poznámky. Vzala si vizitku zpátky a na rub napsala ‚Věc: Linda a biskup‘. Pak ji vrátila recepční. „Ukažte mu, prosím vás, jenom tuhle vizitku – z obou stran. Počkám tady.“

„To vám nepomůže. Dnes by se k němu bez předem dohodnuté schůzky nedostal ani prezident Spojených států,“ vyštěkla opovržlivě recepční.

„No to mám teda štěstí,“ řekla Naomi.

„Cože?“

„No, že nejsem prezident,“ usmála se Naomi slaďoučce.

Recepční odkvačila a vrátila se za pár minut. „Pojďte za mnou,“ vyzvala ji stroze a vedla Naomi přes celou čekárnu ke kanceláři v rohu. „Počkejte zde, prosím,“ požádala ji a zavřela za sebou dveře.

Kancelář byla, podobně jako čekárna, ze dvou stran tvořená okny vysokými od podlahy ke stropu. Naomi si prohlížela doktorovy zarámované diplomy. Choate, Princeton, Harvard. Perfektní rodokmen… Vzápětí vstoupil Berenstein. Impozantně vyhlížející padesátník, téměř dvoumetrový, atletická postava, zvlněné bílé vlasy, ostře řezané rysy a typicky tenisové opálení. Měl povýšenecké manýry člověka, který od druhých očekává respekt a libuje si v autoritářství.

„Slečna Chanceová?“ zeptal se hlubokým, jasným hlasem. „Jsem doktor Berenstein.“ Zíral na Naomi přes svůj dlouhatánský nos. „Jste velmi netrpělivá dáma. Co tak zatraceně důležitého pro mě máte?“ Pohlédl na Naominu vizitku, gestem jí ukázal na křeslo a usedl naproti, za svůj stůl.

„Pracuji pro jednoho obhájce, pane doktore, a potřebuji vám položit několik otázek. Nebude to trvat dlouho.“

„Dnes nemám čas. Naprosto žádný.“

„Mohu počkat do večera. Můžeme si popovídat třeba ve vašem autě, až pojedete domů.“

„Vyloučeno. Řeknu slečně Thomasové, aby vám smluvila schůzku na příští…“

„Nezlobte se, pane doktore, ale to je pro mě nepřijatelné.“

„Chováte se hrubě a to se mi nelíbí,“ vyštěkl Berenstein.

„Nic se vám nemusí líbit, to po vás nikdo nežádá,“ odrazila ho Naomi nonšalantně.

„Myslím, že byste měla ihned odejít.“

„Klidně mi můžete odpovídat na otázky vztekle,“ připustila Naomi. „Buďte klidně i arogantní. Dokonce mi ty odpovědi můžete i napsat, jestli nebudete chtít mluvit nahlas. Ale prostě mi odpovíte, pane doktore.“

Berenstein se kousal do koutku rtů a několikrát vizitku otočil v ruce.

„Tak příští týden,“ řekl nakonec.

„To nepůjde.“

„S kým si, sakra, myslíte, že mluvíte?“ rozčílil se Berenstein. Rty se mu rozechvěly vzteky. Náhle vstal a v očích mu vzplál těžko potlačovaný vztek. „Radši vypadněte, nebo zavolám policii.“

Naomi na něj chvíli hleděla a pak tiše řekla: „Fajn. Chtějte poručíka Ábela Stennera. Chcete vědět, co vám řekne? Prozradí vám, že mám všechna oprávnění k provozování svého zaměstnání. Pak sem pravděpodobně zajede, aby zjistil, proč jsem tady. Pak vám sdělí, že si se mnou můžete buď promluvit teď, nebo se vrátím s oficiálním předvoláním, a vy si budete muset promluvit s mým šéfem. Jmenuje se Martin Vail.“

Když Berenstein uslyšel to jméno, poněkud zkrotl. Z očí mu zmizel divoký výraz a ústa ochabla. Nepřítomně si uhladil vlasy a cukl rameny. Znovu pohlédl na Naominu vizitku.

„Dozvím se konečně, co tohle všechno znamená?“ zeptal se. „Mí lidé mi smlouvají spousty schůzek. Kdo je Linda a biskup? Jaká Linda? A co to má být za biskupa?“

Naomi si vytáhla z krabičky cigaretu a zapálila si. Pohodlně se opřela a promluvila. „Proč bych vlastně neměla otevřít karty a nejít rovnou k věci? Vyšetřujeme vraždu biskupa Rushmana.“

„To se mnou nemá co dělat.“

„Jenže to má co dělat s Lindou.“

„S jakou Lindou? Vůbec nevím, o čem mluvíte.“

„Linda je pravděpodobně důležitý svědek. Donedávna bydlela v Domě spásy – proto neznáme její příjmení. Jsem si jista, že víte, jak to tam chodí.“

„Opakuji, že žádnou Lindu neznám.“

„Biskup jí u vás smlouval schůzku na devátého března. Tak to stojí v jeho diáři, doktore.“

„Už jsem vám říkal…“

„Doktore Berensteine, pokud vám biskup telefonoval v záležitosti dotyčné Lindy, nemluvil zaručeně s tou sfingou v recepci. Biskup Rushman mluvil s vámi!“

„Nevzpomínám si…“

Naomi zvedla ruku a zarazila ho. „Řeknu vám, co potřebuju vědět. Jak se Linda jmenuje příjmením – to je určitě ve vašich záznamech, dále odkud je, kdy jste ji viděl naposled, kde je teď a proč ji k vám biskup poslal. To je vše. Pět odpovědí a vypadnu odtud.“

„Vy jste se zbláznila, slečno Chanceová. I kdyby byla mou pacientkou, její záznamy jsou beztak důvěrné…“

„No tak já asi teda opravdu seženu předvolání a vy si můžete promluvit s panem Vailem – pravděpodobně u soudu. Co je pro vás snazší, pane doktore?“

Berenstein patřil k mužům, kteří vědí, kdy ztratili šanci na úspěch. Chviličku zvažoval své možnosti, a pak otevřel obrovskou zásuvku se šanony ve svém stole. Chvíli jimi listoval, jeden vytáhl a položil ho na stůl.

„Musím se teď vrátit ke svému pacientovi,“ řekl. „Přijdu ale brzy. Doufám, že do té doby budete pryč.“ A odešel. Naomi otevřela složku, vytáhla papíry a začetla se. Za chvíli si už dělala poznámky.

* * *

Porazila Vaila o deset minut – musela na něj v kanceláři počkat, celá vzrušená ze svých novinek.

„Jak bylo na obědě?“ zeptala se, jen co překročil práh.

„Nejdřív jsem myslel, že Shaughnessey loví v kalných vodách. Ale teď mi došlo, že jde o víc.“

„Proč?“

„Shaughnessey mi přikázal dát ruce pryč od biskupa. Vlastně ne, on mě požádal, abych od něj dal ruce pryč.“

„Myslíš si, že o akci s ministrantama věděl?“

„To ne. Sice byl kapku nervózní, ale tolik zase ne. Kdyby Roy Shaughnessey o ministrantech věděl, dostal by infarkt. Ležel by na jipce a byl by napojenej na tisíc přístrojů. Tak hrozný to není. Ale kvůli něčemu si hlavu určitě dělá. Co, sakra, o tom biskupovi víme, Naomi?“

„O hodně víc, než bychom měli.“

„Hele, Shaughnessey zřejmě panikaří kvůlí té dobročinné nadaci. Kolik peněz podle tebe dobrotivý arcibiskup může nashromáždit za rok? Podle mě v tom problém nebude, co myslíš?“

„Jasně, že ne,“ zavrtěla hlavou Naomi, ale v očích jí čtverácky zablýsklo. „Myslím ale, že někde mám seznam členů předsednictva té nadace a také seznam obdarovaných. To bude, myslím, skvělý začátek.“

„Proč bychom to nezkusili proklepnout? Jenom ze srandy.“

„Tak jo. A proč bych si na to nezaložila celý nový šanon?“

„Schrasti všechno. Co dělají na mém stole ty knížky?“

„Martine, tyhle knížky stěhuješ z místa na místo od chvíle, co je Tommy před čtrnácti dny přinesl. To jsou přece knížky, co jsme našli u Aarona v Dírách.“

„Aha. A co mám s nima jako dělat?“

„Nevím. Zeptej se Tommyho, ne?“

Vail se díval na tituly rozdrbaných paperbacků a jedné knížky v tvrdých deskách. Tu otevřel. Na první stránce si všiml razítka ‚Majetek Městské knihovny, centrální pobočky‘.

„Představ si,“ začal Vail a položil knihu na stůl, „že jedna ta knížka je z knihovny. Určitě už mu poslali upomínku.“

„Vsadím se, že je z toho Aaron k smrti vyděšený,“ zavolala na něj Naomi z druhé místnosti.

Rozhodla se, že se svými novinkami počká, dokud nepřijde Tom Goodman a Soudce na obvyklou odpolední schůzi. Dorazili společně. Goodman si nalil šálek kávy a uvelebil se na pohovce. Soudce počkal, až mu kávu přinese Naomi – to byla výsada jeho věku a postavení.

„Já jsem dneska na nule,“ prohlásil Goodman sklíčeně. „Po Lindě, Billym Jordanovi a Peterovi nikde ani stopy.“

Naomi řekla: „Já vím, kde měla být Linda minulý týden.“

Všichni na ni překvapeně pohlédli.

„Znáte všichni doktora Berensteina?“ zeptala se.

„Jasně,“ přikývl Vail. „Slouží drobné aristokracii. Tráví ovšem víc času ve společenských rubrikách než v ordinaci.“

„Právě jeho telefon měl biskup v diáři – dals mi ho před několika týdny. Bylo to číslo Berensteinovy kliniky ve Waterview Towers.“

„Cože? Linda šla k Berensteinovi?“ podivil se Goodman.

„Jo. A domluvil jí to biskup osobně. Zajela jsem tam a dneska jsem hodila s doktorem Si řeč. Vlastně jí domluvil dvě schůzky. Jednu týden před Rushmanovou vraždou. Tu jsi v jeho deníčku, Marty, přehlídl, a jednu minulý týden. Linda se příjmením jmenuje Gellermanová. Jako trvalé bydliště udala Akron v Ohiu. A je o rok mladší, než jsme si mysleli.“

„Takže podle tebe začala s ministrantama ve třinácti?“ zvedl obočí Goodman.

„Přesně tak. Co se první návštěvy u Berensteina týče – devatenáctého ledna – v té době byla v sedmém týdnu těhotenství.“

„Kecáš,“ řekl Vail. Soudce zavrtěl hlavou.

„Minulý týden měla přijet na potrat, ale nedostavila se,“ řekl Naomi. „Berenstein se dušuje, že od její první návštěvy ji neviděl, ani s ní nemluvil.“

„Myslel jsem, že biskup měl na potraty jednoznačný názor,“ řekl Goodman.

„Podle údajů v Lindině kartě Rushman tvrdil, že dívka byla v Domě spásy znásilněna. Tvrdil, že v Domě spásy museli řešit takzvaný vnitřní problém a chtěl celou věc ututlat – prý ‚v Lindině zájmu‘.“

„Jasně. Kdo je asi skutečným otcem toho dítěte?“ zeptal se Vail.

„Třeba si není jistá ani ona,“ řekla Naomi. „Může to být kterýkoli z ministrantů.“

„Nebo biskup,“ navrhl možnost Vail. „Oukej, Tommy, postup znáš.“

„Jo. Doufám, že v Akronském telefonním seznamu nebude Gellermanů několik stránek,“ zasténal.

22

„Haló, Zwicku, vem si devítku. Je to meziměsto.“

Detektiv Eric Zwicki se chystal k odchodu. Musí ještě cestou domů zajít na schůzi. Malé ligy a pak ho čeká vaření. Jeho žena se dvakrát týdně této povinnosti zbavila. S rozvojem ženského hnutí se začala emancipovat a byla pravidelnou čtenářkou feministického magazínu Ms. Zwicki už měl skluz, a to ještě ani nevytáhl paty z kanceláře.

„Do prdele,“ ulevil si a popadl telefon.

„Pohřešované osoby, Zwicki u telefonu,“ ohlásil se.

Tom Goodman volal z aparátu na Naomině stole. Představil se a vysvětlil, že pracuje jako vyšetřovatel pro advokáta vyšetřujícího Rushmanovu vraždu.

„Četl jsem o ní,“ přitakal detektiv. „Nějaký výrostek odkrágloval katolického kardinála.“

„Biskupa.“

„Píšou o tom všecky noviny.“

„No jo. Velkej případ. Já vám volám kvůli jedný holce, která může být důležitým svědkem. Nemůžem ji najít. Je jí teprve patnáct. Podle mých informací pochází z Akronu. Utekla zhruba před dvěma lety. Říkal jsem si, že zkusím všechno – třeba ji máte na seznamu pohřešovaných.“

„Nejmenuje se náhodou Linda Gellermanová?“

„Vy mi čtete myšlenky, detektive.“

„Vůbec ne. Říkáte před dvěma lety? Třináctka? Co o sobě nikdy nedala vědět? Ta mi dva roky nedala spát. Furt se mi honilo hlavou, jestli je mrtvá a kdo ji zabil. Kurva fix, její rodiče nám nedali pokoj asi rok. Doufám, že mi nechcete tvrdit, že je furt naživu?“

„Před čtrnácti dny určitě byla.“

„Ježíšikriste! Chlape, tendle případ jsem vzdal už dost dávno. Zdrhla z domu v den svejch třináctejch narozenin a pak to vypadalo, že se propadla do země. Nenechala po sobě jedinou stopu.“

„No, bydlela tady v takovém útulku, co se jmenuje Dům spásy. Skoro celou tu dobu.“

„Nikdy domů nezavolala. Neposlala jedinej lístek. Celý dva roky ani hovno.“

„Takže v posledním měsíci se vám neozvala, ani jste nic nezjistili?“

„Sakra, říkám, že ne. A její rodiče by se nabeton ozvali, kdyby o ní měli nějaký zprávy.“

„Můžete mi na ně dát číslo?“ zeptal se Goodman.

„Klíďo píďo.“

Za deset minut přiběhl Goodman do Vailovy kanceláře.

„Myslím, že Linda Aaronovi kecala,“ prohlásil. „Nikdy neměla v úmyslu vrátit se domů. Právě jsem mluvil s jejím rodiči a s akronským oddělením pohřešovaných osob. Všichni si myslí, že je dávno mrtvá. Za celý dva roky o ní nezjistili ani ťuk.“

„Myslíš, že Aaron věděl, že je těhotná?“

„To nám může zjistit jednom jedna jediná osoba.“

„Ráno Molly zavolám,“ prohodil Vail. „Takže kam jsme se dostali? Na kliniku nedorazila. Kde teda, do prdele, je?“

„Marty?“

„No?“

„Nemyslíš si doufám, že mi pod stěrač dala ten papírek ona?“

„Že by se ukrývala v Domě spásy?“

Goodman pokrčil rameny. „Tu zprávu jsem dostal právě tam. Ale proč by se nedostavila k Berensteinovi?“

„No, protože biskup je mrtvý, Tommy. Vzhledem k tomu, že v celým kostele o jejím případu nikdo neví, tak nemá kdo zaplatit účet. Třeba se bojí, že by ji Berenstein prásknul poldům. Je jí patnáct. Kam může jít? Zřejmě je k smrti vyděšená.“

„Nebo třeba byla u té vraždy.“

Vail přikývl. „Jo. Dost možná.“

Vstal a začal jako obvykle rázovat po místnosti a nahlas přemýšlet.

„Jestliže ji seženem, můžem použít kazetu s ministrantama i biskupa, protože ona dosvědčí, že hlas na kazetě patří jemu. Také může potvrdit, že se podílel na tom grupáči a že s ní šoustal, což setře vinu z ostatních kluků. Prohlásí navíc, že otěhotněla a že jí biskup zařídil potrat u Berensteina a lhal mu. Sakra, ale ji nikdo nikdy neznásilnil. On ji patrně ukecal, aby odešla od Aarona a uklidila se do Domu spásy, dokud nebude mít po potratu.“

„Co to pro náš případ znamená?“ zeptala se Naomi. „Svaluje to vinu z Aaronových beder a přenáší ji na biskupa,“ vysvětlil Soudce. „Hlavní pilíř katolické církve sexuálně zneužívá děti, které mu věří? Vraťme se k Aaronovu původu. Sexuální i psychické zneužívání, ponížení, zmatené náboženské cítění. Všechno mluví pro násilný čin v náhlém záchvatu vzteku.“

„A tak je klidně možné, že se dostal do amnézie, zabil biskupa a vůbec na nic se nepamatuje,“ povzdechl si Vail.

„Nebo to třeba udělala Linda,“ navrhl Tom. „Aaron tam byl s ní, viděl, jak se to stalo, a rozhodl se vzít to na sebe.“

„A tak popadl nůž a vzal nohy na ramena, jenže ulicí náhodou projela hlídka, a tak ho chytili v kostele.“

„A ona se zdekovala, aby si kryla vlastní kůži,“ uzavřel Tom. „To by stačilo pro vyvolání značných pochybností,“ přemýšlel nahlas Soudce. „Nebo na zdůvodnění rozsudku ‚nevinen‘. Každopádně bychom ho v takovém případě mohli zachránit před křeslem.“

„Samozřejmě, budete ale potřebovat na svědecké lavici Rebeku a Lindu. Pokud se nám nepodaří najít kluky – Petera a toho Jordana,“ upozornila Naomi.

„Už jsem říkal, že učitelka musí stát mimo,“ řekl Vail. „Šlo by o sebeobviňování. Navíc by musela vypovědět, že spala s Tomem.“

„Jak to, do prdele, víš?“ vyjel překvapeně Goodman. „Tommy, jsi dobrý, ale ne zase tak dobrý. Tuhle informaci jsi prostě nemohl dostat u šálku kávy v kavárně u Rosie.“

Soudce i Naomi zároveň přikývli. Všichni pochopitelně dospěli k témuž závěru. Goodman zrudl a zakoktal: „Vůbec se to nestalo tak, jak si všichni myslíte.“

„Ale? A jak tedy? Houpal ses snad na lustru?“ rozesmál se Vail. „Tak jsem to nemyslel.“

„Tommy, mně je fuk, jak se to stalo, jasný? Je mi úplně jedno, jestli šlo o lásku na první pohled, nebo náměsíčný zblbnutí, chápeš? Je to tvoje věc. Pravdou ovšem zůstává, že si nemůžeme dovolit povolat ji na lavici svědků. Ani ona by si to prostě neriskla. Linda je ovšem jiný případ. Pokud je do vraždy přímo zapletená, mohla by pomoct zachránit Aaronovi kůži. Soudce?“

„Vše se jednoznačně jeví mnohem lépe než včera,“ pokýval Soudce hlavou. „Ale bez té dívky nebo ostatních dvou ministrantů by zapletení Rushmana do případu byla sebevražda.“

„Pořád jedeme s přesvědčením o nevině?“

„Jo,“ přikývl Vail.

„Případně o pozdější změnu na ‚vinen, ale nesvéprávný‘?“ zeptala se Naomi.

„Existují tři varianty, kterých se můžeme držet. Nevinen – a v tom případě je roznesem na kopytech na důvodné pochybnosti. Za druhé – nevinen z důvodů psychické poruchy nebo vinen, ale nesvéprávný.“

„Jaký je rozdíl mezi těmi dvěma případy s psychickými poruchami?“ zeptala se Naomi.

„Pokud nám vmetou do tváře možnost nevinen z důvodů psychické poruchy, pak vlastně tvrdí, že byl v době spáchání zločinu momentálně psychicky nesvéprávný – a v tom případě může jít,“ vysvětlil Soudce.

„Poslední možnost – vinen, ale nesvéprávný znamená, že je mešuge,“ řekl Vail. „Okamžitě ho zavřou do vytapecírované cely, a pokud ho vyléčí, bude si muset zbytek trestu odkroutit – ovšem v tomto případě to bude znamenat smrt. Nejraději bych šel na první možnost, ale tu je nejtěžší dokázat a taky je to největší risk.“

„No jasně. Pokud prohrajeme, je mrtvý,“ přikývl Soudce. „Takže jdem na verzi tapecírovaná cela?“ zeptal se Goodman. „To ve skutečnosti záleží na tom, jestli najdeme Lindu Gellermanovou – a co nám naše milá paní doktorka poví o Aaronovi,“ řekl Vail.

* * *

Připozdívalo se a plískanice se změnila v nepříjemně mrazivý déšť. Goodman se vracel potřetí do Domu spásy. Chodby doslova zely prázdnotou. Došel na konec vstupní haly a vydal se po železobetonových schodech do patra. Postupně prohlížel všechny původní třídy, v nichž byly nyní ložnice. Viděl ustlané postele a uklizené, čisté, avšak prázdné pokoje. Pátek odpoledne. Obyvatelé Domu spásy určitě někde dovádějí a připravují se na víkend.

Vrátil se ke schodišti a vyšel do druhého patra. Na dveřích přímo naproti schodišti stálo: OŠETŘOVNA, NÁVŠTĚVNÍ HODINY 13.00-16.00. Vstoupil do dlouhé, ponuré chodby, která vedla přes celou délku budovy. Chmurnou atmosféru projasňovaly dvě zářivky na stropě. Nikde ani hlásek. Kráčel chodbou kolem prázdných pokojů. Před jedním se zastavil. Všiml si, že je zde povlečení pečlivě složeno v nohách postele. Rozsvítil světlo a vstoupil dovnitř, ale pokoj byl zcela jednoznačně prázdný.

„Už je pryč,“ ozvalo se za ním. Vylekaně se otočil a spatřil přímo proti sobě jeptišku. Její zahalená postava se jasně rýsovala na prahu ve světle z chodby. Přistoupila k němu a světlo z místnosti jí dopadlo na mladý obličej. Rozpustilost, kterou v jejích očích viděl Vail, vystřídal smutek a podezíravost. „Jsem sestra Mary Alice,“ řekla. „Co tady děláte?“

„Kam odešla?“ ignoroval Goodman její otázku.

„Nemám tušení.“

„Sestro, já opravdu nechci pochybovat o vašem slovu, ale…?“

„Řekla jsem, že nevím,“ pronesla chladně. „Kdo jste vlastně vy a co tady chcete?“

„Já jsem Tom Goodman. Pracuji jako vyšetřovatel pro Martina Vaila.“

„Koho tady hledáte?“

„A kdo je pryč?“

Povzdechla si a schýlila ramena. „Je to vyděšená malá holka, pane Goodmane. Proč ji nenecháte na pokoji?“

„Je korunním svědkem v případu vraždy, sestro. Může zachránit život Aaronu Stamplerovi.“

„O tom ona nic neví.“

„Jak to můžete tvrdit?“

„Hodně jsme spolu o Aaronovi mluvily.“

„Jak dlouho se ukrývala tady, v ošetřovně?“

„Nepamatuju se přesně. Asi tři týdny.“

„Takže zde byla té noci, kdy byl zavražděn biskup?“

„Ano. Nemohla už dál vydržet na tom strašlivém místě s Aaronem. Ta ubohá dívka byla nemocná.“

„Ona je těhotná, sestro.“

Jeptiška se zatvářila překvapeně. „Kde jste to slyšel?“ zeptala se. „Aaron to vůbec neví.“

„Věděla jste, že dva roky nezavolala domů? Její rodiče si mysleli, že je mrtvá.“

„Já ani neznám její příjmení, pane.“

„Prosím vás, říkejte mi Tome,“ vyzval ji Goodman. „Věděla jste, že byla objednaná minulý týden na potrat na Berensteinovu kliniku?“

Sklopila oči k zemi. „Ano,“ odpověděla tichoučkým hláskem.

„A vy jste jí to schvalovala?“

„Na mém rozhodnutí nezáleželo.“

„Kdo to tedy rozhodl?“

„Biskup. Někdo ji tady, přímo v domě, znásilnil…“

„S tímhle na mě nechoďte, sestro,“ přerušil ji Tom. „Možná vám to tvrdil, ale to není pravda. Spala s Aaronem ještě předtím, než se odsud odstěhovali. I kdyby ji náhodou někdo znásilnil, o čemž pochybuji, vše by nasvědčovalo tomu, že to dítě je Aaronovo.“

„Opakuji vám: vše rozhodl biskup.“

„Proč se tedy na kliniku vůbec nedostavila?“

„Podle mého byla k smrti vyděšená. A potýkala se s jistými morálními problémy.“

„Byla katolička?“

„Ano. Konvertovala.“

„Kdy jste ji viděla naposledy?“

„Odjela někdy v pátek.“

„A od té doby jste s ní ani nemluvila?“

„Ne. Pane Goodmane, ona vám stejně nemůže pomoct. Už jsem říkala, že jsme to spolu probíraly. Prosím vás, nechte ji na pokoji. Copak už bez toho nemá dost zpackaný život? Neumocňujte náš smutek další tragédii?“

„My se snažíme zachránit život Aaronu Stamplerovi, sestro.“

„Ano, ale za jakou cenu?“

„Jaká je cena lidského života?“ Neodpovídala, a tak pokračoval: „Vyprávěla vám o ministrantech?“

„Co je s nimi?“

Z její lhostejné reakce jednoznačně vyplývalo, že o biskupově soukromém klubu a ostatních souvislostech nemá tušení. „Možná toho večera všichni u biskupa byli,“ změnil téma. „No a?“

„Takže to udělal třeba jeden z nich. Třeba by nám pomohla trochu osvětlit tuto otázku.“

„Nesmysl. Dokonce i ona si myslí, že biskupa Rushmana zabil Aaron. Tvrdí ovšem, že nemá tušení proč.“

„Nemohla byste jí vzkázat, aby mi zavolala?“ Zavrtěla hlavou. „Jak jsem řekla, pane Goodmane. Vůbec nevím, kde může být, a nepředpokládám, že by sem někdy volala nebo se dokonce objevila.“

* * *

Molly Arringtonová se ve svém autě z půjčovny nakláněla stále více dopředu. V lijáku na prastaré dvouproudové silnici chtěla lépe vidět. Auta projíždějící v opačném směru jí pokaždé postříkala přední sklo, protože jela rychle obrovskými loužemi vody. Nákladní automobil před ní cákal nepřetržitě a od zadních kol mu šla úplná dešťová mlha. Pustila si stěrače na nejvyšší rychlost, ale všechno marno. Přimhouřila oči, aby dokázala přečíst značku, kolem níž projížděla. EASTON 3 MÍLE. Pohlédla na hodinky. Bylo krátce po osmé. Zbývá jí už jen třiatřicet mil. S trochou štěstí bude u Martina před desátou.

Díky nesmírnému vzrušení z objevu, který odpoledne učinila, a stresu z jízdy za těch – pro ni nesnesitelných – podmínek jí srdce bušilo tak divoce, až jí málem vyskočilo z krku. Ale musela se vrátit. Ty novinky byly příliš důležité, než aby mohly počkat nebo být sděleny po telefonu.

Asi míli od městečka Eastonu zadní světla nákladního auta začala tančit ze strany na stranu. Obezřetně zpomalila a nosem se téměř dotýkala předního skla, jak se snažila zpod přimhouřených víček něco zahlédnout. Chce snad odbočovat? Nebo zastavuje?

Náhle před ní blýskla přehrada rudých světel. Připadalo jí, že se celý zadní nárazník nákladního auta proměnil v obrovský červený semafor. Pak návěs prudce odbočil a ona se řítila přímo do něj. Strhla volant a cítila, jak pneumatiky najíždějí na štěrkový okraj příkopu. Zadní kola jí uklouzla. Auto plavalo po silnici. Znovu strhla volant na druhou stranu, protože zpod kol nákladního auta pršely kamínky smísené s hlínou a bubnovaly do kapoty jejího auta. Prudkým smykem se vrátila na pevnou silnici a chvilku se domnívala, že všechno zvládla. Jenže jakmile se pneumatiky dotkly mokré a kluzké vozovky, auto nabralo rotaci a udělalo hodiny. Náhle se ocitla ve víru reflektorů, stromů, kol nákladního auta, které se vymklo veškeré kontrole; připadala si jako na nějakém podivném kolotoči. Auto bleskurychle vyrovnalo svůj směr, ovšem poskočilo přímo proti zábradlí mostku přes odvodňovací příkop.

Náhle jí hlavou proběhla vzpomínka na dávnou radu jejího otce. Položila se na sedadlo spolujezdce a rukama se zapřela o palubní desku, aby zmírnila sílu nadcházejícího nárazu.

Nákladní automobil narazil do druhé strany mostu, prorazil zábradlí, a než se zastavil, zdemoloval zábradlí téměř po celé délce betonové podpěry. Molly takové štěstí neměla. Její automobil narazil do sloupku přímo. Náraz zcela zničil přední masku. Molly se uvnitř neudržela a než ztratila vědomí, viděla, jak hlavou letí přímo na palubní desku. V posledním okamžiku hlavu sklonila a ucítila náraz.

Venku stále pršelo. Nákladní automobil groteskně visel na zábradlí. Mollyino auto leželo na boku a kapotu mělo naraženou na přední sklo. Nikde se neozýval ani hlásek, jen šumění deště a sykot páry z Mollyina proraženého chladiče.

* * *

Vail měl na stole změť papírů, bloků, právnických a lékařských knih, novinových článků a zpráv. Naomi je pravidelně třídila na hromádky podle oborů, ale on je nyní rozházel do naprostého chaosu. Dělal si poznámky, sepisoval referenční případy, jednotlivé body z pitevních a policejních zpráv, seznam svědeckých výpovědí, otázky pro sebe, pro Soudce, Goodmana, Naomi a Molly. Toto třídění zpráv a vytváření souvislostí bylo jeho pravidelným nočním rituálem. Snažil se vybičovat k nalezení nejlepšího možného postupu v obhajobě Aarona Stamplera. Popelník už naplnil nedopalky a káva mu dávno vystydla. Byl tak zahloubaný do práce, že ani nezaslechl zvonek u dveří, dokud nezazvonil podruhé. S bručením se zvedl a při chůzi si zakroužil vysoko lokty, aby uvolnil napětí v zádech a ramenou.

Na prahu stála drobná postavička ve žluté pláštěnce. Vypadala jako sirotek z chudobince – hlavu zaraženou do rolákového límce, z něhož na Vaila upírala jen velké vyděšené oči. Vail ji okamžitě poznal.

„Vy jste pan Vail?“ zeptala se zajíkavě.

„Lindo! Pojď dál, prosím tě,“ vybídl ji a otevřel dveře dokořán. Uchopil ji jemně za loket a zavedl dovnitř. „To je teda překvapení! Jsem moc rád, že jsi přišla. Ukaž, sundej si ten mokrý kabát.“

„Nemůžu zůstat moc dlouho,“ pípla tiše. Pomohl jí z pláštěnky a tu pověsil do předsíně.

„Chceš něco k pití?“ zeptal se. „Třeba kolu? Nebo hrnek kafe?“

„Tak kolu.“

„A chceš si ji vypít z té staromódní skleněné flašky nebo ze skleničky s ledem?“

Nejistě se usmála. „Já ji vždycky piju z plechovky. Z flašky by to mohla bejt sranda.“

Šla za ním do kuchyně a všechno si pozorně prohlížela. Sledovala ho, jak otvírá láhev. Zhluboka se napila a povzdechla si.

„Kolu jsem už dávno neměla,“ řekla a pak spěšně dodala: „Nemůžu se dlouho zdržet.“

„Jo, tos říkala. Máš vůbec kde bydlet?“

Přikývla, ale svou informaci nijak neupřesnila. Pak vyhrkla: „Pane Vaile, já jsem Aarona naposledy viděla tři týdny předtím, než zabil biskupa Rushmana.“

„Ty si fakt myslíš, že ho zabil?“ podivil se Vail a dolil si kávu.

„Copak si to nemyslej všichni?“

„Bylas tam, Lindo?“

„Kde?“

„U biskupa. Když ho zavraždili.“

Ta narážka ji šokovala. „No jasně, že ne!“

„Jak tedy můžeš vědět, že to udělal Aaron?“

„Noo,“ pokrčila rameny, „protože se schovával s tím nožem v kostele a tak…“

„A co když to byl třeba Peter nebo Billy Jordan?“

„Vy o tom víte?“

„O čem?“

„Ale o ničem,“ bránila se. „Proč by chtěli biskupa zabít?“

„A proč by chtěl Aaron?“

„Nevím… Vo žádným důvodu nevím.“

„On nikdy neprojevoval vůči biskupu Rushmanovi otevřené nepřátelství?“

„Ne…“.

„Žárlil?“

„Aaron nebyl ten typ. A proč by měl vůbec žárlit?“

„Já nevím. Proto se ptám.“

„Hele, volala jsem sestře Mary Alici a vona mi říkala, že bych s váma měla promluvit. Už jsem řekla, že nevím, proč by měl Aaron chtít udělat něco takovýho. Nevím vůbec nic o tom, co se vlastně stalo.“

„Vztekal se často?“

„Aaron? Ten se nikdy nevztekal. Všechno bral takový, jaký to bylo.“

„Ty jsi přesvědčená, že Rushmana zabil, ale nevíš proč, nemám pravdu?“

„Jo.“ Na chvilku zaváhala a dodala: „Vy jste mluvil s mou mámou a nevlastním fotrem, že?“

„Já osobně ne. Ale mluvil s nima chlápek, co pro mě dělá.“

„Všechno je jim fuk.“

„Vůbec ne. Hledali tě celý rok. Pak to vzdali, protože si mysleli, že jsi mrtvá.“

„Chtěla jsem, aby si to mysleli. Nikdy, nikdy v životě se tam nevrátím.“

„Nechtěla bys mi říct proč?“

„Muj nevlastní fotr mě děsně mlátil.“

„Proč?“

„Měla jsem průser ve škole.“

„Cos udělala?“

„Kouřila marjánu.“

„Ve třinácti?“

Přikývla. „Začala jsem v jedenácti. Dokonce se mi párkrát podařilo se zkouřit, ale moc sranda to nebyla. Víte, bylo to spíš strašidelný. Pak mě jednou chytili a Everett, můj nevlastní fotr, mě zfackoval. Hrozně. Jednou mi udělal monokl a jednou mi dal takovou pecku, až mi vyrazil zub. Něco podobnýho zažíval Aaron, když ho jeho fotr mlátil řemenem. A víte, co dělal Everett? Každý ráno, než jsem šla do školy, mě zmlátil. Pak řekl: ‚Opovaž se něco kouřit, jinak budu pokračovat.‘ A moje máma byla přesně jako Aaronova. Neudělala ani hovno, držela hubu a prostě vodešla z pokoje. Možná proto mi bylo s Aaronem tak dobře. Dost věcí chápal.“ Pak se jí roztřásly rty.

„Everett… to dělal… každej den. Pak, ráno na mý třináctý narozeniny…“

Zajíkla se. Po tvářích se jí řinuly slzy.

„…řekl, že jako dárek mi slibuje… že už mě nikdy neuhodí… a já se rozbrečela radostí… a pak… zrovna když jsem vodcházela ke dveřím, mě popadl, votočil si mě k sobě a…“

Rozplakala se naplno. Vail ji objal a pevně držel. Její paže ochable visely podél těla a ona přes vzlyky pokračovala.

„…a řekl ‚No, tak ještě… ještě jednou‘, a praštil mě tak strašně… Napřáhl se tak, že mě to odmrštilo přes celej pokoj. Pak prostě vodešel nahoru do patra a chechtal se. Mně tekla krev ze rtu… Strašně to bolelo. Ještě pořád si pamatuju, jak strašně to bolelo…“

Zmlkla a stále plakala. Vzlykala tak, že se jí celé tělo svíjelo jako v křečích.

„No tak, už je po všem,“ utišoval ji Vail. „Pusť to ze sebe ven, děláš dobře. Poslyš. Už jsi čistá, Lindo. Na to můžeš bejt hrdá. On už nemá důvod, aby tě bil.“

Náhle před ním ucouvla, ruce jí stále bezvládně visely podél těla. Jen v jedné svírala zapomenutou láhev koly.

„Ale ne. Je to ještě horší. Jsem těhotná, pane Vaile. Sestra mi řekla, že to víte. Víte, co by mi udělal? Není to tak těžký uhádnout.“

„Myslíš, že otcem je Aaron?“

„Je to dost pravděpodobný.“ Dopila kolu a láhev položila na kuchyňskou linku. „Dík,“ řekla.

„Nechceš ještě jednu?“

„Musím jít.“

„Lindo? Proč jsi sem přišla?“

„Protože Aaronovi nemůžu pomoct a protože chci, abyste za mnou přestali slídit.“

„Třeba bys mu opravdu mohla pomoct.“

„Jak?“

„Potřebuju, abys svědčila.“

„O čem?“

„O ministrantech.“

Zesinala. Ucouvla od něj, celá vyděšená, a do očí se jí vkradl výraz štvaného zvířete. Otočila se jako na obrtlíku a hnala se ke dveřím. Vail ji popadl za ruku v okamžiku, kdy se natahovala po klice a odstrčil ji.

„Poslouchej mě chvilku…“ začal.

„To neudělám“ vychrlila ze sebe. „To nikdy nepřiznám!“ Přimhouřila oči. „Budu lhát. Povím jim, že to není pravda!“

„Lindo, můžeš tím pomoct porotě pochopit, co se ve skutečnosti dělo. K čemu vás biskup nutil.“

„Tohle po mě chcete? Lidi mě budou nenávidět… všechny nás budou nenávidět! Jak by to mohlo pomoct Aaronovi?“

„Vysvětluje se tím, proč to Aaron udělal. Ta hrozná věc, ke které vás biskup dohnal…“

„Copak to nechápete?“ vykřikla a přerušila ho. „On nás k ničemu nenutil! Rychle nám to začalo připadat zábavný! Nám se to líbilo!“

Obrátila se a vyběhla ze dveří. Zmizela v deštivé noci. V kanceláři se rozřinčel telefon.

„Ále… Běžte všichni do prdele,“ zabručel na adresu telefonu Vail a rozhodl se, že nechá přehrát záznamník. Vrátil se ke stolu a zapálil si. Záznamník cvakl a ozval se pevný, seriózní hlas:

„Pane Vaile, tady státní dopravní policie, John Leland u telefonu. Pokud znáte doktorku Molly Arringtonovou, zavolejte laskavě…“

Vail popadl sluchátko.

„Ano!“ Téměř zařval. „Tady Martin Vail.“

* * *

Vailovi trvalo půl hodiny, než vyzvedl Naomi Chanceovou a dostal se na eastonskou silnici. Ani ne za hodinu už byl v malé nemocnici vzdálené jeden blok od hlavní ulice. Oddělení první pomoci se skládalo z jediného operačního sálu a k němu přilehlého pokoje. Když vstoupil dovnitř, spatřil z operačního sálu vycházet doktora v bílém plášti a papírových botách. Nesl hromadu nějakých záznamů.

„Promiňte, pane doktore,“ oslovil ho Vail. „Já jsem Vail.“

„Ach ano, doktorka Arringtonová, nemýlím se?“

„Přesně tak.“

„Já ale nejsem doktor,“ řekl zcela nevzrušeně a vedl je chodbou. „Jsem ošetřovatel.“

„Pardon,“ omluvil se Vail.

„Nic se neděje, jsem na to zvyklý. Doktorka je tady moje žena. Je na sále. Operuje řidiče toho náklaďáku. Neměl takové štěstí jako slečna Arringtonová.“

„Je to s ní vážné?“

„No, má na hlavě bouli velkou asi jako rajče a nos plný demerolu. Nejméně dvanáct hodin s ní nebude řeč, ale bez problémů se uzdraví.“

„Můžeme si ji ještě večer odvézt do města?“ zeptal se Vail. „Dáme třeba na zadní sedadlo nějaké deky. Poveze se jako v bavlnce.“

„Musím to ještě probrat s doktorkou, ale myslím, že by to neměl být problém. Ještě tak den dva ji bude hrozně bolet hlava. Její kabát a kufřík jsou na příjmu. Můžete si je při odchodu vyzvednout.“

„Dík za všechno.“

„No, měla teda obrovské štěstí. To auto je prý na maděru.“

„To už je problém autopůjčovny,“ pokrčil rameny Vail a stiskl ošetřovateli pravici.

Vstoupili do malého pokojíku. „Tady ji máte. Hodně štěstí,“ popřál jim. „Takže na shledanou. Někdy pobuďte dýl.“ S úsměvem odešel.

Molly ležela na posteli v rohu a zírala do stropu.

„Nazdárek,“ řekl Vail. „Kde jsi dělala řidičák, paní doktorko?“

Pohlédla na něj zmatenýma očima. „Tady teda ne-e. To je j-jis-tý,“ řekla malátně a marně se snažila na Naomi a Martina zaostřit.

„M-marty?“ zeptala se těžkým jazykem.

„Zde, prosím.“

„N-neříkej mi už n-nikdy pani doktorko, jo?“

S úlevou se rozesmál.

„Už nikdy, slibuju, Molly.“

„Kvůli t-tomu náklaďáku jsem s-sjela ze silnice. Je to blbý?“

„Ne, budeš v pořádku. Máš jenom bouli na hlavě. Dostalas šňupnout demerolu, proto jsi tak otupělá. Jsem tady s Naomi. Odvezeme tě domů.“

„D-dík, Marty.“

„Za nic.“

„V kufříku mám k-kazetu. Mus-… musíte ji vidět. P-proto jsem… spěchala.“

„Jasně.“

„Určitě… určitě si ji pusťte.“ Odmlčela se a obrátila oči v sloup. Demerol zabíral. Pak dodala zcela zřetelně:

„Marty, dnes jsem se setkala s biskupovým skutečným vrahem.“

23

Molly se choulila ve vlněné dece na zadním sedadle Naomina sedanu a potácela se mezi spánkem a demerolovými halucinacemi. Jenže to úžasné odhalení jí nedávalo spát a neustále vstupovalo do jejích představ zkreslených dávkou léku proti bolesti. Nedokázala ani usnout, ani zůstat vzhůru, ale namísto toho se vznášela v přechodovém stadiu mezi snem a skutečností a bezcílně putovala z přítomnosti do minulosti a nazpět. Je krásný slunečný den a ona stojí na okraji kukuřičného pole, na němž byl rozptýlen popel její matky. Zlaté palice se lehounce pohupují v jarním vánku. Psi pobíhají křížem krážem po poli a štěkají na motýly. Její bratr, mladý a rozpustilý – vietnamské hrůzy ho teprve čekají – ji vábí do pole a schovává se mezi vysokými rostlinami. Směje se jí, protože ona se v louce vedle pole úplně ztrácí. Její vzpomínka neměla žádné zvuky ani vůně, jen jasné barvy a pocit obrovské radosti. Stalo se to vůbec? uvažovala. Jsou to skutečné zážitky z minulosti, nebo si je vymyslela? Prožili opravdu tak úžasně svobodné a radostné dětství, nebo jde o pouhou vzpomínku na zidealizovanou minulost? Na zlomeček času byla naprosto vyrovnaná s celým světem. Pak jí do snění pronikla současnost. Bratr ji vyvádí z kukuřičného pole a v pozadí je jakýsi obrys, který zná, ale nedokáže ho okamžitě rozeznat. Jeho veselá nálada se mění a on se náhle tváří zachmuřeně, jako mim, jehož úsměv přestal být radostný, jehož rozpustilost se stala truchlením. Vede ji do domu. Náhle je zpátky v Daisylandu. V té klaustrofobické místnosti. A když se k ní bratr obrátí obličejem, poznává Aarona. Leží na kavalci. Ona si sedá za něho. Videokamera je namířená na oba. Události toho dne byly tak závažné, že se fantazie stala skutečností – a její sny pravdou.

* * *

Několik týdnů Molly prováděla s Aaronem dvakrát denně pravidelná sezení. Vždycky šest dní v týdnu. Celkem si s ním povídala šedesát hodin a za tu dobu se snažila dostat hlouběji a hlouběji do duše toho mladíka, hledat vodítka a rozpory v jeho historce o ztrátě paměti, skákala v čase dopředu i dozadu, někdy se snažila přivést ho ke vzpomínkám na určité události. Terapie byla nesmírně intenzivní. Docházelo k okamžikům, kdy byli oba totálně vyčerpaní. Psychologické testy neprokázaly žádnou mozkovou poruchu a Molly při svých sezeních neobjevila nic nového mimo zjištění, že Aaron trpí amnéziemi několik let, i když podle ní si někdy ‚ztráty času‘ vůbec nebyl vědom, protože okamžik výpadku byl velmi krátký.

V průběhu těch dlouhých týdnů se důsledně vyhýbala dvěma tématům: Rebece a ministrantům. Vycítila jisté napětí při každé sebemenší zmínce, a tak pokaždé raději couvla, než aby zlikvidovala dosavadní výsledky. Tušila, že se pomalu blíží ke zlomu, kdy ji Aaron začne brát jako důvěrníka a přítele. Přechod na nebezpečnou půdu by ji mohl stát vše, čeho s Aaronem dosáhla.

Jednoho úterního rána se rozhodla zabrousit do kalnějších vod. Do soudního procesu zbývaly pouze tři týdny a ona dospěla k názoru, že ho opatrně zavede do jakéhosi duševního minového pole.

„Ráda bych se na chvilku vrátila do Crimsidu,“ řekla onoho rána.

„Dobrá.“

Otevřela zápisník. „Řekls mi, že první sexuální zkušenost jsi měl s Mary Laffertyovou na střední škole.“

„Ano, prosím,“ přikývl. Znervózněl a neklidně se vrtěl na kavalci. Zvrátil hlavu, pohlédl na ni a usmál se.

„Všechno je v pořádku,“ ujistila ho. „Věříš mi přece, ne?“ Vrátil hlavu do původní polohy a uklidnil se. „Samozřejmě,“ přitakal.

„Mluvívali jste s Rebekou o sexu?“

„Mluvili sme dycky vo všem.“ Do hlasu se mu vkrádala nedůvěra.

„Takže s tebou sex probírala.“

„Jako ptáčky a motejly a tydle věci.“ Rozpačitě se uchechtl.

„Mluvili jste konkrétně o milování?“

„Myslíte takovy ty věci jak se to dělá a tak?“ zeptal se podezíravě.

„Ano.“

„No, asi teda jo.“

„A dotýkala se tě, Aarone?“

„Proč chcete vědět takovýdle věci?“ Mluvil ostřejším tónem.

„Protože se chci ujistit, žes mi opravdu pověděl všechno. A mám některé otázky, které ti prostě musím položit. Milovala se s tebou Rebeka?“

„Sakra. Do háje! Proč se na tydle věci vyptáváte? Proč ste se jí ptali?“

„Já jsem se jí neptala, Aarone. Ona to dobrovolně řekla Tomovi Goodmanovi. Ale nic se přece neděje. Já tě ani neobviňuji, ani neodsuzuji. Já se chci jen ujistit, zda je mezi námi všechno úplně jasné, než půjdeme k soudu.“

„Vo tomdle nebudu nic říkat. To nemá s tou věcí nic společnýho!“ Poprvé se rozčílil. Náhle se posadil, prudce se opřel nohama o podlahu a křečovitě sevřel okraj kavalce. Odvrátil od ní pohled a celé jeho tělo se začalo podivně hroutit. Přimhouřil oči. Sklopil je k zemi.

„Možná má,“ pokračovala klidně Molly. „Říkal jsi mi… počkej, hned to najdu.“ Dívala se do svého bloku a rychle jím listovala.

* * *

Zničehonic měla dojem, že někdo vypumpovat z pokoje všechen vzduch. Bezvýsledně lapala po dechu. Zamrazilo ji. Cítila ledový chlad v týle. Náhle se k ní natáhla ruka a přikryla tu její. Hlas, který nikdy předtím neslyšela, syčivý šepot, ironický a opovržlivý, se jí ozval pár centimetrů od ucha: „Bude ti lhát.“

Prudce vyskočila. Aaron se k ní neslyšně přiblížil. Sjel k jejímu konci kavalce tak tiše, že ho vůbec nezaregistrovala. Ale tento muž nebyl Aaron. Změnil se. Vypadal o pět let starší. Rysy obličeje mu ztvrdly. Jakoby zešpičatěly. Tvářil se arogantně a upřený, téměř divoký pohled podivně světlých očí v sobě skrýval potlačovanou touhu. Rty mu nějak zduřely a ohnuly se do oplzlého úsměvu. Dokonce i tělo se mu změnilo, seděl víc zpříma a vypadal mnohem svalnatější. Náhle pocítila strach. Cítila jeho ruku na své a sledovala ho, jak si pomalu olizuje rty.

„Překvápko,“ řekl tichým ochraptělým hlasem. V jeho přízvuku nebyla ani stopa měkké výslovnosti vesnických horalů. Zněl naprosto městsky. Západní Chicago, odhadovala. Pomaličku svou ruku vytahovala zpod jeho. Podíval se na ni ve stejné chvíli jako ona na něj a pak bleskurychle ruku zvedl, jako kdyby chtěl přísahat.

„Soráč, ale nešahat, nemám pravdu? Pokecat, ale neomakávat. Typické.“

Náhle znovu švihl rukou, popadl ji pod krkem a stisk zesiloval. Prsty zarýval čím dál hlouběji do masa. „Nemůžeš ječet, tak to ani nezkoušej.“ Usmál se. „Vidíš tuhle ruku? Tuhle ruku si můžu tadyhle zaklesnout a zlomit ti vaz. Šmikl Jako nic.“

Zmocnilo se jí zděšení. Modlila se, aby se strážný podíval kukátkem ve dveřích. Jenže pak si uvědomila, že výslovně zakázala, aby její sezení s Aaronem kdokoli jakkoli narušoval. Najednou ji pustil – stejně náhle jako ji předtím chytil. Couvala co nejdál od něj, třela si krk, v ústech jí vyschlo a srdce jí bušilo až v krku.

„Neublížil jsem ti, paní doktorko,“ zašeptal s úšklebkem. „Nemohl jsem ti ublížit. A víš proč? Protože, moje milá doktorko, budem prostě kámoši.“

Sedl si do jejího křesla. Úplně změnil i pohyby. Působil hádavě, drze, agresivně, naháněl jí hrůzu. Vnímala, že ten muž překračuje pomyslnou hranici, že každou chvíli určitě vybuchne – už v tom okamžiku se téměř neovládal. Byl schopen jen toho jízlivého, ochraptělého šepotu.

Pro ni ten mladík do tohoto pokoje nepatřil. Tělo v křesle se vznášelo v jasném světle a bylo obklopeno temnotou – tak si ho podvědomě oddělila od skutečnosti.

Na svém zápěstí si všimla pulzující tepny a rychle dýchala, aby si tep uklidnila. To, co se odehrálo, znala. Viděla podobné případy i dřív, ale stejně ji pokaždé vzrušilo, když ztratila nad rozhovorem kontrolu, a pak se polehounku snažila vrátit zpět, aniž by porušila jemnou vyváženost daného okamžiku. „Kdo jsi?“ zeptala se příjemným tónem. „Panečku, ty jsi ale prďácky klidná, paní doktorko,“ řekl ironicky svým monotónním hlasem. „Jsi v parádním klídku. Ale já to už vím. Jsem Roy.“

„Roy?“

„Jo.“

„Roy– a jak dál?“

„Prostě Roy. Klidně si mysli, že bydlím v Domě spásy.“ Opovržlivě se rozesmál. „To jsou pindy, co?“

„Vycházíš ven často, Royi?“

Pohlédl na ni podezíravě. „Jak se to vezme. Jak často je často?“ zeptal se.

„Třeba jednou za den, jednou za měsíc.“

„Já vycházím ven, když se mi chce,“ odfrknul si.

„Takže volba je na tobě?“

„Přesně tak.“ Vstal, přešel na druhou stranu pokoje a zase se vrátil. Chodil frajersky a z jeho chůze vyzařovala jakási arogance. Takhle vypadají šéfové pouličních gangů, pomyslela si.

„Proč ses neobjevil dřív?“ zeptala se. Pořád stála u stěny. Otočil židli opěradlem k ní a sedl si na ni tak, že pažemi opěradlo objímal. Jednou rukou si pevně svíral zápěstí druhé.

„Nebylo to nutný. Až před pár týdnama. Vy dva jste si začali tak debilně přizvukovat…“

„A to tě rozčílilo?“

„Někdy vyjdu ven jenom na pár minut a něco řeknu, abych mu trochu zavařil. Začne koktat, plácat kraviny a neví ani hovno. Je v prdeli.“ Zachechtal se.

„Můžeš mi uvést nějaký příklad?“

„No, třeba když to bylo poprvé, jo? Tak Shackles – o Shacklesovi přece víš všechno. Slyšel jsem, jak ti o tý zrůdě vypráví. Tak Shackles mu třeba líčil, jak půjde do pekla, a mladej na něj čuměl, klepal se od hlavy k patě, strachy posranej až za ušima, no a já vyklouznu ven a říkám: ‚Jestli máš mezi nohama vopravdický koule a ne sračku, tak tam půjdeš se mnou.‘ Bleskově jsem skočil zpátky a Shackles se mohl zbláznit a mladej vzal roha, jako kdyby mu hořelo za patama. Říkával jsem si vždycky: jednou se prostě musí chovat, kurva, jak pořádnej chlapák. Prrďáácky!“

„Ty mu říkáš ‚mladej‘?“

„Jo. Ve druháku jsem znal jednoho podobnýho hošíčka – zženštilej jak buzík. Jmenoval se Baxter, ale všichni mu říkali Mladej. A Aaron mi ho připomíná. Prostě mladej. Mla-dej,“ slabikoval důrazně.

„Jak dlouho žiješ s Aaronem?“

„Proč se ptáš?“

„Jen tak. Ze zvědavosti.“

Je možné, že to hraje? uvažovala horečně. Je snad psychopat, který si vymyslel jinou osobnost, aby zakryl své násilnické sklony? Už se setkala s několika pacienty předstírajícími rozdvojení osobnosti, ale nikdy nepůsobili přesvědčivě. Roy byl přesvědčivý. Kdyby to hrál, říkala si, určitě by se už projevil při předchozích terapiích. Byla si jistá, že by nedokázal hrát neviňátko tak strašně dlouho. Musela však udělat další krok a nechat ho táhnout jako prvního a pak sledovat všechno, co dělá – způsob držení těla, pohyby, tón hlasu, chování.

Jedno jí nyní bylo zcela jasné – Aaron buď trpí rozdvojením osobnosti, nebo je psychotik jako hrom. Čas ukáže, která z možností je ta správná.

„Snažíš se mě nachytat, co?“ vyštěkl Roy. „Vím o tobě všechno, milá dámo. Ho můžeš přechcat levou zadní, ale mě ne. Na to by sis musela hodně máknout.“

„Ale ne. Já se ho snažím poznat. A tebe také, Royi.“

„Kecy. Proč bys to dělala? Proč bys mě chtěla poznat?“

„Protože ty chceš poznat mě. Cožpak jsi nevyšel ven právě proto?“

„No, tos mě teda dostala.“ Znovu se usmál tím chladným přidrzlým úsměvem, který nebyl nikdy upřímně veselý. „Už víš, co odpovím. Já ho totiž znám. Celý jeho život.“

Po celou dobu z ní nespouštěl oči a při řeči pomaličku natahoval prsty volné ruky.

„Ale on tě nezná, mám pravdu?“

Úsměv zmizel a vystřídal ho nevěřícný údiv. „Ne,“ pronesl drze. „To je naše malé tajemství. Je to jenom mezi mnou a tebou.“

„Vy jste spolu byli devatenáct let?“

Přikývl. „Jenže mně je osmadvacet.“

„Tak? A cos dělal, než ses setkal s Aaronem?“

Ušklíbl se a maličko se naklonil k opěradlu židle. Hlas mu zněl o něco tišeji než předtím. „Musel jsem se trošku rozjet,“ řekl. „Nevylézal jsem, dokud mu nebylo asi osm.“

„A proč?“

Pokrčil rameny. „Do tý doby mě nepotřeboval. A pak mi dlouho nechtěl dovolit vylézt.“

„Myslela jsem, žes to měl pod kontrolou ty.“

Obrátil oči v sloup a zavrtěl hlavou. „Ježíši… Na začátku ještě ne, doktorko. Nějakou dobu mi to trvalo.“

„Proč Aarona tak strašně nemáš rád?“

„Vždycky je posranej, když má něco udělat. Jo, on to všechno chce, ale špinavou práci za něj zásadně dodělávám já. Von zdrhne a někam zaleze.“

„Kam zaleze?“

„No, třeba stojí v koutě a čumí do zdi. Nechce se dívat. Svatoušek jeden, kurva. Je počestnější než ty,“ vyhrkl vztekle. Přimhouřil oči. „Jenže on do toho jde. On si užívá všecku tu srandu. A tak se musí taky trochu spálit. Odsuzuješ mě za to?“

„Ne, já tě vůbec neodsuzuju.“

„Príma. Sem s tím. Maž mi med kolem huby.“ Uculil se. „Zbožňuju to.“

„A kde je teď Aaron?“

„Ále, je někde zalezlej,“ mávl znechuceně rukou.

„Co když se chce vrátit?“

„Bude kvůli tomu muset trochu zabojovat,“ syknul a opovržlivě ohrnul masité rty. „Víš, jak to bylo tu noc s biskupem? Počkal jsem si, dokud jsme nebyli v kuchyni. Až pak jsem mu dovolil vylézt…“ A hurónsky se rozesmál.

„Teda, řeknu ti, on prostě nevěděl, co má, kurva, dělat. Stál jak blbec, celej od krve… krvavý ruce…“ Prsty si zašermoval před očima. „…vobličej…“ Odmlčel se, ruku si držel před obličejem a zíral na ni, jako by – podobně jako Macbeth – opravdu viděl tu strašlivou čepel a nůž ve svých rukou.

„…nůž v ruce… boty u dveří.“

Naklonil se ještě víc a tichounce zašeptal. „Syčel jsem mu do ucha: Vylez, vylez, ať jsi kde jsi…“

Znovu se rozchechtal.

„Týý vole. Vylítnul jak čertík z krabičky a mohl se posrat. Skočil do bot a pelášil jak zajíc. No, a potom, to přece víš, ho vyhmátli policajti ve zpovědnici a on se dušoval, že prej to neudělal! Prokrista, to je prdel! On vůbec nevěděl, vo čem mluví!“

Vyskočil a začal rázovat z jednoho konce pokoje na druhý. Z Molly však nespouštěl oči. „Ječel jak blázen: ‚Neudělal jsem to!‘ a přitom vůbec nevěděl, co teda neudělal. Chápeš, jak to myslím, paní doktorko? Zesranej ukňouranej blbeček. Náš malej Aaronek.“

„Takže vraždu biskupa jsi plánoval ty?“

„Kdo tady tvrdí, že jsem zavraždil biskupa?“

„Kdo tedy?“

„Nikdo.“

„Jak nikdo?“

„Nikdo ho nezavraždil. Byl prostě popraven.“

„Popraven?“

„Copak nechápeš? Sundal si masku.“

„Masku?“

„No tak, zkus na to přijít.“ Ohrnul rty a vydal ze sebe něco mezi smíchem a opovržlivým odfrknutím. Přimhouřil oči a hlas mu zazněl hrozivěji. „Tak hele, já ti něco řeknu, děvenko. Já vím všechno, co von. Úplně všechno. Mám mnohem lepší paměť. Mladej si beze mě nepamatuje ani hovno.“

„A kdo si teda sundal masku?“

„No kurva, přece Jeho Excelence, kdo jinej?“ zavrčel. „Nebudeš mi věřit.“ Povzdechl a zadíval se do stropu. „Moc mi to kecá.“

„Ale ne. Jen mi o biskupovi pověz.“

„No tak, to je příběh mladýho. Říká…,“ a Roy nasadil vysokou fistulku: „‚Ach, on je ďábel, zosobněné zlo. Musí být vymýceno.‘ Jo. Takhle von mluví Vy-kurva-mý-ce-no. Do hajzlu, biskup byl starej čuňas. Celej svět se musel dozvědět, jaký je to prase.“

„A to tys mu napsal ta čísla dozadu na hlavu?“ Usmál se. „B32.156. Je to tak?“

„Jo.“

„Tys na to kápla, doktorko. Chytrá hlavička.“

„Na co jsem kápla?“

Zvrátil hlavu dozadu a hlasitě se zachechtal. „Je to na kazetě,“ řekl s hlavou stále zvrácenou. Pak na ni zamžoural, párkrát šelmovsky zvedl obočí a znovu se rozchechtal.

Rozhodla se riskovat, i když si vůbec nebyla jistá, jak zareaguje. „Myslíš tu kazetu s ministrantama?“ zeptala se a snažila se mluvit co nejlhostejněji.

Prudce trhl hlavou, jako kdyby dostal políček. Zjevně ho šokovala. Beze slova na ni zíral. V očích mu nevěřícně a vztekle blýsklo, pak těkal pohledem po celé místnosti jako šílený, ale nakonec ho zaměřil znovu na ni.

„Ty o tom víš?“ pohlédl zpod přimhouřených víček. „Jo.“

„Kdo ti to řekl?“

„Našli jsme tu kazetu.“

„Ježíši!“ zachroptěl svým zlověstným šepotem. „Říkal jsem mu, ať tu zasranou kazetu vezme! Jenže dveře do šatny byly zamčený, tak jsme museli zdrhnout. Ježíši! On neumí nic udělat správně!“

„Pověz mi něco o tom večeru, Royi.“

„Nikdy nic nedělá správně. Ani nedělal.“

„Royi? Pověz mi o té noci, kdy byl biskup popraven.“

„No, mladej jako vždycky nechal všechno plánování a provedení na mně. Stál v koutě a zdrhnul, pak se podělal, posral, co mohl, a teď jsme oba v prdeli.“

„Ty sis opravdu myslel, že vám to projde?“ Znovu začal rázovat ode zdi ke zdi a vrtěl hlavou. „Určitě by to prošlo, nebejt těch zkurvenejch poldů dole v uličce. Věřila bys tomu…? Kdyby vyběhl o minutku dřív nebo o minutku později…“ Na čele mu naběhla žíla a začal se potit. „On neudělá nic správně,“ řekl vztekle. „Nic! A nikdy! Nikdy!“ Bouchl dlaní do zdi. „Royi!“ Prudce se k ní otočil. „Nech mě být!“

Ztrácela ho a zoufale se tedy snažila přijít na nějaký způsob, jak s ním znovu navázat kontakt – pokud byl tedy Roy skutečný.

„Royi? Co kdybych třeba s tebou chtěla mluvit a Aaron byl venku? Jak to mám udělat? Jak tě mám oslovit?“

„Na to přijdeš, kurvičko. A jak se dozvíš, že s tebou chci mluvit já? Seš jeho kámoška, ne moje. Já tě moc dobře znám, milostivá. Budeš s ním chtít mluvit o mně.“

„Já jsem i tvoje kámoška, Royi…“

„Chceš to všechno zničit, že jo!“ Postavil se zády ke stěně a bušil do ní dlaněmi. „Do prdele, měl jsem to vědět!“

„Co bych měla chtít zničit, Royi?“

„Všecko!“ Kýval hlavou a zdálo se, že si vyrazil dech. Obě ruce připlácnul na zeď, jako kdyby se chtěl opřít. Stál tak nejméně minutu a pak vzhlédl.

„Měl sem vokno,“ řekl bázlivě Aaron. Jeho rysy změkly a v očích byl spíše strach než zloba. Zdálo se, jako kdyby se nějak propadl do sebe a celý se zmenšil.

„Měls jenom malý výpadek paměti,“ řekla Molly chladně. „Netrval dlouho.“

„Jak asi?“

„Pět šest minut.“

„Dyť předtím sem ležel tuhle na kavalci. Pak si pamatuju, že stojím tadyhle. Co sem prováděl?“ Prudce vzhlédl. „Nesnažil sem se vám ňák ublížit, že ne, slečno Molly?“

„Ne. Byls v takovém polospánku.“

„Proč se to stalo, co myslíte?“

„Ještě nevím,“ přiznala Molly. „Doufejme, že na to přijdeme.“ Uvědomila si, že zrychleně dýchá. „Aarone, znáš někoho jménem Roy?“

„Jakej Roy?“

„Prostě Roy.“

„Bydlí v Domě spásy? Proč teda nemá příjmení?“

„Nejsem si úplně jistá. Prostě mi to blesklo hlavou.“

„No, kdyby sem si na někoho vzpomněl, povím vám vo něm, slečno Molly.“

„Pro dnešní dopoledne by to mohlo stačit, Johne,“ řekla. „Co kdybychom pokračovali třeba po obědě?“

„Johne?“

„Prosím?“

„Řekla jste mi Johne.“ Zasmál se.

„Už jsem myšlenkama u oběda,“ vymluvila se. „Podrž mi ten stativ, ať můžu odmontovat kameru.“

První člověk trpící rozpadem osobnosti byl John Neckerson. Končila tenkrát medicínu a byla na praxi ve státní nemocnici. Zabývala se abnormálními jevy v psychice. Pan Neckerson. Ředitel banky. Pětačtyřicátník. Maniodepresivní psychóza. Dva pokusy o sebevraždu. Hospitalizován poté, co si vzal jednoho rána z pokladny tři miliony dvě stě tisíc dolarů, přímo před užaslými zraky tří zaměstnanců, odešel z banky a zaplatil v hotovosti za nový cadilak.

Jednoho odpoledne se John Neckerson náhle proměnil před očima celého ročníku. Změnilo se všechno: jeho chování, vzhled i hlas. Z Johna Neckersona se náhle stala pětiletá holčička! Prosila je, aby k ní nepouštěli jejího tatínka. Neckersona v dětství sexuálně obtěžoval vlastní otec, a tak si vymyslel holčičku, aby na sebe vzal část viny a aby se zbavil obav z počínajících příznaků homosexuality. Molly od té doby viděla spoustu případů rozdvojení osobnosti.

Zrovna začínala odmontovávat kameru, když ten nový hlas znovu promluvil. Vyskočila leknutím. Byl pár centimetrů od ní a zíral jí upřeně do očí. „Chtěla ses o tom něco domáknout, co?“ šeptal Roy.

Natáhl ruku a pohladil ji po tváři. Ani se nepohnula. Jen na něho zírala. „Vsadím se, že vím, cos chtěla. Chtělas mě tady srazit na zem a vyšoustat si mozek z hlavy, co? Kurva, já vás, ženský, znám. Chcete to, ale umíte jenom kecat a kecat.“

Přiblížil se k ní ještě o krůček a nasadil svůj proradný tygří úsměv. Mluvil ochraptělým šepotem, takže musela pořádně našpicovat uši, aby rozuměla.

„Chtělas, abych kecal a kecal, co? Třeba se to povede příště, madam, co? Třeba ti příště řeknu, co chceš slyšet. O Jeho Excelenci…“

„Ty mě chceš pozlobit, že, Royi?“

„To musíš vědět sama.“

„Podle mě si všechno vymýšlíš.“

Než se stačila pohnout, napřáhl k ní prudce ruku a znovu jí zabořil prsty do krku. Vycenil zuby.

„Mohl bych tě na místě vodkráglovat a umlčet tě,“ řekl rozechvělým hlasem. „Máš z prdele kliku, doktorko.“

Zase ji pustil a ukázal na ni prstem.

„Nesnaž se na mě vybalit svoje fígle a do něčeho mě dotlačit. Poslouchej, milostivá, jestli ti budu chtít něco říct, rozhodnu se sám, kdy to bude.“

„Promiň,“ zalapala po dechu.

„Teďka už to zabolelo, co?“

„Ano.“

„Zapiš si to za uši. Jestli se mnou chceš vycházet, dávej si morovýho majzla.“

„Myslím, že bychom mohli pro dnešek přestat. Co kdybys pak někdy zase vyšel ven…“

„Snažíš se mě zbavit?“

„Ublížils mi,“ řekla pevným hlasem. „Nevěřím ti.“

„A jemu věříš?“

„On mi nikdy neublížil. Nikdy mi ani nechtěl ublížit. Royi, za tohle všechno si můžeš sám.“

„Oukej… fajn.“ Usmál se na kameru. „Příště budu hodnej chlapeček… doktorko Videokamerová.“

24

Tři hodiny ráno.

Ve Vailově domě je tma, až na jedno jediné světýlko v přízemní kanceláři. Kdyby náhodou šel někdo v tuto nekřesťanskou hodinu kolem, viděl by ho mezerou mezi nedotaženými závěsy, jak rázuje po místnosti a občas se zastaví, aby namířil prst na imaginární porotu, přesně jako to dělával v dětství se svými kamarády. Žluté poznámkové bloky jsou zaplněny ručně psanými poznámkami a válejí se na stole mezi otevřenými sbírkami zákonů, lékařskými časopisy a novinovými výstřižky. Občas se zastaví, vrhne se ke stolu, prohrabuje se štosy papírů a hledá nějaký neznámý referenční případ, a vzápětí si škrábe poznámky na další papír vytržený ze žlutého bloku.

Tvorba strategie.

Instinkt Vailovi napovídal, že tento případ mu nevyhraje ani znalost práva, faktů či pravdy. Vyhraje jedině díky kvalitní strategii a přípravě.

Mollyina videokazeta všechno změnila. Po celé týdny na svém případu pracoval, bedlivě pročítal všechny zprávy, prohlížel fotografie, snažil se nepřehlédnout jediný detail, hledal nesrovnalosti, i ty nejmenší, pátral v minulosti korunních svědků, které si pravděpodobně povolá obžaloba. Nyní se po zhlédnutí hodinové kazety všechno obrátilo vzhůru nohama. Do zahájení procesu zbývají tři týdny a on musí začít od nuly. Molly připojila za záznam svého rozhovoru s Aaronem a Royem dodatek, z něhož se mu zatočila hlava. Znovu usedla do svého křesla proti kameře, sice mírně nezaostřená a téměř mimo obraz, ale hlas jí zněl jasně a zřetelně.

„Martine, je mi jasné, že vám všem tahle kazeta vezme dech – přesně tak jako Royovo zjevení vzalo dech mně,“ začala. „Chci vám proto rychle říct několik poznámek, dokud je mám v hlavě. Pokusím se nebýt příliš odborná.

Tohle může být – a já říkám ‚může‘, protože na základě jednoho rozhovoru nemohu učinit odpovídající rozbor – tedy může to být klasický případ rozdvojení osobnosti. Také se mu říká schizofrenie. První reakcí na tento typ choroby je údiv a odmítání, takže pro vás je prvořadé, abyste pochopili, že tato duševní choroba je jasně rozpoznatelná.

Není obtížné odvodit, jak k této mentální poruše u Aarona došlo, vzhledem k událostem v jeho dětství a po útěku z domova. Sexuální, fyzické i duševní zneužití je v jeho případě nanejvýš pravděpodobné, tudíž lze předpokládat jeho sexuální a náboženskou dezorientaci. Tyto dva faktory jsou hlavními příčinami duševních chorob. Lze vycházet ze zjednodušeného předpokladu, že si Aaron vytvořil Roye, aby na něj uvalil vinu a zodpovědnost za činy, které by Aaron nedokázal vykonat. Jinými slovy – Aaron přenesl svou vinu na Roye. Jak jsem už řekla, tato charakteristika je nesmírným zjednodušením velmi složitého problému, ale není to zase žádný psychiatrický hokus pokus nebo černá magie, případně voodoo. Jedním si můžeme být stoprocentně jisti – ať už ten chlapec předstírá, či ne, je určitě velmi nemocný. A pokud Roy opravdu existuje, je nanejvýš nebezpečný.“

Na okamžik se odmlčela, pohlédla kamsi mimo kameru a dodala: „V každém případě trpí vážnou psychickou poruchou. Nabízí se otázka, zda bude schopen podstoupit soudní líčení.“ Nahrávka skončila. Moc hezké.

Předstírá to, nebo ne?

Je to jeho převtělení opravdové?

V jedné věci s Molly souhlasil – Aaron je určitě velmi nemocný. A pokud má Aaron v sobě ještě jednu osobnost, koho, sakra, teda obhajuje? Aarona, nebo Roye?

Royovi by se všechno dalo snadno přišít. Vypadal jako člověk bez kousíčku soucitu, emocí, odpovědnosti. Měl jedinou vášeň – nenávist. Ta ho povzbuzovala, podněcovala a hnala kupředu. Byla mozkem, který se zaměřil na energii, i svalem, který dal sílu noži.

Otázkou zůstávalo, čí je vlastně ta nenávist?

Vysává snad Roy z Aarona veškeré city? Nebo si Roy vymyslel vlastní nepřátele? Jak jsou od sebe vůbec vzdáleni Aaron s Royem? Jsou propojeni přímo pupeční šňůrou jako dvojčata, nebo jsou v hloubi duše nepřátelé? Sdílejí identický id, mají zároveň migrény a touží po stejných věcech? Chce se Roy stát vládcem jejich vlastního světa? Sahá po nejvyšším trůnu? Nebo je pouze zbloudilým klonem? Kdo zabil ve skutečnosti arcibiskupa Rushmana? Aaron? Roy?

Oba?

Ano, naživu je udrží strategie, nikoli pravda, protože ono vlastně nezáleží na tom, kdo zabil biskupa. Pokud totiž zemře jeden z nich, zemřou vlastně oba.

Usedl na kraj stolu, propletené prsty na rukou si dal před ústa a zíral do krbu. Nakonec vstal a začal znovu rázovat po místnosti. „Když jsem byl malý kluk, můj nejlepší kámoš byl Beanie McGlaughlin,“ řikal nahlas obrácený ke krbu, jako kdyby v něm seděla porota. „Měl tři bratry a dvě sestry a všichni pořád lítali v nějakém průšvihu. A když jen jeden z nich něco provedl, matka potrestala všechny. ‚Jedině tak jsem si jistá, že to odnesl ten pravý,‘ říkávala. Její přístup byl sice účinný, ale nikoli spravedlivý.

Rozsudek spravedlivý být musí. Spravedlnost je rovná ke všem, nestranná a objektivní. Spravedlnost musí být pravdivá. Proto jsme dnes zde, dámy a pánové. Abychom nalezli pravdu.“ Odmlčel se a zakroutil hlavou. „Krucinál,“ ulevil si. „Mně se to zdá velmi dobré,“ pronesla Molly ze dveří kanceláře. Stála na prahu, ve stínu, sledovala ho a poslouchala, jak prostřednictvím svých proslovů rozvíjí svůj případ. Vail sebou cukl. Vytrhla ho ze zasnění. Nejprve se zatvářil naštvaně, ale výraz rychle změnil.

„Nazdar!“ usmál se a soucitně dodal: „Tak co hlava?“

„Tohle je nejhorší kocovina, jakou jsem kdy měla.“ Posadila se na dobře odpruženou pohovku. „A připadá mi, že mám kolena z tvarohu. Ale asi přežiju.“

Choulila se do dlouhého saténového županu. Vlasy měla rozpuštěné a padaly jí na ramena. Překvapilo ho, jak tato dívka působí zranitelně, nesmírně mladě a jak je přirozeně krásná. Vyloupla se ze svého obvyklého profesionálního krunýře a teď seděla na pohovce jako pták se zlomeným křídlem a byla v ní jakási něha a hebkost, jakou nikdy předtím nedala najevo. Náhle si připadal jako její ochránce. Zdálo se, že je z ní někdo úplně jiný než ta strohá odbornice, která seděla tváří v tvář nebezpečnému vrahovi v malé místnůstce. Navíc ji onen vrah ohrožoval jak slovně tak fyzicky, a ona ho v jeho vlastní hře porazila. Vykročil k ní, pečlivě jí přehodil přes kolena přikrývku a prohlédl si její krásnou bouli.

„Zřejmě ti roste z hlavy ořech,“ konstatoval.

„Nesnaž se mě rozesmávat,“ zaúpěla.

„Nedáš si třeba šálek kávy?“

„No, vlastně mám strašný hlad.“

„Není divu,“ přikývl. „Nic jsi nepozřela téměř čtyřiadvacet hodin. Co vajíčka na slanině? Umím uvařit celkem slušně míchaná vejce.“

„Ty umíš vařit?“

„Domnívám se, že se to dá nazvat vařením,“ prohlásil a zamířil do kuchyně.

„Co si myslíš o té kazetě?“ zeptala se ještě.

Zastavil se ve dveřích a obrátil se k ní. „Ještě nikdy jsem něco takového neviděl,“ přiznal se.

„Myslim, že nejsi sám – pokud se podobnými věcmi nezabýváš…“

„Samozřejmě jsem o tom slyšel, viděl jsem pár filmů, ale vlastně jsem o tom moc nepřemýšlel. Takže tohle se stává, jo? Prostě se změní, čáry máry fuk, téměř v polovině věty…“

Přikývla. „Já jsem opravdu viděla případy, kdy se osobnosti měnily v polovině věty.“

„Věříš mu?“

„To je zapeklitá otázka, má-li se zodpovědět na základě hodinového rozhovoru. Řekněme, že i s tím musím počítat.“

„Takže to může hrát, mám pravdu?“

Přikývla. „Za posledních šest let jsem se setkala přinejmenším s třiceti případy rozštěpu osobnosti. Pokud tento případ nepatří k typu schizofrenie, přijdu na to.“

Hodil vejce na pánvičku a obrátil slaninu.

„Jak dlouho to bude trvat?“

„To nedokážu říct. Může to trvat pár týdnů nebo pár měsíců. Záleží to na frekvenci jeho proměn i na tom, zda ho dokážu při některém sezení nachytat. Uděláme testy…“

„Ty uděláš testy,“ řekl Vail tiše. „Já nechci, aby se o tom dozvěděli lidé z nemocnice.“

„Dobrá…“

„Ta jeho nemoc se dá přesně rozpoznat, že?“ zeptal se.

„Ano. Je popsaná velmi přesně v DSM3. V mé branži je stejně rozpoznatelná jako v normální medicíně třeba spalničky a infarkt.“

„Pro vás určitě. A pro jiné doktory taky, ale je dost možné, že to nebude dostačující pro členy poroty, jejichž průměrný IQ se pohybuje kolem sto desíti, sto patnácti.“ Namazal opečený chleba máslem a položil vejce a slaninu na talíř. Pak zapálil dvě svíčky a postavil je na stůl v jídelně.

„Podává se snídaně, madam,“ oznámil slavnostně a nabídl jí rámě, protože se ke stolu pomalu šourala.

„Pokud je tedy Royova osobnost skutečná, může se vynořovat a mizet, kdykoli se mu zachce?“

„Patrně ano.“

„A můžeš ho vyvolat ty sama?“

Zavrtěla hlavou. „Zatím ještě ne. Pokud opravdu existuje, pak zatím nevím, co ho dostává ven. Bude mi to nějaký čas trvat.“

„A času zrovna nemám nazbyt…“

„Já vím,“ přikývla. „Jenže v této situaci se musím chovat velmi opatrně. Aaron je totiž buď nesmírně citlivý mladík trpící rozdvojením osobnosti, nebo psychopatický vrah, který umí simulovat. Pokud opravdu schizofrenií trpí, pak může mít šok z tohoto zjištění katastrofální důsledky. Může se stát, že Aarona ztratíme a dominantní osobou se stane Roy, který je zjevně nesmírně lehkomyslný, amorální psychopat.“

„Jaká je pravděpodobnost, že všechno jen předstírá?“

„Viděla jsem několik chabých pokusů o předstírání schizofrenie, ale obvykle jsou amatérské a odhalíme je velmi rychle,“ řekla Molly. „Jsem si jistá, že je možné schizofrenii zahrát, protože všechno na světě je možné, ale dotyčný by musel velmi dobře pochopit danou chorobu, a navíc by se musel umět neobyčejně dobře soustředit.“

„Proč?“

„Protože ten, který nemoc hraje, nemůže prostě vystupovat jako někdo jiný, ale musí doslova přijmout psychiku hostitele plus psychiku druhé osobnosti. A dohrát takovouhle frašku do konce je naprosto nejobtížnější. Nejhůř se totiž předstírají neustále změny držení těla a gest, které proměny typicky provázejí. Vlastně jde spíše o proměnu přístupu a chování než o proměnu fyzickou. V tom, podle mě, není problém.“

„A v čem tedy?“

„On zcela jasně trpí nějakou formou psychózy, jinak by se nic podobného nepřihodilo.“

„Takže teď půjdeme jednoznačně na variantu snížení trestu z důvodů duševní choroby?“

„To už je tvoje věc, pane advokáte. Já tvrdím, že dotyčný zcela jistě trpí nějakou formou duševní choroby.“

„Zkus mi dvěma slovy popsat psychopata,“ vyzval ji Vail.

„Nesnáším zjednodušování a střílení od boku,“ bránila se.

„Nikdy to nikomu nepovím,“ ujistil ji s úsměvem.

„Tak tedy – psychopaté jsou naprosto nemorální osoby, obvykle paranoidní, v jejichž nitru dřímá nesmírná zuřivost – což úspěšně skrývají. Vzpomínáš si na toho chlapce v texaské věži? Nikdo netušil, jak je zuřivý. Také mívají tendenci považovat ostatní lidi za podřadné a svými vrstevníky opovrhují. Jsou asociální, patologičtí lháři, často s vražednými sklony. Neexistují pro ně žádné zákony.“

„Prostě roztomilí svatoušci,“ komentoval to Vail.

„Jenže oni opravdu dokáží být roztomilí, inteligentní, bystří a společenští.“

„O těchto věcech fakticky nic nevím,“ pokrčil rameny Vail. „A co nějaké soudní případy? Vybavíš si něco?“

Přikývla. „Nedávno se například vyskytl v Ohiu psychicky narušený muž jménem Billy Milligan. Podle posledních údajů měl třicet různých variant své osobnosti.“

„Třicet?“

„A dost úspěšných. Muži, ženy, děti. Je opravdu talentovaný.“

„Tvrdíš tedy, že Aaron může mít několik převtělení?“

„Ano. Ale potrvá měsíce, než se všechny projeví.“

„Tak se prozatím držme těch dvou. Já víc klientů nepotřebuju. Co se vůbec stalo v Milliganově případě?“

„Byl souzen za znásilnění a na svou obranu použil argumentu schizofrenie. Takže teď nesedí ve vězení, ale na psychiatrii.“

„Víš, podle Roye měl Aaron orgasmus, když Roy vraždil biskupa. Kde tedy jedna osobnost končí a druhá začíná?“

„To prozatím nevíme. Nedokážu určit, jak jsou oddělení. Mám to opravdu nesmírně složité, protože jsem si jistá, že mi oba občas lhali, což mi situaci nijak neusnadňuje.“

„Existuje nějaký způsob, jak to zjistit?“

O jeho otázce přemýšlela při jídle. „Nevím. Musíme samozřejmě pozorně prohlídnout všechny videozáznamy. Třeba najdeme nějakou stopu. Jakmile s ním navážu bližší vztah, budu ho patrně schopna vyvolat velmi snadno – prostě ho oslovím jménem. To je obvyklý postup v podobných případech. Jenže momentálně záleží vysloveně na něm, jestli se objeví nebo ne.“

„Pokud nějaký Roy existuje.“

„Ano. Pokud existuje…“

Dojedli snídani a přesunuli se nazpět do kanceláře. Vail oběma nalil čerstvou kávu.

„Musím přiznat, že mě takové případy úplně fascinují,“ řekla. „Ze vztahu těch osobností se nedá nic poznat.“

„Třeba bychom ho mohli označit za cenný vědecký experiment.“

„Moc vtipné.“

„Pokud to tedy chápu správně, Aaron o Royovi nic neví.“

„Přesně.“

„Pořád si myslí, že prostě čas od času mívá výpadek paměti – hlavně při duševním vypětí.“

„Ano.“

„Kdo tedy podle něj zabil biskupa?“

„Já nevím, jestli to ví. On si myslí, že v místnosti byl ještě někdo jiný, a toho se strašně bojí.“

„Chápe ale, co je amnézie?“

„Ano. Říká tomu ‚mít okno‘. V našem oboru je to obvyklý termín; používají ho zejména pacienti. Jednou jsem měla případ velmi obézní ženy. Podstoupila různé odtučňovací kúry, diety, prostě všechno, ale pořád přibírala. Pak její manžel našel jednoho dne v kuchyňské lince nacpané hromady obalů od Big Maců. Tak jsem na to přišla. Přísahala, že je tam nedala. Ukázalo se, že pokaždé po odchodu z práce dostávala hroznou chuť k jídlu, upadala do amnézie, zastavila se v MacDonaldu, koupila si spousty hamburgrů a hranolků, všechny je snědla a papíry schovala.“

„A to všechno dělala, když měla okno?“

Přikývla. „Stav amnézie obvykle netrvá dlouho. Jednu dvě minuty. Pacient si to často ani neuvědomuje, pokud to není zjevné. Sledujete třeba v televizi fotbal a najednou, zničehonic, běží jiný program. V takovém případě prostě víš, že jsi měl okno.“

„A co by se stalo, kdybys mu tu kazetu přehrála? Co kdyby Roye viděl?“

„Těžko říct,“ pokrčila rameny. „Určitě by měl šok. Je totiž možné, že se Roy objeví a začne být hostitelskou osobností, a Aaron se stáhne do svého vlastního světa. Nelze předpokládat, co se stane.“

„Takže se ani nechceš pokoušet?“

„Ne, zatím ne. I když mu tedy budu muset dříve či později říct pravdu.“

„Nemáme moc času, Molly.“

„Já vím,“ přikývla.

„Pověz mi ještě o svém bratrovi,“ vyzval ji Vail.

„Je katatonický schizofrenik,“ řekla. „Dívá se pořád do jednoho místa, několik let vůbec nepromluvil, nechápe, kde je. Žije v jiném světě.“

„Do kterého ty nemůžeš,“ poznamenal Vail.

„Správně. Jedním z důvodů, proč jsem šla do Justine, je, že mi odsouhlasili vzít si ho jako pacienta.“

„Nejsi zoufalá, když ho vidíš každý den?“

„Zvykla jsem si. Existují mnohem horší případy. Je v naprosto jiné situaci než Aaron a Roy. Oni žijí v našem světě, jsou dysfunkční jiným způsobem.“

„Takže to jsi měla na mysli, když jsi tvrdila, že Aarona můžeme ztratit?“

Přikývla. „Může se stáhnout do nějakého temného světa.“

„Potýkáme-li se s problémem rozdvojení osobnosti, klidně můžeme Aarona nadobro ztratit a zůstat trčet s Royem?“

„Jo.“

Obrátil oči v sloup. „Senzační. Nechci vědět, v jakém chaosu musí být id těch dvou.“

„No, pokud Roy existuje, tak žádný id nemá. Nic nepotlačuje. V jistém smyslu je Aaronovým idem. Doufám, že Roye vytáhlo to, že jsem s Aaronem dosáhla transference, tedy přesunu vztahu.“

„Přesunu vztahu?“

„To je jeden z cílů léčby. Pacient občas začne lékaře považovat za postavu ze své minulosti – rodiče nebo vychovatele, zkrátka někoho, komu věří.“

„Jako byla Rebeka?“

„To není přesné. Jsem si jistá, že se Aaronovi stala náhradou matky, ale vlastně i ona je postavou z minulosti.“

„Není to naopak? Netransponuje ji náhodou do tebe?“

Pomalu přikývla. „Myslím, že je to dost dobře možné.“

„Pak po tobě Aaron tedy sexuálně touží?“

„Patrně ano. Ale potlačuje to.“

„Takže chtíč projevuje Roy?“

„To je také jedna z možností. Přesun vztahu má i své stinné stránky. V pacientovi vzniká podvědomý strach, že se všechny staré rány a ústrky zopakují – z dětství, od přátel, partnerů… to je jedno.“

„A všechny ústrky jsou převáděny z minulosti do přítomnosti?“

„Správně. A tyto obavy mohou vyústit v nekontrolovatelné výbuchy vzteku, ve frustraci, nesmyslná očekávání. Prostě je to dvojsečná zbraň. V pacientovi vzniká nesmírná obava – říkáme jí opakovaná zkušenost – z prožívání minulých problémů, ale lékaři je tím pádem umožněno dostat minulost a současnost do jisté souvislosti. Tak vlastně nakonec náš problém diagnostikujeme.“

„Je možné ho vyléčit?“

„Dost pravděpodobně. Můžeme také doslova propojit Aarona a Roye do jediné osobnosti s dostatečně silným idem, který potlačí Roye. A pak tedy můžeme získat zcela novou osobnost. Mozek je pozoruhodný vynález, Martine.“

„Popravdě řečeno, Molly, mám z toho děsný strach. Já vidím ty porotce, kteří nás zpovzdálí sledují a říkají si, že by mě měli zavřít do cvokhausu s nimi oběma.“ Odmlčel se, usrkl trochu kávy a dodal zadumaně: „Pokud Aaron trpí rozdvojením osobnosti, musíme z něj Roye dostat. Pokud se nám to nepodaří, pak klidně zapomeňme na obhajobu s odvoláním na schizofrenii.“

Zapálil si další cigaretu od dohořívající a nedopalek hodil do šálku se zbytkem kávy. „A obhajoba bude lahůdková,“ pronesl sarkasticky. „Aaron Stampler je nevinen – vrahem je Roy.“

Zavrtěl hlavou a pochmurně se zasmál. „Do prdele, usmaží je na křesle oba – a mě s nima.“

„Copak ty jsi nikdy nevybuchnul vzteky?“ zeptala se Molly. „Copak ses nikdy nenaštval a nekopal do všeho kolem sebe? Neztratil jsi někdy hlavu?“

„Vztek je plýtváním energie.“

„Ale do háje, Martine, tak si tou energií zaplýtvej. Vyjeď na ty hajzly, kteří ti přiklepli tak neskutečný případ. Člověk nesmí být tak chladný jako ty. Děsíš mě.“

„Já nejsem chladný. Uvnitř mě je uzlíček nervů a všechny mají rozpálené konce. Já si řvu v duchu. Pokud je to obsesivní nebo kompulzivní nebo represivní, tak ať. Já držím tadyhle lidský život.“ Natáhl ruku dlaní vzhůru. „Ten je prvořadý.“

„Obdivuhodné.“

„Ale vůbec ne. To je má práce. Vy se snažíte lidem otevřít mozek a dostat do něj trošičku světla. Já obhajuji lotry. Myslím, že oba za svou práci platíme vysokou daň.“

„Ano,“ řekla prostě. „Myslím, že oba máme idy napadrť.“

„Co je sakra vůbec ten id?“

„To je místo, kde jsou uskladněny naše potlačené touhy,“ vysvětlovala.

Vail se rozesmál. „No tak moje jsou opravdu zamčené na petlici a dva zámky. Moje poslední známost trvala sedm měsíců. Skončila při jednom procesu. Ano, moje procesy jsou, zdá se, lakmusové papírky lásky…“

„Já jsem žila s jedním mužem osmnáct měsíců, než jsem přišla na to, že je maniodepresivní,“ řekla Molly. „Nevím, co bylo horší, jestli ten rozchod, nebo vědomí, že mi trvalo celých osmnáct měsíců, než jsem zjistila, že je s ním něco v nepořádku.“

„Láska asi zaslepuje.“

„Asi. Jenže to asi není náš problém.“

„Ne. Já jsem asi zaslepený právní vědou.“

Oba zmlkli a nastalo zvláštní ticho. Napjatě na sebe zírali, každý ze svého kouta kanceláře.

„Myslím, že budu potřebovat ještě jednu dávku dvanáctihodinového spánku, a pak se vrátím do Daisylandu,“ řekla nakonec a vstala. „Dík za snídani. Vyhnala mi tvaroh z kolen.“

„Co teda uděláme s našimi přeplněnými idy?“ zeptal se Vail.

„No, podle mě bychom pro začátek měli přestat potlačovat svá libida,“ řekla a vykročila do schodů.

25

Molly zvýšila frekvenci svých sezení s Aaronem na tři denně, sedmkrát do týdne. Když se Roy objevil podruhé, trvalo to jen krátce – posmíval se, že se ptá Aarona na Rebeku. Další den byl rázem venku znovu, tentokrát se s ní hádal. Pak se začal vynořovat každý den. Někdy dokonce i dvakrát v jednom dni, a pokaždé nepřátelsky.

Snažila se ho přistihnout při podvádění, sledovala zpětně videonahrávky a hledala případné chyby, kontrolovala, jestli alespoň na maličký okamžik nevypadl z role. Po téměř osmi hodinách rozhovorů s Aaronem byla ochotná připustit, že Roy je jeho opravdové alter ego. Stále si však nebyla jistá, jestli Royovo zjevení dokáže vyprovokovat nějaké konkrétní téma.

Pak se dočkala svého nejdůležitějšího – a nejděsivějšího – rozhovoru s Aaronem a Royem. Toho jitra byl Aaron zamlklý, téměř zachmuřený. Pak asi po deseti minutách rozhovoru náhle vyskočil z palandy, posadil se a rozesmál. Molly pocítila příval vzrušení – jako obvykle, když se objevoval Roy.

„Dobré ráno, Royi,“ pozdravila ho.

Vzhlédl k ní a úsměv mu zmizel z tváře.

„To jídlo tady stojí za hovno,“ prohlásil.

„Stěžoval sis?“

„Hele, von nemá koule ani na to, aby si postěžoval na cokoliv.“

„Máš ještě nějaké stížnosti?“

Znovu si lehl a civěl do stropu. „Povím ti vo nich, hned, jak je budu mít.“

„O čem by sis dneska chtěl povídat?“

„Hele, nesnaž se bejt přátelská,“ řekl varovně.

„Proč ne? Copak se vždycky musíme hádat?“

„My se nehádáme, madam. Jenom si vyměňujem názory.“

„Odkud vůbec jsi, Royi?“ zeptala se.

„V žádném případě ne z toho vidlákova v Kentucky, na to vem jed.“

„Ale jsi už přece s Aaronem dlouho.“

„Chytrá holčička. Hele, v takových situacích se obvykle hádáme, když se mě snažíš přechytračit. Začneš se v něčem šťourat a chceš mě přistihnout – nebo vo to aspoň usiluješ.“

„Já se tě nesnažím při ničem přistihnout, jsem jenom zvědavá. Nedokážu nikam zařadit tvůj přízvuk.“

„Jižní Filadelfie. Támhle přímo přes ulici.“

„Aaron nikdy ve Filadelfii nebyl, že?“

„Kurvafix, jasně že ne. Já přicházím a vodcházím, milá doktorko. Sem a tam. Myslíš si snad, že jsem mu k službám čtyřiadvacet hodin denně? Tak to bylo jenom pár let po mým prvním vobjevení.“

„Tenkrát s reverendem Shacklesem?“

„Přesně tak.“

„Když jsi ho slovně napadl.“

„No…“

„Nelhal jsi mi, že ne?“

„Já ti nelžu,“ řekl nakvašeně. „Bylo to jenom trochu delší.“

„Jak delší?“

„Než jsem říkal.“

„Co myslíš tím ‚delší‘?“

„Byl jsem venku dýl, než jsem ti řek.“

„Tak? A nevynechals ještě něco?“

„Ne.“

„Nestalo se tenkrát něco důležitého?“

„To si piš.“

„Nechceš mi o tom povědět?“

Rozesmál se. „Jo, to bych mohl. Těším se, jak se budeš tvářit!“

„Cože?“

„Možná jsem ti minule doopravdy neřek všechno,“ začal Roy. „Možná tenkrát nezůstalo jen u toho, že jsem Shacklese poslal do horoucích pekel…“

Pokusila se o trik: „Tak ven s tím, Royi,“ řekla a uchichtla se.

Opřel se o loket a obrátil se k ní. „Snad si nemyslíš, že ti všecko vyklopím?“

„Pamatuješ si vůbec věci, co se staly tak dávno?“

„Teda s dovolením, já si pamatuju všechny.“

Všechny? Nezní to nějak dvojsmyslně? Mluví o případech, kdy se objevil, nebo o něčem jiném?

Nechtěla pokoušet štěstí. Jen se na něj dívala. Ležel klidně, ruce sepnuté na hrudi, nohy U kotníků zkřížené. Měl zavřené oči a vypadal dokonale uvolněně.

„Byli jsme tam nahoře u jezera – říkalo se mu Východní Gorge,“ vyprávěl téměř monotónně. „Na nejvyšším bodě. To je skála, co vyčnívá nad vodu a je kolmá. Tyčí se tak sto, sto padesát metrů nad hladinou jezera Gorge. Ten výčnělek je vidět odevšad. Shackles tam rád chodíval. Postavil se na útes nad tu propast a začal kázat. Z plných plic ječel o pekelným ohni a zatracení jak kretén a jeho kázání se rozeznělo nekonečnou ozvěnou.“

„Chodils tam často? Tedy se Shacklesem?“

„Tahal tam mladýho v jednou kuse. Já tam byl poprvé. Tenkrát mladýho přitáh k útesu, ukázal dolů a povídá, že přesně takhle to bude vypadat, až půjde do pekla – jako kdyby padal z takový skály. Mladej se moh posrat. Pak Shackles mladýho popad, srazil ho na kolena a vrhnul se na něho.“

„Cože? Jak se na něho vrhnul? Co tím myslíš?“

„On se tak zřejmě rozjížděl. Než začal s kázáním. A pak začal a mlel vo nenávisti a vohni pekelným a prokletí, jako kdyby se to všechno týkalo jenom mladýho. Právě v tom okamžiku jsem se objevil poprvý, řek mu to o koulích a utek do lesa.“

„Takže ses schovával v lese i s ‚mladým‘?“

„Jo. Schovali jsme se a sledovali ho, jak si vykračuje a mluví sám se sebou. Pak se obrátil, zamířil zpátky k útesu a začal s tím znovu. Vykřikoval, jak je mladej vodsouzenej do pekla a jak je zkaženej skrznaskrz. Potichu jsem se k němu připlížil. Bylo to kurevsky jednoduchý. Řval tak hlasitě, že mě ani neslyšel. Vzal jsem si do ruky zlomenou větev a jak jsem se dostal za něj, vrazil jsem mu ji mezi lopatky a strčil. Slítnul přímo do propasti. Plesk!“

Molly na něj překvapeně zírala a snažila se vzpamatovat z toho šoku a nedat na sobě nic najevo, přestože se jí ve finále Royova vyprávění zježily vlasy na hlavě.

„Nedokážu odhadnout, kdy přestal kázat a začal ječet hrůzou,“ pokračoval Roy. „Sledoval jsem, jak dopadl dolů. Nemínil jsem si to nechat ujít. Kutálel se po tom prudkým srázu a strhával za sebou břidličnatej jíl, kterej hó postupně zasypával – teda zasypával to, co z něho zbylo. Parádní pohled. Byl okamžitě pohřbenej.

Pak jsem zašel do domu paní Neeleyové. Shackles si u ní pronajímal jednu místnost. Moc věcí teda neměl. Cestoval s jediným pytlem. Nacpal jsem všechny jeho věci do pytle a vynes ho zpátky na Johansonovu farmu a tam jim ho hodil do studny. Po Shacklesovi se nikdo nesháněl. Všichni si mysleli, že mu prdlo v kouli, sbalil se a odjel.“

„Zdá se, žes to všechno fakt dobře naplánoval.“ Roy na ni obrátil mrazivý pohled. „O co ti jde, doktorko? Chceš mě udat? Chceš mi dokázat úmysl? Proti mně ale svědčit nemůžeš. Ty jsi můj cvokař, milá zlatá. To, co si řekneme, je v očích zákona soukromý.“

„Prosím tě, Royi, pořád zapomínáš, že stojím na tvé straně. Martin Vail také.“

„Běž už do prdele. Jsi na straně mladýho, ne na mý. Stejně jsem nic neplánoval – prostě jsem toho měl plný zuby. Mladej by nehnul prstem, tak jsem hnul já. Dokázal jsem po sobě zamýst všecky stopy. Bylo to parádní, vůbec se mi nechtělo vrátit se zase zpátky. Chtěl jsem zůstat venku navždycky. Jenže mladej se nakonec vzpamatoval po příchodu domů. Úplně šílel, jak se snažil vzpomenout, co se dělo v tý době, na kterou se nepamatuje.“

„Jaký jsi měl přitom pocit?“

„Pocit? No, jak jsem řek – skvělej. Ale nejlepší na tom bylo, že mě nemohli chytit. A starej Shackles – zaručeně se dozvěděl, jaký to je, přijít do pekla.“

Molly mlčela. Dlouho se dívala kamsi za něj. Po zádech jí přeběhl mráz. Právě jí popsal, jak spáchal v devíti letech vraždu. Za posledních šest let se setkala s mnoha případy disociačního chování, ale něco podobného nikdy neviděla.

„Mohli bychom si promluvit o biskupu Rushmanovi?“ zeptala se obezřetně.

„Do prdele, další svatouškovská zrůda. Takový vždycky vylezou s ďáblem, peklem a Kristem. Když neuměj vodpovědět, začnou vždycky tu starou písničku: ‚Přijmi to bezvýhradně. Kristus nejvíce miluje ty, jež mu důvěřují.‘ Kdo Jeho Excelenci moh s takovou věřit?“

„Byl na ‚mladýho‘ zlý?“

„Ále, on si z něho spíš dělal srandu, protože mladej je chytrej a furt se na něco ptal. Ty vostatní na všecko normálně srali. Moh je vodbejt jakoukoliv kravinou.“

„Pověz mi o té noci, kdy byl biskup zavražděn. Proč jsi zrovna tu noc vyšel ven?“

„Protože mladej z něho byl zase posranej až za ušima. Tak jsem něco musel něco udělat.“

„Měls plán?“

„Já na plány nemám čas.“ Obrátil se k ní a významně zamrkal. „Improvizuju.“

Pak chvíli ležel bez jediného slova a ona na něj nenaléhala. „Říkal tomu ‚vymýtit ďábla‘,“ začal pak Roy. „Vymýtit ďábla! Když se ti nemůže postavit, je to vina ďábla. Když máš rýmu zrovna v době schůzky, ďábel na tebe položil ruku.“

„Věřils tomu?“

„Neblbni… Nikdo z nás tomu nevěřil, ale srali jsme na to. Prostě to byla prdel, chápeš? Ať si ten starej blbec vymejšlí sebeblbší výmluvy. Jedinej, kdo si to bral, byl mladej.“

„Protože byl Rushman biskup?“

Roy se znovu opřel o loket, naklonil se k ní a zašeptal: „Protože mu šoustali holku. Teda nejdřív byl asi zmatenej, ale pak byl dost v prdeli, protože jeho malou Lindu píchali všichni. Peter, Billy, Alex, i Jeho královská Šoustalence.“

„Tys biskupa z duše nenáviděl, že?“

„Jak jsem řekl – byl to starej perverza a lhář. Když se mu to hodilo do krámu, udělal z nás jednu velkou, šťastnou, smilnící rodinku, ale když se to nehodilo, pindal ty svý nesmyslný kecy, protože jsme nebyli poslušný. Chápeš? My jsme nebyli poslušný proto, že z nás udělal to, co udělal!“

„A tak ses rozhodl biskupa popravit?“

„My… my jsme se rozhodli biskupa popravit.“

„Kdo je to my? Ty a ‚mladej‘?“

Přikývl. „Mladýmu všecko začalo lízt na mozek. Chtěl ho vidět mrtvýho stejně jako já, ale já to zase všechno vodřel – jako obvykle. Von se zesral. Stejně jako s Peterem a Billym.“

A je to tady zase. Peter a Billy? Co tím myslí, když říká ‚Stejně jako s Peterem a Billym‘?

Roy se rozčílil. A začal se chvástat.

„A co Linda a Alex?“ zeptala se. „Proč nasazuješ jenom na Billyho a Petera?“

„Ty vzali kramle. Alex s Lindou prostě zdrhli.“

„Proč?“

Roy pokrčil rameny. „Co já vím? Třeba trošku znervózněli. Po poslední schůzce se Linda zdekovala domů do Ohia. A co se stalo s tím malým hajzlem Alexem, to nevím.“

„A co Peter s Billym?“ zeptala se opatrně.

„Jako vždy. Zase se zesral. Nejdřív se rozvohnil a pak… prostě jsem zase musel vylízt a vo všechno se postarat. Nijak moc se to nelišilo vod toho vodkráglování Jeho Excelence.“

Kristeježíši, on snad naznačuje, že zabil i Petera s Billym?

„Jak se to stalo?“ zeptala se co nejlhostejněji v naději, že z něho vytáhne další informace o dvou zmizelých ministrantech.

„Co po mně chceš? Krvavé podrobnosti?“

„Ano. Jak jsi to udělal? Jaké jsi při tom měl pocity? Všechno.“

„Ježíši, ty jsi stejně pošahaná jako vostatní,“ povzdechl si.

Najednou vyskočil a začal rázovat sem a tam. Při řeči si o sebe třel divoce dlaně. Popsal jí všechno, co se té noci událo, jako kdyby vylétl z vlastního těla a visel někde vysoko v rohu u stropu a sledoval, co se děje…

* * *

Biskup pozval Aarona na ‚soukromé promítání‘ jejich posledního představení. Peter s Billym stejně nemohli přijít, Alex s Lindou zdrhli, takže záznam nikdo z nich neviděl.

Další zmínka o Peterovi a Billym, pomyslela si. Co znamená jeho ‚Peter s Billym stejně nemohli přijít‘? Proč nemohli?

Aaronovi se video vůbec nelíbilo, ale biskupa jako vždycky pěkně rozvášnilo. Začal zhluboka dýchat a sám se vzrušoval. Aaron si všiml, že se Linda do toho s Billym pustila hezky naplno a najednou se ho zmocnila žárlivost. Biskup jim radil, co mají dělat, a všichni to dělali s náramnou chutí. Mladej takový hrátky nenáviděl a nenáviděl biskupa. Biskupův hlas vyzval Petera, který už byl připravený, ať vstoupí do hry. V tom okamžiku Aaron v duchu šílel vzteky.

Biskup nespouštěl oči z obrazovky a ptal se Aarona: „Tak co, už ti tvrdne?“ a pohladil ho po noze.

„Ne,“ zavrtěl Aaron hlavou a odtáhl se.

„Dnes jsi v rukou ďábla,“ konstatoval biskup.

„Nemám náladu,“ zabručel naštvaně Aaron a vstal. Biskup se nejprve trošku rozčiloval, ale pak pokrčil rameny. Aaron se zvedl a biskup odešel do sprchy.

Aaron ještě zašel do biskupovy knihovny pro nějaké knihy. Své zlosti se nemohl zbavit. Linda ho opustila a odešla – ale videozáznam byl až moc živý. Znovu vstoupil na schody do patra. Slyšel šumění sprchy a biskupův smích. Zastavil se u dveří do ložnice a pak do něj najednou, jako blesk z čistého nebe, vjela nepřekonatelná zloba, měl dojem, že se obrací naruby a…

Přesně v tom okamžiku jsem přebral velení. On by to fakticky zase posral. Furt jsem si říkal, že třeba tentokrát do toho půjde, ale ani hovno. Bez šance.

Proběh jsem vstupní halou do kuchyně a vzal za kliku u dveří. Bylo odemčeno. Vyšel jsem na schodiště a rozhlédl se. Nikde nikdo. Tak jsem se znovu vrátil, sundal si tenisky a ještě si z ledničky vytáh čokoládové mlíko a vypil ho. Srdce mi tlouklo tak šílenou rychlostí, že jsem se bál, aby mi třeba nezlomilo žebro. Mlíko mě uklidnilo. Otevřel jsem zásuvku s noži a vybíral. Nejvhodnější mi připadal dlouhý a široký porcovací nůž. Bude to jako porcování krocana na Díkůvzdání. Přejel jsem po ostří prstem. Bylo jako břitva. Hezky jsem se říz. Strčil jsem prst do pusy a sál si krev, dokud nepřestala téct. Pak jsem zamířil halou do ložnice.

Muzika hrála na plný koule. Óda na radost. Hned jsem věděl, co dělá – stojí v ložnici a diriguje ten svůj neviditelný orchestr. Kdyby se, kurva, stal dirigentem, třeba bysme se s ním nikdy nesetkali.

Nezklamal. Dirigoval, zapálené svíce silně voněly – říkal, že s nima čistí vzduch. Prsten ležel na nočním stolku u postele. Než šel do sprchy, vždycky si ho sundával. Hodinky si nechával – podle mýho byly vodotěsný, ale prsten sundával. Nechápu. No nic, takže tam stál jako Jeho Šoustalence, miláček města. Jeho Svatý Kokot. A dirigoval svůj imaginární andělský chór.

Hudba sílila. Řek jsem si: ‚Tak, teď jdi na to.‘ A vlezl jsem dovnitř, vzal prsten a natáh si ho. Jeho Excelence byl mimo. Mával rukama, zavřený oči, nic nevnímal. Já jsem se prostě postavil za něho a poplácal ho plochou stranou čepele po rameni. On se otočil a při pohledu na nůž mu oči málem vypadly z důlků. Pochopil dost rychle, to musím uznat. Natáh jsem ruku s prstenem a ukázal jsem na něj nožem. Začal se přiblble usmívat. Tak jsem votočil špičku nože ke koberci a jemu ten přiblblý úsměv z ksichtu zas zmizel.

Klek si a já mu strčil prsten pod nos. Pomalu se nakláněl, aby prsten políbil, ale já ucuknul a popad nůž oběma rukama. Když vobrátil hlavu nahoru, švih, a málem jsem mu proříznul hrdlo. Řval jsem: ‚Odpusť mi, Otče, odpusť!‘, ale chechtal jsem se mu do ksichtu. On se pohnul, takže jsem se netrefil a nůž se mu zaryl do ramene. Málem mu upadla celá ruka.

Zařval a zved ruce. Nechápu, jak dokázal vstát, ale prostě vstal. Začal jsem do něj bodat, ale furt jenom do rukou a do nohou. Pak jsem mu konečně proříznul hrdlo a napřáh se k ráně na hrudník. Parádně jsem se trefil. Nůž šel mimo žebra, krásně se do něj zabořil až po rukojeť. On jen heknul a zhroutil se. Pak jsem nůž pustil. Abych ho z něj dostal, musel jsem mu šlápnout na hruď. Ještě jsem ho krásně zaťal do krku zezadu.

Nemohl jsem se zastavit. Bylo to, jako když si můžete zadarmo zahrát na automatu. Krev cákala všude kolem. Pamatuju se na každou ránu, kterou jsem mu zasadil – všechny dopadly parádně. Třicet šest bodných, dvanáct sečných, sedmnáct řezných a jedna roztomiloučké amputace. Mám je všechny spočítaný.

Když padal, srazil stolek a lampu. Krev mu cákala i na závěsy a ještě předtím strašlivě zařval. Tak jsem věděl, že musím vypadnout. Mladej vzal za dveře do šatny, ale byly zavřený, tak jsme zmizeli v kuchyni.

* * *

V průběhu Royova líčení musela Molly několikrát polknout. Vzpomněla si na fotografie ve Vailově kanceláři. Její odpor se změnil ve strach. Stál jen pár stop od ní a zíral na ni přivřenýma očima s výrazem šílence.

„Říkám mu: ‚Zahoď ten nůž!‘,“ pokračoval Roy a obrátil oči v sloup, aby si všechno přesně vybavil. „Ale copak on mě slyší? Kurva, nikdy! Nikdy mě neslyší. Já ho slyším dobře, ale mladej nic. Dělá, jako když neexistuju.“

„A jak ti bylo, Royi? Jak ti bylo, když jsi to dělal?“

„Obvykle mi je parádně… Mám rád zabíjení, jestli se ptáš na tohle. Ale tentokrát to stálo za hovno.“

„A proč? Proč to stálo tentokrát za hovno?“

Ohrnul rty. „Protože nás chytili. Ten zasranej kretén vyběhl ze dveří s nožem v ruce a ještě tam nechal kazetu. Já svůj úkol zvlád senzačně, a on to zase posral. Královsky. Jako obvykle. Hele, podle tebe je roztomiloučkej hošík, ale to je blbost, doktorko. Víš, jakej je jedinej rozdíl mezi náma dvouma?“

Molly zavrtěla hlavou.

„Von to chce – a já… to dělám.“

Pak se náhle jeho výraz změnil, schýlil ramena – a Roy byl pryč.

Hlavou jí vířily tisíce otázek, ale jedna se tlačila před všechny ostatní: Co se stalo s Peterem a Billym?

Bylo načase přivézt do Daisylandu Vaila.

26

Záhadu čísel ‚B32.156’ nakonec vyřešil Tom Goodman.

Vail měl řešení vlastně celou dobu na očích. Od Mollyiny autonehody uplynul týden. Molly Vaila večer zavolala, on si zrušil na další den všechny schůzky a přichystal se k odjezdu do Daisylandu. Video s Royem Vail promítl celému týmu, takže se o něm dozvěděla i Naomi, Soudce a Tom Goodman.

„To, co uvidíte, musí zůstat výhradně mezi námi,“ upozornil je Vail, ještě než pustil televizi. „A nepřeju si ani žádné velké diskuse. Chci po vás jediné – abyste si všechno nechali projít hlavou do doby, než Molly rozhodne, zda nejde o fikci.“

Jejich reakce ho nepřekvapila. Naomi otevřela úžasem pusu, Goodman se tvářil zcela zmateně a Soudce skepticky.

„Bylo by zajímavé zjistit, kolik obžalovaných vytáhlo úspěšně před soudem historku o tom, že zločin spáchalo jejich alter ego,“ konstatoval Soudce.

„Vy jste se s nějakým takovým případem setkal?“ vyzvídal Vail.

„Ne.“

„Naomi,“ požádal ji Vail, „zkus si zakouzlit a zjisti něco z tohohle soudku.“

Toho rána si je všechny Vail před svým odjezdem do Daisylandu ještě svolal a procházel své poznámky. Goodman si prohlížel knížku z knihovny, kterou našli v Aaronově brlohu, a najednou vyrazil ze dveří.

„Do půl hodiny jsem zpátky,“ zařval na Vaila. „Neodcházej, dokud se nevrátím.“

„Co se, do prdele…“ začal Vail, ale Goodman byl pryč.

Naomi žhavila telefon. Za čtvrt hodinky už vyrukovala se špatnými zprávami.

„Právě jsem si roztomile popovídala s oddělením kartotéky soudních případů,“ řekla. „Vloni měli třiapadesát případů hrdelních zločinů, v nichž se obhajoba opírala o duševní vyšinutí. V sedmi z nich šlo o schizofrenii s jedním či více alter egy.“

„No a…?“ ptal se nedočkavě Vail.

„Šest odsouzených, jeden jednohlasně, ani jeden osvobozující rozsudek.“

Vail tiše hvízdnul.

„Naše šance stojí za hovno,“ konstatoval. Začal přecházet po místnosti a luskal prsty. Pak se náhle zastavil a obrátil se k ní.

„Oukej,“ řekl nakonec. „Chci mít znění všech případů z posledních pěti let, v nichž obhajoba užila argumentu s rozdvojením osobnosti. Soudce, jakmile sežene Naomi ten seznam, pusťte se do čtení.“

Obrátil se k odchodu. V tom okamžiku před domem zaječely brzdy Goodmanova brouka. Tom vyskočil z auta a řítil se ke dveřím, Vailovi přímo do náruče.

„Počkej chviličku! Poslechni ti tohle,“ vyhrkl. Vytáhl svůj černý poznámkový blok a četl: „‚Žádný člověk, nemůže po příliš dlouhou dobu nosit jednu tvář pro sebe, a jinou pro ostatní, aniž by nakonec nezešílel pod tíhou dohadů, která z nich je ta pravá.‘“

„Moc hezké, Tommy,“ přikývl Vail. „Musím se vrátit do Daisylandu. Můžeme si probrat tvé tvůrčí záchvaty, až se vrátím?“

„Já jsem to nenapsal. Cituju Nathaniela Hawthorna,“ upozornil Tommy už zase odcházejícího Vaila. „Jeho knížku Šarlatové písmeno. Opsal jsem si to z jedné biskupovy knihy.“

„To je opravdu hezké.“

Goodman popadl Vaila za ruku. „Pojď dovnitř,“ přikázal mu a tlačil Vaila zpátky do kanceláře. Vzal do ruky Aaronovu knihu vypůjčenou z knihovny, kterou našli v jeho dočasném bydlišti, a podržel ji obrácenou hřbetem Vailovi před očima.

„Co vidíš?“

„Na východ od ráje od Johna Steinbecka,“ četl Vail.

„A co ještě?“

„302.16,“ pochopil Soudce.

„Přesně tak. Říká se tomu Deweyův desítkový systém. Podle něj číslují v knihovnách knihy. Vzpomněl jsem si na jednu věc – knihy v Rushmanově knihovně měly na hřbetech také kartotéční čísla, a tak jsem k němu skočil a zkontroloval je. Vymyslel si vlastní systém číslování, mnohem jednodušší, než mají v knihovnách. Kniha B32 je právě Šarlatové písmeno. Dotyčná pasáž je na straně 156 a je označena stejným způsobem jako ty dvě citace v knihách u Rebeky.“

Vail popadl knihu a chvilku na ni zíral.

„B32.156,“ vrtěl hlavou. „Já se pominu.“

„Molly přece řekla, že tím chtěl něco sdělit,“ upozornil ho Goodman. „Čísla jsou symboly. A víš, co řekl? Že klíčem je kazeta.“ Listoval svými poznámkami, pořízenými při sledování videa. „Řekl, že biskup shodil svou masku.“

„Takže obličej, který nosil před ostatními, byl maskou, a obličej, který nasazoval pro ministranty, byl ten pravý,“ shrnula Naomi.

„Dá se to zjistit jediným způsobem,“ prohlásil Vail a zamířil ke dveřím. „Půjdu se ho zeptat.“

* * *

Co přivádí Roye ven? To byla nyní klíčová otázka. Molly si dělala o všech nahraných rozhovorech s Royem hromady poznámek, a když Martin dojel do Daisylandu, dlouze je spolu probírali.

„Takže si nemyslíš, že něco předstírá?“ zeptal se Vail.

„Pokud vím, soudě podle toho, co jsem slyšela, viděla a zapsala si, nic nenasvědčuje tomu, že předstírá. Asi musíme počítat se skutečnou existencí Roye.“

Molly byla přesvědčená, že jediný způsob, jak dostat Roye ven, je vymyslet fintu, najít vodítko v předchozích rozhovorech, něco, co jim pomůže Roye znovu vytáhnout na světlo. Sledovali úryvky z několika nahrávek a zaměřovali se na okamžik, kdy se z Aarona stal Roy.

„Všimni si, jak zneklidní, obrátí oči v sloup a pak několik sekund vypadá ospale,“ ukazovala Molly. Tyto příznaky vypozorovala při svých mnohahodinových sezeních a považovala je za nejdůležitější. „Odvrátí se ode mne, jeho tělo se jakoby propadne, oči náhle chvilku civí někam do prázdna. Mění se celé jeho tělo. A jakmile znovu vzhlédne, je to Roy. Proměna netrvá víc než pár vteřin.“

„Vidělas někdy, že by ty proměny probíhaly takto?“ zeptal se Vail.

„Není to nic neobvyklého.“ Přikývla. „Někdy takové příznaky můžeme pozorovat u epileptiků těsně před záchvatem.“

„V prvních dvou případech, kdy se vynořil, jsi od něho zrovna odvrátila zrak,“ podotkl Vail. „Mohlo by to mít nějaký význam?“

„Možná. Kdo ví?“

„Vypozorovala jsi nějaké podobné téma hovoru, při němž dochází k proměně?“

„Často to bývá nějaká poznámka týkající se sexu. Naposledy jsme mluvili o Rebece a o sexu. Ptala jsem se ho, jestli se ho někdy dotkla, a on se začal rozčilovat. ‚Proč to chcete vědět?‘ A já říkala něco o důvěře a pak jsem se zeptala: ‚Milovala se s tebou Rebeka?‘ On se hrozně rozčílil a já u něho poprvé pozorovala nějaký náznak hněvu. Podívala jsem se do poznámek a v tom okamžiku se objevil Roy.“

„Takže to má něco společného s Rebekou?“

„Nebo se sexem. Nebo s obavou, že se k takovému tématu blížíme. Nebo mu to třeba připomnělo něco úplně jiného, něco, o čem zatím ještě nevím.“

„Jako co třeba?“

„Já nevím, Martine. Máme co dělat s chorobným strachem, fobií, pedofilií, voyeurismem, neurózou, asociálním chováním, rozpadem osobnosti, náboženskou a patrně také sexuální dezorientací…“

„Připadá mi, že jsi právě vyjmenovala všechny případy duševních chorob, co se vyskytují v té vaší knize.“

„Ano,“ přikývla. „A já si stále nejsem jistá, který problém – nebo kombinace problémů – ho ovlivňuje nejvíc.“

„Jaká byla první Royova slova?“ zeptal se Vail.

„Řekl: ‚Bude ti lhát, doktorko‘.“

„To zní jako by se už mezi tebe a ‚mladýho‘ snažil dostat. Teda myslím Aarona. Kristepane, mám co dělat, abych si je všechny nepletl.“

„Ano. Panuje mezi nimi zjevná žárlivost.“

„Možná v sobě Aaron dusí nějaké prasárničky, do kterých tě zapojuje, a Roy se podle nich chová.“

„To je dost možné.“

„Znervózňuje mě to.“

„Co?“

„Že tam s ním býváš sama.“

„Mně nic neudělá,“ řekla.

„Nebuď si tak jistá.“

„Roy je velice práskaný. Dobře ví, že mezi ním a elektrickým křeslem stojíme právě my. Kromě toho hrajeme vlastně jeho hru, což je pro něj důležité.“

„Myslíš si, že se mnou Roy bude mluvit, pokud se tedy objeví?“

„To záleží na něm.“

Vailovou největší starostí bylo vysvětlit porotě nesmírné složitosti případu. Plně si uvědomoval, že pokud porota v zásadě nepochopí princip fungování lidského mozku, nikdy nedokáže akceptovat tak bizarní jev, jakým je rozdvojení lidské osobnosti, natož aby ho považovala za věrohodnou chorobu.

„Oukej. Představ si, že stojíš na stanovišti svědků,“ začal. „Jak bys svůj případ vysvětlila dvanácti laikům?“

„Řekla bych jim, že lidský mozek je úžasný nástroj a že se skládá ze tří částí. Lze si je představit jako tři zásuvky. V první je ego. To zahrnuje vědomí, běžné každodenní myšlenky a naučené reakce. Tedy vše, co nám dovoluje vystupovat normálně – počínaje smažením vajíček, přes projednávání soudních případů až po mytí podlahy. Ve druhé je naše superego. Také vědomí. V něm máme uloženy naše základní hodnoty. Ideály, představy, mravní bezúhonnost. Superego ve svém důsledku ovládá naši morálku. Zakazuje nám některé věci – například lhát – a trestá nás pocity provinilosti, pokud se něčeho takového dopustíme.“

„Je to něco jako lidské svědomí?“ zeptal se Vail.

„Ano, to je poměrně rozumná analogie,“ přikývla. „A nakonec máme třetí zásuvku – podvědomí. V ní jsou uloženy základní instinkty, ale také veškeré sebeovládání. Všechny potlačované touhy se ukrývají v idu. Nakonec nám zbývají dvě základní pohnutky – agrese, která podněcuje všechny naše formy chování, a libido, což jsou vlastně sexuální pudy.“

„Jasný. Dám příklad, jo? Pracuju v sámošce. Vstávám, jdu do práce, pracuju. Tam funguje mé ego. Vím, že bych neměl brát z kasy peníze – to mluví mé superego. Ale mé libido pracuje přes čas. Ve skrytu duše chovám sexuální city k nezletilé dcerce mého šéfa a mé superego mi připomíná, že to je tabu. Cítím se provinile, že na něco takového vůbec myslím a své city potlačuju, takže ony se uchylují do mého idu.“

„To jsi řekl velmi dobře,“ pochválila ho.

„Pak mi tedy vysvětli, co se stalo s Aaronem.“

„Zjednodušeně řečeno – tvá mysl je ve stejném stavu jako tělo. Funguje jako dokonalý stroj vyjma okamžiků, kdy onemocní. V mysli existují velmi jasné hranice mezi egem a idem. Pokud mozek onemocní, tak se tyto hranice, nebo, řekněme, zábrany mezi egem a idem naruší a potlačované myšlenky pronikají z idu do ega. Tam se střetávají se superegem a v mozku dojde ke zmatku. Náhle dostává nejasné signály. Id někdy zvítězí a potlačované myšlenky se stanou normálními. Když k tomu dojde, dochází k poruchám mysli. A to je nemoc. Může se projevovat nekonečným množstvím způsobů. Existují více než dvě stovky rozličných duševních chorob. V mnoha ohledech jsou horší než fyzické, protože je nemůžeme například zrentgenovat. Nemůžeme pacienta operovat. Ani mu dát recept na antibiotika.“

„A dají se vůbec léčit?“

„Někdy ano. Úplně nejdřív musíme zjistit, proč padly zábrany, respektive hranice. Pak můžeme rozhodnout, jak je nejlépe opravit a znovu vybudovat.“

„To je ale vyhýbavá odpověď.“

„No jo. Tak tedy – zvolíme odpovídající terapii.“

Vůbec není špatná, pomyslel si Vail. Naprosto klidná, autoritativní, stručná, sebejistá. Bude z ní parádní svědek.

* * *

Za další dva dny strávené v Daisylandu se nikam nedostali. Aaron proti Vailově přítomnosti u sezení nic nenamítal, jenže Molly se ani po čtyřech rozhovorech nepodařilo Roye vyvolat. Vail nic neříkal. Obdivoval ji, s jakou lehkostí s Aaronem rozmlouvá, jak úsporně klade otázky, jak nenápadně a citlivě přechází od jednoho tématu ke druhému. Pokračovala ve zkoumání Aaronova dětství, jeho vztahů k rodině a Mary, mluvili i o Rebece, ačkoli Aaron zarputile odmítal probírat své sexuální zážitky; dalším tématem byl vztah s Rushmanem, který Aaron popsal jako vlídný; a o Shacklesovi a okamžicích, kdy míval v minulosti svá ‚okna‘. Zjevně netušil, že šílený kazatel je dávno mrtev – pokud tedy opravdu byl. Roy mohl v tomto ohledu klidně lhát, stejně jako lhal Aaron o svém vztahu k Rebece a Rushmanovi.

V noci se vraceli do Vailova hotelového pokoje a poustěli si videozáznamy rozhovorů a hledali nějaká vodítka. Jediné téma, jemuž se Molly vyhýbala, byli ministranti a Royova existence – považovala ho za příliš nebezpečné.

„Poznám, kdy s nimi mohu vyrukovat, neboj se,“ ujišťovala Vaila. „Musíš mi důvěřovat.“

Pozorně sledovali video a probírali případ, šli na večeři a u ní ho prodiskutovávali znovu, a poctivě se vyhýbali tématu libida, jako kdyby o svých problémech nikdy ani nezačali hovořit.

Třetího dne byl Vail u snídaně samý úsměv.

„Myslím, že jsem přišel na to, jak přilákat Roye,“ řekl vítězoslavně.

„Ven s tím,“ vyzvala ho, ale její hlas zněl skepticky.

„B32.156,“ odpověděl s úsměvem.

* * *

Vailovi se z nemocničního prostředí zvedal žaludek. Do křídla se zvýšenou ostrahou museli chodit přes jedno oddělení. Někteří pacienti se procházeli po velké místnosti a povídali si, jiní seděli ve strnulé poloze a zírali kamsi do neznáma. Pár pacientů dokonce sedělo v koutech, schoulení do klubíčka. V oddělení byl neustálý šum, jak si pacienti mezi sebou nesmyslně a nesrozumitelně povídali nebo vykřikovali, jako kdyby se jich zničehonic zmocnila nesnesitelná bolest nebo strach. Nenáviděl pach dezinfekce, prostupující celou budovou, sterilitu bílých stěn, a chladné, profesionální a bezcitně chování personálu vůči pacientům. Pokaždé, když Martin překročil práh kliniky, vytanulo mu na mysli, že pokud úspěšně obhájí Aarona Stamplera, bude moci mladý horal z Apalačských hor strávit zbytek života zde.

Maximální křídlo, jak se říkalo oddělení se zvýšenou ostrahou, působilo téměř příjemně, byť poněkud monotónně. Z všudypřítomných reproduktorů se jemně linul nepřetržitý proud tiché hudby a díky sněhobílým stěnám a vysokým oknům působily všechny prostory vzdušně a příjemně.

Onoho rána vypadal Aaron rozrušeně a lhostejně. Ihned po příchodu do návštěvního pokoje sebou mrštil na kavalec a téměř ani nepozdravil.

„Něco se děje?“ zeptala se Molly.

„To ti vostatní doktoři,“ povzdechl si. „Vůbec je nezajímám. Furt se ptaj na stejný votázky. Furt dokola. A dávaj mi debilní testy. Chcete vědět, co si dovopravdy myslím? Je to nuda. Někdy mám sto chutí jim zahrát nějaký divadýlko, jenom abych pak mohl sledovat, co udělaj.“

„Ptali se tě někdy na tvé rodiče a Crimside?“

„Voni nejsou jako vy, Molly. Nemaj vopravdickej zájem.“

„Stalo se ti někdy, abys měl při rozhovoru s nimi okno?“

„Ne, pani doktorko. Teda aspoň myslím.“

„Ale jsi dost silně přesvědčen, že ne.“

„To jsem, pani doktorko.“

„Neptali se tě někdy na vzdělání, na knížky, cos četl, a co si z nich pamatuješ?“

„To se ptali hned jako první.“

„Jaký je tvůj nejoblíbenější citát, Aarone?“

„Jéžiši, nevím… Je jich moc. Už sem vám přece říkal ten vod Emmersona. A Thomas Jefferson snad nenapsal nic, co by nestálo za zapamatování.“

„A co Nathaniel Hawthorne?“

„Jo, toho mám moc voblíbenýho.“

„A nevzpomeneš si na nějaký jeho citát?“

„Takhle nahonem asi ne.“

„Co kdybych ti napověděla – řeknu ti začátek a schválně, jestli budeš vědět konec. Chceš to zkusit?“

„Jestli chcete…“

„‚Žádný člověk, nemůže po příliš dlouhou dobu nosit…‘ Můžeš to dopovědět, Royi?“

Uplynulo několik vteřin, pak se Aaron náhle posadil a prudce položil nohy na podlahu. Zvedl hlavu – a zíral na ně Roy, vzdorným pohledem, s opovržlivě ohrnutými rty.

„Teda, seš hlavička, doktorko,“ zašeptal svým typicky ochraptělým hlasem. „Nebo to vymyslel támhleten tvůj nabíječ? Možná na to přišel von.“

„To je Martin Vail, Royi,“ představila je Molly a zcela ignorovala jeho sarkasmus.

„Kurva, já vím. Myslelas, že jsem posledních pár dní chrápal někde v koutě?“

„Bude obhajovat tebe a Aarona.“

„Keecááš. Mě vobhajovat nebude.“ Potichoučku oddechoval. „Von to na mě bude chtít všecko hodit. Vo tom to bude.“

„To není pravda. Říkals přece, že jste všechno naplánovali spolu s Aaronem.“

„Byl to jeho nápad,“ prohlásil hrozivě. „On si třeba pomyslí ‚Jak rád bych toho zkurvysyna vodkrágloval‘, a bác! Musí nastoupit starej kámoš Roy a vytáhnout ho z bryndy.“

„Takže tímhle způsobem to u vás chodí?“ zeptala se Molly.

„Jak sis, do prdele, myslela, že to bude chodit?“

„Nevěděla jsem.“

Mluvil jízlivěji než jindy. „Už minule jsem ti přece říkal, že když jeho někdo zbije, tak to bolí mě. Já ho někomu strčím do postele, udělá se von. Nasere se, já udělám špinavou práci. Jsem prostě ten posranej konec klacku, jak se říká.“

„A co očekáváš od téhle akce, Royi?“ zeptal se Vail.

„Noo,“ zašilhal potměšile, „nechceme se usmažit na křesle, to je jasný, ne, pane Vaile?“

„Jo,“ přikývl Martin. „A jestli mi pomůžeš, tak se na žádným křesle třeba smažit nebudete.“

„A co po mně chcete?“

„Chci, abys vyšel ven při procesu a svědčil.“

„Pcháá,“ odfoukl tiše. „A chcete taky, abych se přiznal, že jo?“

„Já chci jenom dokázat porotě, že jste dva. A že oba potřebujete pomoct.“

„Já nepotřebuju žádnou podělanou pomoc,“ vyštěkl Roy. „Vy chcete jedno – hodit celej průser na mě a tím se mě zbavit. Ten fígl znám. Už jsme vo tom všem četli.“

„O čem všem?“ zeptala se Molly.

„Šokové terapie, omamné látky, skotské střiky,“ prohlásil. Pak vstal a přešel do stinného kouta místnosti. „Kurva, já o tomdle všem vím. Mě se zbavíte a von si vylítne z klece, volnej jako pták – jako vždycky, kurva. Jenže já do toho nejdu.“

„Možná máš pravdu,“ připustila Molly. „Třeba se nám povede zařídit to tak, abyste se spolu mohli o bolest i o radost dělit.“

„To jsou kecy.“

„Ale nejsou. Stačí, když pomůžeš,“ naléhal Vail. Roy si začal třít dlaně o sebe. „Vy si fakticky myslíte, že jsem vymatlanej.“

„Ale vůbec ne,“ řekla Molly.

Obrátil oči v sloup, dřepl na bobek po indiánském způsobu na celá chodidla a zůstal ve stínu. „Hovno! Blbost! Hele, to já znám všecky fígle, to já jsem ten mazanej. Zapomnělas na to, doktorko?“

„Ne, nezapomněla. Tys také přece vyslal tu zprávu.“ Znovu přimhouřil oči. Naklonil hlavu na stranu a s úšklebkem na ni zíral. „Zprávu?“ zašeptal.

„Ze Šarlatového písmene. Tím jsme tě přece dostali ven, nemám pravdu?“

Syknul na ni: „‚Žádný člověk nemůže po příliš dlouhou dobu nosit jednu tvář pro sebe a jinou pro ostatní, aniž by nakonec nezešílel pod tíhou dohadů, která z nich je ta pravá‘. Kterej z vás na to káp?“

„Z nás nikdo. Byl to Tom Goodman,“ řekla Molly. „Ten, kterej nakecal Rebece ty blbosti?“

„On nikomu blbosti nenakecal, Royi,“ zarazil ho Vail. „To ona mu všechno řekla. Myslím, že posoudila důležitost svých informací a domnívala se, že by tobě a Aaronovi mohly pomoci.“

Vstal a pomalu přecházel ke kavalci. U něho se na chviličku zastavil, kousal se do spodního rtu a pak najednou zasyčel jako had, přitiskl k sobě pěsti a zakroutil jimi v opačném směru, jako kdyby kroutil krkem kuřeti.

„Zabít kuřátko a kostičky nechat,“ pronesl záhadně svým tichým sykavým šepotem.

„Co to znamená?“ zeptala se Molly.

„Když seš tak chytrá, zkus na to přijít.“

„Myslím, že chceš, aby se celý svět dozvěděl, jaký ďábel byl vlastně biskup. Proto sis vybral ten citát a proto jsi ho amputoval. Chceš přilákat pozornost k závažnosti jeho zločinu a věděls, že Aaron by to neudělal.“

„Aaron by to nikdy neprozradil,“ přikývl Roy. „A víš proč? Protože by se radši usmažil v pekle, než aby to přiznal. Je stejnej jako ti druzí dva.“

„Myslíš Billyho a Petera?“ zeptala se obezřetně Molly.

„O kom jiným, kurva, asi mluvím? O Mary a Samovi? Do prdele, to bylo stejně úplně jiný.“ Zničehonic na ně ukázal prstem. „Myslíte, že na to někdy přišel? Ani za hovno! Ten malej kretén pořád ještě neví, kde toho dne vůbec byl. Přitom mě donutil zabít svýho vlastního bráchu a bývalou holku!“

Molly se snažila hnát své myšlenky dopředu, aby byla krok před Royem a dokázala předvídat jeho slova. Mary a Sam. Billy a Peter. Bože můj, přemítala horečně, kolik lidí vlastně zabil?

„Ale ne, jsem si jistá, žes to byl ty, kdo vymyslel, aby všechno vypadalo jako nehoda,“ řekla.

„Na to vem jed. Čet jsem vo tom v novinách.“ Znovu se opřel na kavalci o lokty. „Čet jsem článek vo tom, že když někde uváznete s autem ve sněhu, tak si nesmíte nechat zavřený okna, jinak se votrávíte kysličníkem uhelnatým. Když mi to mladej čet, bylo mi jasný, co chce. Voni si rádi jezdívali zašukat na Sacketťs Ridge. Sam se s tím pak rád před mladým vytahoval, protože věděl, co mladej k Mary cejtí. Kurva, ten malej génius to pak začal vymejšlet.“

„Myslíš tu akci s Mary a Samem?“

„Jasně.“

„A nebál ses, že tě chytí?“

„Neblbni…“ Zaklonil hlavu a zavřel oči. Začal oddechovat o poznání hlasitěji. Na tváři se mu usadil lascivní úsměv. „Když na to vlítli, tak bys je musel nejdřív polejt ledovou vodou – jako když šukaj psi, aby si něčeho všimli. Mary, tý teda bylo kus, a šukání přímo zbožňovala. Jednou nebo dvakrát jsme tam vylezli za nima, schovali se v lese a pozorovali je. Moc toho vidět nebylo, protože měli úplně zamlžený okýnka, ale Sam vždycky nechával jedno povotevřený, a tak jsem je dobře slyšel, von funěl, vona pištěla – no jak prasata na porážce.

Na mě bys ale byla hrdá, doktorko. Nic jsem nezvoral. Vylez jsem hned po večeři. Vyklouz jsem z baráku a ukrad doktorovi z operačního sálu hromadu ručníků a sebral kanystr s benzinem, který Hiram Melvin vždycky nechával na traktoru. Veděl jsem, že se na to ten večer chystaj. Trvalo mi skoro hodinu, než jsem tam vylez. Hlína byla hezky tvrdá, a tak jsem se nemusel bát, že šerif najde nějaký stopy. Za chvilku dorazili. Von ani pořádně nezabrzdil a už skočili na zadní sedadlo.“

Odmlčel se a otevřel oči, jako kdyby se snažil zaostřit na předmět někde mimo místnost. Mluvil pomaleji a vychutnával každé slovo.

„Deset minut. Za deset minut to vevnitř vypadalo, jako když tam někdo hodí dýmovnici. Připlížil jsem se k autu a mrknul do vokýnka. Ty dva se zrovna dostávali do nejlepšího. Stáhl jí svetr a já se mohl pokochat pohledem na ty její obrovský kozy. Von měl jednu ruku pod její sukní a vona vzdychala a svíjela se… Ty dva by nic nevnímali, i kdyby vedle nich vybuchla bomba.“

Sedl si a začal názorně předvádět, co dělal on. Oči upíral kamsi do neznáma. „Nacpal jsem ručníky do mezery u vokýnka a čekal. Za chvilku jsem slyšel, jak funí. Voba už dejchali dost těžce.“ Zmlkl a rozesmál se. „Vydejchali si všechen kyslík. Ona začala kňourat a pak ječet.“ Znovu se odmlčel.

„Parádní představení. Uběhlo asi půl hodiny. Přestali mluvit. Nakonec jsem na ně rychle nakouknul. Vona ležela na něm a voba spali, nahý jak nemluvňata.

Dveře jsem Votevřel úplně lehce. Ručníky mi spadly přímo do ruky.“ Znovu doplnil své vyprávění pohyby. „Zavřel jsem vokýnko a vypnul rádio, aby nevybíjelo baterku…“ Natáhl ruku a otočil imaginárním knoflíkem. Pak oběma rukama naznačil přibouchnutí dveří. „Zabouchnul jsem dveře a pak jsme vodešli trochu dál a sedli si na pařez. Pozorovali jsme auto a poslouchali, jak běží motor. V tom chevroletu z jednasedmdesátýho strávil Sam půlku života šukáním. Pak mi začala bejt zima, a tak jsem do nádrže dolil ještě pár litrů benzinu, aby náhodou nedošel, a hned potom jsme se vydali na cestu domů do údolí. Ručníky i kanystr jsme cestou zakopali. Když přišel mladej k sobě, byli jsme už oba v posteli. Nevěděl ani hovno, dokud ráno nepřišel šerif.“ Náhle zmlknul. Zíral na jakýsi bod v nekonečnu. „Bylo to nádherný.“

Pak sebou trhl a probral se ze svého transu. Do šepotu se mu vkradl hněvivý tón. „Jenže vynechali ty podrobnosti vo šukání, takže se nikdo nedozvěděl, co se vlastně stalo.“

„A to tě dovádělo k šílenství, co?“ pronesla soucitně Molly. „To se přece měli dozvědět všichni.“

„A tak ses postaral, aby k něčemu podobnému nikdy nedošlo, že?“ řekla Molly.

„Přesně. Máš jedničku, doktorko. Kurva, máš jedničku.“

„Chtěli Billy s Peterem prozradit, co se dělo u biskupa?“ zeptala se.

„Billy a Peter? Ale prd!“ Nyní mluvil výsměšně. „Oni by v tom klidně pokračovali, dokud by si nepřived nový ministranty. A přived by si je už dost brzo, protože všichni byli stejně moc starý. Dokonce si už vytipoval novou holku. Oni by drželi dál hubu. Nebo něco horšího – jako ten posera Alex. Prej Robin a zázračnej hošík, kurva, ten malej čurák! Byl by další v pořadí, kdyby to mladej tak strašně neposral.“

„A Aaron o tom taky nechtěl mluvit. Proto ses vlastně objevil poprvé, že?“

„On by furt chodil kolem horký kaše, doktorko. Přesně jako s Rebekou. Nikdy by se nepřiznal.“

„A proč ne?“ zeptal se Vail.

„Protože se mu to líbilo. Věděl, že je to špatný, ale líbilo se mu to. Dobrý nebo špatný, von se v tom, kurva, vyžívali“

„Objevil ses někdy, když se milovali s Rebekou?“

„Neměl jsem to štěstí. Jak říkám – vyžíval se v tom. Vyšukával si z hlavy mozek, ale zvládal to sám. Proto nechtěl o těchhle věcech nic říct.“ Náhle změnil téma. „Ten Belmondo tady bude pokaždý?“

„Cítil by ses uvolněněji, kdyby Martin odešel?“

„Uvolněněji… do prrdele. Na tomdle kavalci? Ale hovno, je mi fuk, jestli tady je. Stejně se s tebou podívá na video – nemám pravdu, Belmondo?“

„Nepodívám, pokud mi to nedovolíš,“ řekl Vail. „To video je soukromá záležitost mezi tebou a doktorkou Arringtonovou.“

„Tak proč ses díval na to poslední?“

„Musela mi vysvětlit, co s tebou je. Dotklo se tě, že jsem to viděl?“

„Seru na to. Není to fuk? Ty nemáš žádný votázky, Belmondo?“

„Říkej mi Martine. Nebo Marty.“

„Áá, nemáme smysl pro humor?“

„Ale jo. Řekni nějakej vtip a budu se popadat za břicho.“

Roy se zachichotal. „Klídek, Marty. Nenasírej se.“

„Já teda mám jednu otázku.“

„Vybal ji na mě.“

„Co se stalo s Billym a Peterem?“

Zachechtal se. „Jéžiši, ty do toho skáčeš rovnejma nohama, co?“

„Pochopil jsem, že nám o nich řekneš, až budeš chtít.“

„S nima jsem nic neudělal. Nechal jsem je tam. Další tejden, dva je nikdo nenajde.“

„Jak to?“

„Je to tam zavřený. Na zimu vždycky zavíraj. Až do konce dubna. I správce teď vodjel.“ Převalil se na bok a pohlédl na ně. „Víte co? Podle mýho si nemyslíte, že jsem to udělal. Míli za hospodou u silnice, doprava k jezeru,“ řekl. „Až je najdete, vraťte se sem a pokecáme.“

„Jak ses tam dostal?“ zeptal se rychle Vail.

„Dodávkou, co patřila kostelu. Nechávali nám ji furt k volnýmu použití, nezáleželo jim na ní. To je všecko. Dobrou.“

Zavřel oči a jeho tělo jako by se propadlo do sebe. Za chviličku se oči rozechvěle otevřely. Chvíli zíral na strop a pak řekl: „Ano, paní doktorko. Ten znám. Patří k mejm nejvoblíbenějším. Je ze Šarlatového písmena.“

„Máš fakt dobrou paměť, Aarone.“

27

Malebné letovisko Burgess leželo pětačtyřicet mil na severozápad od města. Hlavní sezona u jezera probíhala od května do listopadu. V zimních měsících se život v letovisku utišil a stala se z něj klidná ospalá vesnice. Čtyři hotely a tři chaty zůstávaly od listopadu do počátku dubna uzavřeny, jen výjimečně se zprovozňovaly na příležitostnou oslavu nebo večírek. Přestože se městečko Burgess skrývalo v osamělých zákoutích centrální oblasti okresu King, nevěnovalo valnou pozornost okresní oficiální politice. Stanovilo si svá vlastní pravidla a spoléhalo na moudrost tří městských radních a bručouna starosty. Tak si stále uchovávalo svou nezávislost. Čistá obec neměla žádný jednoznačný styl, architektonicky nezačlenitelné excentrické stavby jí však propůjčovaly zvláštní půvab a pětadvacet řádných obyvatel setrvávalo v radikální nezávislosti, přiklánělo se k politickému konzervatismu a díky turistům se řadilo ke střední třídě, ovšem poněkud venkovsky upovídané. Turisté představovali dostatečný zdroj příjmů, aby si obyvatelstvo udrželo svou poměrně vysokou životní úroveň a pohodlí po celý rok.

Burgesským politickým sídlem byla Hospůdka u jezera (což byl matoucí název, vždyť jezero bylo vzdáleno ještě půl míle na východ), postavená u silnice v severní části města. Patřila starostovi Hiramu Brashovi. Mimo sezonu byla otevřena denně od šesti ráno do desíti večer. Městská rada se scházela každou středu v deset dopoledne a zasedání se odehrávalo v jednom ze zadních boxů. Přítomni mohli být všichni obyvatelé, které jednání zajímalo.

Právě na jedné z takových schůzí se město dohodlo, že Rushmanově nadaci povolí koupi staré chaty zvané Wingate Lodge a její přestavbu na letní tábor pro osazenstvo Domu spásy. Z úst několika přítomných sice zazněly nevrlé poznámky typu ‚po městě se nám budou flákat mladí kriminálníci a feťáci‘, ale osobní dopis od arcibiskupa Rushmana obyvatele ujišťoval, že se nevyskytnou žádné problémy – a později se skutečně nevyskytly. Chata Wingate se stala ‚Wingateským srubem‘.

Naomi Chanceová se tři dny věnovala telefonování. Ptala se v Americké hotelové asociaci, u cestovních kanceláří a v nejrůznějších dalších institucích a zjišťovala, které hotely a ubytovny v okolí jezer jsou v zimních měsících – a zejména v únoru a březnu, zavřeny. Pak si konečně vzpomněla na srub. Zavolala do Burgesské obchodní komory, kde jí potvrdili, že ve městě se skutečně nachází jedna restaurace u silnice a že Wingateský srub je vzdálen ‚kousek po silnici a pak doprava, hned u jezera‘. Popis přesně odpovídal Royovým slovům. Pokud chtějí najít Billyho a Petera, mohli by klidně začít právě zde.

Vail s Goodmanem dorazili do města chvíli po setmění a zastavili se v Hospůdce. Brash byl malý, kulaťoučký šedesátník, s brunátným obličejem a chomáčky šedivých vlasů. Postavil před ně šálky s kávou.

„Vy jenom projíždíte, co?“ zeptal se příjemným tónem. „Jak jste to poznal?“ podivil se Goodman „Dělám tady starostu už vosumnáct roků. Můj syn je šéfem policie. V tomdle koutě znám úplně všecky. A protože hotely jsou v zimě zavřený a v motelu mají plno, musíte tu bejt buď na návštěvě nebo prostě jenom projíždět.“

„Jste opravdu všímavý,“ usmál se Vail. „Kam máte namíříno?“

„Teď se vlastně už vracíme,“ řekl Goodman. „Aha. A už jste večeřeli?“

„Ne, ale dáme si jenom kafe, abysme cestou do města neusnuli.“

„Jak je možný, že nejedete po dálnici?“

„Touhle dobou mám svejch starostí dost,“ začal vysvětlovat Goodman. „A vůbec se mi nechce jet večer v koloně nacpanej na nárazníku auťáku přede mnou.“

„Svatá pravda.“

„Když jsem byl malej, tak jsem do týdle oblasti jezdíval,“ zalhal Goodman. „Bydlívali jsme s rodičema v takový chatě u jezera. Jéžiši, ta hlava… Jmenovala se nějak Winstonova nebo Winthropová…“

„To bude stará chata Wingate Lodge, kousek vodsuď,“ řekl Brash.

„Jo, jo, Wingate. Táta rád chodíval do lesů kolem ní na hony. Byl jsem ještě malej.“

„No jo, to muselo bejt tak před dvaceti lety,“ přikývl starosta. „Srnku ani divočáka jsme tady neviděli nejmíň patnáct roků. To je holt cena za rozkvět města.“

„Kde je vlastně přesně ta chata?“ ptal se nevinně Goodman. „Pamatuju si jenom, že to byl dost velkej barák někde u jezera.“

„Jo. Asi míli odsud. Musíte vodbočit ze silnice v místě, kde jsou na vobou stranách patníky. Ale teďkon je zavřená. A Benny Hofstader, kterej dělá správce, vodjel na ryby na Floridu. Vrátí se až někdy příští tejden.“

„Je opravdu tak velká, jak se pamatuju?“ Goodman z něj chtěl vytáhnout další informaci.

„Panečku, ta je zaručeně ještě větší, než ji pamatujete. Vejde se do ní kolem třiceti lidí. Společenská místnost je velká skoro jako fotbalovej stadion. Po tom, co ji převzali katolíci, je vopravenej i sklep. Je tam herna a televizní místnost.“ Naklonil se nad stůl a lišácky mrknul. „Dost luxusní pro tlupu nějakejch mladejch feťáků – to je můj názor.“

„No, třeba sem zajedu někdy příště a zastavím se tam.“

„Přijeďte v létě a klidně tady s náma pobuďte,“ usmál se Brash. „Milujem vaše penízky.“

„Dík za upřímnost.“

Silnice byla obyčejná neosvětlená asfaltka, lemovaná hustými borovicemi, díky nimž byla tak temná, že se zdálo, jako by polykala světlo reflektorů. Nebýt úplňku, určitě by vjezd do areálu Wingateského srubu minuli. Měsíc zrovna vycházel nad koruny stromů a postříbřil obrysy kamenných patníků. Goodman mezi ně odbočil a světlo reflektorů ozářilo mosaznou ceduli s nápisem:

WINGATESKÝ SRUB ZALOŽILA RUSHMANOVA NADACE ROKU 1977

Prašná cesta se vinula hlubokým lesem asi půl míle. Až poté spatřili temnou, obrovskou, rozlehlou patrovou budovu, lemovanou bílým měsíčním svitem a jeho odrazem na jezeře v pozadí.

„Do prdele, oni tady nemají ani žádné noční světlo,“ zaklel Goodman.

Zaparkovali u hlavního vchodu a přejížděli budovu kužely světla ze svých baterek. Celé první patro obrovského srubu lemovalo široké dřevěné molo, k němuž vedly dřevěné schody. Pod ním spatřili úzká přízemní okénka. Směrem k jezeru byla na srubu velká křídlová a francouzská okna. Ta se otevírala na terasu tvořenou molem. Přitiskli své svítilny na okna a nakukovali dovnitř. Viděli obrovskou místnost s klenutým krbem.

„Kristepane, v tomhle krbu se dá spálit snad celý kmen borovice,“ vydechl Goodman.

„A patrně by se s ním dala vytopit velká část celého Burgessu,“ přikývl Vail. „Já prohlídnu všechna okna a dveře v tomto patře. Ty se mrkni na přízemí.“

„Mohli bychom třeba jedno okno rozbít,“ navrhoval Goodman. „Zkus hádat, kolik bys v Burgessu dostal za násilné vniknutí do objektu.“

„Pokud byl uvnitř Roy, tak nejmíň dvacet let,“ odpověděl Vail.

Goodman obcházel budovu. Paprsek světla náhle ozářil jedno okno. Bylo pootevřené. Přeběhl mu mráz po zádech. Zlá předtucha. Obava. První stopa – tohle je zřejmě opravdu to místo, o němž mluvil Roy. Peter a Billy Jordan jsou tedy uvnitř.

„Marty,“ zavolal nahoru, „pojď radši sem.“

Oběma svítilnami zkoumali přízemí. Úzké proužky světla klouzaly po velké místnosti se starobylými stolky a dvěma velkými televizory na policích na jednom konci místnosti. Obrovský dvojstranný krb odděloval televizní místnost od přilehlé herny. Kromě vychladlého šedého popela a ohořelých zbytků dřeva neviděli nikde žádný nepořádek. Vyškrábali se přes okenní římsu a seskočili do místnosti.

„Teda, tady je chladněji než venku,“ podivil se Goodman. Při mluvení mu od úst stoupaly malé proužky páry.

„To ten ledový vítr, co fouká od jezera,“ vysvětloval Vail. „Teplota průvanu se tady určitě pohybuje kolem bodu mrazu. Tím pootevřeným oknem vítr profukuje dovnitř a chladí to tady.“

Goodman prošel televizní místností a vstoupil klenutými dveřmi do herny. Jakmile udělal krok, cosi měkkého se mu otřelo o nohu a přeběhlo po botě.

„Kurvafix!“ zaječel a připlácl se zády na zeď. Srdce mu bušilo až v krku. Přejížděl světlem po zemi. Kolem Vaila proběhl velký mýval a pelášil po schodech do prvního patra. Goodman si povzdechl.

„Jsem moc rád, že si tímhle nevydělávám na živobytí,“ řekl. „Pořád nevím, proč jsme to nepřenechali policajtům.“

„Co když jde o falešný poplach?“ pokrčil rameny Vail. „Jak bychom to, ksakru, vysvětlovali?“

Goodman vstoupil do herny. Jeho světlo se odráželo od světlých stěn a vytvářelo v obrovské místnosti strašidelné stíny. Pak se ozvaly krysy, vyděšené světlem. Začaly vybíhat zpod pohovky a pištět. Rozutekly se do tmavých koutů.

„Ježíšimarjá, tady je snad celá zoologická!“ vykřikl Goodman. Vail mu hned neodpověděl. Nebyl schopen ani slova, ani pohybu. Zíral bez jediného mrknutí na tenký paprsek své svítilny. Ozařoval lidskou ruku, vyčnívající zpoza válendy, s prsty ohnutými nahoru jako drápy. Kůže měla temně modrou barvu, téměř černou. Udělal pár kroků k pohovce a spatřil zbytek paže – ztuhlou končetinu napřaženou kolmo vzhůru. Pak světlo dopadlo na nahé, nafouklé torzo lidského těla, k němuž ruka patřila, a pak na obličej – tedy na to, co z něj zbylo. Byl odulý k nepoznání, místo očí prázdné důlky, tváře, rty a čelisti ohlodané a potrhané nočními dravci, otevřená ústa tvořila temný tunel do čehosi, co bylo jen obscénní parodií na kdysi lidskou tvář. Hrdlo bylo proříznuto od jednoho ucha k druhému a rozšklebenou ránu ještě rozšířili ti mrchožrouti s ostrými zoubky, kteří na něm hodovali. Pak baterkou posvítil na tělo, poseté bodnými a sečnými ranami, se zmasakrovanými slabinami, ležící v obrovském tratolišti zaschlé krve, nyní černé jako asfalt. Ztuhlé tělo vedle bylo menší verzí téhož. Káva z Hospůdky u jezera mu stoupala do krku a musel několikrát polknout, aby ji dostal zpět.

„Tommy,“ zavolal Vail ochraptěle. „No?“ ozval se Goodman z druhého konce místnosti. „Naomi měla dobrý nos. Jsme na správném místě.“

* * *

Než se do Hospůdky u jezera dostal Abel Stenner, bylo devět. V patách za ním přijel Lou Turner, který si sedl k baru co nejblíž ke dveřím. Stenner zašel až dozadu do boxu, v němž Tommy s Martinem dojídali večeři.

„Co se Louovi stalo, že je tak nespolečenský?“

„Řekl jste, že si chcete pohovořit mezi čtyřma očima,“ odpověděl Stenner a přísně si Goodmana měřil.

„Ale běžte. Já jsem jenom nechtěl, abyste sem dorazil s národní gardou v plné parádě,“ vysvětloval Vail a zamával na Turnera. Černý seržant si k nim přisedl.

„Kafe můžu vřele doporučit,“ řekl Goodman. „Stoprocentně ho vařili někdy letos.“

„Na kafe nemám čas.“

„Možná ho budete potřebovat,“ řekl Vail. „Co tady vůbec pohledávám, Vaile?“ zeptal se Stenner. „Tohle je dost daleko za hranicemi mého rajonu.“

„Ale jste pořád v okrese, žádný strach.“

„Já pracuju pro město,“ odpověděl chladně Stenner. „Třeba vám okres odpustí,“ zapálil si cigaretu Vail. „Nemohli bychom přejít k věci?“ zeptal se Stenner. „Na dveřích stojí, že za hodinu zavírají. A nemohl byste to s dovolením típnout? Z kouře mě bolívá hlava.“

„Dnes vás bude možná bolet z něčeho jiného,“ řekl Vail a uhasil cigaretu v plechovém popelníku.

Stenner se pohodlně opřel a přísně si ho měřil. Sundal si brýle s drátěnou obroučkou a očistil je papírovým kapesníkem. „Oukej. Poslouchám,“ řekl.

„Je to jenom dohad, ale myslím, že asi hledáte dvojičku Rushmanových ministrantů – Billyho Jordana a Petera, který, pokud je nám známo, nemá ještě příjmení.“

„Proč bych se o ně měl zajímat?“

„Podle údajů v biskupově diáři měli schůzku přesně té noci, kdy došlo k vraždě. Patřil k nim i Aaron.“ Vail pokrčil rameny. „Takovéhle věci vám obvykle neunikají, Ábele.“

„Peter se příjmením jmenuje Holloway,“ řekl Turner. „A je z Kansas City.“

„Á, skvěle splněný domácí úkol,“ pochválil ho Goodman.

„Prošli jsme jeho věci v Domě spásy,“ vysvětloval Stenner. „Na dně jeho kufříku jsme našli ročenku ze střední školy. Měl nevlastní rodiče. Hůř se o něho už starat ani nemohli.“

„Blbý,“ pokýval hlavou Vail.

„Vy asi nebudete vědět o klukovi jménem Alex, že?“ zeptal se Turner.

„Asi budeme,“ napínal ho Vail.

„Hrajeme si tady na otázky a odpovědi?“ pronesl škrobeně Stenner.

„Alex z party zdrhnul,“ řekl Vail. „Teď už možná loví perly někde na Aljašce.“

„A co ta holka?“

„Ta holka je úplně mimo náš zájem. O Rushmanově vraždě stejně nic neví.“

„Jak to můžete tvrdit?“

„Zastavila se u mě. Ale nemám tušení, kde je teď.“

„Mohla být jedním z hlavních svědků,“ řekl přísně Stenner. „A co jsem měl podle vás udělat? Zatknout nevinného občana?“

„Říkal jste ale něco o Jordanovi a Hollowayovi,“ vrátil se k tématu Turner.

„Můžeme vás k nim dovést,“ řekl Vail. „Ale rád bych si ujasnil jednu věc – dostali jsme na ně anonymní tip.“

„Viděli jste je?“ Vail přikývl.

„Mluvili jste s nimi?“ zeptal se Turner. „Ne.“

„Je v tom nějaká nabídka? Jako něco za něco?“ ptal se Stenner a podezíravě přimhouřil chladné oči. „Ne. Prostě plníme svou občanskou povinnost.“

„S tím běžte do prdele,“ vyštěkl Turner. „Jen klid, Lou,“ okřikl ho jemně Stenner. Pak se obrátil k Vailovi: „Vy tedy za tohle nic nechcete? Fakticky?“

„Já jen chci, abyste pochopil, že jsme dostali tip a ověřili ho ještě dřív, než jsme vás zavolali. Nechci být obviňován z toho, že někoho posílám do terénu naslepo.“

„Oukej. Domluveno. Kde teda jsou?“ zeptal se Stenner. „Jeďte za námi,“ zvedl účet Vail. „Není to daleko.“

* * *

Šerif Luther Brash se ukázal jako příjemný a dobře spolupracující chlap. Byl o deset čísel vyšší než jeho otec, měl medvědí postavu, černý plnovous, chundelatou hlavu a laskavé oči. Přišel v silné kožené bundě a manšestrových kalhotách. O jeho postavení svědčil pouze odznak připnutý na hnědém plstěném klobouku a pětačtyřicítka v koženém pouzdře u pasu. Neměl námitek proti tomu, aby se vyšetřování ujal Stenner a ihned zavolal okresního koronera a skupinu techniků.

„Do háje, jedinej násilnej čin, co se u nás vobčas vobjevuje, je, když se puberťáci trošku vokopají při fotbale,“ říkal a ukazoval svým dvěma nočním pochůzkářům, kde mají připevnit žluté policejní stuhy, a pak je postavil k patníkům u vchodu do areálu, aby nikoho nepouštěli dovnitř. Starosta zavřel svou hospůdku o čtvrt hodiny dřív a potloukal se kolem jako čumil, ale pomohl jim najít hlavní elektrický spínač a nahodit elektřinu. Harvey Woodside a Bill Danielson přijeli kolem jedenácté. Woodside puntičkářsky zkoumal budovu a cvičeným pohledem kontroloval každou šmouhu a smítko. Vail s Goodmanem stáli stranou a z kouta místnosti Woodsida sledovali. O půlnoci dokončil Danielson zběžnou prohlídku obětí a chystal se poslat obě těla do okresní márnice. „To je bordel,“ ulevil si a těžce se zvedal „Jak dlouho tady podle vás byli?“ zeptal se Stenner. Danielson pomalu zavrtěl hlavou. „Je tady chladno a při votevřeným okně možná i mráz. Zpomalený rozklad. Taky si na nich pochutnávaly krysy. Ksakru, můžou tu bejt klidně dva týdny, ale i dva měsíce. Možná, že až je odvezeme do města, tak vám to trošku zpřesním, ale momentálně bych nedokázal vsadit ani na to, kdy k té události došlo.“

„Myslíte, že mohlo být více pachatelů?“ zeptal se Woodsida Stenner.

„No, nejsem si jistej, ale spíš bych řekl, že ne. Podívejte sem…“ Ukázal na krvavé skvrny a otisky na podlaze. „Já odhaduju, že ten vysoký šel první a zůstal zřejmě tam, kde upadl. Ten menší byl přepaden tady a pachatel ho mrtvýho táhl ještě asi dva metry a položil je vedle sebe.“

„Ten vysoký je Jordan, ten malý Holloway,“ řekl snaživě Turner.

„To je fuk. Něco vám řeknu – tohle udělal buď stejnej pachatel, co zavraždil biskupa, anebo nějaká jeho dokonalá kopie. Stejné rány, odřezané genitálie strčené do úst, čísla na temeni. Taky jsem si dost jistej, že při útoku byli oba oblečení. Oba mají na těle zjevně vlákna z oděvu.“

Woodside přešl k oknu, otevřel ho a pečlivě prohlížel. Teprve potom se ke skupince připojil.

) „Tímhle oknem sem nevlezli,“ řekl. „Ve dveřích na druhé straně v prvním patře je rozbité sklo.“

„Tak proč je to okno otevřené?“ zeptal se Stenner.

„Nejsem si jistej,“ řekl Woodside. „Ale podle mýho vodhadu chtěl dosáhnout co nejnižší teploty uvnitř.“

„Takže ať už to udělal kdokoliv, prostě chtěl, aby tady byla zima,“ shrnul Stenner.

Danielson přikývl. „Dost mazaný, to vám povím. Díky tomu bude mnohem složitější určit přesnou dobu vraždy.“

Stenner se obrátil k Vailovi: „A vy fakticky nevíte, kdo vám dal tenhle tip?“

Vail pokrčil rameny. „Víte přece, jak to s takovými tipy bývá,“ bránil se. „A navíc jestli si myslíte to, co si myslím, že si myslíte, stejně bych vám to nemohl říct. Bylo by to v rozporu se zájmy mého klienta.“

„To teda jo,“ odpověděl Stenner.

28

Naomi Chanceová si vyčistila stůl, nechala na něm jenom telefon a před sebe si položila obrovskou plachtu čtverečkovaného papíru. Už deset dní dávala dohromady informace – a poslední dva dny prováděla své pátrání tak intenzivně, že se ani neobjevila v kanceláři, ani nezavolala – což pro ni bylo netypické. Nakonec dorazila s kufříkem nacpaným kopiemi nejrůznějších listin, daňových přiznání, účtů, smluv, politických seznamů a výstřižků z novin. Jako vždy přímo hořela vzrušením, když na něco přišla. Obvykle dával všechny podrobnosti do souvislostí Martin, ale tentokrát na to přišla sama.

Nakreslila si graf složený ze čtverečků, do nichž psala základní údaje, a pak je pospojovala čárami. Vyplňování okýnek jí trvalo dvě hodiny. Konečně se pohodlně opřela a kochala se svým dílem.

V grafickém zobrazení vypadalo všechno tak zjevně. Prosté. Geniální. Téměř dokonalé a jednoduché. Ale ne zcela.

Právě když posledními tahy vylepšovala své mistrovské dílo, přišli ze snídaně Goodman s Vailem.

„Kde, do háje, trčíš ty dva dny?“ ptal se Vail. „Už jsem po tobě chtěl vyhlásit pátrání.“ Pohlédl na obrovitý graf, který ležel před ní. „A co je tohle?“

„Myslím, že z tebe udělám šťastného člověka,“ pronesla líbezně.

Goodman ji přerušil. „Než začneš, něco si poslechni. Je to Royův vzkaz. Dostali jsme ho zásluhou zesnulého Petera: ‚Nebýt kněží, nebylo by bezvěrců.‘“

„Thomas Jefferson,“ neztrácela náskok Naomi.

„Velmi dobře, Naom,“ pochválil ji Goodman. „A co ten, který jsme našli na Jordanově temeni: ‚Neexistuje mnoho bolestí tak nesmírných jako vidět, prorokovat nebo zažít, jak výjimečný člověk schází ze své cesty a upadá.‘“

„Jednoduché,“ pokrčila rameny. „To je z Nietzcheho.“

„Teda dámo, vy jste jednička. Trefila jste dvakrát do černého.“

„Nejdřív zabil Billyho a Petera a pak Rushmana,“ řekl Vail. „Tyto citáty se oba vztahují k biskupovi, ne k ministrantům. Do háje, on nechával vodítka dokonce ještě dřív, než Rushmana zabil.“

„A tomu,“ pronesl Tom pochmurně, „se říká úmysl. Nebo úkladnost.“

„Nebo šílenství?“ navrhl Vail.

„Třeba Stenner s Venableovou nepřijdou na to, že jde o citáty,“ řekla Naomi.

„S tím bych nepočítal,“ oponoval Goodman.

„Předpokládejme, že vědí všechno, co my,“ řekl Vail. „Pak se alespoň nedopustíme žádné chyby.“

„Možná vědí ještě víc než my. Možná jsme něco přehlédli.“

„Jo,“ přikývl Vail. „Určitě jsme dost dlouho přehlíželi Roye. Stejně je to akademická debata. Nemůžou to vybalit, pokud nedokážou, že Aaron zavraždil i Jordana s Peterem, což Venableová neudělá.“

„Proč ne?“ zeptala se Naomi.

„Je příliš mazaná,“ odpověděl Vail. „Je mnohem snazší dokázat jednu vraždu než tři. Ona nemá v úmyslu prosrat jednoznačný případ jen proto, aby riskovala dokazování těch dalších dvou.“

„A kromě toho,“ dodal Goodman, „podle našich informací nemůže Danielson určit přesně dobu vraždy. Rozpětí je dost velké – čtyři týdny – počínaje týdnem před Rushmanovou vraždou.“

„Jo, ona je příliš vyčůraná, než aby se na něco takového chytila,“ řekl Vail. „Počkáme, až nějakou spojitost mezi Rushmanovou vraždou a vraždou těch druhých dvou kluků vytáhnou sami. Pak si Danielsona podáme. Podle jeho vyšetřování lze říci, že existuje šance asi tři ku jedné, že Jordan s Hollowayem byli zavražděni po biskupu Rushmanovi – tedy v době, kdy už byl Aaron Stampler ve vazbě. Sbohem a šáteček, paní Žalobkyně,“ zakončil svůj proslov Vail. „Porota by musela projednávat tři případy najednou. Stejně jsou to čistě akademické úvahy. Ona prostě na tenhle chyták neskočí.“

„Proto jsi tedy řekl o vraždách Stennerovi?“ zeptal se Goodman.

Vail neodpověděl okamžitě. Pak pokrčil rameny. „Za zkoušku to stálo,“ řekl. „A kromě toho – copak máme na vybranou? Cos nám vůbec přinesla ty, Naom?“

„Graf Gudheimovy nadace,“ oznámila.

„Co to má, do prdele, být, ta Gudheimova nadace?“ zeptal se Vail.

„Je to jedna z dvaadvaceti různých charitativních organizací, programových výborů a holdingových společností zastřešovaných Rushmanovou nadací,“ vysvětlovala. „Hodila jsem to radši na papír, abyste chápali všechny souvislosti.“

Pustila se do popisu svého krásného grafu a postupně přejížděla prstem po všech čarách spojujících jednotlivé čtverečky. Goodman s Vailem jí dychtivě naslouchali.

„Připomíná to pyramidu. Na jejím vrcholku stojí Gudheimova nadace. To ona financuje všechny charitativní činnosti. Veškeré platby nutné pro charity jdou přes Gudheima. Veškerou údržbu budov provádějí tři stavební firmy. Dělají všechno od základní stavby až po vymalování místností. Dvě autoopravny zabezpečují servis pro všechna používaná vozidla. Pak mají dvě daňové firmy, které vedou všem účetnictví. Berensteinova klinika je jejich oficiální ‚nemocnicí‘… Celkem jde o dvanáct společností. Všechny zasílají své účty přímo Gudheimovi – nikdo z charity je nikdy neschvaluje. A proč? Podívej se sem. Všichni ředitelé jednotlivých charitativních organizací jsou členové předsednictva Gudheimovy nadace. Dostanou třeba účet na dvacet tisíc dolarů za opravy Domu spásy a Gudheim zaplatí šekem. Teď se mrkněte na tohle. Každá z těchto společností poskytla maximální zákonem povolený příspěvek určitým kandidátům politických stran.“

„Zatím všechno legální,“ přikývl Vail. „Hranice je pětadvacet tisíc na kandidáta.“

„Pokud ovšem nepoužiješ dvanáct společností najednou,“ oponovala Naomi. „Dohromady pak máš dvanáct legálních příspěvků na každého z těchto osmi kandidátů. To dělá téměř deset procent jejich ročního příjmu – přes pět milionů doláčů nelegálně investovaných do politických kampaní.“

„Páni… Tam by se dal najít nejeden trestný čin,“ zahlaholil Tom.

„A v každém případě,“ pokračovala Naomi, „došlo k následujícímu jevu: vždycky tři čtyři měsíce před odesláním příspěvku předložily tyto společnosti Gudheimovi obrovské faktury k proplacení. Hele, třeba Berenstein měl pět měsíců za sebou faktury na čtyři tácy každý měsíc. A pak to najednou vyskočilo na dvaadvacet tisíc, osmnáct tisíc – tady je dokonce jedna na třicet tisíc.“

„Přiznali tedy příjem, ale příspěvek si odepsali z daní,“ podotkl Vail.

„To není všechno,“ řekla Naomi. „Čtyři politikové, kteří příspěvek přijali, jsou také členy předsednictva a přímo platby schvalují – včetně pana okresního návladního Jacka Yanceyho plus – hádejte koho?“ Ukázala na jedno jméno ve čtverečku. „Hle – náš společný přítel, soudce Harry Shoat.“

Vail tiše hvízdnul. „Pokud se to provalí, zavřou se Harrymu vrátka do Nejvyššího soudu.“

„Dost mazaný,“ řekl Tom. „Obrovský ilegální tajný fond a nikdo nemůže nic prásknout, protože v něm jedou všichni.“

„A většina velkých zvířat našeho města sedí v předsednictvu.“

„To už je síla lidí, co musej mlčet,“ konstatoval Goodman.

„O všem vědí zřejmě jen ti čtyři z úplatkového výboru,“ zamyslel se Vail. „Politikové se domnívají, že peníze dostávají oficiálně od korporací.“

„Ale šéfové velkých korporací o těch příspěvcích musejí vědět,“ namítla Naomi.

„Ale jim je to jedno,“ obhajoval svůj názor Vail. „Pro ně jde o záležitost, která je fifty fifty a navíc figurují na výplatní listině nadace. Když se jich zeptáš přímo, setřou tě a začnou vysvětlovat, že takhle se dnes dělají obchody.“

„A kromě toho,“ ušklíbla se Naomi, „pokud za tím stál biskup, nemůže to být přece nic špatného.“

„Jak si vybírali své kandidáty?“ zeptal se Goodman.

„Projdi si výstřižky z jejich kampaní,“ řekla mu Naomi. „Všechny jsou proti potratům, pro cenzuru, pro trest smrti, proti veřejné sociální péči… Prostě tvrdí zastánci pravého křídla.“

„A všechna ta témata patřila k biskupovým oblíbeným,“ poznamenal Goodman.

„Když drží jeho lajnu, dostanou prachy,“ řekl Vail. „Biskup byl pilný jako včelka.“ Probíral se výstřižky.

„Takže proto byl Shaughnessey celej posranej… Na tohle narážel onehdy u oběda…“

Goodman se rozesmál. „Ježíši, pokud si myslí, že tohle je problém, co by dělal, kdyby se dozvěděl o ministrantech?“

„Klepla by ho pepka,“ řekla Naomi.

„Ale jak se to dá využít při procesu?“ zeptal se Goodman.

„Noo,“ zamyslel se Vail nad výstřižky, „Něco nám snad vyplave, na povrch. Naomi, zlatíčko, ty jsi prostě jednička.“

Celá se rozzářila. „Pochvala ze rtů Cézarových,“ pronesla slavnostně.

* * *

Byt Jane Venableové – několikaúrovňové podkroví s výhledem na jezero, byl jednou dokonce vyfotografován a chválen v časopise Architectural Digest. Jako jediná dcera prodala po matčině smrti rodinné sídlo na ulici Lakeshore Drive – otec jí zemřel rok po absolvování právnické fakulty – a dala architektovi za úkol vybavit svůj prostorný byt rodinnými starožitnostmi a obrazy. Vznikl tak jedinečný interiér zařízený ve stylu konce devatenáctého století, který se však vznášel vysoko v oblacích v posledním patře nejmodernější stavby na Středozápadě.

Jediným nesourodým prvkem v krásném bytě byla její pracovna – světlá, strohá místnost vybavená moderním nábytkem, tvořící tvrdý kontrast s temnými odstíny ostatních částí bytu. Právě do této moderní místnosti pozvala na oběd hlavní členy svého týmu – Danielsona, Stennera, Charlieho Shackleforda a Woodsida. Zaplatila si renomovanou cateringovou firmu i s číšníkem. Naservíroval plátky steaku, rostbífu, šunky, masovou rolku a jahodový sýrový dort pro pány, salát pro dámu. Pro tuto příležitost se Venableová oblékla do černého dvouřadového kostýmu a krajkové halenky s vysokým límcem, takže působila velmi profesionálně a přitom žensky, aby nezapomínali, že je žena a zároveň jejich šéf.

Jak se blížil velký den, začala být na lidi v kanceláři vysazená. Do procesu jí zbývalo pouhých jedenáct dní a ona se rozhodla zúžit okruh spolupracovníků a organizovala si schůzky mimo kancelář. Diskuse omezovala na fakta, nikoli na strategii. Uklidila si z velkého stolu z kouřového skla stohy zpráv a příruček a zavřela je do skříně. Tři hromádky tlustých záznamů z procesů důležitých pro případ však na stole nechala. K hlavnímu tématu setkání se jako obvykle dostala po kraťoučkém neformálním rozhovoru.

„Takže jak zní poslední verdikt o Jordanovi a Hollowayovi?“ zeptala se Woodsida.

„Stejný styl jako v případě Rushmanovy vraždy,“ promluvil zavalitý Woodside. „Stejné druhy poranění provedené stejným profesionálním stylem. Čísla na temenech hlavy, amputace, všechno. Jordana zabil nejdřív. Podle mého odhadu pachatel napadl Hollowaye v okamžiku, kdy spatřil Jordanovu mrtvolu. Podřízl ho zezadu a pak ho odtáhl vedle Jordana. Vyplývá to ze stop po podpatcích Hollowayových bot,“ řekl Woodside. „Táhl ho přes krvavou louži. Na místě, kde Hollowaye napadl, jsme našli kůru a třísky. Předpokládám tedy, že vrah poslal Hollowaye pro dřevo. Když Holloway odešel, pachatel napadl Jordana a zabil ho třemi, respektive čtyřmi bodnými ranami. Všechny byly smrtelné. Když přišel Holloway s náručí dřeva, zaútočil pachatel zezadu. Dřevo pak spálil v krbu v době, kdy obě mrtvoly svlékal a dokončoval svou práci. V krbu spálil i jejich šaty.“

„A kdy k tomu došlo, Bille?“

Danielson zavrtěl hlavou. „Obě těla byla napadena hlodavci a v přízemí byl průvan – tedy teplota pod bodem mrazu. Opravdu vám k tomu nemohu říct nic přesného.“

„Můžete s jistotou tvrdit, že byli zabiti dříve, než Rushman?“

„Ne. Já odhaduji dobu v rozpětí týden před Rushmanovou vraždou až tři týdny po ní. Omlouvám se. Vím, že byste ty dva ráda připojila k Rushmanovi…“

„V žádném případě!“ přerušila ho. „My musíme dostat Stamplera na ten případ Rushman. Pokud spojíme několik obvinění dohromady a některé z nich se nepodaří prokázat, vybouchneme jak papíroví čerti na všem. Bylo by však případné mít tohle v záloze – pro jistotu.“

„Tohle je nejpřesvědčivější důkaz, jaký jsem kdy v případě vraždy viděl,“ řekl Woodside. „Máme všechno vyjma očitého svědka.“

„A motivu,“ doplnil Shackleford.

„Nebuďte si tak jistí,“ oponovala Venableová. Stenner k ní okamžitě zalétl pohledem, ale ona ho ignorovala. „Máme tři psychiatry, kteří prokáží, že Stampler má všech pět pohromadě. Biskup ho donutil, aby se odstěhoval, protože začal žít na hromádce s tou Lindou. Můžeme tvrdit, že mezi Stamplerem a Rushmanem došlo k hádce. Stampler se odstěhoval do Děr. Jeho dívka ho opustila. Patrně musel přestat s dálkovým studiem na vysoké škole. Náš případ může stát na dost pevných základech, budeme-li tvrdit, že Stampler cítil, že ho hodný biskup zradil, a tak úkladně naplánoval a provedl svou vraždu.“ Obrátila se k Shacklefordovi. „Já vím, že s tímhle máte problém, Charlie.“

„Myslím, že Vail nás na ten motiv nachytá – hlavně proto, že jde o domněnku a informace z doslechu.“

„Motiv musíme dokázat,“ řekla. „Jestli se to nepovede, vlítne na nás v plné polní.“

„Já jen říkám, že vaříme z vody,“ poznamenal Shackleford.

„Tak do ní něco přidejte.“

„Nemám co.“

„Nezapomeňte,“ uklidňovala je. „Máme tři cvokaře – jedna z nich je žena, tu můžeme srovnávat s tou jeho psycholožkou – a všichni dosvědčí, že pod tímto tlakem mohl být motivován k podobné reakci. Momentálně je tohle tím nejlepším, co můžeme udělat.“

„A co ta věc s amnézií?“ zeptal se Stenner. „Všichni tři cvokaři tvrdí, že během jejich rozmluvy nikdy okno neměl – ani v těch nejstresovějších okamžicích.“

„Což znamená?“

„Což znamená, že mu nevěří. Ještě něco, Woody?“ Woodside řekl: „Můžeme porovnat vlákna nalezená v zásuvce s noži s vlákny rukavic, co měl v kapse. Jsou totožná.“

„Senzace,“ pronesla vzrušeně. „Takže můžeme dokázat, že dovnitř vešel kuchyní.“

„Anebo vyšel z pokoje a vzal si nůž,“ doplnil Woodside. „Tak, či onak – každopádně tím pohřbíváme jeho teorii ‚záhadného vraha‘,“ řekl Stenner.

„Respektive do ní děláme trhlinu,“ přikývla Venableová. „Pokud jde o Jordana a Hollowaye…“ začal znovu Woodside. „Zapomeňte na ně,“ pronesla rozhodně a nad námitkami mávla rukou. „Pracujte na tom, ale nevztahujte to k našemu případu. Pokud nemůžeme dokázat, že zemřeli dříve než Rushman, a navíc nemáme důkazy o Stamplerově přítomnosti na místě činu, nejdu do toho. Jak jsem řekla – ideální způsob, jak posrat dobrej případ vraždy, je míchat do něj další. O ty dva se už postará můj nástupce – ať už to bude kdokoli.“

„Viděla jste Connermanův sloupek?“ zeptal se Danielson. „Jo,“ přikývla. „No a?“

„No, zatáhl nějakého keystoneského poldu do Burgessu a začali spekulovat, že Jordan s Hollowayem byli zavraždění stejným vrahem jako Rushman a prý to udělal až po Rushmanově smrti, když byl Stampler zadržen.“

„Connerman se soudního procesu neúčastní, ale já jo,“ pronesla pomalu se značnou dávkou zlosti. „A ti, kteří čtou ten jeho brak, určitě nezasednou v porotě. Jeho výplody jsou irelevantní a před soudem se nebudou probírat – jasné?“

Další hodinu strávili diskusemi o výpovědi, pořadí předvolání svědků a předložení důkazních materiálů, ale do probírání strategie se Venableová nepouštěla. Když se všichni zvedali k odchodu, požádala Stennera, aby se ještě zdržel. Číšníci uklidili stůl a Venableová se posadila na své místo. Přes hromady protokolů hleděla na Stennera, který prkenně seděl v židli s vysokým opěradlem. Zapálila si svou oblíbenou dlouhou štíhlou cigaretu. Pak si ale vzpomněla na Stennerovu averzi ke kouření, a tak ji uhasila.

„Tady to nejsou jenom protokoly,“ začala, naklonila se dopředu a poklepala rukou na tlusté fascikly. „Jsou tam záznamy o Vailových deseti nejtěžších případech. Všechny jsem je řádně prostudovala, Abele, a snažila se najít jeho Achillovu patu.“

„A našla jste ji?“ zeptal se, aniž změnil výraz.

„Myslím, že jo. Tak především – Vail nechce jen tak obyčejně vyhrát. On chce vyhrát na celé čáře. Likviduje svědky, riskuje hněv soudců, hraje do ruky novinářům, prostě dělá všechno, aby vyhrál s velkým náskokem. Díky tomu musí riskovat. A když člověk riskuje, neexistuje pro něj druhá varianta. Buď vítězství, nebo prohra na celé čáře. A Vail nikdy neprohrál.“

„Svého času se uchyloval k žádostem o snížení trestu za polehčujících okolností přiznání,“ pokrčil rameny Stenner.

„Hmm. Nutné je především odhalit jeho tajemství. Co vlastně chce? Směřuje k velkému vítězství – ale vždycky má v záloze schovaný nějaký kompromis a ve skutečnosti mu jde právě o něj. Pokud se rozhodne požádat o snížení trestu na základě přiznání, pak je jasné, že mu šlo právě o to.“

Stenner z ní ani na vteřinu nespustil zrak. K ničemu se nevyjadřoval. Jen tiše seděl a poslouchal. Ale přemýšlet nepřestal.

Proč si musela pročíst všechny tyhle případy, aby přišla na tak elementární věc? Jsou si s Vailem přece k nerozeznání podobní. Zastávají nekompromisně své stanovisko – jeden jako druhý. Jenže jejich stanoviska jsou si tak vzdálená, že rozsudek bude pro jednoho z nich znamenat katastrofu.

„On sní o jediném – nechat toho psychopata vyjít ze soudní síně jako svobodného člověka. Soustřeďuje se na verdikt vinen, ale nesvéprávný, což znamená, že se Stampler uchýlí do Daisylandu, dokud ho nevyléčí, a pak půjde, kam chce.“

„A vy sníte o čem?“

„O Stamplerovi na křesle.“

„To ovšem není kompromis.“

„Kdo mluvil o kompromisech? My jsme ho dostali, Abele. Jediným slabým místem našeho případu je motiv. Máme snad nejsilnější baštu přímých důkazů, která kdy existovala – za ty bychom ho mohli poslat na křeslo několikrát. V této situaci porota spolkne jakýkoli motiv, byť by nebyl zcela přesvědčivý.“

„Tak čeho se bojíte?“

„Kdo říká, že se bojím?“

„Každý právník se před velkým procesem bojí.“

„Pokud se něčeho bojím…“ zaváhala a zírala na papíry před sebou. „Pokud se něčeho bojím, tak je to mýtus.“

„Mýtus?“

„Ano. Vailův mýtus. Bojím se, že ten hajzlík má ještě něco v rukávu. No, tentokrát víme, že nemá. A jestli jo, udělá obrovský cirkus. A já zůstanu klidná. Budu podávat námitky pokaždé, když začne se svým divadýlkem. Tím mu naruším rozjezd. Vail rozjezd potřebuje. Hrozně rád se v dostihu dere na první místo. A já se mu tentokrát postavím do cesty. A bude po rozjezdu. Porotci jsou na takové věci citliví. Vycítí, kdy je advokát pevný v kramflecích. A taky poznají, když nemá pevnou půdu pod nohama.“

„Předpokládejme, že na vás přece jen něco vytáhne. Ani pak se neuchýlíte ke kompromisu?“

„K tomu v žádném případě nedojde. A kdyby – ale to opravdu fantazírujeme – kdybych z jakýchkoliv důvodů musela jít v tomto případě na nějaký kompromis, pak se spokojím… spokojím se minimálně…“

Vztekle odhodila zapalovač na stůl, vstala, přešla k oknu a zírala ven na město s rukama v bok.

„Minimum, které budu žádat, je doživotí. V Rockfordu. Na samotce. Bude žít, ale na samotce v nejmizernějším lapáku, jaký tady máme. Chci, aby ho zavřeli za tolik dveří, aby nemohl zabít ani mouchu.“

Prudce se otočila, vzteklá a zachmuřená při představě, že by v Rushmanově případě musela udělat nějaký kompromis.

„Ale k tomu nedojde,“ vyštěkla. „Aaron Stampler skončí na křesle, poručíku. Na to vemte jed.“

* * *

Zbývalo šest dní – respektive do Aaronova návratu do města pět. Molly se musela odhodlat k navýsost nebezpečnému tahu. Odhalení Royovy existence může Aarona traumatizovat – nebo, v horším případě, postavit Roye do dominantní pozice, takže Aarona ztratí. Věděla však, že je nezbytně nutné informovat Aarona právě nyní a připravit ho na proces i na odhalení, které bude nevyhnutelně následovat. Jeho reakci naprosto nedokázala předvídat.

Po večeři se vrátila do výškové budovy, v níž sídlila ochranka. Večer s Aaronem obvykle žádné schůzky nemívala, ale chtěla udělat výjimku – aby mohli hovořit v klidné atmosféře. Žádná těžká terapie, ani šťourání v minulosti. Přinese mu jeho oblíbený koláč s kokosovým krémem a kolu. Pokusí se mluvit co nejnormálnějším tónem, aby ho připravila na šok z odhalení nové osobnosti, skrývající se v jeho těle. Prozradí mu, že každé jeho ‚okno‘ je zaplněno činy strašlivého psychopatického vraha. Aaron neskrýval překvapení.

„Děje se něco?“ zeptal se a ve vyděšených očích se mu zračilo očekávání něčeho nepříjemného.

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Jen jsem tě přišla pozdravit. Přinesla jsem ti kolu a kousek dortu s kokosem.“

„Paráda!“ zajásal a s úsměvem si od ní vzal papírový tácek a umělohmotnou vidličku. Posadil se na kavalec a kolu si postavil na zem. „Ste strašně hodná. Děkuju.“

„Není vůbec zač.“

„V neděli mě vodvezou do města, že?“

„Ano. Jsi nervózní?“ zeptala se.

„Hádám, že jo.“ Nabodl kousek koláče a dodal: „Co dalšího by se mě mohli ptát, než to, co se mě ptali doteďka?“

„Půjde spíš o to jak a kdy se budou ptát – a proč,“ řekla. „To chápu, pani doktorko. Všecko chápu. Já sem ale biskupa Richarda nezavraždil a nepamatuju se na nic z toho, co se stalo. Podle mýho už se nic víc říct nedá.“

„Možná ano, možná ne,“ snažila se ze všech sil o lhostejný tón. „Proč mluvíte tímdle tónem?“

„Víš, právníci mají svou taktiku. Strategii. Člověk nikdy neví, s čím vyrukují.“

„A dobrej právník se pozná podle toho, že vodhalí, co jeho protivník udělá ještě dřív, než to vlastně udělá, že?“

„Asi máš pravdu. Marty to určitě umí. Ale, víš, občas se můžou znenadání vynořit i některé nečekané věci.“

„Jako co třeba?“

Usmála se. „No, kdybych o nich věděla, asi by nebyly nečekané.“

I on se rozesmál, dojedl koláč a poslední sousto spláchl kolou. „Asi by fakt nebyly, to sem se zeptal blbě, co, pani doktorko?“

„Víš pokaždé přesně, kdy máš okno, Aarone?“

„Většinou asi jo. Vypadá to tak, že mrknu vokem a stojím tady, a mrknu znova a najednou ležím. Nejhorší to ale je, když jednou mrknu a sem tady, a pak sem několik mil vocaď a je vo čtyry hodiny víc.“

„Přemýšlels někdy o tom, co se děje, když máš okno?“

„Jasný. Ale vono je to těžký. Dost dobře se nemůžu voptat vostatních ‚Jak sem se sem dostal?‘ Chápete, ne?“

„Jistě. Pamatuješ se, jak jsem se tě jednou ptala na člověka jménem Roy?“

Přikývl. „Jenomže já nevím vo nikom, kdo se tak menuje.“

Náhle si uvědomila, že stojí před velice těžkým úkolem… „Vlastně jsem si s tebou přišla o něčem promluvit.“

Zvědavě se na ni díval a zašklebil se. „Mám si lehnout?“

„Ne, ne. Chci si normálně promluvit. Zůstane to mezi náma.“

„Tak dobrá.“

„Aarone, vím, žes o psychických poruchách hodně četl. Slyšels někdy o nemoci zvané schizofrenie?“

Chvilku na ni nechápavě hleděl. „Myslíte jako rozdvojení osobnosti?“

„Ano, i tak se tomu říká.“

„Vo tom moc nevim.“

„Ale víš, co znamená?“

Pomaličku přikývl a nespouštěl z ní oči.

„Pracovala jsem s mnoha lidmi, kteří trpěli rozdvojením osobnosti,“ pokračovala. „Není to zase tak vzácné.“

Pořád na ni nedočkavě hleděl. Přímo cítila, jaký má strach.

„Co kdybych ti řekla, že máš ještě jinou osobnost – která se vynořuje, když máš okno. Jak by ses cítil?“

Pořád neodpovídal.

„Co kdyby se například ta druhá osobnost v tobě jmenovala Roy?“

„Roy? Jakej Roy?“ zeptal se vyděšeně.

„On příjmení nepoužívá.“

„Vy tedy říkáte, že ten Roy sem vlastně já?“ zeptal se opatrně.

„V podstatě ano. On je něco jako tvé alter ego. Víš, co to znamená?“

„Jako moje druhá stránka?“

„Ano. Vystihls to velmi dobře. Víš, někdy, když trpíme velkou bolestí nebo ponížením, tak si náš mozek vymyslí jinou osobnost – s jinými vlastnostmi, která by naší bolestí a ponížením trpěla místo nás. Jako kdybychom s její pomocí chtěli uniknout.“

Po dlouhé odmlce se zeptal: „S vobrácenejma vlastnostma? Se špatnejma?“

Molly s odpovědí chvilku zaváhala. Rozhovor postupoval nějak rychle. Doufala, že se ke zmínce o Royově jiné osobnosti dostane trochu opatrněji, aby Aaron neskočil přímo po hlavě do odhalení, že v jeho duši se skrývá úkladný vrah.

„Ne, nemusí mít vždycky špatné vlastnosti,“ zavrtěla hlavou. „Pamatuješ se na to, když tě reverend Shackels strašil peklem?“

„Ano, pani doktorko.“

„Měl jsi tenkrát okno?“

„Nepamatuju se.“

„Kdy jsi měl tedy první okno, na které si vzpomeneš?“

Dlouho přemýšlel. Nakonec řekl: „Myslím, že poprvý to bylo, když mě táta začal mlátit, protože sem nechtěl do díry.“

„A měls okno, když jsi poprvé sfáral dolů?“

„Ne, pani doktorko,“ zavrtěl rázně hlavou. „Z toho se pamatuju na každou vteřinku. Na každou…“

„Roy říká, že poprvé vyšel ven, aby okřikl reverenda Shacklese.“

„Vy ste s ním mluvila?“

„Ano.“

„A já s ním můžu taky mluvit?“

„Možná později. Teď zatím ne.“

Přimhouřil oči. „Máte ho na videu, co?“

„Ano. Ale než si o tom začnem povídat, chci se ujistit, že přesně chápeš, co se s tebou děje.“

„Takže ten Roy sem vlastně já?“

Pustila se do vysvětlování co je ego a id a superego, aby mohla někam zařadit Aaronovu nemoc, ale on stále vrtěl hlavu.

„Takže biskupa Richarda zabil Roy? Že? Todle se mi snažíte říct? Že sem to fakticky udělal já?“

„Tys to neudělal, Aarone. To Roy. A když ti pomůžeme, tak za nějaký čas budeš mít dost sil, aby ses Roye zbavil.“

Seděl nepřirozeně zpříma a zíral do zdi. Pak na chviličku schýlil ramena a pomaličku se k ní otáčel. V očích mu blýskalo. Prudce vstal, mrštil lehátkem o stěnu a vrhl se na ni. Upadla do kouta. Pravou rukou ji chytil pod krkem a pevně stiskl.

„Ty čubko zkurvená!“ řval Roy a v očích mu plál šílený vztek. „Věděl jsem to! Lhalas mi! Snažíš se mě zabít…“

„Ne, ne!“ prosila, ale její hlas zněl v jeho sevření téměř neslyšně. „Prosím…“ sípěla. „Hlavně poslouchej…“

„Už jsem poslouchal dost. Seš stejná jako ostatní – řekneš cokoliv, abys dostala to, co chceš, kurva!“

Snažila se s jeho rukou bojovat, ale on se jí jen smál a čím víc se snažila vymanit z jeho sevření, tím víc ji tiskl. Couvl a držel ji jednou rukou daleko od těla, aby na něj nedosáhla a aby jí ukázal svou sílu.

„Royi…“ sípala přidušeně. „Ty… nechápeš… Chceme… dobro… pro oba…“

„Ne. Ty se mě chceš zbavit. Myslíš, že jsem blbej čurák? Zapomínáš, děvenko, že slyším vobě strany toho rozhovoru.“

Cítila, že omdlévá. Jeho ruka byla jako ocelový svěrák. Vysávala z ní život. Připadalo jí, že se Roy zmenšuje, jeho smích zněl dutě a z velké dálky. Svaly, tepny a dechové trubice na krku už skoro necítila.

„Aarone!“ zasípěla. „Pomoc… Aarone…“

„Děvko!“ zahřímal Roy a tiskl ji víc a víc. Cítila, jak ztrácí vědomí, místnost kolem ní vířila, začaly ji opouštět smysly.

„Aarone…“

Padala do hluboké temné propasti bezvědomí.

* * *

Molly se zavrtěla. Zamrkala a pak pomalu otvírala oči. Viděla bílý strop. V krku cítila bolestivé bušení. Převalila se na bok. Jak se snažila popadnout dech, rozkašlala se. Krk ji bolel. Ležela tedy klidně ještě asi minutu a pomalu se rozdýchávala. Konečně dokázala zaostřit na předměty v pokoji. Pak se posadila. Kavalec stál na svém místě a Aaron ležel na něm. Postavila se nejistě na nohy, opřela se o roh kavalce, aby neupadla, a podařilo se jí posadit. Aaron ležel na boku a hleděl do zdi.

„Aarone?“ zavolala. Neozvala se žádná odpověď. Dotkla se jeho ramene. Cítila napětí ve svalech. Ležel schoulený do klubíčka. Jen dech se zdál být normální.

„Aarone?“ zavolala trochu hlasitěji. Odpověď se zase neozvala. Posadila se na roh kavalce a s ležící postavou zatřásla.

Nic. Zdálo se, že Aaron Stampler upadl do katatonického stavu. Unikl do jiného světa.

29

„Myslíte, že upadl do katatonického stavu?“ zeptal se Vail.

„Nejsem si úplně jistá. Klidně může jít o druh transu. Nebo blufuje. Třeba se mnou nechce mluvit. Prostě nevím. Pro každý případ jsem mu dala injekci.“

„Proč?“

„No, pro jistotu. Bude spát dvanáct hodin. Až se probere, budeme patrně stát znovu na začátku. A jestli se neprobere…“ Udělala rukama bezmocné gesto. „Říkala jsem strážnému, že je nervózní z procesu a že jsem mu proto dala injekci. Prostě bude v bezvědomí až do rána – získáváme tedy čas na rozmyšlenou, jaký další krok uděláme.“

Molly píchla Aaronovi šedesát miligramů demerolu, aby spal až do rána, a pak si vzala za sto dolarů taxíka a odjela do města. Vail svolal celý tým, aby probrali poslední kritický vývoj. Poslední tři dny byl zádumčivý, nemluvný – výjimkou byla jen diskuse o Gudheimově nadaci. Většinou však rázoval po kanceláři pohroužený v myšlenkách, občas si hlasitě povídal, jindy zas vedl tiché spory sám se sebou. Všichni kromě Molly byli na toto chování zvyklí – už ho mnohokrát viděli, jak se připravuje k bitvě, cítili to napětí, které kolem sebe vytvářel, tu sílu a energii, která v místnosti přímo jiskřila. Reagoval jízlivě – zjevně s ním cloumal vztek.

„No do prdele,“ ulevil si Goodman, „tak jsme za vodou, Marty. Je cvok, to je jasný. Požádáme o hospitalizaci a hotovka.“

„Co když se z toho ale dostane?“ zeptal se Vail. „Co když se zítra ráno posadí na kavalec a pronese: ‚Dobrejtro paninko, vodskočil sem si na voběd nebo kde sem nejčkon vlastně byl?‘“

„To je kruté,“ vyštěkla Molly.

„Dovol, abych ti sdělil, co je doopravdy kruté,“ rozjel se Vail. „Doktor Bascott a jeho dva dinosauři nechali Aaronovi čistý štít – abych tak řekl – za duševně chorého ho nepovažují, ale… ale taky prohlásili, že – ehm… jak to přesně bylo, Naom?“

„‚Vzhledem k tíživosti celkové situace‘,“ četla z lékařské zprávy, „‚je možné, že Aaron Stampler tuto úkladnou vraždu spáchat mohl‘.“

„To je směšné,“ vylítla Molly. „K tíživosti jaké situace?“

„Vycucávají si z prstu motiv,“ vysvětloval Vail. „Rushman donutil Aarona k odchodu z domu, musel se nastěhovat do strašných Děr, opustilo ho děvče… bla bla bla.“

„Co vlastně chtějí naznačit?“ zeptala se Molly vztekle. „Jde o následující věc: ty víš, že je nemocný, a já taky vím, že je nemocný, ale geniální cvokaři, špičky v našem státě, skáčou podle oficiální noty, protože nevědí ani hovno,“ odpověděl naštvaně Vail. „Připomínají zkurveného trojhlavého houpacího koně, co všechno odkývá.“

„Nemáme náhodou dost nejasností, abychom mohli požádat o odložení?“ zeptal se Tom. „Nebo ho poslat do basy bez soudu?“

„Ale já nechci nic odkládat, Tommy,“ namítl Vail. „Určitě nebudem líp připravení než teď, a čím dýl budem proces odkládat, tím vyhrocenější ten případ bude.“

„Myslíš, že tenhle případ můžeš vyhrát, Marty?“ zeptal se Soudce.

„Irelevantní!“ obořil se na něj Vail. „Právě teď je načase hájit Aarona. Ne až stráví v Daisylandu deset let schoulený do klubíčka!“

„I to se ale může stát,“ odsekla Molly.

„Zkusme tedy předpokládat, že až se zítra ráno probudí, vstoupí opět do hry. A my půjdem do procesu – je můj předpoklad správný, Soudce?“

Soudce pokrčil rameny. Poměrně dlouho o Vailově tvrzení přemýšlel a nakonec přikývl: „Souhlasím s Martinem. Aaron má jedinou šanci – jít k soudu. Pokud Martin vyhraje, chlapec odejde do Daisylandu, bude se léčit a nakonec bude volný. Pokud to bude jinak, obehrají nás – přesně jak Martin tvrdí.“

Vail se pustil do svého klasického přecházení sem a tam. Jednu ruku sevřel v pěst a třel si s ní dlaň druhé. Pevně svíral čelisti.

„Oukej,“ přikývl. „Pustíme se do práce. Nejdřív musíme projet vaše svědectví, Molly. Pokud se totiž Aaron probere, musíme být dokonale připraveni. Pak se vrátíme do Daisylandu, abychom ho měli pod dohledem, až šok pomine. A pokud nepomine, zůstane Aaron v Daisylandu a všechno se zbrzdí. Molly, sehrajeme vaše svědectví, jako kdybyste stála opravdu v soudní síni. Já vám budu klást otázky. Naomi a Goodman vás mohou přerušovat jako odpůrci. O slovo se musejí přihlásit. Mohou podávat námitky a tak dále – prostě jako před porotou. Soudce bude udržovat pořádek a přijímat, či zamítat námitky – pokud nějaké budou. Připravená?“

„Jistě,“ přikývla.

„Pokud dojde k dlouhým tahanicím a právním sporům, přeruším videonahrávání.“

„Proč to?“ podivil se Soudce.

„Proto,“ zazněla strohá odpověď.

Molly seděla uprostřed místnosti, Vail přecházel sem tam jako lev v kleci a kladl jí otázky. Občas se zastavil, opřel se o stůl a nahlédl do poznámek. Choval se celkem příjemně, ale velmi formálně a při výslechu z ní nespouštěl oči. Videokamera tiše bzučela – namířená na ni.

* * *

VAIL: Uveďte své jméno, prosím.

MOLLY: Doktorka Molly Arringtonová.

VAIL: Vaše trvalé bydliště, paní doktorko?

MOLLY: Winthrop, stát Indiana. Pracuji na Justinské klinice.

VAIL: A jakou máte specializaci?

MOLLY: Jsem odborný klinický psycholog a psychiatr.

VAIL: Kde jste studovala?

MOLLY: V Indianě. Všeobecné lékařství jsem studovala na univerzitě Emory v Atlantě, stát Georgia.

VAIL: Jakým typem zdravotnického zařízení je Justinská klinika?

MOLLY: Soukromá psychiatrická léčebna a vědecké pracoviště.

VAIL: Vy patříte k stálým zaměstnancům?

MOLLY: Ano. Jsem zástupce ředitele oddělení výzkumu duševních poruch.

VAIL: Co to přesně znamená?

MOLLY: Jsem odborný lékař psychických chorob se zaměřením na asociální a excentrické, respektive abnormální chování a souvislosti s psychopatickými sklony.

VAIL: A jako odborný lékař se tedy setkáváte s případy násilných činů?

MOLLY: Ano.

VAIL: Jak dlouho působíte na Justinské klinice?

MOLLY: Šest let.

VAIL: A předtím jste pracovala kde?

MOLLY: Rok jsem byla spolumajitelkou soukromé ordinace a předtím jsem praktikovala dva roky v městské nemocnici v Indianapolis.

VAIL: A tenkrát jste měla možnost diagnostikovat a vyšetřovat pacienty s psychickými poruchami?

MOLLY: Ano. Mnohokrát.

VAIL: A diagnostikovala jste i stav Aarona Stamplera?

MOLLY: Ano.

VAIL: Doktorko Arringtonová, seznámila jste se s diagnózou Aarona Stamplera provedenou společně státními odborníky, doktory Bascottem, Ciaffovou a Solomonem, která byla předložena soudu?

MOLLY: Ano. Jejich zprávu jsem četla.

VAIL: A znáte tyto tři lékaře?

MOLLY: Setkala jsem se s doktorem Bascottem. O doktoru Solomonovi a Carole Ciaffové jsem pouze slyšela v odborných kruzích.

VAIL: Uznáváte jejich práci?

MOLLY: Ano.

VAIL: A souhlasíte s jejich diagnózou Aarona Stamplera?

MOLLY: Ne, nesouhlasím.

VAIL: Proč ne?

MOLLY: Podle mého názoru je neúplná a neprůkazná.

VAIL: Na jakém základě jste dospěla k tomuto závěru?

MOLLY: Tito tři lékaři měli pouze určit, zda je Aaron schopen pochopit obvinění proti němu vznesená, zda je schopen podílet se na své obhajobě a zda je dostatečně inteligentní, aby pochopil postup soudního procesu.

VAIL: A podle vás tedy udělali chybu?

MOLLY: Nejsem přesvědčena, že jejich diagnóza Aarona Stamplera je v tomto ohledu přesná.

VAIL: V čem s nimi tedy nesouhlasíte?

MOLLY: Podle mne jejich prohlídky nebyly úplné. Jejich závěr je povrchní. Oni měli za úkol pouze zhodnocení, které jsem popsala výše, a jeho rámec nepřekročili.

VAIL: Cožpak se po nich právě toto nepožadovalo?

MOLLY: Smím ilustrovat svůj názor na konkrétním případu?

VAIL: Jak je vám libo, paní doktorko.

MOLLY: Řekněme, že člověk utrpí úraz při autonehodě. Má zjevná zranění hlavy. Pokud se lékaři omezí pouze na vyšetření hlavy, ale dotyčný má protrženou slezinu, pak bude jejich diagnóza klasifikována buď jako chybná, nebo neúplná. Principiálně totéž se podle mého názoru stalo i v případě Aarona Stamplera. Pokud svou prohlídku omezili výhradně na zjištění, zda je schopen vydržet soudní proces, pak – jak jsem přesvědčena – přehlédli jeho hlavní psychickou poruchu, respektive kombinaci několika poruch. Zajisté nechtěli klamat soud, jen zkrátka nepostoupili ve svých diagnózách dostatečně daleko.

VAIL: Kolik času jste s ním strávila, paní doktorko?

MOLLY: Přinejmenším dvě hodiny denně po dobu čtyřiačtyřiceti dní.

VAIL: Takže, řekněme, osmdesát osm hodin?

MOLLY: Zhruba ano.

VAIL: A vytvořila jste si lékařský názor na to, co se stalo Aaronu Stamplerovi? Kategorizovala jste jeho chorobu?

MOLLY: Ano. Myslím, že trpí kombinací disociačního rozpadu osobnosti s psychopatickou schizofrenií.

VAIL: A jak jste dospěla k závěru, že Aaron Stampler trpí nějakou formou schizofrenie?

MOLLY: Tedy – schizofrenie bývá genetického charakteru, takže se vyskytuje dědičně. Kromě toho je vyvolávána sociologickými faktory a vlivy prostředí. Nejčastěji kombinací všech tří příčin. Takové faktory bylo třeba hledat v Aaronově minulosti. A my jsme zjistili existenci všech tří.

VAIL: Nejprve se teď zmiňme o genetice, paní doktorko. Máte nějaké informace o psychickém stavu matky Aarona Stamplera?

MOLLY: Ano, mám.

VAIL: Mohla byste je popsat?

MOLLY: Můj názor je založen na symptomech a sociálně-ekonomických podmínkách, v nichž žila. Řekla bych, že paní Stamplerová patrně trpěla některými formami schizofrenie.

GOODMAN: Vaše Ctihodnosti, máme zásadní námitky proti hodnověrnosti tohoto svědectví. Doktorka Arringtonová možná je nejlepším psychiatrem od dob Freudových, ale podle mého je absurdní žádat soud, aby přijal do důkazního materiálu analýzu provedenou po telefonu s venkovským doktorem, který užívá termíny typu ‚osamělý cvok‘.

VAIL: Pane soudce, doktorka Arringtonová založila svůj předpoklad na popisu symptomů, kterého se jí dostalo od rodinného lékaře a půl tuctu dalších lidí z rodného města Aarona Stamplera. Všichni shodně tvrdí, že projevovala mnoho symptomů typických pro schizofrenii.

GOODMAN: Mohla být senilní, nebo třeba mohla mít Alzheimerovu chorobu… Jde o to, že neexistuje absolutně žádný důkaz o matčině schizofrenii. Trváme na vyškrtnutí ze zápisu.

SOUDCE: Připouští se.

VAIL: Prosím vás! Ta žena se skrývala ve svém domě, hovořila s duchy, pokřikovala na kolemjdoucí. Většinou ani nevěděla, kde je, nevěděla, který je den, ani kolik je hodin. Kdyby jí sousedé nenosili jídlo, zemřela by hlady. Byla asociální…

SOUDCE: Námitka se připouští, Marty. Třeba byla prostě jen ‚osamělý cvok‘.

VAIL: Opravdu vtipné.

SOUDCE: (se smíchem) Marty, jak znám Shoata, budeš mít moc štěstí, když se s těmito předpoklady dostaneš až takhle daleko. Pokračuj.

VAIL: Oukej. Takže co chápete pod pojmem ‚psychopatická schizofrenie‘?

MOLLY: Psychotikové, tedy psychopati, často trpí nesmírnými poruchami chování, myšlení a citů, takže nejsou schopni normálního života.

VAIL: Můžete nám uvést nějaký příklad?

MOLLY: Řekněme tedy, že nějaký člověk má strach z výpovědi v práci, a tak raději zůstane v posteli, než by šel do zaměstnání, kde musí svému strachu čelit. Je dysfunkční. Simuluje příznaky nachlazení nebo chřipky, ale ve skutečnosti trpí duševní nemocí. Nebo, pojmeme-li dysfunkci z druhé strany, naopak jde do práce a zastřelí svého šéfa. V obou případech pacient naprosto netuší, že jeho reakce a obavy jsou nenormální, tudíž odmítá připustit možnost psychické choroby.

VAIL: A jaké jsou příznaky psychózy?

MOLLY: Psychotik trpí chronickým a nepomíjejícím asociálním chováním. Projevuje se trvalou kriminalitou, sexuální promiskuitou, agresivním sexuálním chováním…

VAIL: Jak se tedy psychotik chová?

MOLLY: Je impulzivní, nezodpovědný, lhostejný. Za své asociální činy necítí vinu, protože je v podstatě amorální, neuznává zákony ani morální omezení… Nedokáže se poučit ze svých chyb…

VAIL: Použila jste termín ‚disociační‘. Můžete ho vysvětlit porotě?

MOLLY: Psychopatická schizofrenie je typem disociační poruchy. Pacient se podvědomě snaží chránit nebo omlouvat jedince, který vykonává jeho potlačované touhy či emoce. Dochází k odloučení, tedy disociaci tohoto jedince od jeho superega.

VAIL: Jinými slovy jde o obranný mechanismus vyvolaný druhem stresu nebo emočního konfliktu?

MOLLY: Ano. K disociačním poruchám patří i náhlé změny chování. Mohou postihnout pacientovo vědomí, motorické dovednosti, dokonce i vědomí vlastní identity.

VAIL: Myslíte tedy, že se pacient může vžít do někoho jiného?

MOLLY: Ano. Může přijmout zcela novou identitu.

VAIL: A co ještě?

MOLLY: Porucha může být provázena amnézií, ztrátou paměti – pacient si nepamatuje význačnou událost nebo činnost.

VAIL: Takže mozek prostě vymaže některé zážitky?

MOLLY: Ano. Tomuto jevu říkáme hysterická amnézie. Náhlá ztráta paměti spojená s traumatizující událostí. Může být i selektivní.

VAIL: V jakém smyslu?

MOLLY: Pacient si může vybavit část události a nevzpomínat si na její pokračování.

VAIL: A co vyvolává tuto selektivnost?

MOLLY: Obvykle silný stres. Ale někdy může i docela prostá záležitost – například zvonění telefonu – uspíšit náhlé strašlivé vzpomínky a přehnanou reakci.

VAIL: Tento jev je znám také pod pojmem psychogenická amnézie?

MOLLY: Ano. Pacienti jej mohou označovat jako ‚okno‘, protože se jim stává to, co někdy prožívají v opilosti – nepamatují si na své činy.

VAIL: A uvědomují si nějak svůj stav?

MOLLY: Pouze si uvědomují, že uplynula určitá doba. Ale nevědí, co se s nimi dělo.

VAIL: A jak můžete přesně charakterizovat rozpad osobnosti?

MOLLY: Je extrémní formou disociačního chování. Pokud jedinec musí čelit divergentním signálům ze strany idu a superega, důsledky mohou být extrémně traumatizující. V případě rozpadu osobnosti se pacientova osobnost tříští na dvě nebo více různých osobností.

VAIL: A jak se tyto zlomky mnoha osobností v jediné liší?

MOLLY: Stejně jako se liší lidé různých povah. Každá jinak reaguje na určité události, zastává různé postoje a jinak zasazuje sama sebe do různých prostředí. Jedna osobnost může mít velmi nízké sebevědomí, a druhá je se svým egem náramně spokojená.

VAIL: O kolika různých osobnostech tedy mluvíme?

MOLLY: Nelze stanovit, kolik jich je. Někdy si jedinec vytvoří druhou či třetí osobnost… někdy je jich třeba deset – podle toho, jak si potřebuje rozložit bolestné rozhodování. Někdy jedna osobnost přijímá bolest, druhá se snaží rozlišovat smíšené signály, které do mozku přicházejí, třetí může být sexuálně aktivní a tak dále.

VAIL: A toto vše je tedy podvědomou – a neovládanou reakcí na duševní poruchu?

MOLLY: Ano. Všechny nové osobnosti umožňují hostiteli normálně fungovat ve společnosti.

VAIL: Nejde tedy o nic jedinečného?

MOLLY: Každý případ je vlastně jedinečný, ale choroba jako taková není nijak neobvyklá. Od roku devatenáct set sedmdesát čtyři se zabývalo schizofrenií nejméně jedenáct lékařských vědeckých týmů na světě. Každý z nich popsal své klinické nebo vědecké zkušenosti s minimálně deseti pacienty trpícími rozpadem osobnosti. To tedy dělá sto deset dokumentovaných případů v posledních šesti letech.

VAIL: A všechny jiné osobnosti se od sebe liší pouze chováním? Jinak jsou všechny podobné hostiteli?

MOLLY: Právě naopak. Někdy se může druhá osobnost lišit pohlavím, a dokonce i věkem – pak vystupuje jako dítě nebo jako stařec. Setkala jsem se s případy, kdy druhá osobnost mluví jiným jazykem než hostitel, nebo má nějaké nadání – například schopnost malovat, které je hostiteli naprosto cizí. V podstatě lze říci, že náhradní osobnosti jsou velmi různorodé.

VAIL: A existují některé specifické příčiny těchto poruch?

MOLLY: Zhruba šedesát procent všech duševních poruch je způsobeno buď sexuální nebo náboženskou dezorientací.

VAIL: Co vlastně podle vás spadá pod termín ‚dezorientace‘?

MOLLY: Zmatené signály, zmatené informace – obvykle od rodičů či vychovatelů.

VAIL: A problémy Aarona Stamplera jsou zaměřeny sexuálně, nebo nábožensky?

MOLLY: Oběma směry. Libido – sexuální nutkání – je stejně vytrvalé jako například pocit hladu nebo žízně. Ovšem bez jídla či vody člověk umírá. Bez sexu se stává pouze dysfunkční. Sex se v křesťanské etice stal hlavní bitevním polem morálky a zároveň se stal základní příčinou duševních poruch.

VAIL: Podle všeobecně uznávaných psychatrických teorií jsou tedy sex a náboženství v mnohých případech důvodem psychické poruchy?

MOLLY: Ano. Libido reaguje na sexuální podněty přirozeně, ale náboženské či morální zábrany sexuální podněty potlačují a v mysli dochází ke zmatení. Respektive ke konfliktu mezi superegem a idem.

VAIL: A podle vašeho tvrzení měl tedy Aaron Stampler potíže s obojím?

MOLLY: Ano.

VAIL: Paní doktorko, nyní bych se ještě rád na chviličku vrátil k výsledkům psychiatrických vyšetření doktorů Bascotta, Ciaffové a Solomona. Říkáte, že jste četla jejich zprávu, to znamená i údaje o původu obžalovaného a o jeho dětství v Kentucky?

MOLLY: Ano.

VAIL: Je tato zpráva srovnatelná s vašimi závěry?

MOLLY: Ne, není.

VAIL: A v čem se od sebe liší?

MOLLY: Víme o několika nesrovnalostech, které se vyskytují v Aaronových životopisných záznamech. Lékaři například uvádějí, že Aaron měl první sexuální zkušenost v šestnácti letech s dívkou jménem Mary Laffertyová. My zcela jistě víme, že jeho sexuální život začal již o dva roky dříve. Ve čtrnácti letech ho svedla dospělá…

GOODMAN: Námitka, Vaše Ctihodnosti. Svědectví z doslechu.

VAIL: Vaše Ctihodnosti, my dotyčnou svědkyni přirozeně nemůžeme pozvat na lavici svědků. Svou výpovědí by se inkriminovala.

GOODMAN: Chce nám snad pan obhájce naznačit, že v tomto případě máme věřit jeho slovu?

VAIL: Já se snažím naznačit, že se snažíme dopátrat pravdy a že tato záležitost, tedy tato Stamplerova životní událost, mohla mít – a patrně i měla – významný vliv na jeho duševní zdraví.

SOUDCE: Námitce se vyhovuje, pane Vaile. Musel byste nám poskytnout svědka nebo přísežné prohlášení. Jinak nemá smysl se tímto tématem zabývat.

VAIL: Námitka, zatraceně!

SOUDCE: Bereme na vědomí. V tomto bodě nemáš šanci, Marty. Tedy alespoň bez přísežného prohlášení. Nebo by ještě mohla Molly dosvědčit, že události jí takto popsal Aaron – v takovém případě bych tuto věc připustil.

VAIL: Oukej. Kde jsem skončil?

NAOMI: Ehm…, že ho ve čtrnácti svedla dospělá osoba.

VAIL: Paní doktorko, mluvíme o sexuální dezorientaci. Vyskytlo se v jeho dětství něco, co by mohlo vyvolat jeho chorobu?

MOLLY: Ano. V jejich vesnici působil kazatel Shackles, který mu jako malému chlapci namluvil, že dokonce i pouhá myšlenka na sex ho odsuzuje k mukám pekelným a – navíc, že neexistuje vykoupení. Po několik let tedy Aaron nejen potlačoval své libido, ale dokonce se i vyhýbal pouhým myšlenkám na ně. Později, když začal být sexuálně aktivní, musel tedy potlačovat nesmírný pocit viny. A zároveň začal pochybovat o náboženských postulátech, které Shackles kázal. Tenkrát v něm vznikl konflikt mezi sexem a náboženstvím. A hranice – tedy pomyslná zeď – mezi idem a egem se v této době začala hroutit. Později se mu pak dostalo zcela opačného názoru z úst biskupa Rushmana. Ten mu sliboval nejen vykoupení, ale dokonce i posmrtné nanebevzetí.

VAIL: Vyskytly se v jeho raném dětství ještě další rušivé faktory?

MOLLY: Ano. Otec ho často bil. Podle Aarona nejméně jedenkrát za měsíc. Navíc ho oba rodiče považovali za divného, protože kladl nesmírný důraz na vzdělání. Otec z něho chtěl mít horníka, což Aarona děsilo. Hornické povolání označuje slovy ‚jít do díry‘ a příšerný strach z dolů v něm vyvolal už tenkrát lehkou formu duševní vyšinutosti, přetrvávající mnoho let. Jakékoli psychické trauma podobné těmto mohlo vést k jediné věci – jeho ego se stalo bojištěm ve válce mezi idem a superegem. Právě v tomto období se jeho podvědomí rozštěpilo a vytvořilo Roye. Roy na sebe přebíral bolest bití a ponížení. Roy se musel vyrovnávat ze strachem z dolů a určitě stimuloval Aaronovy sexuální vztahy, protože Aaron se nedokázal zbavit pocitu viny.

VAIL: Roy je tedy jeho druhá osobnost?

MOLLY: Ano.

VAIL: A Roy tedy vnímal tresty a pocity viny spojené se všemi těmito zážitky?

MOLLY: Ano. Jde o klasický případ.

VAIL: Je tedy možno říci, že Aaron trpí syndromem disociačního rozpadu osobnosti a Roy je psychotický schizofrenik?

MOLLY: Ano, to přesně odpovídá mé analýze. Roy má všechny klasické symptomy psychopata. Necítí ani vinu, ani výčitky a neuznává žádné zákony.

VAIL: Roy by tedy mohl klidně zabíjet?

MOLLY: Ano, je nesporně schopný vraždy. Je sexuálně agresivní, má vražedné sklony a je zcela disociační.

VAIL: A je Aaron schopen vraždy?

MOLLY: Ne. Dokáže veškeré podobné pohnutky potlačit. Problém ovšem je, že jakmile je potlačí, Roy je uskuteční.

VAIL: Nyní si krátce promluvíme o amnézii, podle vás lidově označované jako ‚okno‘. K tomu tedy dochází, když se Aaron mění?

MOLLY: Ano. Aaron upadá do dočasné amnézie a pokaždé, když se Roy objeví, má Aaron ‚okno‘.

VAIL: Je tedy možné, že biskupa Rushmana zabil ve skutečnosti Roy a Aaron v té době měl ‚okno‘ a nevěděl o tom?

MOLLY: Ano. Aaron o ničem podobném nevěděl, dokud jsem mu to sama neřekla.

VAIL: A nyní si je tedy Royovy existence vědom?

MOLLY: Ano.

GOODMAN: Vaše Ctihodnosti, chceme vznést zásadní námitku proti celému průběhu této svědecké výpovědi. Myslím, že jsme projevili přemíru tolerance a nechali pana Vaila teoretizovat na téma duševních chorob, ale dostali jsme se k diagnóze, naprosto odporující závěrům tří uznávaných psychiatrů. Náhle se vyskytují narážky na Stamplerova vraždícího partnera. Dále neopodstatněná tvrzení o Stamplerově údajném znásilnění dospělou osobou v jeho čtrnácti letech. Jakési vágní diagnózy zdravotního stavu Stamplerovy matky, které též nemohou být věrohodně doloženy. Pokud nějaký Roy existuje, chceme ho vidět. Chceme s ním mluvit. Jinak budeme požadovat, aby celá tato výpověď byla z řízení vyškrtnuta.

VAIL: Vaše Ctihodnosti, my ale nemůžeme Roye prostě přivolat. On přichází a odchází, kdy se mu zachce. Máme však několik videonahrávek rozhovorů…

GOODMAN: Námitka, námitka! Vyžádali jsme si kopie dotyčných videokazet a poradce obžaloby nám sdělil, že v procesu nemohou být použity a jsou tudíž vyňaty z důkazních materiálů. Nyní žádáme svědka. Nechť nám obhajoba poskytne svědka, jehož můžeme podrobit křížovému výslechu. V opačném případě musí být celý ten balík dohadů o rozpolcené osobnosti vyňat jako nepřípustný.

VAIL: Vaše Ctihodnosti, my nemůžeme tohoto svědka předvolat, kdy se nám zachce. I kdybyste mu zaslali soudní obsílku, nemůžeme ho předvolat kdykoli. Videozáznam je tedy opravdu nejlepším důkazem!

SOUDCE: Dobrá, dobrá. Zamítám tedy námitku obžaloby proti předložení důkazů o psychickém stavu. Pro soud a porotu je důležité pochopit podstatu této duševní choroby, pokud o nějakou chorobu skutečně jde. Základní otázka nyní zní: jsou kazety přijatelné? A já v tomto ohledu souhlasím s obžalobou. Nejlepším důkazem je svědek sám. Pokud ho nedokážete vyvolat, je to váš problém.

VAIL: Hovno!

SOUDCE: To je pohrdání soudem! Pokuta tisíc dolarů a deset dní natvrdo! (Smích)

VAIL: Mockrát děkuju.

* * *

Zmáčkl stopku na videorekordéru a odhodil dálkové ovládání.

Soudce se opřel a chvilku ho upřeně pozoroval.

„Tommy má v tomhle punktu pravdu,“ řekl. „Pokud vyloučíš videozáznamy z důkazního řízení, pak je nemůžeš zničehonic předkládat soudu, aniž by je měla obžaloba možnost předtím zhlédnout. A pokud nemůžeš předvolat Roye na stanoviště svědků, pak stojí jen Mollyino slovo proti slovu tří státních expertů – a převahu má tedy stát. Videozáznam stejně nemůže nahradit skutečnost.“

Najednou všichni hleděli jeden na druhého. Vail se posadil ke stolu, zapálil si cigaretu a zlostně se mračil.

„Marty,“ přerušil ticho Soudce. „Nemůžeš použít video s ministranty, aniž bys byl schopen dokázat, že hlas v pozadí patří Rushmanovi. Stejně tak nemůžeš použít schizofrenii Aaronovy matky, abys dokázal genetický vliv na Aarona, pokud znáš diagnózu jen z telefonického hovoru. A podobně nelze stavět na obhajobě využívající rozpolcení osobnosti, pokud není možné podrobit Roye křížovému výslechu nebo předložit okresnímu návladnímu Mollyiny kazety.“

Krátce se odmlčel a dodal: „Ono… v tomto okamžiku jsi vlastně, milý pane obhájce, s odpuštěním, v prdeli.“

30

Vail nenáviděl motely. Nenáviděl pach dezinfekce, mazlavý pocit při chůzi po prodřených kobercích, laciné kopie Degasových obrazů na stěnách, řídké ručníky, proužek papíru na záchodovém prkýnku, který je pro hosta ujištěním, že bylo pečlivě opláchnuto lyzolem, hrbolaté matrace a polštáře plněné kousky molitanu. Nenáviděl motely, protože stroj na led v nich zaručeně bývá někde strašně daleko na chodbě a telefonní centrála přestává fungovat kolem půl jedenácté. Všechny motely jsou stejné. Kdyby se Vail dokázal dostat do nějakého sci-fi příběhu, uvítal by cestování v čase. Vstoupil by například do pokoje v Daisylandu a následujícího jitra by vyšel někde na druhém konci světa. Nezbývalo mu však nic jiného, než popadnout kbelík na led a vydat se na cestu po motelu, dokud nenašel mrazák. Když se vrátil, zaťukal na dveře vedle svého pokoje. Molly mu s úsměvem otevřela. „Co si dát kapku bourbonu, aby se líp spalo?“ navrhl. „Co si pomyslí recepční?“ Následovala ho do pokoje a natáhla se na svou stranu postele.

„On už si pomyslel, když jsem ho požádal o propojené pokoje.“

„Víš, co si říkají staří zkušení cvokaři? To on si maluje sprosté obrázky.“

Vail hodil po dvou kostkách ledu do plastikových kelímků a přelil je Jackem Danielsem. Jeden kelímek jí podal. „Motely,“ pronesl tiše, „jsou tvým peklem daleko od domova.“ Symbolicky si přiťukli. „Na inteligentní porotu,“ dodal.

„Ty opravdu strašně chceš tenhle případ vyhrát, že?“ zeptala se Molly.

„Samozřejmě,“ přikývl Vail. „Chci si být jist, že Aaron vyvázne – pokud ho vyléčí – se zdravou kůží. To mohu docílit pouze s pomocí poroty. Shoat bude bojovat jako lev. Soudce-katan by ho nejraději viděl na křesle stejně jako Venableová. Pokud se soudci nepodaří dosáhnout nejvyššího trestu, pokusí se o druhou nejlepší možnost – zavřít ho na doživotí.“

„Opravdu je tohle jediný důvod?“

„Jediný důvod k čemu?“

„K touze jít před porotu. Do jaké míry jde o osobní hrdost? Celou dobu se Aaronovi nesmírně věnujeme, děláme přípravy, vymýšlíme strategii… Připomínáš mi běžce na dlouhé tratě. Jsi vytrénovaný k nejvyšší dokonalosti. Ty chceš jít před porotu.“

„Molly, blížíme se k cíli. Od této chvíle všechno záleží na mně. Musíš mi věřit. Já opravdu přijdu na nejlepší způsob, jak Aaronovi zachránit život.“

„Vždycky jsem ti důvěřovala, Martine, i když to není jednoduché. Máš nesmírně silnou slupku. Jsi obklopen stíny.“

„K čemu se to chystáte, paní doktorko?“ Rozesmál se. „Můžu si k vám na hodinku lehnout zadara na gauč a vy mi vymejete mozek, jo?“

Také vyprskla smíchy. „Nikdy bych si to nedovolila.“

„Uděláme spolu teď takovou dohodu, ano?“ navrhl Vail. „Do zítřka už ani slovo o Aaronovi nebo o procesu.“

„Ty jsi šéf,“ přikývla. Náhle nastalo podivné ticho – díra v plynoucí konverzaci, zvláštní mlčení prolomené jejich společným smíchem nad náhlými rozpaky. „Soudce tvrdí, žes dělal právníka i v armádě,“ změnila nakonec téma.

„Jo. Dva roky jsem byl v Německu jako advokát armádního soudce. Byl jsem obhájcem v případech projednávaných vojenským soudem. Myslíš si, že tenhle případ je drsný? Panejo, proti specifickému chápání zákona v armádě je to čajíček.“

Posadil se na příšernou motelovou židličku nepopsatelného tvaru, zul si boty a nohy položil na nízký konferenční stolek. „Pracoval jsi za války ve Vietnamu?“

Přikývl. „Měl jsem kliku. Nešel jsem na západ, ale na východ. Práce nevděčná, ale skvělá zkušenost. Po všech stránkách. U vojenského soudu je například obviněný chápán jako vinný, dokud mu neprokážeš nevinu. Podle mýho až se podaří tenhle systém prolomit, vyrostou v Milwaukee palmy.“ Odmlčel se a upil z pohárku. Pak ještě dodal: „Moc se to neliší od situace, ve které zrovna jsme.“

„Byls důstojníkem?“

„Kapitánem.“

„Dobrovolník?“

„Ne, odvedenec. Narukoval jsem hned po dokončení práv. Byl jsem typický rebel s dlouhýma vlasama do okamžiku, než přišli a odveleli mě.“

Rozesmála se. „Dokážu si tě představit mnohem líp jako kapitána než jako hipíka ze šedesátých let.“

„No, tak já jsem byl obojí. V osmašedesátém mě zmlátili v Chicagu na mítinku. Sakra, vždyť jsem dokonce jel i do Woodstocku!“

„Tys byl ve Woodstocku?“ podivila se. „Překvapuje tě to?“

„Jo, ale asi by nemělo.“

„V létě mi zrovna bylo sedmnáct a byl jsem na letní brigádě v New Yorku. Bylo nás tam šest – čtyři kluci a dvě holky. No, a z náhlého popudu jsme se prostě nacpali do starého auťáku a jupí na dálnici. Bylo to neuvěřitelné. Posledních šest mil jsme museli jít pěšky. Všude plno. Davy mladejch, co putovali do Valhally. Nic takového jsem ani předtím, ani potom nezažil.“

„Fakt si tě nějak ve Woodstocku nedokážu představit,“ zavrtěla hlavou. „Prostě… neumím si představit, jak ses vyrovnal se vším tím nepohodlím.“

„Ale, běž do háje, to nebylo nepohodlí, ale magie. Tři dny nedošlo k jedinému násilnému činu, dokonce si nikdo nedal ani facku. Tři sta padesát tisíc lidí, tančili nazí, milovali se před očima druhých, váleli se v blátě, koupali se spolu v rybníku, sháněli jídlo. A nikdo si nestěžoval.“

„To proto, že byl každý zkouřený do němoty,“ zasmála se.

„Měl jsem parádní rozhovor s luční kobylkou. Byl to koník, měl hlubší tenorový hlas, skoro jako operní pěvec. Seděl mi na rukávu a probírali jsme Richieho Havense, který zrovna zpíval svou ‚Freedom‘. Ležel jsem v trávě a všude kolem byli lidé. Kolem mě bylo asi pět šest lidí, hladili mě, laskali, líbali, bzučeli mi do uší a vedli mě mým opojením. Pamatuji se na jednu dívku, tak nějak se nade mnou… vznášela – a neměla na sobě ani nitku. Její dlouhé rudé vlasy mě pleskaly přes obličej. Když jsem se vzpamatoval, kamsi odlétla. Ale pamatuji se, jaký jsem z ní měl pocit. Jak měla hebkou pleť. Že jsme se při milování strašlivě nasmáli. Byl to takový… nekonečný okamžik…, ty krásné rudé vlasy, které mě lechtaly na obličeji.“ Na chvíli se odmlčel, zíral do svého pohárku a pak pohlédl na Molly. „A co ty? Patřilas k buřičům?“

„U nás v Iowě? Můj ty bože, to ne!“ zavrtěla hlavou. „Bydlela jsem ve městě amerických patriotů. Jsem si jistá, že jakýkoli protest by byl chápán jako hrdelní zločin. Na každém domě visela vlajka, všichni byli bez sebe nadšením a mašírovali do války. Když některý chlapec narukoval, Americká legie mu uspořádala slavnostní průvod.“

„A co bylo, když se někdo vrátil?“

Ťukala ukazováčkem do ledové kostky a sledovala, jak se vznáší v jantarové tekutině. „Můj bratr Bobby nepřišel zpět. On se připlížil. Jako kdyby se styděl.“ Párkrát ještě ťukla na kostku ledu a dodala: „A podle mého se opravdu styděl. My jsme prostě jenom nevěděli, jak to skousnout. Otec říkával ‚Nech ho na pokoji, on si to přebere sám‘.“ Odmlčela se a dodala: „Což se také stalo.“

Do očí se jí začaly drát slzy. Vail vstal a přešel k posteli. „Omlouvám se,“ řekl a stiskl jí ruku. „Třeba bychom měli raději mluvit zase o procesu.“

„Ne, budu v pořádku. Jenom jsem si vzpomněla na den, kdy rukoval. Jak skvostně vypadal v uniformě a sám pochodoval před vojenskou kapelou, a všichni mu provolávali slávu, a když šel kolem mě, tak zamrkal.“ Znovu zmlkla. „V tu noc před jeho slavnostním pochodem jsem přišla o panenství. Strašně jednoduše. Bylo mi devatenáct.“

„Deflorovaná uniformou,“ uchechtl se Vail.

„Ne, uniformou ne, ale Walterem Jenkinsem, který má teď pivní mozol, skoro žádné vlasy a patří mu zastoupení Fordu. Bože můj, doufám, že na ten večer zapomněl.“

„To těžko,“ vyvedl ji z omylu Vail. „Na tebe nemůže nikdo zapomenout.“

Vzhlédla k němu. Jednou rukou ji objal a přitáhl si ji k sobě. „Měla bych tě asi varovat,“ špitla. „Nebyla jsem s chlapem víc než rok.“

Přisunula se k němu ještě blíž.

„Tvé libido musí být v troskách,“ zašeptal Vail a ještě o něco zmenšil mezeru mezi jejich těly.

„Mé libido je někde ve vitríně v muzeu,“ zavtipkovala tiše.

„Určitě ale dobrovolně.“ Už od sebe byli vzdáleni jen pár centimetrů. „Jsi nádherná inteligentní žena. Myslel jsem si, že máš na každém prstu deset mužských.“

„Nevšimla jsem si, že by ses mi věšel na prsty,“ řekla a lehce ho políbila na rty. Měl je měkké a vlhké. Přitáhl ji k sobě a pokračoval v líbání. Molly klesla na postel a přivinula se k němu. „A co tvé libido?“ zašeptala. „Vymyká se kontrole.“

Byl překvapivě pozorný milenec. A byl legrační. Dokázal ji rozesmát a uvolnit. Škádlil ji, rukama něžně hladil její oblečené tělo, pak ji maličko svlékl, zatímco v průzkumné cestě pokračoval ústy. Tiše si s ní povídal a ona se znovu smála. Svlečení pak leželi proti sobě. Cítila jeho erekci. Nakonec si přes něj přehodila nohu a pomaličku ho zvala k sobě.

„Buď něžná,“ špitnul jí do ouška. „Dělám to poprvé.“ Vybuchla smíchy, ale překulila se na něj a vzápětí ho v sobě pohltila.

Pohyboval se po pokoji velice tiše a oblékl se v koupelně, aby ji neprobudil. Když se vyplížil v půl sedmé ráno ze dveří, ještě tvrdě spala. K léčebně šel kolem malé zahrádky s květinami. Měkkou půdou si prorážela cestu nějaká růžová luční kytka. Vail ji utrhl a vrátil se do pokoje. Zasunul ji do láhve od Coca Coly a tu postavil na stolek vedle postele.

Mezi budovami se válela vlhká mlha časného rána. Staré cihlové nemocniční budovy v ní vypadaly obzvlášť pochmurně. V cárech mlhy se zdály být nesmírně obrovité. Když spěchal supermoderním křídlem s maximální ostrahou, vzpomněl si na jeden Jungův postřeh, který kdesi četl. Jung napsal, že symboly jsou primitivními výrazy podvědomí, univerzálním jazykem, a do podvědomí se nejsnáze pronikne právě jejich prostřednictvím.

Jak se blížil k pokoji, na okamžik se zastavil a zůstal nehybně stát s rameny schoulenými proti chladnému větru. Zamyslel se. Pak se náhle sehnul a nabral si vedle betonového chodníku hrst hrubého štěrku s hlínou.

Mladý ošetřovatel seděl u stolku vedle dveří do hlídaného křídla. Vail vstoupil dovnitř. Ošetřovatel se jmenoval Linc a byl to svalnatý mladík kolem pětadvaceti let, s hustými světlými vlasy a opálenou pletí vášnivého surfaře.

„Dobrýtro, pane Vail. Trošku brzo, ne?“ řekl příjemným hlasem. „Nedáte si kafe? Právě jsem ho uvařil.“

„Dík, dal bych si.“

„Víte, paní doktorka Arringtonová mu dala injekci. Byl nervózní z toho soudu a vůbec… Ještě pořád leží v terapeutickým pokoji.“

„Já vím. Říkal jsem si, že by bylo vhodné, abych u něj byl, když se probere – abych ho povzbudil.“

„Páni, no to je ohleduplnost…,“ podivil se Linc. Nalil do plastikového pohárku kávu a podal ji Vailovi. Pak ho pustil dál. „O tyhle ztracený duše tady se nikdo dovopravdy nezajímá. Nikdo je nenavštěvuje, ani na ně nemyslí. To ale není jejich vina, ne? Aaron je fakt milej. Asi by tu ani neměl bejt.“

Vail vstoupil do antiseptického pokoje, kde se prováděly terapie, a počkal, dokud se za ním nezavřely s klapnutím dveře. Zůstal u nich stát, až jeho oči přivykly bělavému světlu počínajícího dne, které se dralo dovnitř vysoko umístěným oknem.

Jak tam Vail stál, poprvé od začátku případu cítil přítomnost zla v čiré podobě. V místnosti bylo zima a téměř žádný vzduch. Zalapal po dechu. Prostorem prostupovala nenávist. Cítil ji tak intenzivně, jako kdyby tam stála přímo zosobněná. V tmavém stínu na jedné straně pokoje slyšel Aaronovo oddechování – mělký chrčivý zvuk, jako když velký had syčí na nepřítele. Vail se náhle otřásl, ale donutil se obavy odehnat. To je tím počasím, ujišťoval se. Chladná, vlhká mlha pronikala i do místnosti. Zlo přece není tak hmatatelné. Zlo přece spočívá v duši, je soběstačné, nikam neproniká.

Nerozsvítil. Potichu přešel ke kavalci a hleděl na klidné tělo schoulené na skládacím lůžku. Usrkával ze své kávy a sledoval Aaronovo hluboké, namáhavé oddechování. Jeho rytmus se mírně změnil. Dech začal být normální a Vail věděl, že účinek injekce pomíjí.

Naklonil se k chlapcovu uchu a zašeptal: „Peter. C14.136. ‚Nebýt kněží, nebylo by bezvěrců.‘ Správně, Royi?“ Žádná odpověď.

„A co Billy Jordan, Royi? P21.365. ‚Neexistuje mnoho bolestí tak nesmírných jako vidět, prorokovat nebo zažít, jak výjimečný člověk schází ze své cesty a upadá‘. Nepřipadá ti to známé?“ Mladík se pomaličku obrátil, ale oči neotvíral. „Věděl jsem, že tohle upoutá tvou pozornost,“ řekl Vail. Naklonil se, nohou si přitáhl židli, postavil ji vedle lůžka a posadil se. Usrkl kávu a zapálil si cigaretu.

Mladík zamrkal a zíral na něj přimhouřenýma, žlutýma očima, planoucíma odporem.

„Nazdar, Royi,“ pozdravil příjemným hlasem Vail. Roy prudce položil jednu nohu na zem, posadil se strnule na okraj lůžka a opovržlivě si Vaila měřil. Pak bez varování vyskočil, proklouzl za Vaila a oběma rukama mu zvrátil hlavu na stranu. Palec mu tlačil na hlasivky. Právník cítil, jak mu projela bolest od spodní části mozku až k hrdlu.

Roy mu syknul do ucha. „Takhle jsem to udělal Floydovi. Chňap, rup, šup! Nikdy se nedozvěděl, co se stalo.“

„K– k– kdo je Floyd?“ podařilo se Vailovi zasípat. Roy zvrátil Vailovi hlavu ještě dál, takže mu krční páteří projela další vlna bolesti. „Dělal v márnici v lexingtonským špitále, kam jsem šel z Crimsidu. Já jsem byl u pohřební služby.“

„P– p-roč jsi to…“

„Protože jsem měl chuť. Protože mi předhazoval, že dělám u funebráků. Byl blbej, mluvil nahlas a rád dělal z lidí blbce. Zrovna jsem byl v krematoriu sám a připravoval pohřeb. Mrtvej se jmenoval Metzenbauer. A najedou se objevil Floyd a začal se svejma kydama. Stál jsem za ním, a tak jsem udělal jenom krok – a lup! Pak jsem ho položil pod Metzenbauerovu mrtvolu a do pece šli najednou. Vsadím se, že toho pitomce ještě furt hledají.“

Můj bože! křižoval se v duchu Vail. Kolik lidí ještě zabil? „Stačí jen malý tlak,“ pokračoval Roy. „A budete ležet na zemi s jazykem vyplazeným až po kořen – přesně jako on.“

„Na to jsi moc chytrý,“ skřehotal Vail a jeho hlas zněl jako vzduch ucházející z balónku. „Chcete mě zlikvidovat. S tou zasranou doktorkou.“

„O tom jsme přece už mluvili. Nikdo ti nechce ublížit.“

„Hovno!“

„Oukej. Jestli to teda chceš jinak…“ pískal Vail. „Jestli se těšíš na křeslo, tak do toho. Dodělej, kurva, své dílo!“

Roy opravdu ještě přitlačil a Vail zakvílel, jak mu mozkem šlehla vlna bolesti.

„Tohle je skutečná moc,“ syčel mu Roy jemňoučce do ucha. „Moc není o penězích. Moc je kontrola. Tu mám teď v rukou já. Od smrti tě dělí jen maličké zakroucení.“

Pak Roy najednou stisk povolil. Prudce připažil a Vail zmoženě dosedl na kavalec. Lapal po dechu a třel si krk. Pak vstal a zamířil ke dveřím.

„Kam, do prdele, jdete?“ ptal se Roy.

Vail se k němu otočil. „Nejdřív jsi zranil Molly,“ řekl ještě stále ochraptělým šeptem. „Teď mě. Kristepane, my se ti snažíme pomoct, ty pitomej kreténe. Chceš mluvit, nebo chceš stát jak idiot?“

Roy si začal rychle třít dlaně. Ucouvl o pár kroků, pak ještě couvl a vykročil dopředu a pořád si třel ruce.

„Fajn, jsem vyděšenej,“ vycenil zuby. „Kurva, jsem posranej – to chcete slyšet?“

„Proč ne? Máš právo bejt posranej. Je to pochopitelné. Ale uklidni se,“ řekl Vail. „Jenom mě pořádně poslouchej. A až bude po všem, musím mluvit s Aaronem…“

* * *

Zářivé ranní slunce se už prodíralo cáry mlhy. Molly spěchala k nemocnici. Zlobila se, protože ji Martin nechal spát. Bude Vail vědět, jak se k Aaronovi chovat? Chybně volená slova nebo činy mohou Aarona poslat zpět do země, odkud není snadného návratu.

Odmítla Lincovu nabízenou kávu a netrpělivě chvátala do terapeutického pokoje. Ošetřovatel zápolil s klíčem, nakonec se mu podařilo otevřít dveře do chodby, a pak konečně i dveře do pokoje. Dovnitř vstoupila opatrně a ostražitě. Vail, který seděl na židli naproti pacientovi, se po jejím příchodu usmál.

„Ahoj,“ řekl. „Vyspala ses dobře?“

Mladík se k ní obrátil a také se usmál. „Dobrejtro, slečno Molly,“ pozdravil. „Božíčku, sem rád, že vás vidím.“

Usmála se. Spadl jí kámen ze srdce. „I já tě ráda vidím, Aarone,“ řekla.

31

V budově soudu zavládla nadšená, téměř karnevalová atmosféra – jako ostatně pokaždé, když začínal nějaký proslulý proces. Vail však nikdy neviděl takové divadlo jako onoho dne, kdy začínal proces s Aaronem Stamplerem. Už při příjezdu před soudní budovu se jen obtížně protlačili davem. Byl jasný, neobvykle teplý den a lidé se sešli velmi brzy, jen aby obsadili dobrá místa v soudní síni číslo osm ve druhém patře Nejvyššího soudu okresu King. U obrubníků před historickou budovou stálo roztroušeno asi pět televizních přenosových vozů. Na chodnících a širokém mramorovém schodišti se jen rojily davy rozhlasových reportérů, televizních hlasatelů, fotografů a novinářů.

„Tohle je velký den, Aarone,“ říkal Vail, když se pomalu prodírali autem smečkou zkušených novinářských šakalů. „První slyšení bylo ve srovnání s dneškem jen ubohým odvarem. Však uvidíš.“

Stampler oblečený ve tvídovém sportovním saku a šedých flanelových kalhotách, které mu vybrala Naomi, zamával z okna. Novináři se seběhli k autu a shlukli se kolem něj. „Řekneš jenom dvě věci,“ připomínal Vail. „Ano, pane Vaile. Že sem moc rád, že proces konečně začíná, protože můžu dokázat svoji nevinu. A taky že se cejtím dobře.“

„Úžasný. Tak do toho.“

Vyskočili z auta a prodírali se davem po schodech. Novináři jim strkali před obličej mikrofony a kamery a bombardovali je otázkami. Vail šel první. Za sebou slyšel, jak Aaron pořád dokola opakuje:

„Vopravdicky se cejtim dobře.“

„Sem moc rád, že proces konečně začíná.“ V rohu vysoké dvorany stál Bobbyho novinový stánek snad od dob, kdy byl zvolen první soudce. Bobby zdvojnásobil své pravidelné objednávky na jablka a pomeranče, cigarety, žvýkačky, bonbony a sýrové chlebíčky. Modlil se, aby proces trval co nejdéle.

Sehnat lístek do soudní síně číslo osm bylo největší terno. Mnohem větší než lístek do prostředních lavic páté řady divadla na muzikál Chorus Line. Soudní místnost pojala dvě stě lidí a zaplnila se dobrou hodinu před začátkem. Nejméně padesát dalších lidí čekalo na chodbě na případná uvolněná místa. Dav byl vskutku pestrý: drobné staré dámy s pletením, domácí paničky se svačinou v papírových pytlících, nejméně dvě matrony, co přijely v limuzínách, pak pánové jako vystřižení z burzy, s kufříky na klíně, kteří chtěli urvat hodinku nebo dvě z toho cirkusu, než se uzavřou do svých skleněných jeskyní, a konečně i pravidelní návštěvníci soudních síní zvyklí běžně přecházet z jedné do druhé a čekat, co se semele.

Soudní zřízenec u dveří vystupoval jako majitel luxusní restaurace a vpouštěl lidi dovnitř. Udržoval si přehled. Když někdo odešel, mohl dovnitř další.

Margaret Boothová, představená sboru stenografek, měla hlas jako Casey Stengel a mezi novináři se jí dostalo láskyplné přezdívky Lady Macbeth. Rychle vykoukla z kanceláře a zachroptěla: „To je konec světa. Naposledy jsme tady měli tak narváno, když Jerry Geisler obhajoval starostu při žalobě z porušení morálky. A to bylo ve dvaapadesátým.“

Diváci v soudní síni hlučeli a chovali se mírně agresivně – jako staří Římané, čekající na předhození několika křesťanů hladovým lvům. Molly seděla s Tomem a Soudcem v první řadě. Napadlo ji, že asi dvě třetiny přítomných tvoří paničky v domácnosti. V zadní části soudní síně zahlédla čtyři duchovní a dvě jeptišky. Místa vyhrazená novinářům již byla prakticky všechna obsazena, i když mnoho reportérů stálo ještě venku a pronásledovalo Stamplera. Přítomní novináři byli vystaveni neustálým slovním výpadům ze strany diváků, protože jejich místa zabírala třetinu celkové kapacity soudní síně. Tři malíři už měli plné ruce práce se skicami toho davu v elegantní mahagonové síni. Jack Connerman seděl v první řadě. Svůj maličký diktafon si položil na zábradlí a notes měl na koleni. Bleskurychle si zapsal poznámku: „Komentář o běhu času a lidové veselici v soudních síních – kdy se zabijáci stávají celebritami.“ V těsném sledu následovala další: „Bylo by možno najít v tomto městě dvanáct lidí, kteří si ještě neudělali názor?“

Přesně za pět minut devět vstoupili bočním vchodem do soudní síně Stampler s Vailem. Okamžitě se rozhostilo téměř hrobové ticho, ale za okamžik se znovu rozezněl šum desítek hlasů. Oba si přisedli k Naomi ke stolku obhajoby a vzápětí vstoupila Venableová s Charliem Shacklefordem. Žalobkyně Vailovi chladně pokynula, zatímco on se usmál a poslal jí vzdušný polibek.

Molly Vaila od té noci v Daisylandu prakticky neviděla, byť jí večer před jejím a Aaronovým odjezdem do města poslal květiny. Nic víc nečekala. Věděla, že se Vail na ty tři dny, zbývající do soudního líčení, zabarikáduje v kanceláři, bude přecházet sem a tam, vymýšlet argumenty, zavrhovat je a vybrušovat svou obhajobu do poslední minuty. Ona pak zase co nejdřív po skončení procesu vyrazí na Justinskou kliniku. Rozdmýchal plamen jejího libida i ega tím nejlepším způsobem, a ona nic dalšího nečekala.

Přesně v devět nula nula vstoupil pán a vládce – soudce Shoat. Černý talár za ním vlál jako královské roucho. „Povstaňte!“ přikázal soudní zřízenec. Nechť začnou hry, pomyslel si Vail.

„Posaďte se,“ kývl hlavou Shoat a sám usedl na svůj stolec. „Než začneme, rád bych zdůraznil, že tento soud nebude tolerovat vyrušování ze strany diváků v žádné formě. Netoleruje potlesk a podobné projevy. Prosím, chovejte se, jak to vyžaduje situace. Žádám zřízence o oznámení případu.“

„Případ číslo 80-4579. Stát Illinois versus Aaron Stampler. Obžaloba z vraždy prvního stupně.“

„Máte nějaké pozměňovací návrhy?“ zvedl obočí Shoat směrem k Vailovi a Venableové.

„Ano, Vaše Ctihodnosti,“ přikývl Vail. „Obžalovaný si přeje změnit své prohlášení.“

Venableová byla překvapená. Změna strategie na poslední chvíli? pomyslela si. No výborně. Její vystoupení nemůže ovlivnit. Celý případ stojí na vodě. Vail se jen snaží udělat dojem.

„Pane Vaile, vaše původní stanovisko v tomto případě vraždy prvního stupně se opíralo o tvrzení ‚nevinen‘. Nyní si ho tedy přejete změnit?“

„Ano, pane.“

„A jak se stanovisko obžaloby mění?“

„Vinen, ale duševně chorý.“

Venableová přimhouřila oči. Bože můj, tak on se chystá na tu obhajobu s amnézií, pomyslela si. Určitě nic nemá.

„Pane Vaile, jsem si jist, že je vám dostatečně znám obsah odborného posudku tří profesionálních psychiatrů. Ti prohlásili vašeho klienta za zdravého.“

„Ano, obsah posudku je mi znám, Vaše Ctihodnosti. Podle nás však posudek zvorali.“

Shoat dal zřetelně najevo, s jakým sebezapřením akceptoval Vailovu analýzu lékařské diagnózy.

„Se vší úctou bych chtěl soudu zdůraznit jednu věc. Z jejich rozhodnutí a z obžaloby nevyplývá, že můj klient je teď duševně zdráv nebo vinen.“

„Ale, no samozřejmě,“ pronesl popuzeně Shoat. „Též předpokládám, že jste si vědom veškerých důsledků. Budete totiž muset dokázat obžalovanému nepříčetnost v době vraždy biskupa Rushmana. Řada státních psychiatrů rozhodla o příčetnosti pana Stamplera. Není tedy na žalobě, aby jeho příčetnost dokazovala. Je na vás, abyste dokázal, že v době spáchání zločinu příčetný nebyl.“

„I toho jsem si vědom, Vaše Ctihodnosti. Nemáme však v úmyslu přijmout diagnózu tří státních expertů. Budeme vycházet z předpokladu, že doktoři Bascott, Ciaffová a Solomon obžalovaného diagnostikovali chybně.“

„Máte tedy v úmyslu zpochybnit výpovědi všech tří svědků z řad odborných lékařů?“

„Pokud to bude nutné, pak ano,“ odpověděl Vail. „Obžalovaného vyšetřovali tři odborníci, ale podle seznamu svědků nám obžaloba k řádnému odůvodnění přivedla pouze jediného,“ řekl Vail.

Venableová okamžitě zařinčela zbraněmi: „Vaše Ctihodnosti, všichni tři lékaři vypracovali, předložili a podepsali jedinou zprávu o diagnóze. Doktor Bascott stál v čele tohoto týmu. Je plně kompetentní potvrdit její správnost na lavici svědků.“

„Mohu tedy předpokládat, že vše, co doktor Bascott vypoví, je bez výjimky vyjádřením názoru všech tří lékařů? Je to tak?“ zeptal se Vail.

Na okamžik zaváhala a bleskla pohledem po doktoru Bascottovi, který seděl za ní. Ten se téměř neznatelně zavrtěl na židli.

„Tedy, paní Žalobkyně?“ vyzval ji k odpovědi Shoat.

„Pane doktore?“ zeptala se Venableová psychiatra přímo.

Bascott na ni chvíli beze slova hleděl. Vailovi bylo jasné, že Bascotta vůbec nepřipravila na možnost zpochybnění závěrů všech tří státních odborníků. Nyní musel posoudit zodpovědnost za lékařskou zprávu a za závěry svých dvou kolegů. Došlo snad mezi nimi ke sporu? přemítal Vail. Bascott však přikývl.

„Ano,“ potvrdil nakonec. „Vyšetřovali jsme ho ve stejnou dobu. Všichni jsme dospěli ke stejným závěrům.“

„Jste spokojen, pane obhájce?“ zeptal se ironicky Shoat.

„Ano, Vaše Ctihodnosti,“ ujistil ho Vail. „Děkuji vám.“

Skvělý, pomyslel si Vail. Teď mi stačí zmáčknout Bascotta a mám na lopatě všechny.

* * *

Překvapení začala brzy. Výběr poroty, který většina zkušených harcovníků odhadovala na dny, nebo dokonce týdny, trval pouhý den. Vail obvykle při výběru porotců šílel a dělal problémy. Nyní do ničeho příliš nešťoural. Položil jednu dvě otázky a mávnutím vše odsouhlasil. Venableové i Shoatovi nad jeho téměř kavalírským přístupem spadla brada.

Sedm žen, pět mužů. Všichni křesťané – dva katolíci. Čtyři černí, osm bílých. Rozmanitá povolání od úspěšných podnikatelů, přes ženy v domácnosti, až po byrokraty. Za dva dny byli připraveni k bitvě.

Úvodní řeč Jane Venablové zněla nemilosrdně. Vykreslila Stamplera jako žárlivého výrostka, zapleteného do erotického románku s mladší dívkou, který na Rushmana zaútočil poté, co je biskup oba vyhodil z Domu spásy.

„Uvidíte fotografie, nad nimiž se vám zatají dech. Uvidíte přesvědčivé důkazy. Vyslechnete výpovědi korunních svědků. Ti vás přesvědčí, že Aaron Stampler – pouze a jedině on – mohl spáchat tento strašlivý a nepopsatelně brutální zločin vraždy váženého vůdce duchovní komunity našeho města. Aaron Stampler je vinen z chladné, úkladně vraždy arcibiskupa Richarda Rushmana. Podle mého názoru budete na konci procesu souhlasit s rozhodnutím státu, že cokoli menšího, než trest nejvyšší, by bylo stejně obrovským selháním spravedlnosti, jako je vražda samotná.“

To není špatné, pomyslel si Vail. Trošičku hrané, ale chytře. Hrůzy ať přijdou později. „Pane Vaile?“ vyzval ho Shoat.

Vail přistoupil k lavicím porotců a rozepnul si sako. Pomaličku přecházel podél celé řady lavic a každému porotci pohlédl zpříma do očí.

„Dámy a pánové porotci, jmenuji se Martin Vail. Soud mi uložil zastupovat obžalovaného Aarona Stamplera. Nyní jsme se zde sešli, abychom rozhodli, zda obžalovaný, který sedí před vámi, je vinen z ohavného a úkladného zločinu – vraždy jednoho z nejobdivovanějších a nejuznávanějších občanů našeho města, arcibiskupa Richarda Rushmana.

V trestním právu existují dva typy zločinů. Tím nejhorším je malum in se, což znamená špatný již svou podstatou. Zahrnuje vraždy, znásilnění, těžká ublížení na těle, ublížení na zdraví s následky – zkrátka záměrné, předem plánované zločiny zaměřené zejména na tělo přepadeného. Vražda biskupa Rushmana je nesporně případem malum in se. Obviněný to nepopírá.

Uvidíte fotografie z místa tohoto zločinu, z nichž se vám zvedne žaludek.

A vaším úkolem bude vynést rozsudek nad věcí, již lze označovat jako mens rea – jinými slovy zvážit, zda Aaron Stampler úmyslně spáchal vraždu biskupa Rushmana. Aaron Stampler nepopírá, že je v tomto případě vraždy vinen z mens rea.

A v neposlední řadě budete muset zvážit všechny polehčující okolnosti, protože i v tomto případě existují polehčující okolnosti – jako v případě téměř všech zločinů.

Rád bych vám uvedl jeden příklad. Člověk je obviněn ze způsobení autonehody a zabití. Zabil muže, kterého nenáviděl a kterému častokrát předtím vyhrožoval. Obžaloba mu bude klást vinu z plánovaného zabití oběti. V průběhu procesu se však dozvíte, že obžalovaný řídil za silného deště. Že ho oslepilo světlo reflektorů odrážené na jeho vlastním mokrém předním skle. Že při zpomalení dostal smyk. A že oběť, která náhodou kráčela po chodníku, byla v důsledku všech těchto shod okolností usmrcena.

Mens rea. Cožpak měl obžalovaný v úmyslu oběť stíhat a zavraždit? Nebo vše bylo nevyhnutelným a tragickým neštěstím? Zde vyvstává zásadní dilema – jsou polehčující okolnosti dostačující k rozptýlení pochybností o průběhu nehody?

Polehčující okolnosti v případu Stát versus Aaron Stampler jsou značně neobvyklé povahy vzhledem k výskytu psychiatrických poruch. Proto budete v průběhu procesu z velké části zasvěceni do problematiky psychologie. Žádáme vás o jediné – pozorně poslouchejte, abyste pak dokázali spravedlivě rozhodnout o mens rea. Pro definitivní vyjádření rozsudku budete nejdříve muset posoudit chování obžalovaného. Trpí opravdu Aaron Stampler poruchami myšlení? Jednal z neodolatelného pokušení? Je schopen pochopit obvinění proti němu vznesená a spolupracovat na své obhajobě?

Tato a ještě mnoho dalších otázek úzce souvisí s psychickým stavem Aarona Stamplera v okamžiku spáchání činu. Budete rozhodovat o jeho vině. Chtěl bych vás požádat, abyste přitom stále chovali na paměti jeden zásadní fakt: Pokud se Aaron Stampler v době provedení vraždy plně ovládal, proč se jí vlastně dopustil? Jaké byly jeho pohnutky pro vykonání tak zoufalého a strašlivého činu? A pokud ho spáchal, je za něj mentálně zodpovědný? V závěrečném rozboru bude hrát právě tato otázka nejdůležitější úlohu.

A tudíž je na vás, dámy a pánové, abyste odpovědně zvážili věrohodnost důkazů, jež vám paní Žalobkyně a já předložíme. Komu uvěříte? Čemu uvěříte? A – co je nejdůležitější – přijmete důkazy jako pravdivé ‚nade všechnu pochybnost‘?

My uznáváme vinu Aarona Stamplera na spáchání tohoto zločinu, ale tvrdíme, že trpí duševní chorobou. Paní Venableová musí jako Žalobkyně dokázat, že svůj zločin ‚nade všechnu pochybnost‘ naplánoval a spáchal. To je její úkol. Já vám musím dokázat, že Aaron Stampler byl duševně vyšinutý, respektive mentálně natolik narušený, že nemohl odolat vnitřnímu popudu k vraždě biskupa Rushmana. To bude zase můj úkol.

Jakmile vyslechnete celé důkazní řízení, jsem si bezvýhradně jist, že vynesete výrok ve prospěch mého klienta, Aarona Stamplera.“

Vail se usmál a maličko se uklonil. „Mnohokrát děkuji za pozornost.“ Pak se vrátil ke svému stolu.

„Výborně. Paní Venableová,“ vyzval ji Shoat, „předvolejte prvního svědka obžaloby.“

„Obžaloba předvolává na lavici svědků pana doktora Harcourta Bascotta.“

32

Venableová vypadala nebezpečně sebevědomě. Vail již odhadl, že jejím prvním svědkem bude doktor Bascott, šéf státní psychiatrické kliniky. Venableová odrecituje jeho funkce, popis jeho vyšetření omezí na rozhodnutí o Aaronově duševním zdraví a hotovo. Krátce a stručně, přímo k věci. Bude se jim snažit všechno naservírovat zcela jednoznačně. Aaron je stejně normální jako kluk od sousedů – jenom maličko psychopatický, toť vše. Rád si čas od času naporcuje biskupa, když nedávají nic dobrého v televizi.

Bascott, oděný do konzervativního tmavomodrého obleku, vypadal impozantně. Sto pětaosmdesát nebo sto devadesát centimetrů, těsně po padesátce, s dlouhými, rozevlátými bílými vlasy a příjemnýma hnědýma očima. Svůj téměř hrozivý vzhled kompenzoval neobyčejně tichým hlasem a jemným vystupováním. Miláček publika, pomyslel si Vail. Tenhle medvěd v člověku vyvolá okamžitě představu milujícího otce. Porota se do něj zblázní na první pohled. Bude dost nebezpečné ho shazovat. Vail si bude muset dát moc dobrý pozor a diskreditovat ho velice pomaličku.

„Jmenujete se doktor Harcourt D. Bascott?“ začala Venableová.

„Ano, to je přesné,“ odpověděl s uklidňujícím úsměvem.

„A jste diplomovaný lékař s oprávněním provozovat praxi v tomto státě?“

„Ano, a mimo to ještě v šesti jiných státech.“

„Kde bydlíte, pane doktore?“

„Mám byt v areálu státní psychiatrické léčebny v Daisylandu.“

„A jaká je vaše specializace?“

„Jsem odborný psychiatr.“

„A kde jste zaměstnán?“

„Jsem ředitelem Stevensonova psychiatrického ústavu a vedoucím státního psychiatrického odboru. Působím též jako profesor psychiatrie na státní univerzitě.“

„A jak dlouho se na tento obor specializujete?“

„Od roku 1964.“

„Řekněte laskavě soudu, kde jste studoval, pane doktore.“

„První odborné státnice jsem dělal v Portlandu na Reed College, titul doktora medicíny jsem získal na lékařské fakultě univerzity v Oregonu a psychiatrii jsem dále studoval na univerzitě v Cincinnati.“

„A máte možnost léčit své pacienty?“

„Ano, jistě.“

„Kolik duševně narušených pacientů léčíte v průměru za rok, pane doktore?“

„Dohlížím na léčbu asi pěti až osmi set pacientů v různých státních zařízeních a jako oficiální státní konzultant se dostanu k dalším sedmi až osmi stům pacientů za rok.“

„Výborně, a kolik jste, pane doktore… Publikoval jste ve svém oboru nějaké knihy nebo články?“

„Jsem autorem devíti knih z oboru psychiatrie a více než dvou set článků ze stejného oboru.“

„A setkáváte se, pane doktore, ve vaší praxi s pacienty, kteří jsou považováni za mentálně choré, se sklony k trestné činnosti?“

„Ano, často.“

„A díky svým zkušenostem jste byl povolán k diagnostikování Aarona Stamplera?“

„Byl jsem vedoucím týmu tří psychiatrů jmenovaných za účelem oficiální psychiatrické prohlídky pana Stamplera.“

„Mohl byste pana Stamplera identifikovat?“

„Ano. Sedí támhle. Ten mladík v tvídovém saku.“

„Pane doktore, uvedl jste, že vás jmenovali do čela týmu lékařů, kteří pana Stamplera vyšetřovali. Mohl byste stručně popsat, jak jste postupovali?“

„Ale jistě. Paní doktorka Ciaffová, doktor Solomon a já jsme individuálně provedli rozsáhlé vyšetření. Pak jsme měli s pacientem tři společná sezení.“

„A toto považujete za normální postup?“

„Ano. My tři býváme často povoláváni k odborným psychiatrickým vyšetřením pacientů.“

„Prostudoval jste si lékařské zprávy týkající se stavu pana Stamplera?“

„Ne. Žádné nebyly k dispozici.“

„Pane doktore, buďte tak laskav a pomozte nám objasnit porotě jednu věc. Ráda bych se zastavila u některých základních psychiatrických pojmů. Je pravda, že duševní poruchy jsou klasifikovány jako nemoci?“

„Ano.“

„Zkoumání a léčba poruch je chápána a uznávána jako jeden z lékařských oborů, nemám pravdu?“

„Ano, je.“

„A diagnostikujete duševní chorobu stejně jako běžné fyzické onemocnění?“

„Víceméně ano. Technika diagnózy je odlišná, ale metody jsou stejné.“

„Pane doktore, mohl byste laskavě porotě vysvětlit, jak diagnostikujete duševní chorobu?“

„Hledáme nejvýraznější symptomy a zařadíme je do jisté kategorie – tedy totéž, co dělají ostatní lékaři.“

„A tyto kategorie jsou popsány v lékařském manuálu, kterému se mezi psychiatry říká DSM3, je to pravda?“

„Ano.“

„A co znamená DSM3, pane doktore?“

„Diagnostický a statistický manuál duševních poruch. DSM3 je zkratka. Tuto příručku vydává Americká asociace psychiatrů.“

„Jde o takzvanou bibli psychiatrie, že?“

„Ano.“

„A vy jste tedy stejným postupem stanovil diagnózu Aarona Stamplera?“

„Ano. Náš tým prováděl všechny obvyklé testy.“

„Byly – kromě obvyklých – prováděny ještě jiné testy?“

„Ano. Pacient byl podroben lékařským i neurologickým testům, a navíc testu inteligence.“

„Proč jste si vyžádal ostatní lékařské a neurologické testy?“

„Protože mentální porucha může být důsledkem poruchy mozku nebo jeho poškození.“

„A nalezli jste příznaky poškození mozku?“

„Na mozku není žádná jasná stopa poškození nebo poruchy.“

„A testy inteligence?“

„Ty byly prováděny kvůli stanovení IQ pacienta.“

„Jaké má tedy Aaron Stampler IQ?“

„Mezi 138 a 140. IQ génia.“

„Prováděli jste ještě jiné testy?“

„Většina našich testů spadá do kategorie rozhovorů s pacientem. Lze je označit i za terapii.“

„A na těchto analýzách jste pracovali všichni tři společně i jednotlivě?“

„Ano. Vyšetření jsem prováděl já a lékaři Ciaffová a Solomon jako zástupci státu. Závěrečnou zprávu jsme připravili společně.“

„A k jakému závěru jste došli?“

„Že Aaron Stampler žádnou vážnou duševní poruchou netrpí.“

„Našli jste tedy důkazy jevu zvaného dočasná amnézie, lidově ‚okno‘?“

„Ne, paní Žalobkyně. Ani jeho ošetřovatelé nepozorovali příznaky amnézie.“

„Je tedy schopen podstoupit soudní proces?“

„Bez sebemenších problémů. Lze říci, že ho považujeme za zcela normálního.“

„Takže chápe všechna obvinění proti němu vznesená, že?“

„Promiňte, Vaše Ctihodnosti. Pokud chce paní Žalobkyně svědka doslova vést, měla by asi dostat nějaké opratě, aby si úkol usnadnila,“ řekl Vail.

Shoat na něj vztekle shlížel. „Mám tuto poznámku chápat jako námitku, pane obhájce?“

„Je to námitka. Ano.“

„Pak svou otázku tedy přeformuluji,“ usmála se Venableová na porotu. „Chápe pan Stampler obvinění vznesená proti němu zástupcem státní obžaloby?“

„Ano, chápe.“

„Děkuji vám, pane doktore. V tomto okamžiku nemám dalších otázek.“

Bác. Velmi prosté. Stručné a roztomilé. Téměř příliš lhostejné. Fajn, doktore. Nastal čas na malou revizi škod. Vail přistoupil ke stanovišti svědků a položil ruku na dřevěné zábradlí. Přátelské gesto, nijak výhružné. Vail si prostě přišel přátelsky poklábosit s Méďou Béďou.

„Pane doktore,“ začal Vail. „Mohl byste laskavě porotě vysvětlit, co je schizofrenie?“

„Tedy… Schizofrenie je nejobvyklejší psychózou. Asi… dvě procenta lidí ze západních zemí se někdy v životě na schizofrenii léčila. A, pochopitelné, existuje spousta schizofreniků, kteří se k lékaři vůbec nikdy nedostavili.“

„Mohli bychom zde uvést nějaká konkrétní čísla?“

„Hmm… Případy schizofrenie se vyskytují u… řekněme, poloviny ošetřovaných pacientů psychiatrických klinik ve Spojených státech.“

„Tato choroba je tedy tak běžná?“

„Ano.“

„A jak se dá přesně schizofrenie charakterizovat?“

„Je to zborcení nebo pád předělu mezi egem, které ovládá naše každodenní myšlenky a činnost, a idem, což je schránka našich potlačovaných myšlenek a činů. Jakmile dojde ke zborcení hranice, pacientovy potlačované myšlenky jsou uvolněny a důsledkem je duševní zmatek.“

„Jak přesně se takový pacient projevuje?“

„Začne být dysfunkční. Mezi symptomy patří halucinace, prostorová dezorientace, sebeklamy, poruchy myšlení a vnímání vlastní osobnosti.“

„Sebeklamy?“

„Sebeklamy jsou falešná přesvědčení, která jsou obvykle absurdní a podivná.“

„O co konkrétně jde? Zkuste nám to vysvětlit jako laikům.“

„V extrémních případech může být pacient přesvědčen, že je ostatními pronásledován. Může se považovat za význačnou osobnost, dokonce i za někoho dávno mrtvého. Nebo může být přesvědčen, že jeho myšlení je ovládáno strojem. Setkal jsem se s případem, kdy byla jedna pacientka přesvědčena, že její mozek je ovládán opékačem topinek. Dokázala před ním prosedět celé hodiny, povídala si s ním, přijímala od něj příkazy.“

Soudní síní zašuměl smích. Shoat popadl kladívko a všichni okamžitě ztichli.

„Takže poněkud bizarní chování není u těchto poruch neobvyklé, nemám pravdu?“

„Je to relativní.“

„Pohybujeme-li se v rámci psychiatrické kliniky?“

„Pak není vůbec neobvyklé.“

„A existují různé druhy… nebo různé kategorie schizofrenie?“

„Ano. Spousta.“

„Povězte mi něco o genetice, pane doktore. Jak do takových chorob zasahuje? Je obvyklé, že se schizofrenie dědí po předcích?“

„Tedy… Ano. Více či méně.“

„Je tedy, pane doktore, pravda, že asi dvanáct procent všech schizoiků svou chorobu zdědilo po jednom z rodičů a zhruba pětačtyřicet procent po obou?“

„Nejsem si jist konkrétními procenty, ale domnívám se, že vámi uvedená čísla jsou v podstatě správná. Skutečně jde o značný počet.“

„Schizofrenie může tedy být buď genetická nebo vyvolaná prostředím a sociálními faktory, nemám pravdu?“

„Ano. Vlastně je obvykle vyvolaná kombinací všech tří příčin.“

„Máte informace o rodném městě Aarona Stamplera – o Crimsidu v Kentucky?“

„Ano, ty informace jsem dostal, pane obhájce.“

„Ale osobně jste Crimside nenavštívil?“

„Ne, to ne.“

„Můžete tedy, pane doktore, na základě vašich informací, připustit, že prostředí Crimsidu by mohlo být jediním z faktorů vyvolávajících schizofrenii?“

Venableová vyskočila. „Námitka, Vaše Ctihodnosti. Informace z doslechu. A jaký vztah vlastně mají tyto otázky k výpovědi?“

„Vaše Ctihodnosti, zabýváme se závažným trestným činem, který je – podle našeho názoru – důsledkem zvláštní psychické poruchy. Chci porotu seznámit se základními údaji.“

„Absolvujeme tady tím pádem kurz psychiatrie?“ vyštěkla Venableová.

„Mám vaši poznámku chápat jako námitku?“ zeptal se Vail.

„Jak chcete,“ odsekla.

„Promiňte,“ přerušil je Shoat značně znechuceně. „Nepřáli byste si náhodou vyhlášení pauzy, abyste mohli pokračovat ve svém soukromém rozhovoru? Pokud ne, musím vás požádat, abyste se obraceli s poznámkami k soudu.“

„Promiňte, pane soudce,“ omluvil se Vail. „Domníváme se, že odborné vysvětlení podstaty duševních poruch je možná v některých ohledech poněkud problematické, zejména pokud jde o rozličné teorie. Freud a Jung kupříkladu nezastávají do detailu shodný názor. My se zde snažíme určit, v čem se pan doktor shoduje s názory obhajoby, abychom mohli rozvíjet případ v těchto liniích. Pokud existují místa, kde se neshodneme, měla by být objasněna dříve, než pokročíme dál. Snažím se naznačit, že nechceme nijak zpochybňovat odborný posudek doktora Bascotta, ale usilujeme o vyjasnění otázky, zda jsou jeho teorie srovnatelné s našimi.“

„Vaše Ctihodnosti,“ pronesla Venableová kysele. „Pan Vail zde vytváří fórum pro diskusi o rozličných psychiatrických teoriích a proti tomu já protestuji.“

„Chtěl jsem pouze předestřít pevný podklad pro vyčerpávající rozhovor o psychiatrických teoriích. Doktor Bascott může být vyznavačem jedné, doktorka Arringtonová třeba věří jiné. Pokud tomu tak skutečně je, musíme předvolat další odborníky, kteří by vyjasnili jejich rozpory. Pokud ovšem, pochopitelně, nemůžeme tyto problémy pro tuto chvíli odsunout stranou.“

„Projednávejme jen ty, které se vztahují k případu,“ triumfovala Venableová. „Protestuji proti přílišné šíři záběru otázek. Navrhuji, abychom postupovali po společných liniích v okamžiku, kdy na ně narazíme. Zde přece nemá vzniknout profesní debata.“

„V tomto ohledu se přikláním k názoru paní Žalobkyně,“ přikývl Shoat. „Pokud narazíme na jednoznačný rozpor, pak připustím možnost předvolání svědků obhajujících tu či onu teorii. Nemíním však vystavovat soud odborné diskusi. Námitka se připouští.“

„Dobrá,“ kývl Vail. „Pane doktore, jste obeznámen s Jungovou teorií o tom, že do podvědomí lze proniknout pouze prostřednictvím symbolů? A že symboly jsou univerzálním jazykem a primitivním vyjádřením podvědomí?“

„Ano, jsem s ní obeznámen.“

„A souhlasíte s ní?“

„Částečně.“

„Takže s ní nesouhlasíte?“

„Námitka,“ vylítla Venableová. „Doktor Bascott na otázku již odpověděl.“

„Ale ne, Vaše Ctihodnosti,“ vrtěl nesouhlasně hlavou Vail. „On řekl ‚Částečně‘.“

„Snad bych to mohl vysvětlit,“ navrhl Bascott. „Já věřím i tomu, že sny jsou oknem do podvědomí. Nemyslím, že by tyto dvě teorie nebyly slučitelné. Při stanovování diagnózy nevylučujeme žádnou uznávanou teorii.“

„Cožpak Paul Tillich netvrdí, že ‚Pouze symbolický jazyk může vyjádřit pravou podstatu‘?“

„To ano, ale nijak předem nevylučuje využívání snů pro analýzy v určování psychických dysfunkcí,“ namítl Bascott.

„A vy jste použil analýzy snu?“

„Pan Stampler prohlašuje, že sny nemá.“

„On prohlašuje, že se mu nikdy nic nezdálo?“

„Přesněji řečeno, že si sny nepamatuje.“

„Je to neobvyklé?“

„Ani ne.“

„A co hypnóza?“

„Zkoušeli jsme i hypnózu, ale Stampler nereaguje.“

„A to je neobvyklé?“

„Ne… Někteří lidé se hypnóze brání podvědomě.“

„Vy to tedy nepovažujete za nějakou úchylku od normálu?“

„Ani ne. Ne.“

„Vaše vyšetření tedy spočívalo výhradně na rozhovorech s pacientem, ano?“

„Ne. Mluvili jsme ještě s několika lidmi z jeho města. S lidmi, s nimiž se stýkal v Domě spásy a v zaměstnání.“

„Do jaké míry jsou pro vás důvěryhodné informace od lidí z Crimsidu, což je Aaronovo rodiště v Kentucky, že ano?“

„Ano. Informace od dotyčných lidí jsme získali telefonicky. Jsou zcela všeobecné povahy.“

„Mluvil jste s nimi vy osobně?“

„S některými. Mluvil jsem s jeho bývalou učitelkou… ehm…“

„Rebekou Kramerovou?“

„Ano, Kramerovou.“

„A co vám řekla?“

„Že byl vynikající žák. Trošku samotář. Že měl ambice na dosažení cílů, kterých nemohl dosáhnout v rodném kraji.“

„Byl náladový? Zuřivý? Násilnický?“

„Ne.“

„Hovořili jste o jeho sexuální orientaci?“

„Námitka, Vaše Ctihodnosti. K čemu se otázka vztahuje?“

„Pane soudce, prosím vás o trochu času na tuto otázku. Domnívám se, že vztah bude vzápětí jednoznačný.“

„Dobrá, pane obhájce. Poskytnu vám na tomto poli trochu prostoru, ale příliš nás neodvádějte od tématu.“

„Ano, pane. Takže pane doktore, mluvili jste o jeho sexuální orientaci?“

„Ne, o tom jsme nemluvili.“

„Proč?“

„Nepřipadalo nám to úplně vhodné. Koneckonců byla jen jeho učitelka.“

„Aha. Teď bych chtěl věnovat chvilku času jeho náboženské orientaci. Jste obeznámen se vztahem obžalovaného k reverendu Shacklesovi?“

„Ano. Jmenuje se Josiah Shackles.“

„Hovořil jste s ním?“

„Ne, pane. Bylo nám sděleno, že o něm nikdo celá léta neslyšel.“

„Co jste se o něm dozvěděl?“

„Patřil zjevně k fundamentalistům, ale kromě toho zastával velmi jednoznačný názor na hřích.“

„Mluvili jste o tom s obžalovaným?“

„Ano. Kromě toho máme záznam vašeho rozhovoru z vězení.“

„Jaký byl, podle vašeho rozboru, jejich vztah?“

„Nešťastný.“

„Proč?“

„Jak už jsem řekl, reverend Shackles byl fundamentalista. Pokud jsem pochopil správně, byl přesvědčen, že jakmile jedinkrát poskvrníte svou duši hříchem, neexistuje vykoupení.“

„Jinými slovy – věřil v naprostou zdrženlivost?“

„Ano.“

„A co modlitby?“

„Pokud si pamatuji, Aaron v souvislosti s modlitbami citoval Vergilia. Tvrdil, že Shackles naprosto věřil v jeho přístup.“

„Což znamená?“

„Mohu nahlédnout do svých poznámek?“

„Jistě.“

Bascott listoval stránkami svého černého notesu. „Tady to je,“ ozval se. „Cituji: ‚Přestávám věřit, že Boží rozhodnutí může změnit modlitba.‘ Konec citátu.“

„Shackles tomuto tedy věřil?“

„Podle Aarona ano.“

„A přijal Aaron toto tvrzení?“

„No, v té době byl ještě dítě. Bylo mu osm devět let. Přirozeně na něj udělalo dojem.“

„Ale věřil mu?“

„Námitka, Vaše Ctihodnosti,“ řekla Venableová. „Nejlepším zdrojem pro získání této informace bude obžalovaný.“

„Pokud ovšem bude vypovídat. A vzhledem k tomu, že nebude,“ vysvětloval Vail, „jsem přesvědčen, že přirozeně nejlepším zdrojem je svědek obžaloby. Koneckonců on a jeho lidé jsou zodpovědní za tvrzení o Stamplerově zdravé mysli. A tato informace bude podepřena poznatky z rozhovorů vedených doktorkou Arringtonovou.“

„Zamítá se,“ řekl Shoat. „Pokračujte, pane obhájce.“

„Věřil Aaron Shacklesovi, když mu tvrdil, že na zemi se mu nedostane za hříchy žádného odpuštění?“

„Myslím, že to tvrzení spíše ovlivnilo jeho pohled na náboženství.“

„A vy tomu věříte? Že neexistuje rozhřešení?“

„Námitka. Irelevantní.“

„Právě naopak, Vaše Ctihodnosti. Názor pana doktora je velmi relevantní při analýze této informace.“

„Zamítá se,“ pohlédl Shoat na Venableovou a nadzvedl obočí.

„No, podle mě staví na hlavu základní křesťanskou filozofii,“ řekl Bascott.

„Ptal jsem se, jestli tomu věříte,“ naléhal Vail.

„Ne.“

„Takže věříte v rozhřešení?“

„Tedy… Já… Ani ne. Víte… Jsem ateista.“ Jeho odpověď zastihla Venableovou naprosto nepřipravenou. Náhle bylo zjevné, že se Vail snaží Bascotta v očích poroty složené z oddaných křesťanů diskreditovat.

„Námitka,“ zaburácela. „Otázka doktorova náboženského přesvědčení je irelevantní!“

„On to řekl sám, já jsem ho nenutil,“ pokrčil rameny Vail. „Klidně to vyškrtněte, pro mě za mě.“ Když se vracel ke svému stolu, usmál se široce na porotu. Vzal si zápisník a obrátil se znovu k doktoru Bascottovi. „Jde mi o jedno, pane doktore. Aaron Stampler byl zcela jistě poznamenán Shacklesovým vlivem, že ano?“

„Ano.“

„Jeho náboženské cítění bylo tudíž poněkud zkresleno.“

„Pokud nesouhlasíte se Shacklesem, tak jistě.“

„Změnil Aaron na tuto věc názor?“

„Ano. O mnoho let později začal studovat katolickou víru s biskupem Rushmanem. Katolický přístup je, samozřejmě, zcela opačný.“

„Získal tedy poněkud protikladné náboženské podněty, ano?“

„Přesně tak.“

„Je náboženství pro Aarona důležité?“

„No, hodně o něm mluví. Ano. Myslím, že ano. Ale podle mého mu biskup pomohl se s těmi protiklady vyrovnat.“

„Biskup ho tedy přesvědčil, že se mu na zemi dostane rozhřešení?“

„V tomto ohledu věřím Aaronovu tvrzení. Ano.“

Vail listoval svým poznámkovým blokem. „Pane doktore, při vašem třetím rozhovoru s Aaronem se na straně sedm vyskytuje následující konverzace:

BASCOTT: Takže tedy věříš v rozhřešení?

STAMPLER: No, biskup o tomdle mluvil strašně přesvědčivě. Jenže Ambrose Bierce napsal ‚Žádat o zrušení vesmírných zákonů kvůli jedinému prosebníkovi je zbytečné‘. A k rozhřešení se dostáváme skrze modlitbu.

BASCOTT: Takže máš stále pochybnosti?

STAMPLER: No, dost o tom přemejšlím, pane doktore.“

Vail položil poznámky na stůl.

„Takže, doktore Bascotte, nezdá se vám, že zde panuje jakýsi rozpor?“

„Uvádí, že o tom přemýšlí. To ještě nemusí znamenat rozporuplnost. Nezapomeňte, že hovoříme o velmi inteligentním mladíkovi. Klade velkou spoustu otázek.“

„Takže podle vašeho názoru rozporuplnost ve vnímání náboženství nemusela způsobit obžalovanému žádný stres?“

„Lékařskému týmu tato otázka nepřipadala důležitá.“

„Není snad pravda, pane doktore, že vysoké procento duševních poruch bývá způsobeno náboženskou a sexuální dezorientací?“

„Domnívám se, že to lze podat i tímto způsobem.“

„Není snad pravda, pane doktore, že více než padesát procent případů výskytu schizofrenie má kořeny právě v existenci těchto dvou faktorů – sexuální a náboženské dezorientaci?“

„Domnívám se, že je to vyjádřeno poměrně přesně, ano.“

„Takže pokud Aaron Stampler obdržel, řekněme, rozporuplné náboženské a sexuální signály od Shacklese a Rushmana, mohlo velmi pravděpodobně dojít k vytvoření příhodného prostředí pro rozbujení schizofrenie?“

„No, asi by se to tak dalo říct. Snad jen ‚rozbujení‘ je poněkud silné…“

„Padesát procent všech případů…?“

„Hmm, tedy… Ano. S tím bych patrně souhlasil.“

„Nepovažujete však tak radikální rozdílnost v podání víry za významnou?“

„Nevidíme žádný důsledek tohoto rozporu podání,“ bránil se Bascott, „tudíž jsme ani nehledali příčinu.“

„Aha.“ Parádní odpověď, pomyslel si Vail. „Doktore Bascotte, měli jste, podle vás, někdy důvod věřit, že matka Aarona Stamplera trpěla schizofrenií?“

Venableová našpicovala uši. Kam zase, sakra, míří tímhle? přemítala. Všechny ty telefonáty jsou na hranici informace z doslechu – pokud se dostane tak daleko. Soustředila se na Vailův směr vedení výslechu.

„Vlastně… Ani ne,“ odpověděl Bascott.

„Mluvili jste ještě s někým z Crimsidu? Tedy mluvil jste vy osobně s někým jiným?“

„Námitka, Vaše Ctihodnosti. To vše jsou informace z doslechu.“

„Celá výpověď týkající se Crimsidu je z doslechu, pane soudce,“ řekl Vail a rozhodil rukama. „Jenže pokud bral v úvahu tyto informace ve své analýze, pak jsou podle nás relevantní a můžeme se na ně ptát.“

„V pořádku. Dovolím vám pokračovat, ale postupujte s nejvyšší opatrností, pane Vaile. Paní Blanchardová, mohla byste, prosím, přečíst poslední otázku?“

„‚Mluvili jste ještě s někým z Crimsidu? Tedy mluvil jste vy osobně s někým jiným?‘“

„Ano,“ přikývl doktor Bascott. „S jejím lékařem.“

„To bude asi… doktor Charles Koswalski?“

„Ano.“

„A co vám řekl o Aaronově matce?“ Bascott se zasmál. „Řekl, že byla osamělý cvok.“ Soudní síň zaburácela hurónským smíchem, takže Shoat byl nucen znovu použít kladívko, aby ji utišil.

„Osamělý cvok?“ podivil se Vail. „To je nějaká specifická duševní porucha, doktore?“

„Obávám se, že ne, pane.“

„Co tím měl tedy na mysli?“

„Její manžel i starší syn zemřeli, a tak po Aaronově odchodu začala být excentrická.“

„Excentrická?“

„Ano.“

„Takto ji tedy charakterizoval? Jako excentrickou?“

„Ne tak složitě.“

„Odvolávám se na své poznámky, doktore. Popsal ji, že je ‚mimo, jak pes, co vyje na úplněk‘?“

Z lavic opět zazněl smích. Shoat se na diváky přísně podíval, takže se utišili i bez kladívka. „Ano, užil patrně tohoto výrazu.“

„A jaké měla symptomy?“

„Ehm… Žila dost samotářsky. Nikdy doma neuklízela, ani si nevařila. Starali se o ni sousedé. Ona se s nikým nestýkala. Trpěla samomluvou. Křičela na lidi, co procházeli kolem domu.“

„Byla disociovaná?“ zeptal se Vail.

„No, ano.“

„Trpěla prostorovou dezorientací?“

„… ano.“

„Pane doktore, nejsou právě toto symptomy schizofrenie?“

„Vlastně… ano.“

„Nebylo by tedy spravedlivé říci, že paní Stamplerová byla schizofrenička?“

„Námitka!“ zaječela Venableová. „Pan doktor Bascott přece nemůže dělat odborné posudky takovým způsobem!“

„Vaše Ctihodnosti, pouze tvrdíme, že matka Aarona Stamplera trpěla před smrtí jistou formou duševní poruchy a že tento fakt měla vzít státní komise v potaz při posuzování zdravotního stavu Aarona Stamplera. Možná to stálo za vážné zamyšlení, případně i návštěvu Crimsidu – tak, jak to učinila obhajoba.“

„Vaše Ctihodnosti, žaloba požaduje vyškrtnout celou výpověď o paní Stamplerově ze zápisu jako informaci z doslechu.“

„Vaše Ctihodnosti,“ nezaváhal ani na vteřinu Vail, „prohlašujeme, že fakta týkající se jejího stavu jsou bezesporu přijatelná. A to, že její symptomy jsou indikátory schizofrenie, je lékařský fakt. Proti čemu se tedy vznáší námitka?“

„Já opakuji, Vaše Ctihodnosti, že tento posudek je provázen improvizovaně a nemá pro náš případ žádný význam!“

„Moment, moment. V tomto bodě inklinuji spíše k názoru paní Venableové, pane obhájce. Chápu vaše argumenty, ale vzhledem k tomu, že veškeré informace jsou jednoznačně z doslechu, musím tuto část výpovědi vyškrtnout. Porota ji nebude brát v potaz. Můžete pokračovat, pane Vaile.“

„Námitka,“ vyštěkl Vail.

„Bereme na vědomí. Pokračujte.“

„Rád bych se na chvilku vrátil k symbolům. Pane doktore, mohl byste velmi jednoduše porotě vysvětlit význam symbolů? Co například nazýváme symboly?“

„Symbolický jazyk je využitím kreseb, symbolů, tedy zřetelných znaků, za účelem komunikace,“ řekl Bascott. „Například kříž je symbolem křesťanství a čísla 666 jsou univerzálním symbolem ďábla. Nebo, máme-li se obrátit do současnosti – je červený přeškrtnutý kruh symbolem něčeho zakázaného. Symboly jsou univerzální. Poznají je lidé v Americe i v Evropě. Například dopravní značky.“

„Jinými slovy – symboly přesahují jazykové bariéry.“

„Ano, ale ne vždy.“

„Může nějaký symbol zastupovat slova? Může být například vzkazem?“

„Hmm. Možná ano.“

„Takže symboly se vyskytují v nejrůznějších formách, nejen jako kresby nebo obrazy?“

„Ano, máte pravdu.“

„Pane doktore, ve výpovědi jste uvedl, že znáte fotografie místa činu – tedy vraždy biskupa Rushmana.“

„Ano. Viděl jsem je.“

„Prohlédl jste si je pozorně?“

„Ano.“

„A našel jste na těle zavražděného nějaké symboly?“

„U-hm.“

„Vyjádřím se tedy přímo. Myslíte si, že vrah zanechal na těle oběti nějakou zprávu ve formě symbolu?“

Venableová se snažila držet o krok napřed. Odhadovala, jaká padne otázka. Chce vymyslet něco s těmi čísly na Rushmanově hlavě, pomyslela si. Možná to ještě použije později, aby Bascotta nějak shodil. Nebo možná loví v kalných vodách – a snaží se zjistit, jestli víme, co symboly znamenají. To bylo pravděpodobnější. Venableová si do bloku poznamenala ‚symboly‘ a ‚B32.156’. Pak obrátila list, aby jí nikdo nečetl přes rameno. Usoudila, že ještě nenadešel čas k vytažení této zbraně. Počká si, až bude na lavici svědků Arringtonová a políčí na ni past. Určitě jí přizná, že ta zpráva pochází od Aarona.

„To nemohu s jistotou tvrdit,“ odpověděl Bascott. „Zdá se, že vrah na něco narážel, ale my jsme nikdy nezjistili, co to bylo, a ani Stampler nám nepomohl.“

„Řekl vám přímo, že neví, co symbol znamená?“

„Námitka, Vaše Ctihodnosti. Nebylo dokázáno, že jde o symbol.“

„Připouští se.“

„Pane doktore, mluvíme o písmenech a číslicích na temeni hlavy oběti, ano?“

„Předpokládal jsem, že hovoříte o tom. Ano.“

„Pamatujete si přesně jejich kombinaci?“

„Myslím, že to bylo ‚B32.146’.“

„Přesněji ‚B32.156’,“ opravil ho Vail.

„Omlouvám se. Opravuji – 156.“

„Myslíte si, že je to symbol, který nám vrah zanechal?“

„No… Asi ano. Myslím, že jsme k tomuto závěru dospěli úplně všichni.“

„Snažil jste se symbol analyzovat?“

„Ptali jsme se na něj pana Stamplera.“

„A on tvrdí, že mu význam té kombinace není znám, ano?“

„Ano.“

„Dál jste se s významem symbolu nedostali?“

„Ještě jsme o něm hovořili s paní Venableovou.“

„Kdy?“

„Velmi brzy. Myslím, že dokonce ještě dříve, než jsme hovořili se Stamplerem.“

„A k jakému závěru jste došli?“

„Že se patrně nijak nevztahuje k našemu hlavnímu úkolu.“

„Čímž bylo?“

„Prohlédnout pacienta.“

„A nebylo by odhalení významu symbolu významným důkazem pro vaše vyšetření?“

„Pokud bychom symbolu rozuměli. Někdy trvá celá léta, než se prokousáte všemi detaily…“

„Jinými slovy – vlastně jste neměli dost času k vyšetření všech stránek zdravotních problémů pana Stamplera?“

„Námitka, Vaše Ctihodnosti,“ vyštěkla Venableová a vyskočila. „Obhajoba se zde snaží celý případ zatemnit. Doktor prohlásil, že by mohlo trvat celá léta, než by se vyluštil význam tohoto symbolu, jak to nazývá pan obhájce. Jenže my zde musíme posoudit případ s pomocí všech dostupných důkazů. Tato řada otázek je zcela irelevantní. Čísla mohou znamenat cokoli – třeba nějaké neznámé číslo telefonu.“

„Nechejte tedy doktora, ať nám řekne svůj názor sám,“ vychutnal si ji Vail.

„Buďte tak laskav a přeformulujte svou otázku, pane obhájce,“ řekl poněkud nakvašeně Shoat.

„Pane doktore, myslíte si, že je ten symbol relevantní?“

„Možné je všechno.“

„A myslíte si tedy, že je irelevantní?“

„Na tuto otázku opravdu nedokážu odpovědět.“

„Co si tedy myslíte?“

„Námitka! Neměli bychom se držet faktů, Vaše Ctihodnosti?“

„Ano, paní Venableová. Námitka se připouští. Zkusme vynechat veškeré dohady, ano?“ řekl Shoat.

„Pane doktore, vy tedy tvrdíte, že čísla a písmeno na hlavě oběti patrně mají nějaký význam, ale že jste zkrátka nepřišli na to jaký?“

„Ano, možná mají význam.“

„Děkuji vám. Dále – ve své výpovědi jste uvedl, že diagnóza duševních chorob je stejně přesná jako diagnóza chorob fyzických, ano?“

„Ano.“

„Pane doktore, když jste hovořil s Aaronem Stamplerem, vysvětlil vám někdy, co se podle něj stalo té noci, kdy byl biskup Rushman zavražděn?“

„Ano, vysvětlil.“

„A jak znělo jeho vysvětlení?“

„Že si nic nepamatuje od chvíle, kdy začalo to vraždění.“

„Tvrdil vám, že kromě něho byl v místnosti ještě někdo?“

„Ano, tvrdil.“

„A kdo to měl jako být?“

„Nepodařilo se mu ho – nebo ji – identifikovat.“

„Takže obžalovaný připouští, že byl na místě činu, ale odmítá se přiznat k jeho spáchání, je to tak?“

„Je.“

„A je to vůbec možné? Mohl Stampler mít zničehonic takové okno?“

„No… Mohl…“

„Existuje pro takový stav nějaký lékařský termín?“

„Ano. Říká se tomu amnézie. Je to výpadek paměti.“

„A je takový stav v případech abnormálních psychologických jevů obvyklý?“

„Příliš neobvyklý tedy není.“

„Vy jste se ve své praxi setkal s lidmi, kteří trpěli dočasnou ztrátou paměti?“

„Ano.“

„Jak dlouho takový výpadek obvykle trvá?“

„Různě. Od několika minut až… Vím například o pacientovi, který upadl do amnézie na několik měsíců.“

„A osoba, která do takového stavu upadne, je schopná normálního chování?“

„Ano. Jen si nepamatuje, co se v té době událo.“

„A co přivádí lidi do stavu amnézie?“

„Přílišný stres, obavy, reminiscence…“

„Reminiscence?“

„Ano. Vzpomínka na nějakou traumatickou událost z minulosti. Stav amnézie může přivodit třeba naprostá maličkost. Zvonek u dveří nebo kombinace slov, které evokují vzpomínku na trauma.“

„Takže u člověka může dojít k dočasné ztrátě paměti, když je například svědkem brutální vraždy jako je tato?“

„Ano. S tím bych souhlasil.“

„A když Aaron Stampler tvrdí, že upadl do stavu amnézie, není to tedy absurdní vysvětlení, že ne?“

„Ne. Opravdu k tomu může dojít.“

„A když k tomu dojde, je to forma duševní poruchy?“

„Ano.“

„Ale vy jste řekl, že pacient v průběhu vyšetření nikdy nejevil známky amnézie.“

„Ne, pane obhájce, nejevil.“

„Pane doktore, řekněme, že pacient s rozedmou plic vyběhne do studeného deště nedostatečně oblečen, dostane rýmu a nevyhledá lékařskou pomoc. Jeho stav se může okamžitě zhoršit až na zápal plic. Mám pravdu nebo ne? Chápete, co tím myslím?“

„Ano. Příčina a následek.“

„Přesně tak. Pokud znáte všechny aspekty, tak při diagnóze u takového pacienta dokážete zápal plic předvídat, a přijmete příslušná opatření, abyste tomu zabránil, mám pravdu?“

„Vaše Ctihodnosti, mně se tento výslech vůbec nelíbí,“ řekla Venableová. „Jde o předpoklady a slovní hříčky. Kam tím pan obhájce míří?“

„Dovolíte mi ještě jednu dvě otázečky, Vaše Ctihodnosti?“

„Máte jednu šanci, pane advokáte. Ozřejměte nám, kam míříte, jinak celou tuto pasáž nechám vyškrtnout.“

„Pane doktore Bascotte, tady před vámi sedí mladý muž. Máte na něm pomocí svých testů zjistit, zda se v tomto případě provinil, či ne, a máte k dispozici všechny aspekty – především, že má zmatek v chápání náboženství a že je patrně dezorientován, a za druhé, že jeho matka byla patrně schizoidní. Nebylo by spravedlivé očekávat, že provedete příslušné kroky, abyste stanovil, zda se schizofrenie nevyskytuje i u něj?“

„Ale no… Vždyť jsme to udělali.“

„Opravdu jste se zaměřili na možnost výskytu schizofrenie?“

„Brali jsme v potaz všechny typy duševních poruch.“

„Mám dojem – a pokud se mýlím, tak mě opravte –, že jste zkoumali pouze jedno – zda je obžalovaný schopen vydržet soudní proces.“

„Ano, k tomu jsme byli vyzváni. Ale do vyšetření spadaly i diagnózy z možného výskytu mentálních poruch.“

„Můžete tomuto soudu s jistotou sdělit, zda obžalovaný opravdu netrpí žádnou formou schizofrenie?“

„Tedy… Mohu říci, že mu nic nebrání ve schopnosti rozlišit správné od špatného a spolupracovat na své obhajobě.“

„Jinými slovy, je nepodstatné, zda trpí mentální poruchou, či ne?“

„Námitka. Sporné.“

„Připouští se.“

„Formuluji svou otázku jinak. Pane doktore, je možné, že by Aaron Stampler mohl trpět vážnou duševní poruchou, a vy jste ji při své dignóze přehlédli? Je to možné?“

„Tedy, pane, jak už jsem řekl, všechno je možné.“

„Tvrdíte tedy, že je to nepravděpodobné?“

„Milý pane, Aarona Stamplera prohlíželi ještě dva další významní psychiatři. Dovolil bych si tvrdit, že je značně nepravděpodobné, aby tři lidé zároveň něco důležitého přehlédli.“

„Vaše odpověď zní tedy ne?“

„Námitka,“ řekla Venableová. „Pan doktor svůj postoj vysvětlil.“

„Vaše Ctihodnosti, snažím se zjistit, zda mi říká, že je to nemožné, respektive nepravděpodobné, nebo zda říká, že je to možné.“

Shoat si povzdechl. „Prosím, přečtěte znovu otázku,“ vyzval stenografku.

„‚Formuluji svou otázku jinak. Pane doktore, je možné, že by Aaron Stampler mohl trpět vážnou duševní poruchou, a vy jste ji při své dignóze přehlédli? Je to možné?‘“

„A jaká následovala bezprostřední odpověď?“ zeptal se Shoat stenografky.

„Tedy, pane, jak už jsem řekl ‚všechno je možné‘.“

„Mně připadá, pane obhájce, že vaši otázku zodpověděl,“ řekl Shoat Vailovi.

„Ale ne přesně,“ namítl Vail. „Chtěl bych, aby pan doktor do zápisu řekl, že možnost případné duševní poruchy je zcela vyloučena. To je pro obhajobu klíčové. Vaše Ctihodnosti, zde se dostáváme za prostou otázku špatně-správně. Může doktor Bascott odpřisáhnout, že obžalovaný Aaron Stampler vskutku netrpí mentální chorobou, která by mohla způsobit buď nepřekonatelné nutkání, nebo poruchu myšlení?“

Venableová na Vaila zírala. Ten hajzl zasranej něco vymýšlí, pomyslela si. Po čem, do prdele, jde?

„Vaše Ctihodnosti,“ řekla rychle. „Trvám na své námitce. Doktor Bascott svůj postoj vysvětlil.“

„Dvojsmyslně,“ bránil se Vail.

Soudce na oba nenávistně shlížel.

„Souhlasím s obžalobou,“ řekl břitce.

„Dobrá. Chci v tom mít jasno,“ nedal se Vail. „Pan doktor připouští možnost, že při stanovení diagnózy mohlo dojít k přehlédnutí.“

„Námitka!“ zavřeštěla Venableová. Vstala a bouchla pěstí do stolu. „Vkládá svědkovi do úst svá slova!“

„Ne, pane,“ triumfoval Vail. „Já říkám přesně to, co on. Je možné, že něco přehlédli.“

Doktor Bascott si uvědomil, že jeho věrohodnost je ohrožena, a náhle promluvil. „Pane,“ řekl, „hodlám tvrdit, že Aaron Stampler je naprosto schopen pochopit, proč je zde. Pokud trpí nějakou formou duševní poruchy, pak podle mého názoru není tak silná, aby ho zbavovala svéprávnosti. Je plně odpovědný za své činy.“

Vail se usmál.

Bingo!

„Děkuji vám, pane doktore.“

33

„Vaše Ctihodnosti, obžaloba předvolává doktora Williama Danielsona.“

Vail si nepřítomně čmáral do bloku, zatímco Venableová prováděla rutinní výslech, v němž Danielson uvedl, že je hlavní městský soudní lékař, dále podrobnosti o svém vzdělání a odborné praxi.

„Jste soudním lékařem pro tento případ. Jaké máte povinnosti?“ zeptala se Venableová.

„Provést podrobnou prohlídku mrtvoly, rozbor jejího stavu, zranění a průvodních okolností, které způsobily smrt, a všechny tyto údaje začlenit do jedné souborné zprávy.“

Vail vybojoval v minulosti s Danielsonem spoustu klání a měl ho rád. Vail poslouchal, jak Venableová otázkami vede Danielsona k popisu místa činu a dále k uvedení fotografií jako důkazního materiálu. Jakmile dospěla k fotografiím, vyskočil.

„Námitka, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Vail. „Předložení zhruba třiceti fotografií vede jednoznačně k předpojatosti vůči mému klientovi. Podle našeho názoru účelům obžaloby postačí ani ne deset.“

„Ano, ano, pane obhájce. To jsem už slyšel. Zamítá se.“

„Promiňte, pane, ale podávám procesní námitku proti vašemu postupu v tomto soudním řízení,“ pronesl Vail sladce.

Shoat zrudl. „Námitka se bere na vědomí, pane,“ zavrčel pochmurně. „Pokračujte, paní Venableová.“

Venableová předkládala fotografie jednu po druhé a poskytla Danielsonovi dostatek času, aby každou popsal do všech krvavých detailů – množství krve z každé rány, typ zranění (Danielsonovi dělalo zřejmě nesmírné potěšení popisovat rozdíly mezi bodnou, řeznou a sečnou ranou a amputací), jak k němu došlo, které bylo osudné a které pouze bolestivé. Cílem tohoto představení bylo vyvolat pocit úzkosti u choulostivějších porotců ještě dřív, než se k nim fotografie dostaly. Účinek pak bude mnohem dramatičtější, než kdyby nechala obrázky prostě jen kolovat. Porota si prohlížela každý krvavý záběr se vzrůstajícím děsem – přesně tak, jak Venableová očekávala.

„Takže, doktore Danielsone, můžete jednoznačně říci, že smrt byla způsobena několika různými faktory?“

„Ano. Způsobilo ji trauma celého těla, vzduchová embolie, křeče posmrtné ztuhlosti, několik bodných ran a exsangvinace – což je nadměrná ztráta krve. Toto vše mohlo způsobit smrt.“

„Můžete říci, co bylo podle vás hlavní příčinou?“

„Jsem přesvědčen, že rána na krku.“

„A proč?“

„Protože způsobila vzduchovou embolii, což je náhlý únik vzduchu z plic. Tento druh rány je vždy osudný. Smrt nastává prakticky okamžitě. A tato rána byla skutečné velmi hluboká. Významným faktorem je též exsangvinace.“

„Tedy ztráta krve?“

„Ano. Rozsah poranění vyvolal nadměrné krvácení. Za obvyklých okolností se krvácení zmírňuje ve chvíli, kdy orgány přestávají fungovat. Krev stále prosakuje, ale neteče proudem. Jenže v tomto případě byla poranění tak četná a těžká, že oběť ztratila téměř veškerý objem krve. V lidském těle je obvykle šest litrů krve. Při pitvě jsme v jeho těle našli ani ne půl litru. Jak vidíte na fotografiích, krví byly potřísněny stěny místnosti, stínidlo lampy, okno, ale zejména vytekla bezprostředně pod mrtvého.“

„Dobrá, dobrá, Vaše Ctihodnosti. Co je moc, to je moc,“ vykřikl Vail. „Připouštíme, že na místě činu bylo hodně krve. Je nutné předkládat porotě všechny tyto nechutné podrobnosti?“

„Pane Vaile, dovolte, abych si o porotu dělal starosti sám.“

„Dobrá. Já si však budu dělat starost o svého klienta,“ řekl Vail. „Jak už jsem soudu připomněl, pohled žaloby na nechutné detaily tohoto případu vede ke značné předpojatosti. Co chce udělat žaloba jako další krok? Nanosit biskupovu krev do soudní síně ve vědrech, aby ji porota viděla přímo?“

„To by snad stačilo, pane obhájce,“ zařval Shoat. „Chcete v tomto bodě předložit nějaký návrh?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti. Připouštíme, že v místnosti se nacházelo šest a půl litru krve. Připouštíme, že pocházela z těla oběti, připouštíme, že je červená, mazlavá a hustší než voda…“

„Výborně, vážený, to stačí!“ řval Shoat.

„A vznášíme námitku, Vaše Ctihodnosti,“ pokračoval Vail a namířil prst na Venableovou, „vznášíme námitku proti další diskusím o místech nálezu tělních tekutin biskupa Rushmana.“

Prudký názorový střet uvolnil napětí v soudní síni. Několik porotců se uchechtlo. Vailovi se podařilo shodit nejzávažnější vizuální důkaz a převrátit ho v žert. Venableová si to uvědomovala. Bude-li nyní pokračovat, ztratí cenné body. „Půjdeme dál,“ navrhla sama.

„Děkuji vám, paní žalobkyně,“ poděkoval Shoat. Kývl na Vaila, aby přistoupil blíž k soudcovské lavici, a zašeptal jevištním šepotem: „Emoce stranou, pane.“

„Co všechno dáváte stranou vy?“ zamumlal Vail na půl úst, když se vracel ke svému stolu.

„Co jste to říkal?“ zeptal se přísně Shoat.

„Jen jsem si odkašlal, Vaše Ctihodnosti.“

„V tomto okamžiku nemám další otázky,“ řekla Venableová. „Svědek je váš.“

Vail vstal a přistoupil ke svědkovi. „Doktore Danielsone, ptám se vás na jednu věc – jste si stoprocentně jist, že všechny rozličné seky, řezy, vpichy, amputace a další barvitě vykreslené rány provedla skutečně jedna jediná osoba?“

„Chcete naznačit, že existuje možnost, aby některé z ran na těle oběti udělal někdo jiný?“

„Ano, přesně to chci naznačit.“

„Traumatická zranění – tedy ránu na krku a četné rány na hrudi – jsou zcela jistě způsobena stejným nožem a stejnou rukou – tedy levou. Usuzuji tak z…“

„Ano, ano, doktore Danielsone. V tomto ohledu se nemíníme přít. Jsme ochotni připustit, že těchto dvanáct ran bylo vedeno stejnou osobou – a tou byl levák. A co těch ostatních… pětašedesát ran? Byly všechny taktéž způsobeny stejným člověkem – levákem?“

„Těžko říct. Člověk nemůže vždycky s jistotou určit, zda osoba manipulující se zbraní zasadila ránu pravou nebo levou rukou.“

„To záleží na typu rány, mám pravdu?“

„A-ano.“

„Bodná rána je kupříkladu velmi obtížná pro toto rozlišení – tedy pro určení praváka nebo leváka, že?“

„Ano, to je pravda.“

„A nebyly náhodou přinejmenší dvě z těch dvanácti ran, které jste určil jako osudné nebo potenciálně osudné, náhodou bodné?“

„… ano.“

„Byly vedeny kolmo, že?“

„Ano.“

„Tvrdíte tedy, že v případě přinejmenším dvou osudných ran mohl nůž držet v ruce někdo úplně jiný, nemýlím se?“

„Domnívám se, že je to možné.“

„Takže ještě jednou, doktore Danielsone, mohly být přinejmenším dvě z osudných ran zasazeny někým jiným? Ano, či ne?“

„Ano.“

„Děkuji, pane doktore. Nyní se vraťme k ráně na krku. Podle vašeho názoru byla zasazena jako první, ano?“

„Podle mého nejlepšího vědomí.“

„Tvrdíte, že došlo ke vzduchové embolii, mám pravdu? Zde ve vaší zprávě uvádíte ‚známky vzduchové embolie v srdci a plicích‘.“

„Ano, nalezli jsme známky embolie, ano.“

„A vypověděl jste, že vzduchová embolie je téměř okamžitě smrtelná. Vaše přesná slova zněla ‚ve většině případů se objevují kadaverické křeče – což je okamžitý rigor mortis‘. Souhlasí?“

„Ano.“

„Je tudíž sice možné, že rána na krku byla zasazena jako první, ale je více pravděpodobné, že nebyla, ne?“

„Je dost dobře možné, že by ještě chvíli žil, dokonce se mohl zhruba minutu reflexivně bránit. Což je přirozeně dost dlouho, aby mu protivník zasadil rány do rukou a paží.“

„Nůž vnikl do těla zde,“ Vail ukázal na bod těsně pod Danielsonovým pravým uchem a při řeči pomalu táhl prstem přes doktorovo hrdlo doleva, „těsně pod pravým uchem a dostal se pod levé ucho, prořízl páteř, poranil jugulární žílu, všechny tepny a žíly na hrdle, hrtan a všechny svaly a tkáň. Tak jste to popsal ve zprávě, že?“

„Ano.“

„Muselo tedy nastat svalové a tkáňové trauma, ne?“

„Ano.“

„A vzduchová embolie, která je téměř vždy smrtelná, že?“

„Ano.“

„A vy i přesto tvrdíte, že se biskup ještě dokázal téměř dvě minuty bránit?“

Danielson zíral Vailovi zblízka do očí a musel potlačit úsměv. Je dobrý, fakticky. Tenhle Vail je skvělá štika.

„Domníval jsem se… vzhledem k množství zbylé krve a podle vzorků tkáně… že možná…“

„Možná? Co to má být, doktore Danielsone? Možná, patrně, čistě náhodou, z pekla štěstí…?“

„Je zajisté možné, že dotyčná rána byla zasazena jako druhá nebo třetí,“ připustil Danielson.

„Takže – pokud dvě z osudných ran do hrudníku mohly být zasazeny jinou osobou a další rány zase jinou, je též možné, že by jeden člověk zasadil smrtelnou ránu a někdo jiný pak biskupa pořezal a posekal již po jeho smrti?“

„Myslím… ano, je to pravda, ale velmi nepravděpodobná.“

„Proč?“

„Proč?“ opakoval Danielson jako ozvěna. „No ano, proč je to nepravděpodobné?“

„Právě o tom přemýšlím… Tedy, zdá se to naprosto nelogické.“

„Takže, pane doktore, vy nemůžete dokázat, že Aaron Stampler zasadil všechny nebo byť jen některé z bodných ran a nemůžete dokázat, zda biskupa poranil jeden nebo dva lidé, ba dokonce ani která rána byla vlastně smrtelná – nemám pravdu?“

Danielson se na okamžik zamyslel a pak pomalu pokýval hlavou. „To všechno je pravda.“

„A jediným důkazem, který proti Aaronovi máte, je, že shodou okolností patří také k levákům, nemám pravdu?“

„Ano, pane Vaile, máte.“

„Děkuji vám, doktore Danielsone,“ řekl Vail a odstoupil od něj. „Můžete jít.“

„Ještě okamžik,“ řekl Venableová. „Doktore Danielsone – viděl jste někdy za šestadvacet let vaší praxe soudního lékaře, aby dva lidé použili téhož nože a ubodali svou oběť k smrti?“

„Ne, neviděl.“

„A slyšel jste – nebo četl – o něčem podobném?“

„Ne.“

„Děkuji.“

„Promiňte, ještě na okamžik, doktore Danielsone,“ zarazil ho Vail. „Kolik znáte případů vraždy, při nichž jsou oběti uříznuty varlata i penis a nacpány do úst?“

„Tedy… žádný.“

„Vše se tedy mohlo seběhnout přesně tak, jak jsem to popsal – ano, či ne?“

Danielson si povzdechl. „Ano.“

„Děkuji vám.“

* * *

Danielsona na stanovišti svědků vystřídal Harvey Woodside. Právě jeho úkolem bylo seřazení všech lékařských posudků a důkazů do jediné zprávy, z níž vyplýval tvrdý závěr: Aaron Stampler spáchal úkladnou a chladnokrevnou vraždu.

Woodside se valil ke svědecké lavici, těžce oddechoval a nakonec se uvelebil na židli, aby zvedl ruku k přísaze. Vail tiše poslouchal úvodní výslech. Venableová se patologa ptala na základní údaje o jeho práci. Woodside byl také odborník ve svém oboru a Vail o jeho kvalitách nepochyboval.

„Takže vy vlastně, pane Woodside, propojujete všechny údaje o zločinu a stavíte je do souvislostí?“

„Ano.“

„Pracujete s lékařskými zprávami, vzorky vláken, otisky prstů a tak dále…“

„Ano. Všechny tyto údaje stavím do vzájemných souvislostí.“

Následoval křížový výslech. Woodside svou výpověď dokládal fotografiemi, věcnými důkazy, vzorky vláken, skvrnami od krve a otisky prstů. Dokonale vykreslil hrůznou vraždu.

„Pane Woodside,“ pokračovala Venableová, „jaký máte názor – vzhledem k důkazním materiálům z místa činu – na postup spáchání této vraždy?“

„Stampler prošel kuchyní, sundal si boty, vytáhl ze zásuvky řeznický nůž, přičemž nám na místě zanechal vlákna svých rukavic, prošel halou do ložnice a zaútočil na biskupa. Biskup Rushman chvíli bojoval o život, o čemž svědčí poranění jeho rukou. Dostal sedmasedmdesát řezných, sečných a bodných ran. Po útoku mu v těle zbylo asi jen půl litru krve, což je jedna dvanáctina normálního obsahu krve v lidském těle. Posledním činem bylo odborné odstranění jeho pohlavního ústrojí, které Stampler nacpal biskupovi do úst. Stampler se pak vrátil do kuchyně, obul si boty a utekl. Kolem náhodou projížděla policejní hlídka, takže couvnul zpátky do budovy a nakonec se schoval ve zpovědnici, kde ho našli policisté a zatkli.“

Vail si zapnul sako a vstal. Obešel svůj stůl a opřel se o něj zkříženýma rukama. Shoat shlížel přes špičku nosu a poklesla mu čelist.

„Děje se něco, pane Vaile?“

„To je velmi zajímavá historka, Vaše Ctihodnosti,“ usmál se Vail. „Samozřejmě podáváme námitku proti celé této výpovědi. Je to čirá domněnka.“

„Vaše Ctihodnosti,“ bránila se okamžitě Venableová. „Pan Woodside je jedním z nejuznávanějších patologů u nás. Jeho úkolem je posoudit zločin podle důkazů z místa činu – a to přesně udělal.“

„Jenže neexistuje důkaz, že Stampler odstranil – a nyní cituji – biskupovo ‚pohlavní ústrojí‘,“ řekl Vail. „Jediným podkladem tvrzení jak pana Woodsida, tak doktora Danielsona je, že se to prostě muselo stát takto. Jinak by jejich teorie splaskla jak děravý balónek.“

„Pane Vaile,“ pronesl výhružně Shoat, naklonil se přes stůl a zle na něho zíral, „pan Woodside má přirozeně pravomoci splétat logicky jednotlivé údaje. To je jeho práce. Jasně prohlásil, že jde o domněnku, a já jsem si jist, že při zvažování důkazů vezme porota jeho výpověď na vědomí coby domněnku. Vaše námitka se zamítá.“

„V této chvíli nemám další otázky,“ řekla Venableová.

„Svědek je váš, pane Vaile.“

Vail listoval notesem a pomalu kráčel k lavici svědků. Přitom stále četl své poznámky.

„Pane Woodside,“ řekl a nezvedal hlavu od bloku. „Vy jste tedy prohledal podlahové krytiny a našel vzorky vláken, ano?“

„Ano. Na analýze všech důkazů jsem spolupracoval s doktorem Danielsonem.“

„Co jste ještě hledal na krytinách?“

„Krvavé skvrny, chlupy, jiné částečky.“

„Vtisky?“

„Nerozumím otázce.“

„Jestli jste hledal zbytky otisků nohou, tedy vtisky v koberci, abyste se ujistil, zda náhodou kromě biskupa Rushmana a Aarona Stamplera nebyl v místnosti ještě někdo jiný?“

„To ale skutečně není vůbec praktické, pane Vaile. Služka ten den v bytě uklízela. Ložnicí prošlo mnoho jiných lidí.“

„Tvrdíte tedy, že pokud byly na kobercích vtisky, tak je tam mohl zanechat kdokoli, kdo ten den za biskupem přišel?“

„Ano…“

„A totéž může platit o vzorcích chlupů a vláken, nemám pravdu?“

„No… ano.“

„Takže jediným konkrétním důkazem v místnosti, o němž můžete s jistotou říci, že tam před vraždou nebyl, jsou vlastně krvavé skvrny, ne?“

„Tedy, to je…“

„Ano, či ne, pane Woodside?“

„Myslím, že to tak lze říci. Ještě se tam vyskytují krvavé šlépěje.“

„Můj klient nepopírá, že je tam zanechal on,“ nezvedal stále Vail oči od poznámek. „Jistěže tam byl. Vzhledem ke své dočasné amnézii si však nic nepamatuje, takže vám klademe otázku: Byl tam ještě někdo jiný? A právě na tuto otázku bychom chtěli znát jednoznačnou odpověď, pane Woodside. Můžete na svou čest prohlásit – na základě všech stop a důkazů, že Aaron Stampler a biskup Rushman byli jediní dva lidé v místnosti v okamžiku útoku?“

„Jsem na devadesát procent…“

„Devadesát procent nepomůže, pane Woodside. Můžete soudu říci se stoprocentní jistotou, že v době vraždy v místnosti nikdo jiný nebyl?“

„Myslím, že nemohu.“

„Ano, či ne?“

„Ne.“

„Pane Woodside, chci vám připomenout Wrightův případ. Pamatujete si na něj?“

„Jistě.“

„I v tomto případě jste dával dohromady všechny důkazy, že?“

„Ano.“

„Povězte o tom porotě.“

„Protestuji, Vaše Ctihodnosti. Irelevantní. O co jde?“

„Pointa je však zcela logická, Vaše Ctihodnosti.“

„Logická?“ zopakoval po něm Shoat jako ozvěna.

„Pan Woodside vytváří mnoho svých předpokladů na logickém základě. Rád bych zde doložil jeho chápání logiky.“

„No tak dobrá, pane Vaile. Slíbil jsem, že vám v tomto případu poskytnu dostatek prostoru, takže pokračujte.“

„Wrightův případ, pane Woodside.“

„Theodore Wright byl obchodní cestující. Našli ho zastřeleného v hotelovém pokoji. Vražedná zbraň byla objevena za parním topením v rohu.“

„Logický závěr tedy zněl, že byl zavražděn, že?“

„Ano. Původně jsme předpokládali, že Wright byl opravdu zavražděn.“

„A bylo tomu skutečně tak?“

„Ne. Později jsme pomocí testů dokázali, že se zastřelil sám. Zpětný ráz zbraně po výstřelu byl tak silný, že mu vylétla z ruky a zapadla za topení.“

„Váš logický závěr o jednoznačné vraždě byl tedy mylný.“

„Ano.“

„Pane Woodside, podle všech dostupných důkazů, které jste tenkrát měl – bylo logické dospět k závěru, že spáchal sebevraždu?“

„Ani ne.“

„Myslíte tedy ne?“

„Myslím ne.“

„Blížím se k pointě – většina zločinů logiku popírá, že?“

„Lze to tak říci, ale ve většině případů…“

„Ve většině případů – ale ne ve všech, že?“

Woodside si povzdechl. „Ne ve všech,“ přikývl.

„Pane Woodside, před okamžikem jste ve výpovědi uvedl následující tvrzení – otisky pana Stamplera byly údajně všude na noži a na těle.“

„Ano.“

„Kromě toho jste se zmínil o nalezení vláken ze Stamplerových rukavic v zásuvce s noži, ano?“

„Přesně tak.“

„Z toho jste tedy vyvodil, že Stampler vytáhl nůž ze zásuvky?“

„Přirozeně mi to připadalo logické.“

„A je také logické, že by si před spácháním činu rukavice sundával?“

„Ehm… nechápu…“

„Ale chápete. Nicméně vám to povím jinak,“ řekl Vail. „Vy jste na logiku expert, pane Woodside. Je tedy logické, aby pan Stampler, přišel v rukavicích, vytáhl nůž, pak si rukavice sundal a nechal po sobě všude otisky – jak tvrdíte? Je to logické?“

„Ehm… No… Řekl bych…“

„Stačí jen odpovědět, pane. Myslíte si, že je logické, aby si člověk plánující úkladnou vraždu sundal rukavice, než se do ní pustí?“

„No… Já nevím, proč to udělal.“

„Je to logické? Dává to nějaký smysl?“

„Ani ne.“

„Domnívám se, že to můžeme chápat jako ‚ne‘,“ řekl Vail. „A pokud jde o ostatní vzorky vláken, které jste našli: pokud tam pan Stampler večer před vraždou byl, vlákna tam mohla zůstat až do okamžiku vraždy, ne?“

„Ano.“

„Takže vlákna sama o sobě nedokazují, že obžalovaný byl v místnosti v okamžiku útoku – je mé prohlášení pravdivé?“

„Ano, je pravdivé.“

„Takže, abychom to shrnuli. Pane Woodside, vy nemůžete dokázat, že Aaron byl v místnosti sám s biskupem, že?“

„No… Tedy… já…“

„Ano, či ne?“

Woodside si povzdechl: „Ne.“

„A dokonce ani nemůžete nade vší pochybnost tvrdit, že Aaron vzal nůž z kuchyně, že?“

„Ani ne.“

„Chápejme to tedy jako další ne. Nyní se vraťme k Aaronovu útěku, jak to nazýváte, kuchyňskými dveřmi. Podle vašeho názoru vešel dovnitř kuchyňskými dveřmi, zul si boty, vzal nůž, vstoupil do biskupovy ložnice, pořezal ho a pak se vrátil stejnou cestou, obul si boty a vyšel ven dveřmi z kuchyně.“

„Ano.“

„A z čeho tak usuzujete?“

„Vše je logické. Logika mi napovídá, že si zul boty, když vešel dovnitř, protože krvavé skvrny od jeho ponožek vedou přímo k botám. A protože je nepravděpodobné, že by řeznický nůž ležel v ložnici, též předpokládáme, že si nůž vzal, když šel do ložnice.“

Vail přešel místnost.

„Předpokládejme, že opravdu přišel předními dveřmi, jak tvrdí. Co člověk udělá jako první, když vejde ze zimy do tepla? Sundá si rukavice, ne? Tře si ruce o sebe, dýchá na ně. A tak Aaron přijde na faru, sundává si rukavice, pak slyší něco nahoře, a jde tam.

V místnosti je ještě někdo, a tak,“ – Vail se předklonil, sundal si mokasíny a nacpal je do kapes saka – „se zuje, aby ho nikdo neslyšel, a nacpe si je do kapes bundy. Jde do ložnice, nakoukne dovnitř a vidí, jak kdosi bodá biskupa – někdo, kdo doopravdy přišel zadními dveřmi, vzal nůž a šel do biskupovy ložnice. Biskup se snaží bránit. Proto má ruce před sebou. Ale nakonec mu ruce ochabnou a vrah mu zasadí bodnou ránu – podle vaší zprávy ‚ránu číslo čtyři, přímý kardiovaskulární průnik, který zabíjí téměř okamžitě‘ a biskup padá na podlahu. Vrah prchá z místnosti a Stampler, v šoku vyvolávajícím stav amnézie, popadne nůž a ztratí hlavu. Vyběhne ven, slyší kohosi dole, jde do kuchyně, obuje se, protože míří do zimy venku, a vychází kuchyňskými dveřmi. Můžete dokázat, že se to takto nestalo, pane Woodside?“

„Ne,“ pronesl rezignovaně Woodside. „Nemohu ani dokázat, že oknem nevlétla dovnitř husa a neuštípala ho.“

V soudní síni propukla vřava. Shoat musel několikrát bouchnout kladívkem.

„Jestli se neutišíte, nechám vyklidit soudní síň!“ zařval a pak Woodsida zpražil pohledem.

„Pane Woodside, tato poznámka byla zcela nemístná. Nejste přece v soudní síni poprvé. Měl byste vědět, jak se chovat.“

Woodside sklopil hlavu. „Ano, pane. Omlouvám se,“ mumlal.

„To si myslím. Porota vaši poznámku nebude brát na vědomí. Neměla naprosto žádnou souvislost s naším procesem.“

„K tomuto svědkovi nemám dalších otázek,“ řekl Vail.

* * *

Vrátný jí přinesl ke dveřím první noviny, které vyšly ještě večer. Četla si je u stolu a přitom pojídala večeři – kuřecí vývar s nudlemi a suchary.

PRÁVNICKÉ ŠTIKY SE STALY MILÁČKY OBECENSTVA

Venableová versus Vail hvězdy nejpopulárnějšího představení ve městě napsal Jack Connerman

Největším trhákem posledních dnů je sehnat lístek do síně Nejvyššího soudu okresu King, kde včera začala právnická bitva století.

Jde o proces snů: strašlivý případ vraždy plus dvě superstar právnického nebe a jeden z nejprominentnějších občanů našeho města jako oběť. V sázce je život devatenáctiletého chlapce z hor, Aarona Stamplera, který má IQ jako Mount Everest, přizvuk jako yetti a je obviněn z činu, při němž udělal z arcibiskupa Rushmana, zvaného Svatý z Lakeview Drive, za jedinou noc suroviny pro laboratorní pokusy. Podrobnosti brutální vraždy jsou tak otřesné, že je policie držela pod pokličkou až do včerejšího zahájení procesu.

Ze soudní síně se stalo divadlo a obecenstvo přivítalo své oblíbené hvězdy – zástupkyni okresního návladního Jane Venableovou, dámu s tolika skalpy za pasem, kolika se nemůže pochlubit žádný žalobce v dějinách, a populárního enfant terrible právnických kruhů, Martina Vaila, kterému hodili na krk takzvaně předem uzavřený případ za to, že připravil město, okres a stát o sedm milionů v nedávném případě Joea Pinera.

Naposledy se tito dva utkali ve skvostném gladiátorském souboji při neblaze proslulém Rodriguezově případu s narkotiky před několika lety. Vail tenkrát odtančil ze soudní síně s kytkou v klopě, takže nyní se ve vzduchu kanceláře okresního návladního vznáší příslib pomsty.

První den se odehrával podle očekávaného scénáře: verbální potyčky mezi Venableovou a Vailem, několik nedůtklivých napomenutí ze strany soudce – ‚Katana‘ Harryho Shoata, fotografie, ze kterých by upírům tekly sliny až na zem, a pár tvrdých Vailových výpadů.

Venableová slibuje rychlé vykonání spravedlnosti v biblickém stylu. „Díky Bohu, že nám Nejvyšší soud včas vrátil z opravy elektrické křeslo pro Aarona Stamplera.“ To je v současnosti její nejlepší průpovídka.

Vail má pro novináře, jako obvykle, pouze dvě slova: „Bez komentáře“. Veškeré komentáře si totiž šetří před porotu a v pondělí sehrál svou roli velmi dobře. ‚Předem uzavřený případ‘ Jane Venableové se začal navzdory všemu očekávání trošičku otevírat.

Venableová předstoupila před porotu vyfiknutá do šedého flanelového dvouřadového kostýmku, pod ním černý rolák, skvostné rudé vlasy svázané do decentního uzlu, značkové brýle na špičce nosu, a ve své úvodní řeči nenechala nikoho na pochybách, že barvou dne je krvavě rudá. Obžalovaného vylíčila jako bezohledného, žárlivého, pomstychtivého zabijáka, který doslova rozsekal na nudle muže, jenž mu byl dva roky strážným andělem a učitelem.

„Zasadil mu sedmasedmdesát ran, zatímco Svatý z Lakeview Drive se bránil jako lev,“ prohlásila. „Arcibiskup měl pobodané a pořezané ruce, jak se snažil bránit smrtícímu noži. Dostal dvanáct smrtelných ran. Jedna mu doslova oddělila hlavu od těla. Aaron Stampler se naučil pracovat odborně s nožem jako pomocník v pohřebním ústavu a nyní nemilosrdně zavraždil a zohavil svého dobrodince…“

Silná káva. Přímý úder nejtvrdšího kalibru později doplnila otřesnými barevnými fotografiemi, které dokreslily její hororovou historku.

Vail, oděný jako obvykle velmi ležérně, sliboval překvapení. Jeho tvrzení: Stampler se dostal do psychického útlumu, odborně zvaného amnézie, tedy ‚okno‘, tudíž si nic nepamatuje až do okamžiku, kdy ho policie našla v úkrytu ve zpovědnici, celého od krve, s vražednou zbraní v ruce. Zazněly dokonce i narážky na to, že v biskupově ložnici byla přítomna v době vraždy ještě třetí osoba.

* * *

Následovalo několik odstavců věnovaných výpovědím Bascotta a Danielsona a pár jízlivých poznámek o zlehčení fotografií. Závěrečný odstavec jí však zvýšil hladinu adrenalinu.

* * *

Vail se nedal zastrašit a těžce otřásl věrohodností výsledků státního psychiatrického vyšetření a nadhodil otázku: Nebyla analýza lékařského týmu náhodou neúplná nebo vedená chybným směrem? Stamplerova historka o ztrátě paměti byla doposud oblíbeným novinářským vtípkem, ale nyní začíná být nejen věrohodná, ale – podle Bascottových vlastních slov – stává se poměrně běžnou záležitostí. Je možné, že Stampler byl opravdu stižen dočasnou ztrátou paměti? Vail napnul všechny síly a dokázal změnit názor poroty na slova, která se zdála být pouze chabou sebeobranou.

Pak následoval Vailův nedůtklivý křížový výslech Billa Danielsona, z něhož také pošla spousta otázek. Obžaloba nemůže dokázat, že Stampler byl opravdu v místnosti sám, ani že skutečně zasadil některou z bodných ran. Nelze jasně určit, která rána byla opravdu osudná, ani počet osob, které se útoku případně účastnily. Není pochyb, že věcné i příčinné důkazy stále svědčí silně ve prospěch Venableové. Pokud lze z Vailova prvního vystoupení před soudem činit nějaké závěry, pak bezpochyby ty, že proces zdaleka ještě nekončí. Druhé kolo se koná v úterý v devět hodin ráno.

* * *

Venableová si článek přečetla dvakrát a pak noviny vztekle odhodila. Connerman, ten zavilý promužský šovinista, jako obvykle horuje pro Vaila. Dokázala číst jasně mezi řádky. Rázovala po pokoji a poslouchala nahrávku celého svědectví. V jednom místě kazetu zastavila a znovu ji přehrála.

Vail kladl spoustu otázek na téma symbolů. Nejdříve se do toho s vervou pustil, ale pak náhle přestal. Proč? Lovil snad v kalných vodách, aby zjistil, co čísla znamenají? Dostal se na nejistou půdu, a tak změnil směr otázek? Něco ho varovalo. Byla to jedna z Bascottových odpovědí?

Náhle jí došlo, že se Vail nakonec symbolům na temeni oběti vyhnul. Snažil se dostat do zápisu informaci o symbolech bez přímé zmínky. Poté, co s Bascottem vymetl, už kolem toho tématu našlapoval po špičkách. Ví snad, co čísla znamenají? A pokud ano, proč se přímo tématu nedotkl? Připadalo jí, že se Vail nepřímo snažil vyrukovat se svědectvím o podobných symbolech na hlavách Billyho Jordana a Petera Hollowaye.

To je ono! Ten hajzl se snaží spojit Rushmanův případ s případem dalších dvou ministrantů, aniž by jednoznačně stanovil, co symboly znamenají. Díky tomu si otevírá možnost pro zmínku o jednoznačném propojení obou případů. Hodí to na jednoho vraha a pak dokáže, že existuje velká pravděpodobnost načasování vraždy obou chlapců až po Rushmanovi – tedy v době, kdy byl Stampler již zadržen. Pokud tyto dveře otevře dostatečně dokořán, možná vyrukuje i s ministrantskou videokazetou – čímž ji jednoznačně dostane do nevýhodné pozice. Zároveň bude moct vytáhnout motiv vraždy, který porota bude chápat jako oprávněný.

Tak to tedy ne, pomyslela si. Ani náhodou.

Na druhou stranu, pokud by byla schopná dokázat, že Stampler zná význam symbolů, získá další důkaz jeho viny a případně ho zmanipuluje natolik, až se přímo před porotou přizná k vraždě všech tří.

Skvostný tah, pomyslela si. Dokáže vše obrátit proti Vailovi. Přišije tomu mladýmu hajzlíkovi Rushmanovu vraždu a zároveň zaseje do hlavy porotcům semínko s klíčící otázkou, jestli náhodou mladej nespáchal těch mordů víc. Porota pak bude hlasovat pro nejvyšší trest a Shoat se posere radostí.

Jenže ten tah je také dost nebezpečný. Musí ho ještě pořádně promyslet.

Jinak musela uznat, že si Vail vedl skvěle. Bylo nutné otřást Bascottovou důvěryhodností, což dokázal. Podařilo se mu porotcům vnutit otázku: Je možné, že Bascott a jeho tým něco přehlédli?

Pokud ano, Vail vše triumfálně odhalí při výpovědi Arringtonová. Venableová se na ni musí řádně připravit.

34

V následujících třech dnech předváděla Jane Venableová porotě průvod neškodných svědků – duchovních, jeptišek, mládeže z Domu spásy, nejmocnějších podnikatelů z města a boháčů z horních deseti tisíc, kteří stáli v čele Rushmanových dobročinných spolků. Všichni vypověděli, že biskup byl člověk nevšedních kvalit a své přízvisko Svatý z Lakeview Drive si plně zasluhoval. Vail pokaždé reagoval několika povrchními otázkami a občasnou námitkou. Svědkové vypovídající o charakteru oběti byli irelevantní – každý porotce Rushmana znal – a Vail navíc neměl v úmyslu útočit ani na věrohodnost církve, ani podnikatelských kruhů. Porota už navíc byla tím procesím ‚významných lidí‘ znuděná. Dokonce i Shoat občas vypnul, když počáteční napětí v soudní síni pominulo. Pak Venableová předvolala svého posledního svědka. „Obžaloba vyzývá na stanoviště svědků Abela Stennera.“ Vail sledoval, jak poručík Abel Stenner míří k lavici svědků, zvedá ruku a skládá přísahu. Stenner, oblečený v tmavomodrém obleku a vínové vázance, připomínal spíše makléře než policistu. Prozrazovaly ho však ty ledově chladné oči za drátěnými obroučkami a jeho rezervované, téměř blazeované vystupování. Byl by to dobrý svědek, kdyby u poroty nebudil antipatie právě svou přezíravostí. Většina výpovědí již zazněla, takže Stennerovo vystoupení bylo omezeno na podpůrné a shrnující svědectví. Svým chladným a vypočítavým způsobem alespoň všechny detaily uvede do souvislostí. Nebezpečný svědek – patrně nejnebezpečnější ze všech. Vail si podepřel bradu dlaní a poslouchal povinné formulky, jimiž Venableová zahajovala výslech. Neopomněla zdůraznit kvalitu Stennerovy kvalifikace, čtyři pochvaly za vynikající služby, třiadvacet let u policie, z toho deset na oddělení vražd.

Stenner popsal svou reakci po vstupu na místo činu, následné zatčení Aarona Stamplera a opatření provedená za účelem ‚udržení integrity místa zločinu a jeho bezprostředního okolí‘. Mluvil přímo, odměřeně a formálně – jako by psal policejní zprávu. Vzhledem k tomu, že svědkové neměli přístup do soudní síně, netušil nic o Vailových křížových výsleších Danielsona a Bascotta. Když přednášel své ‚zhodnocení‘ činu, zazněla zhruba stejná historka, jakou vyprávěl Danielson.

„Protestuji proti poručíkovu takzvanému zhodnocení, Vaše Ctihodnosti,“ vyskočil Vail a předstíral rozhořčení. „Ze stejného důvodu jsme protestovali proti pojetí celé události, jaké přednesl pan Danielson. Je to čirý dohad!“

„Ale to jsme si už vyjasnili, pane Vaile,“ řekl Shoat stroze. „Tito lidé jsou vysoce kvalifikovaní odborníci, takže jejich pohled na věc má svůj význam. Porota je dostatečně inteligentní, aby si o jejich poznámkách udělala svůj obrázek. Vaše námitka se zamítá.“

„Domnívám se, že podání námitky proti zamítnutí je téměř redundantní,“ bručel Vail, když usedal.

„Jaký je váš názor na prohlášení obžalovaného, že viděl, jak na biskupa útočí někdo jiný, vzápětí ztratil vědomí a pak už si nic nepamatuje?“ zeptala se Venableová.

„Jsem přesvědčen o tíze důkazů svědčících o útoku jediného člověka, který vraždu naplánoval, provedl a nechal se chytit.“

„Má to tedy být pan Stampler?“

„Ano.“

„Děkuji vám, poručíku,“ řekla Venableová. Obrátila se k Vailovi. „Svědek je váš.“

„Poručíku,“ spustil Vail, jako když másla ukrajuje, „je správné tvrzení, že vaším hlavním úkolem je shromažďování důkazů v případech vražd a jejich následné předložení okresnímu návladnímu za účelem vypracování obžaloby?“

„Toto je jen část mých úkolů.“

„A co máte ještě na starosti?“

„Další, poněkud obtížně klasifikovatelnou součástí mé práce je dedukce – nebo, chcete-li, detekce,“ řekl Stenner. V jeho hlase zaznívala podrážděnost i normálně, takže teď to vypadalo, že se blíží k hranici hněvu.

„Což znamená, že všechny důkazy dáte dohromady a na jejich základě provedete kvalifikovaný odhad, k čemu všemu směřují, ano?“

„Námitka proti použití slova ‚odhad‘, Vaše Ctihodnosti,“ ozvala se Venableová.

„Ale já jsem zároveň použil slovo ‚kvalifikovaný‘,“ bránil se Vail. „Pokud existuje nějaký vhodnější výraz, rád ho použiji.“

Shoat pohlédl dolů na Stennera a usmál se: „Měl byste námitky, kdyby pan obhájce nahradil slovo ‚odhad‘ slovem ‚zhodnocení‘?“

Stenner zavrtěl hlavou.

„Vynikající volba, Vaše Ctihodnosti, děkuji vám,“ řekla Venableová.

„Pane poručíku, když se vám do rukou dostanou informace, které jsou nějakým způsobem pro váš případ nežádoucí, jak s nimi naložíte?“

„Stejně jako s kterýmkoli jiným důkazem.“

„Jinými slovy – informace předávané okresnímu návladnímu nejsou nijak protříděné?“

„Jistěže ne.“

„Pokud tedy někoho zadržíte, a on má alibi, snažíte se to zjistit sám, nebo očekáváte předložení důkazu od něho?“

„Vše si zjišťujeme sami.“

„To patří ke klasickému postupu vyšetřování?“

„Ano.“

„Pane poručíku, kdy jste poprvé viděl Aarona Stamplera?“

„Když se skrýval ve zpovědnici v kostele.“

„A vzápětí jste ho zatkli?“

„Ano.“

„A říkal něco?“

„Opakoval jen ‚Neudělal jsem to, mami. Maminko, já to neudělal‘.“

„Zdálo se vám, že je vyděšený?“

„Ano. Byl hrůzou bez sebe.“

„A uvědomil jste ho o jeho právech?“

„Ano, ihned.“

„Pane poručíku, podrobil jste vzápětí obžalovaného třem výslechům…“

„Námitka, Vaše Ctihodnosti,“ skočila mu do řeči Venableová. „To je nepřípustné. Pan Vail sám výslechy vyloučil z důkazního řízení!“

„Já ale neusiluji o svědectví týkající se obsahu výslechů, pane soudce. Jde mi jen o to, že k nim došlo.“

„Budiž tedy, ale dávejte si dobrý pozor!“ vyštěkl Shoat.

„Ještě před prvním výslechem – v autě cestou na policejní stanici – mluvil jste s panem Stamplerem?“

„Ano, povídali jsme si,“ přikývl Stenner. „Ptal jsem se ho na obvyklé věci. Na jméno, bydliště, kde pracuje, a podobně.“

„Neptal jste se také náhodou Aarona – a teď cituji přesně vaše slova: ‚Proč jsi zabil arcibiskupa? Co ti udělal?‘“

„Námitka, Vaše Ctihodnosti. Obhájce se snaží dostat do zápisu část výslechu, ale nechce připustit zaznamenání jeho plného znění.“

„Ale naopak – já se poručíka ptám na to, co on sám označil jako povídání cestou na policejní stanici. Já se neodvolávám na ty tři nahrané výslechy, které byly ze svědectví vyloučeny.“

„Zamítá se.“

„Takže co, poručíku, položil jste Stamplerovi tuto otázku?“

„Něco v tom smyslu.“

„A nepatří to náhodou k typu otázek ‚Kdy jste přestal mlátit svou ženu?‘ Vy jste vlastně předpokládal, že je vinen, nemám pravdu?“

„Asi ano.“

„Jak vám na tu otázku odpověděl?“

„Řekl, že si nepamatuje na nic z toho, co se stalo.“

„Neřekl tedy, že měl okno?“

„Ano. Použil tohoto výrazu.“

„A řekl vám také, že v místnosti kromě biskupa ještě někdo byl?“

„Ano.“

„A řekl vám kdo?“

„Ne. Řekl mi jen, že se ho bojí.“

„Nic víc?“

„Nechápu…“

„Pokusím se vám naznačit, co mohl říct. Odmítl prozradit, kdo byl ten další člověk v místnosti. Vy jste se zeptal: ‚Bojíš se?‘ a on odpověděl ‚Ano.‘ Probíhalo to tak?“

„Myslím, že ano. Jak jsem už uvedl – stalo se to před dvěma měsíci.“

„Podle mého názoru… Abych vysvětlil, proč se k tomu vracím, poručíku. Domnívám se, že jste si špatně interpretoval odpověď obžalovaného. On netvrdil, že se bojí té osoby. On řekl, že se vám to bojí říct. On se snažil uplatňovat svá práva, o nichž jste ho těsně předtím poučili.“

„Kam tím míříte, pane obhájce?“ zeptal se Shoat.

„Jde o to, že jsem přesvědčen o nedorozumění. Poručík Stenner tu poznámku nepochopil. A vzhledem k tomu, že poručík interpretuje svědecké výpovědi do zhodnocení pro kancelář okresního návladního, pro něhož je tato informace důkazem pro obžalobu, a jeho zhodnocení je založeno na chybné interpretaci poznámky svědka, pak se domnívám, že můj příklad může posloužit jako skvělá ilustrace klamného závěru ve zhodnocení, tudíž ho mohu zpochybnit jako celek.“

Shoata dlouhatánské souvětí zmátlo. „Snažíte se zde podat proti něčemu námitku?“ zeptal se nakonec.

„Vaše Ctihodnosti,“ řekl Vail, „já se chci jen ujistit, že je jasný směr výslechu a že takzvané zhodnocení není neotřesitelné. Nechci, abychom zde zamlžovali fakta chybnými dohady.“

„Vaše Ctihodnosti, prosím vás. Obhájce již byl napomínán za použití termínu ‚dohad‘.“

„Ano, ano, slečno Venableová. Jsem si toho vědom. Pane Vaile, myslím, že jsme se všichni shodli, že je zde vhodnější slovo ‚zhodnocení‘.“

„Já jsem s tím nesouhlasil.“

„Bereme na vědomí,“ zahřímal Shoat. „Teď už pokračujte.“

„Dobrá. Dovoluji si soud upozornit, že se chci jen ujistit, zda porota chápe jednu věc: když poručík Stenner prohlásí, že například Aaron řekl, že se bojí té druhé osoby v místnosti, tak to není pravda. Jde o předpoklad, a navíc chybný, což by se mělo objevit v protokolu.“

„Kdo říkal?“ ucedila Venableová.

„Váš vlastní svědek. Strana dvanáct rozhovoru doktorky Ciaffové se Stamplerem. Předložil nám ho zde doktor Bascott:

CIAFFOVÁ: A ty tedy říkáš, že ses toho druhého člověka v místnosti bál?

STAMPLER: Ne, pani doktorko.

CIAFFOVÁ: Promiň, ale nechápu, cos tím tedy myslel?

STAMPLER: Já už o tom nechci mluvit.

Tvrdím tedy, že Stampler nikdy neřekl, že se té druhé osoby v místnosti bál. On o tom jen nechtěl mluvit. Potvrzuje to můj dříve vyslovený názor, že nejde o vědecké zhodnocení – obsahuje lidskou chybu a podle toho by s ním měla porota nakládat.“

„Pane Vaile, když dovolíte, budu porotu instruovat sám. Vaše poznámka se míjí účinkem. Ušetřte si ji a jí podobné na závěrečné shrnutí a vraťte se k věci.“

Vail přešel ke svému stolu, uchopil šanon, chvilku listoval dokumenty a pak se obrátil a oslovil Stennera přes celou místnost.

„Poručíku, řekl vám Aaron Stampler, že měl okno a že si nic nepamatuje až do chvíle, kdy se ocitl venku a utíkal?“

„Něco v tom smyslu říkal.“

„A co jste si myslel, když vám to říkal?“

„Domníval jsem se, že je to dost trapná výmluva, když se dopustil vraždy.“

„Nevěřil jste mu?“

„Ne.“

„Znáte lékařský termín ‚amnézie‘, respektive ‚hysterická amnézie‘?“

„Ano. Probíral jsem ho s doktorem Bascottem.“

„Ale objektivně teorii o amnézii nevěříte, že?“

„Nemám jednoznačný názor.“

„Amnézie je vědecký fakt, poručíku.“

„Jak jsem řekl – nemám jednoznačný názor.“

„Věříte, že dvě a dvě jsou čtyři?“

„Jistě.“

„Věříte, že se Země otáčí kolem Slunce?“

„Ano.“

„Jste křesťan, poručíku?“

„Ano.“

„Chodíte každou neděli do kostela?“

„Ano.“

„A věříte ve vzkříšení?“

„Ano, věřím.“

„A je vzkříšení objektivní, nebo pouze teorie?“

„Námitka, Vaše Ctihodnosti. Náboženské přesvědčení poručíka Stennera nemá s naším případem co dělat.“

„Přímo naopak, Vaše Ctihodnosti. Pokud mi bude dovoleno pokračovat, budu patrně schopen objasnit souvislosti.“

„Zamítá se. Přečtěte, prosím, poslední otázku, slečno Blanchardová.“

„A je vzkříšení objektivní, nebo pouze teorie?“

„Poručíku?“

„To je otázka víry, pane.“

„Vy tedy věříte vědeckým faktům a máte i náboženskou víru, ale zpochybňujete vědecký fakt, jímž je psychická porucha, přijímaná všemi psychology a popsaná v DSM3, což je standardní výčet všech psychiatrických chorob a jejich identifikace?“

„Jenže amnézii lze předstírat. Nelze předstírat, že dvě a dvě jsou čtyři, ale amnézii určitě.“

„Aha. A kolik znáte lidí, kteří podle vás zcela jistě předstírali amnézii?“

Stenner se na chviličku zarazil a pak řekl: „Nikoho.“

„Kolik znáte lidí, kteří mají zkušenost s předstíranými stavy amnézie?“

„Nikoho.“

„Četl jste o mnoha případech předstírané amnézie?“

„Ne.“

„Takže se opíráte jen o svůj dohad, ano?“

„Vždyť je to logické. Pokud opravdu taková věc existuje, dá se bez problémů předstírat.“

„Ptal jste se nějakého psychiatra, zda je to opravdu možné?“

„Ne.“

„Takže jde opět o váš dohad, poručíku. Ano, čí ne?“

„Ano.“

„Vaším důvodem pro pochybnosti nad prohlášením Aarona Stamplera byl pouze dohad – domníval jste se, že předstírá, nebo lže. Nemám pravdu?“

„Máte.“

„Vy jste mu tedy nevěřil?“

„Ne, nevěřil.“

„Vy jste tedy předpokládal, že Aaron lhal a že zabil biskupa Rushmana, ano?“

„Ale byl to velmi logický předpoklad.“

„Já nezpochybňují logiku vašeho předpokladu. Chci pouze prokázat jeho existenci. Vy jste předpokládal, že je Stampler vinen, že?“

„Ano.“

„Kdy jste se ujistil o tom, že Aaron byl v době biskupovy vraždy v pokoji sám?“

„Nechápu…“

„Ve kterém okamžiku, pane poručíku, jste začal být při zkoumání všech dostupných důkazů přesvědčen, že Aaron Stampler svůj čin prováděl sám?“

„Byl jsem přesvědčen od začátku.“

„A jaké jste získal důkazy o tom, že opravdu v místnosti sám byl?“

„Máme důkazy všech technických expertů… Ehm…“

„Zkusím se vás zeptat jinak. Aaron Stampler vám pověděl, že od vstupu do biskupovy ložnice měl okno, ano?“

„Ano.“

„Co jste učinil, abyste jeho tvrzení vyvrátil? Jinými slovy – jaké nám můžete předložit důkazy nebo svědectví, která podpoří vaše tvrzení o tom, že byl v místnosti sám a že čin sám vykonal?“

„Důkazy z pitevní zprávy, věcné důkazy, čistá logika…“

„Ale věříte ve vzkříšení, přestože se logice vzpírá?“

„Nikoli proti logice dobrého křesťana.“

„Vy tedy některá svá přesvědčení zakládáte na náboženské víře, ale popíráte existenci stavu amnézie, což je vědecky dokázaný fakt. Nemám pravdu?“

„Já jsem jenom řekl, že nevěřím Stamplerovi.“

„Protože podle vás je logické, že si vymýšlí?“

„Asi ano.“

„Vzpomínáte si na případ, do něhož byl zapleten muž jménem John Robinson Jeffries?“

„Námitka, Vaše Ctihodnosti. Nepodstatné a irelevantní.“

„Mám v úmyslu dokázat, jak nesmírně podstatná tato otázka je, Vaše Ctihodnosti.“

„Zaujmu objektivní stanovisko, pane Vaile, a námitku zamítnu, ale nesmíte nikam odbočit!“

„Děkuji. Vzpomínáte si tedy, poručíku?“

„Myslím, že ano.“

„Za co byl pan Jeffries zatčen?“

„Za vraždu a ozbrojenou loupež.“

„A vy jste ho tenkrát zatknul, protože se to zdálo být logické?“

„Tedy, vyskytly se… Ehm…“

Stenner se zarazil hned na začátku věty.

„Vyskytly se závažné věcné důkazy, nemám pravdu?“ zeptal se Vail. „To jste chtěl říct, poručíku Stennere?“

„Něco v tom smyslu.“

„Dokonce jste měli i očitého svědka, že?“

„To máte pravdu.“

„Dokonce tam byla přemíra důkazů, že?“

„Ano.“

„A byl pan Jeffries obviněn z toho zločinu, poručíku?“

„Ano.“

„Došlo k soudnímu procesu?“

„Ano.“

„A porota ho shledala vinným?“

„Ano.“

„A jaký dostal trest, poručíku?“

„Trest smrti.“

„A byl trest vykonán?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Jeffries byl následně osvobozen.“

„Kdo zařídil jeho osvobození?“

„Já.“

„Proč? Proč jste ho osvobodil po tak dlouhých průtazích? Případ byl přece předložen prokurátorovi a byl vynesen rozsudek. Proč jste mu tedy pomohl na svobodu?“

„Když jsem pracoval na úplně jiném případu, zjistil jsem, že náš očitý svědek lhal.“

„A proč?“

„Protože vinen byl on.“

„Vidíte, poručíku? Já mám tedy problém s některými těmi logickými závěry, k nimž se došlo v průběhu tohoto procesu. Chápete proč?“

„Většinou…“

„Poručíku, v sázce je život mého klienta! Nějaké ‚většinou‘ nám vůbec nepomůže! Tolik tedy o logice a tíze důkazů. Pan Danielson uvádí, že si není jist, zda byl Aaron v místnosti sám. Není si ani jist, jestli náhodou biskupa nepobodal někdo úplně jiný. A konečně není schopen dostatečně prokázat, zda Aaron vešel dovnitř zadními dveřmi, ani zda na místo činu přinesl nůž. Vy jste přesto usoudil, že vám Aaron Stampler lhal, protože to prostě nebylo logické, že?“

Žádná odpověď.

„Faktem je, poručíku, že vy chcete připustit, že Kristus byl ukřižován a zemřel, vstal z mrtvých a vystoupil na nebesa. Ale rozhodně odmítáte připustit, že osoba vystavená extrémnímu stresu nebo šoku mohla mít v paměti ‚okno‘ a prožít si vědecky popsaný útlum zvaný amnézie. Vy jste se nikdy vlastně nepokoušel prokázat, že Aaron Stampler lhal, že?“

„Nalezené důkazy jednoznačně…“

„Odpovězte mi na otázku, poručíku. Hledal jste nějaké důkazy, které by mohly podepřít tvrzení Aarona Stamplera?“

„Veškeré důkazy něco takového vylučují.“

„Vskutku? Ve kterém okamžiku jste vyloučil možnost přítomnosti třetí osoby v místnosti?“

„Vždyť u sebe měl zbraň, byl celý od krve, zanechal otisky…“

„Má otázka, poručíku, zní – ve kterém okamžiku jste jednoznačně vyloučil možnost přítomnosti třetí osoby v místnosti?“

Stenner zaváhal.

„Je pravda, poručíku Stennere, že jste o takové možnosti vlastně vůbec neuvažoval?“

„Vážně jsem o ní neuvažoval. Ne.“

„Jinými slovy – vy jste se nikdy o Stamplerově lži důkladně neujistil. Vy jste zkrátka pokládal jeho historku za lživou a pro porotu nevěrohodnou, že?“

„Já nemám v popisu práce dokazovat nevinu obžalovaného – to máte v popisu vy,“ zaútočil Stenner.

„Jenže to platí i naopak – vaším úkolem je prokázat jeho vinu!“

Stenner zíral na Vaila a oči mu plály hněvem.

„Vaším úkolem je dokázat – nade vší pochybnost, že tento zločin se udál přesně tak, jak tvrdíte. Za tím účelem musíte tedy také zpochybnit tvrzení obžalovaného – což jste neudělal!“

„Samotné věcné důkazy jsou nanejvýš přesvědčivé!“

„Avšak nikoli konečné.“

„Ale pochopitelně jsou konečné!“

„Kolik svědků jste vyslechl ve věci ministrantů, kteří se toho večera v biskupově bytě sešli?“

„Vlastně žádného…“

„Konala se toho večera v biskupově bytě schůzka ministrantů, nebo ne?“

„To nemohu s jistotou říci.“

„Poručíku, nalezli jste na místě činu vzorky vláken, které nebyly identifikovány?“

„Ano.“

„Takže je možné, že je v místnosti zanechala třetí osoba – nemám pravdu?“

„Asi…“

„Nebo nějaký ministrant, který tam večer byl?“

„O žádné schůzce nemáme záznam…“

„Ale záznam existuje, milý poručíku! V biskupově diáři, který jste předložili v důkazním řízení. Na stránku s dotyčným datem si biskup poznamenal ‚kritika ministrantů‘ a čas osm hodin večer.“

„Biskup mohl schůzku zrušit.“

„Jistě. Mohl dokonce tancovat ve striptýzu, ale netancoval!“

Z lavic diváků se ozval smích, ale značně tlumený, protože všichni byli Shoatem několikrát napomínáni za hlasité projevy.

Venableová hned spustila: „Vaše Ctihodnosti…“

„Ano, slečno Venableová. Pan Vail se zajisté dokáže obejít bez metafor a přirovnání. Držte se laskavě faktů, pane Vaile.“

„Poručíku, můžete beze stínu pochyb dokázat, že v době činu se v místnosti nacházel pouze obžalovaný a biskup?“

„Nejspíš ne, ale důkazní materiál je natolik silný, že naznačuje…“

„Naznačuje? Naznačuje? Veškeré důkazy jsou podružné,“ prohlásil Vail. Znovu zabořil nos do poznámek. „Mám na vás poslední otázku, poručíku Stennere. Před několika minutami jste uvedl, že tento zločin byl úkladný. Řekl jste to jednoznačně, jako jednoznačný fakt. Nejde náhodou jen o další druh vašich nepodložených obvinění, pane?“

„Ne, pane, nejde.“

„Mohl byste tedy soudu sdělit, na základě jakých důkazů jste vyslovil svůj předpoklad?“

„Vycházím z několika faktorů,“ prohlásil sebevědomě Stenner.

„Například?“

„Například z významu symbolů na biskupově hlavě.“

Odpověď Vaila šokovala. Porušil první právnické přikázání – nikdy nesmíš položit otázku, pokud neznáš předem odpověď. Jim se tedy podařilo rozluštit záhadu symbolů… Vail si uvědomil, že nyní nesmí couvnout. Je v tom namočený společně se Stennerem. Musí dodržet směr výslechu, ale musí se chovat nanejvýš obezřetně. „A co symboly znamenají, poručíku?“

Stennerovi přelétl po tváři lehký úsměv. „Jsou odkazem na citaci z knihy nalezené v biskupově knihovně. Dotyčná pasáž je v knize označená. Podobné označování úryvků jsme objevili i v jedné knize pocházející ze Stamplerova útočiště v Dírách. Byl použit stejný zvýrazňovač a v obou knihách jsme identifikovali Stamplerův rukopis.“

„Vaše Ctihodnosti,“ řekla Venableová, „obě tyto knihy mohu doplnit do důkazních materiálů.“ A přinesla knihy soudci.

„Dobrá. Buďte tak laskav, pane tajemníku, a odpovídajícím způsobem je označte,“ řekl Shoat.

Vail horečně uvažoval. Může si dovolit pokračovat? Pokud v tomto okamžiku uhne ze stanoveného směru, Venableová to dokončí za něj. Pokud bude pokračovat, velmi pravděpodobně si na sebe ušije boudu. Ale do háje, pomyslel si, všechno je ve hvězdách. Raději se do toho pustí sám.

„Poručíku,“ začal Vail. „Z čeho usuzujete, že čísla na hlavě oběti dokazují úkladnost?“

„Je zjevné, že šlo o plán. Krví napsal na hlavu oběti symbol B32.156. Pod tímto číslem je evidována kniha v biskupově knihovně.“

„A co to tedy znamená?“

Opatrně, Abele, pomyslela si Venableová.

„Jde o citát z románu Nathaniela Hawthorna Šarlatové písmeno,“ prohlásil Stenner a otevřel poznámkový blok. „‚Žádný člověk, nemůže po příliš dlouhou dobu nosit jednu tvář pro sebe, a jinou pro ostatní, aniž by nakonec nezešílel pod tíhou dohadů, která z nich je ta pravá‘.“

„A jaký je význam tohoto citátu pro náš případ?“

„Jsme přesvědčeni o následujícím: Stampler dospěl k názoru, že ho biskup Rushman zradil, když ho donutil odejít z Domu spásy. Jeho přítelkyně se s ním rozešla, bydlel v, hrozném brlohu. Dospěl tedy k názoru, že biskup je muž dvou tváří. Proto napsal tento symbol krví na hlavu oběti. Jako znak potupy.“

„Nic víc?“

„Je to další důkaz, že Stampler vraždu biskupa Rushmana předem naplánoval.“

„Proč?“

„Protože se naučil nazpaměť referenční číslo té knihy a napsal je na hlavu oběti poté, co ji zavraždil,“ řekl Stenner. „Já nevím, jak byste to nazval vy, pane Vaile, ale já tomu říkám důkaz o úkladnosti zločinu.“

Vail se musel rychle rozhodnout. Má vytáhnout na světlo celou ohavnou historku o ministrantech, nebo v tomto bodu skončit? Rozhodl se pro daný okamžik couvnout.

„Snažíte se hezky, poručíku,“ pokýval hlavou. Vrátil se zpátky ke svému stolu. „Nemůžete dokázat, že obžalovaný byl s obětí v místnosti sám, nemůžete dokázat, že zasadil osudnou ránu, nemůžete dokázat, že přišel zadními dveřmi, ani že přinesl do ložnice nůž, a svou domněnku o úkladnosti činu chcete podpořit nějakým zvýrazňovačem v knížce, když navíc nejste schopen dokázat, že pasáže označil pan Stampler.“

„Dokázali jsme to k mé plné spokojenosti.“

„Tedy, myslím, že bychom měli děkovat našim šťastným hvězdám, že nejste v porotě, pane. Nemám další otázky, Vaše Ctihodnosti. Svědek může odejít.“

Soudce pozorně sledoval, jak Vail usedá. Dostal snad ránu pod pás? přemítal. Zdálo se mu – a porota si patrně všimla také, že Vail nějak moc rychle vycouval z dotazů na citaci. Zdálo se, že mu to sdělení poněkud přistřihlo křidélka. Porotci se na podobných věcech nesmírně rádi vozí.

„V této chvíli nemáme další svědky, Vaše Ctihodnosti,“ řekla Venableová. „Obžaloba je skončena.“

Nyní byla řada na Vailovi. Co nakonec vytáhne z rukávu? honilo se soudci hlavou. Příliš dlouho se však myšlenkami unášet nenechal.

„Jste připraven, pane Vaile?“ zeptal se Shoat.

„Ano, pane. Obhajoba je připravena pokračovat.“

„Tak tedy pokračujte.“

Vail pronesl: „Obhajoba předvolává na lavici svědků Aarona Stamplera.“ A v té chvíli propukla v soudní síni vřava.

35

Ačkoli Aaron Stampler seděl v soudní síni již několik dní, očekávání příchodu mladého zabijáka na svědeckou lavici způsobilo poprask. Rozruch trvala asi dvě minuty. Pak Shoat konečně zjednal klid a v soudní síni se rozhostilo zvláštní ticho. Aaron vstal.

Pět dní seděl tiše na svém místě v první řadě a pozorně poslouchal, jak ho svědkové obžaloby popisují jako nevděčného psychopata, schopného brutálně napadnout Svatého z Lakeview Drive s nepochopitelnou směsicí vzteku a zášti. V průběhu líčení naslouchal dobře oblečený, pohledný mladý muž s hlubokým zaujetím všem obviněním, které proti němu svědkové vznášeli, a zdálo se, že ho soudní líčení přímo děsí. Když nyní vstoupil na místo svědků, v soudní síni panovala přímo pohřební atmosféra, diváci tiše sledovali každý jeho krok, zkoumali jeho výraz, jako kdyby z jeho obličeje mohli vyčíst ta nejperverznější tajemství jeho duše. Bohužel je zklamal. Viděli jen zranitelného mladíčka s dětskou tvářičkou, zmatenou a vyděšenou.

Když skládal přísahu, řekl jasně a zřetelně:

„Ano, pane, povím vám jenom samou pravdu.“

Vail k němu přistoupil s rukama v kapsách a lehkým úsměvem. Choval se klidně a povzbudivě.

„Pověz laskavě soudu své jméno.“

„Aaron Stampler.“

„Kolik je ti let, Aarone?“

„Teďkon mi bude devatnáct.“

„A kde ses narodil?“

„V Kentucky. Ve městě Crimside.“

„Píše se to cé-er-í-em-es-í-dé-é?“ zeptal se Vail a hláskoval slovo za tichého smíchu posluchačů.

„Ano, pane Vaile.“

„To je v horách v uhelné oblasti, že?“

„Ano, pane, řek bych takovou slabou hodinku na jih vod Lexingtonu.“

„A kde bydlil teď?“

„Mám takovej brloh v Dírách.“

„Není to tam dost děsivé?“

„Ano, pane Vaile. Je tam strašidelná tma, hroznej smrad, žádnej vzduch, ani voda, ani záchody, ani sprchy. Je to tam učiněnej děs.“

„A jak dlouho jsi tam bydlel?“

„Tři tejdny.“

„A pak tě zatkli?“

„Ano, pane Vaile.“

„A měls v té době, když tě zatkli, nějakou práci?“

Přikývl. „Ano. Jako pomocnej uklízeč v městský knihovně.“

„Kolik sis tam vydělával?“

„No, dělal sem jako brigádu. Dva pade na hodinu a dělal sem takovejch pětadvacet hodin tejdně.“

„Takže pětašedesát dolarů týdně?“

„Ano, pane Vaile.“

„Aarone, myslel sis, že za to může biskup Rushman, že bydlíš na takovém strašném místě? Dávals mu vinu?“

„Ne, pane. To šecko sem si rozhod sám.“

„Opravdu sám?“

„Jo, pane. Moje holka Linda a já sme se rozhodli bydlet spolu. Našli sme jednopokojovej byt a vona pracovala v sámošce, tak sme si to mohli dovolit. Ale pak vodešla nazpátek domů do Ohia a já sem se musel vodstěhovat. Jenomže to nikdá nemohla bejt vina pána biskupa – jako to, co se stalo. Nebyla to ničí chyba.“

„Zlobil se biskup, že chceš bydlet s Lindou?“

„Nikdá neřek ani slovíčko – ani tak, ani tak.“

„Aarone, pohádal ses někdy s arcibiskupem Rushmanem?“

„Ne, pane Vaile. Nikdá sem si s pánem biskupem nic neudělal. Strašně moc sme si povídali vo věcech, co sem se dočet v knížkách, vo různejch myšlenkách a tak. Ale dycinky sme byli kamarádi.“

„Takže biskup ti nepřikázal, abys z Domu spásy odešel? A zůstali jste přáteli i potom?“

„Ano, pane Vaile.“

Vail přistoupil k ohrádce oddělující od síně porotu a opřel se o zábradlí, aby Aaron na všechny porotce dobře viděl.

„Aarone, tys měl přístup do biskupovy knihovny, že?“

„Ano, měl.“

„Mohl sis tam půjčovat knížky, kdykoliv se ti zachtělo?“

„Ano. Jenom když měl někoho v kanceláři, tak ne. Protože kancelář a knihovna, to byla jedna místnost.“

„A chodils tam i poté, co ses odstěhoval z Domu spásy?“

„Ano, pane.“

„Takže ti důvěřoval?“

„Ano, pane Vaile.“

Ani jedna zmínka o knihách, které si Stampler podtrhal zvýrazňovačem, pomyslela si Venableová, hlavně ani slovo o té jedné. Evidentně chodí kolem tohoto tématu po špičkách. Udělala si poznámku.

„Jaké máš vzdělání, Aarone?“

„Dodělal sem střední a pak jeden rok vejšky dálkově.“

„Tys chodil na večerní univerzitu tady, ve městě?“

„Ano, pane Vaile.“

„A jaké jsi měl známky na střední škole?“

„Dycinky samý jednotky.“

„Byl jsi na střední škole nejlepší žák?“

„Ano, pane.“

„A co na vysoké?“

„No, než sem musel vodejít, chodil sem dohromady na čtrnáct hodin. Šecky zkoušky sem měl na jednotku, kromě dvojky z ekonomie.“

„A proč jsi měl z ekonomie dvojku? Bylo to pro tebe obtížné?“

„Ne, pane. Jenom mě to prostě moc nezajímalo.“

„Kdy jsi odešel z Crimsidu, Aarone?“

„V sedumnácti. Hned co sem maturoval.“

„Proč jsi odešel?“

„Tam to pro mě nebylo.“

„Neměl jsi tam žádnou budoucnost?“

„Jenom fárat do dolů. A to sem vodmítal.“

„Proč?“

„Bál sem se. Mýho tátu to zabilo. Zabilo to dobrejch pár lidí, co sem znal. Tam se nedá žít.“

„Když jsi odcházel, byla tvá matka ještě naživu?“

„Ano, pane.“

„Odpustila ti, žes odešel?“

„Ani ne, pane. Vona chtěla, abysem šel do díry.“

„Myslíš do dolů?“

„Ano, pane. Já sem tomu říkal ‚jít do díry‘. Můj táta mi dycinky dal co proto, protože sem nechtěl dolů a vona stála na jeho straně, asi že nic jinýho neuměla.“

„Jak tě otec bil?“

„Námitka, Vaše Ctihodnosti,“ vykřikla Venableová. „Mezi výrazy ‚dát co proto‘ a ‚bít‘ je značný rozdíl.“

„To je jedno,“ řekl Vail. „Přeformuluji otázku. Jak často ti otec dával co proto?“

„Jednou dvakrát tejdně.“

„A trestal tě rukou?“

„Vobčas. Většinou si vodepnul řemen.“

„Řemen?“

„Jako pásek. Měl velkej, tlustej černej pásek, nejmíň pět cenťáků širokej.“ Aaron zvedl ruku a prsty ukázal šířku. „Sundal si ho a pak mě sešvihal.“

„A jakým způsobem?“

„Musel sem se vohnout přes židli, stáh mi kalhoty a švihal mě.“

„Kolikrát?“

„Někdy pětkrát, někdy desetkrát, někdy víckrát.“

„A když tě švihal po holé kůži, netekla ti někdy krev?“

„Ano, pane. Někdy mi dost tekla krev.“

„A tohle s tebou dělal jednou týdně?“

„Někdy víckrát. Pokaždý, když se napil.“

Vail se obrátil k soudci a řekl: „Vaše Ctihodnosti, nevím, jak paní prokurátorka charakterizuje výraz ‚dát co proto‘, ale když někdo každý týden dostává na zadek pět centimetrů širokým řemenem, dá se to podle mě klasifikovat jako bití.“

„Už je nám to jasné, pane obhájce,“ přikývl Shoat.

„Aarone, uměl tvůj otec číst?“

„Ne, pane.“

„A tvá matka?“

„Trošínku. Právě vona mi četla z bible – maličko koktavě.“

„Měl jsi i nějaké sourozence?“

„Ano, bratra Sama. Zahynul při autonehodě.“

„A máš strýce, tety, nebo jiné příbuzné?“

Zavrtěl hlavou. „Nikoho.“

„Kdo tě v životě nejvíc ovlivnil, Aarone?“

„Určitě Rebeka, moje učitelka.“

„Ona tě učila na základní škole, že?“

„Ano, pane. U nás byla jednotřídka a vona nás učila šecky. Naučila mě to, co vím. Vo čtení, vo dějepise, zeměpise a tak. Vo přírodě a psychologii, čet sem s ní dobrodružný knížky a tak. Měla strašně moc knížek a dycky mi dovolila si jednu půjčit. Šecky její knížky sem přečet, ještě než sem šel na střední školu, a taky šecky knížky v Crimsidu v knihovně – tam jich moc nebylo. Asi jenom půlka z toho, co měl v knihovně pán biskup.“

„Tví rodiče nebyli moc rádi, když sis domů nosil knihy, že?“

„No, jako, vono to připadalo tátovi jako ňáká urážka, že jako neumí číst a tak. Myslím, že máma to považovala za plejtvání časem.“

„Povzbuzovala tě slečna Rebeka, abys odjel z Crimsidu?“

„Ano, pane. Pověděla mi, že tam nemám budoucnost a že bysem dřív nebo pozdějc skončil stejně v díře.“

„Takže jsi odjel v sedmnácti?“

„Ano, pane.“

„A kam jsi šel nejdřív?“

„Vodjel sem do Lexingtonu a tam dělal v krematoriu – asi půl roku. Pak sem přišel do tohodle města.“

„A proč jsi odjel z Lexingtonu?“

„Vždycky sem měl v plánu jet sem, do města.“ Vail pomalu přešel po celé délce lavic porotců a dlaní přejížděl po krásně naleštěném zábradlí. „Jakou knihu jsi přečetl v životě jako první, Aarone?“

„Bibli. To byla jediná knížka u nás doma.“

„Kolik ti tenkrát bylo?“

„Asi šest.“

„Tys přečetl bibli v šesti letech?“

„Ano, pane.“

„Je pro tebe náboženství důležité?“

„Ano, pane.“

„A proč?“

„No, pane Vaile, myslím, že se ho snažím pochopit.“

„Přemýšlíš o náboženství hodně často, že?“ Aaron přikývl. „Ano, pane.“

„A věříš v Boha?“

„Ano, pane.“

„Jsi křesťan?“

„Ano, pane.“

„Když pomineme čtení bible – kdy sis poprvé uvědomil existenci Boha?“

„To bylo vod reverenda Shacklese.“

„Kolik ti tenkrát bylo?“

„Hádám, že asi devět.“

„Pověz porotě o reverendu Shacklesovi.“

„No, byl to strašlivej chlápek – vysokej a hubenej jak lunt. Měl hroznej pohled a dlouhý fousy, až pocaď.“ Ukázal si na hrudník. „A pokaždý mi položil ruku na ramena a strašně mě tlačil dolů, až se mi podlamovaly kolena, a dělal mi kázání. Přišlo mi… že si mě vybral, aby na mě moh řvát.“

„A to tě uvádělo do rozpaků?“

„Ne, pane, spíš mě to šíleně děsilo. Kázal vo pekelným vohni a zatracení a že na zemi nejni místa pro hříšníky. Jako když jedinkrát zhřešíte, tak ste navždycky vodsouzenej do pekla a nikdo to nemůže změnit. Žádná věčnost, žádný vodpuštění, jenom peklo. A to třeba i když ste měl jenom blbý myšlenky. Když je vám devět, máte přece vobčas blbý myšlenky, to si nemůžete pomoct.“

„Takže to byl hrozný člověk?“

„Ano.“

„A řekl ti, že půjdeš do pekla?“

„Ano.“

„A to ti dělalo těžkou hlavu už v devíti letech?“

„Ano, to mi vod tý doby dělalo těžkou hlavu.“

„Takže ses snažil potlačovat ty své – jak říkáš – blbé myšlenky?“

„Ano, pane.“

„A snažil ses takové myšlenky nemít?“

„Snažil.“

„A když ti přece jenom nějaká bleskla hlavou?“

„Bejval sem vyděšenej… Cejtil sem se… no…“

„Provinile?“

„Jo, provinile, to jo, ale taky… jako bezmocně, chápete?“

„Hmm. A v jakém smyslu bezmocně?“

„No, že půjdu do pekla a nic tomu nemůže zabránit.“

„Aarone, znáš termín ‚amnézie‘ nebo ‚dočasná amnézie‘?“

„Ano, pane.“

„A víš, co znamená?“

„Znamená, že si nějakou dobu nic nepamatujete.“

„Máš pro to nějaké své označení?“

„Jo. Říkám tomu ‚vokno‘.“

„A stalo se ti někdy, že bys měl okno?“

„Ano.“

„Stávalo se ti to často?“

„Ano.“

„Jak často?“

„Nejsem si ouplně jistej. Nejdřív si tak jako neuvědomujete, že k tomu dochází. A pak, za nějakou chvíli zjistíte, že ste měl vokno.“

„A jak se to dozvíš?“

„No, v jedný chvilce sedíte tadyhle, a vo chvilánku pozdějc, čáry máry, a jdete někde venku. Jednou sem byl s holkou v kině a za chvilánku sme šli ven. Vůbec nevím, jak ten film skončil. Prostě vím, že sem byl najednou na ulici.“

„Řekl jsi o tom někomu?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Myslel sem, že mi nebudou věřit. A budou si dělat srandu a nebudou se se mnou kamarádit.“

„Takže ses bál?“

„Jo, to jo.“

„Dělalo ti to těžkou hlavu?“

„No, hlavně sem se bál, jestli sem třeba něco neudělal.“

„Co třeba?“

„No jestli sem třeba něco neřek, nebo někoho nenaštval nebo tak.“

„Řekl jsi o tom slečně Rebece?“

„Ne, pane. Nikomu sem nic neřek.“

„A věděl jsi, čím je to způsobeno? Myslím, jestli ses třeba vyhýbal nějakým tématům, protože jsi věděl, že se pak dostáváš do toho stavu?“

„Podle mýho to bylo dost věcí. Někdy sem míval vokna, když mě táta mlátil. Pamatoval sem se na začátek, a pak sem už byl ve svým pokoji a bylo vo hodinu víc. Někdy když sem se miloval, tak šup, a byl sem ve sprše nebo na cestě domů. Tak to bejvalo. Když sem poprvý vkročil do katolického kostela, tak se to stalo. Nevím proč.“

„Jak ses seznámil s biskupem Rushmanem?“ zeptal se Vail.

„Žebral sem na Jižní ulici vo jídlo a najednou u mě zastavil ten velkej černej auťák, votevřely se dveře a biskup se vyklonil ven a řek ‚Pojď dovnitř, synu‘. No a já vlez dovnitř a von se ptal, kde bydlím, a já že spím ve vodemčenejch autech a von na to ‚Pojď se mnou!‘ a zavez mě do Domu spásy a já se tam hned ten večer nastěhoval. Podle mýho mu vo mně řek Billy Jordan.“

„A pak jste se spřátelili?“

„Ano, pane. Vod tý doby sme byli přátelé.“

„A mluvils s biskupem o náboženství?“

„Ano, pane. Snažil se mě přesvědčit, abych se stal katolíkem.“

„A tys odolával?“

„Ani ne. Já sem jako… snažil sem se všecko si ujasnit. Reverend Shackles mi říkal jednu věc, a biskup zas úplnej vopak.“

„A Přemýšlels o tom hodně?“

„Ano, pane.“

„A stává se ti, že když se miluješ se svou dívkou, tak míváš okna?“

„Ano, pane.“

„Ale nevíš vlastně proč?“

„Ani ne.“

„A vůbec si nevybavuješ, co se s tebou děje, když máš okno?“

„Ne, pane. Prostě ztratím čas.“

„Tyto stavy už máš zhruba deset let? Nebo víc?“

„Asi tak, pane.“

„Teď bych si chtěl promluvit o té noci, kdy byl zavražděn biskup Rushman. Měli jste mít schůzku ministrantů, ne?“

„Ano, pane.“

„A přišel někdo?“

„Ne.“

„Jenom ty?“

„Jo.“

„A biskup se zlobil?“

„Ne. Řek jenom, že je stejně unavenej a že se můžem vidět jindy.“

„Cos dělal, když jsi od něj odcházel?“

„Zaskočil sem do Domu spásy a našel si volnou postel. V tu noc byla fakt zima a mně se nechtělo vracet do Děr. Pak sem se rozhodl zajít do biskupovy kanceláře a půjčit si knížku. Když sem tam přišel, uslyšel sem rámus – jako když se lidi hádají. Šlo to z biskupovy ložnice, tak sem vyběh nahoru, abych zjistil, jestli je v pořádku. Když sem vyběh po schodech, sundal sem si boty a strčil je do kapsy u bundy. Biskup byl v koupelně. Uvědomil sem si, že sem slyšel, jak zpívá. Pak… Měl sem dojem, že je vevnitř kromě biskupa ještě někdo – a v ten moment sem měl vokno.“

„A opravdu jsi tam někoho viděl?“

„Ne, pane.“

„Viděls biskupa?“

„Ne, pane. Ale slyšel sem ho. Zpíval si v koupelně.“

„Takže jsi jenom vycítil, že by v místnosti mohl někdo být?“

„Ano, pane.“

„A co se stalo potom?“

„Pak se pamatuju, že sem byl venku, dole pod dřevěným schodištěm do kuchyně, a viděl sem policejní auto a… kolem se míhaly světla, pak sem se podíval dolů… a… všude sem měl krev… na rukách… a ten nůž…“

Aaron se zarazil a zděšeně si hleděl na ruce.

„A… a potom sem jenom utíkal… Nevím proč. Utíkal sem do kostela a kolem jelo další policejní auto, tak sem se schoval do zpovědnice.“

„A co sis myslel, když ses schovával, než tě našla policie?“

„Nepamatuju se. Jenom to, že sem byl vyděšenej. Tak vyděšenej, že sem nemoh mluvit, jako když máte knedlík v krku.“

„Aarone, měl jsi důvod zabít biskupa Rushmana?“

„Ne, pane.“

„Plánovals jeho vraždu?“

„Ne, pane.“

„Myslíš si, žes biskupa Rushmana zabil?“

„Ne, pane.“

„Děkuji ti.“ Vail se obrátil k Venableové a kývl. „Svědek je váš.“

Connermana přepadlo zklamání. Když Vail předvolal Stamplera na svědeckou lavici, čekal ohňostroj. Vždyť to byl tak odvážný krok! Kde je Vailova energie? Kde má překvapení? A šokující odhalení? Jak chce dokázat nepříčetnost obžalovaného? Chce ji snad nechat, ať se vybije, a pak vyrukuje s těžkými kalibry? Je snad jeho tajnou zbraní psychiatrička Molly Arringtonová? Zatím totiž Vail nepředvedl kromě krásně dramatických zvratů a brilantní rétoriky vůbec nic a nedokázal ani jednu věc z toho, co Venableová předhodila. A teď jí dává všanc Stamplera, který nemohl být předvolán na stanoviště svědků bez svého výslovného souhlasu.

Neztratil náhodou Vail hlavu?

Venableová si udělala pár poznámek, ale předvolání Stamplera jako svědka ji vyvedlo z konceptu. Nebyla si jistá, jakou strategii při výslechu Stamplera zvolit. Stála tváří v tvář kritickému rozhodnutí – buď tohoto svědka bude ignorovat a naznačí porotě, že Stamplerova výpověď o sobě samém je zbytečná a nepodstatná, nebo vkročí na tenký led a zabrousí k tématu podtrhaných pasáží v knihách a symbolů na Rushmanově hlavě. Nemohla by tedy předložit tento důkaz a podpořit své tvrzení o úkladnosti vraždy, aniž by se dotkla prekérního tématu ministrantů? Usoudila, že tento dohad je nejlepší, a tak do toho skočila rovnýma nohama. Pod heslem ‚žádní vězňové‘.

„Pane Stamplere,“ začala, „podle vašich slov jste tedy vraždu biskupa Rushmana neplánoval.“

„Ne, pani prokurátorko.“

„A nepamatujete se ani, co se stalo?“

„Ne, pani prokurátorko.“

„Vyběhl jste tedy po schodech a uslyšel, jak si biskup zpívá v koupelně?“

„Ano.“

„A proč jste si zouval boty?“

„No, měl sem dojem, že slyším, jak se pán biskup s kýmsi hádá, a chtěl sem zjistit, jestli je v pořádku, ale zase sem nechtěl, aby si myslel, že mu strkám nos do soukromí nebo tak. Proto sem si zul boty, aby mě neslyšel.“

„A co se stalo pak?“

„Slyšel sem, jak zpívá ve sprše, a pak už sem měl vokno.“

„Takže si nepamatujete, co se stalo pak?“

„Ne, pani prokurátorko.“

„Velmi dobře si ale pamatujete různé citáty a úryvky z knih, které se vám líbí, že ano, pane Stamplere?“

„Mám dobrou paměť, to jo, pani prokurátorko.“

„A znáte knihu Nathaniela Hawthorna Šarlatové písmeno?“ Vail si pomyslel, A je to. Spolkla to i s navijákem.

„Ano. Tu knížku znám.“

„A říká vám něco kombinace B32.156?“ Stampler zaváhal. Několik vteřin zíral před sebe a mlčel.

„Pane Stamplere, rozuměl jste otázce?“ zeptal se Shoat.

„Ehm, myslim, že to sou čísla, co měl biskup vzadu na hlavě… Na těch fotkách…“

„Na fotkách jste je viděl poprvé?“

„Myslim…“

„A nevíte náhodou, co znamenají?“

„Nejsem si jistej…“ Venableová si všimla, jak je Aaron nejistý a nervózní. Bez váhání pokračovala mnohem ostřejším a útočnějším tónem. „Vy si v knihách podtrháváte věty, které se vám líbí, že?“

„Někdy…“

„A podtrhával jste si i v knihách z biskupovy knihovny, že?“ pronesla značně agresivně.

„Někdy…“ Aaronovi se po čele řinul pot. Zdálo se, že má okoralé rty. Několikrát si je olízl. Pro zkušeného dravce, jakým byla Venableová, to bylo nejlepší znamení. Stampler jevil známky zhroucení. Vrátila se ke svému stolu a zvedla knihu.

„Vaše Ctihodnosti, ráda bych tuto knihu předložila jako důkaz obžaloby číslo třicet dva, prosím,“ řekla a ukázala ji Vailovi. Bylo to Šarlatové písmeno z biskupovy knihovny.

„Nemám námitek,“ přikývl soudce.

Venableová se vrátila k lavici svědků a podala knihu Aaronovi.

„Poznáváte tu knihu, pane Stamplere?“

Aaron si ji vzal, pohlédl na titul a prolistoval ji.

„Hádám, že bude z biskupovy knihovny,“ pronesl těžkým jazykem. Vzala si od něj knihu nazpět a otevřela ji na založené stránce.

„Pane Stamplere,“ řekla a hlas jí zněl nelítostně, „ptám se vás, jestli jste si podtrhl citát na straně 156 v tomto svazku Šarlatového písmena s katalogovým číslem B32 – ano, či ne?“

Aaron pohlédl na Vaila, ale ten si cosi čmáral do poznámkového bloku.

„No…“ začal pomalu.

„Řeknu vám to ještě konkrétněji, pane Stamplere. Znáte následující citát od Nathaniela Hawthorna z knihy Šarlatové písmeno? ‚Žádný člověk nemůže po příliš dlouhou dobu nosit jednu tvář pro sebe, a jinou pro ostatní, aniž by nakonec nezešílel pod tíhou dohadů, která z nich je ta pravá‘? Znáte ten citát, pane Stamplere?“

„No…“

„Znáte ho ho?“ útočila naplno. „Nepřipomene vám ho značka B32.156?“

„Já ne…“

„Pane Stamplere, nezapamatoval jste si ten citát a nenapsal ta čísla biskupovi na hlavu poté, co jste ho zavraždil?“

Vail vyskočil: „Námitka…“ začal, ale větu nikdy nedokončil.

Jakmile Venableová začala výslech přiostřovat, Aaron se maličko nahrbil. Když Vail vstal, aby pronesl námitku, Stampler náhle vzhlédl s obličejem znetvořeným nenávistí. Zdálo se, že se celé jeho tělo mění, rozšiřují se mu ramena a šíje. Ohrnul rty a vycenil zuby. Se zvířecím skřekem raněného dravce se vymrštil a přeskočil zábradlí oddělující svědka od vyšetřovatele.

„Ty děvko prolhaná!“ zařval. „Chceš mě zabít…!“

Porotci jako jeden muž ucukli, šokovaní tím náhlým výbuchem hněvu.

Stampler zaútočil tak rychle, že strážní ani soudní zřízenec nestačili zareagovat.

Stampler dopadl přímo před Venableovou, popadl ji za vlasy a přitáhl si ji k sobě. Jednu ruku jí zaklesl pod krk a druhou ji popadl pod bradou a prudce ji zvrátil hlavu. Zavřískla bolestí.

Zdálo se, že soudní síň vyletí do povětří. Většina přítomných ječela, někteří běželi ke dveřím a ven do chodby. Rozpoutalo se peklo.

Zděšený Shoat oněměl, a dokonce ho ani nenapadlo bouchat kladívkem.

Stampler couval od diváků směrem k soudcovské lavici a táhl Venableovou za krk.

„Ježíši,“ ulevil si polohlasem Vail a pak zařval: „Royi, pusť ji!“

„Já ji zabiju,“ ječel. „Kurva, já jí zakroutím krkem!“

Vail k němu přiběhl a zastavil se metr od něj. Venableové lezly oči z důlků, vyplazovala jazyk a oběma rukama držela Stamplerovu paži. Hleděla na Vaila se směsicí strachu a úpěnlivé prosby. Stampler ji stiskl ještě silněji. „Couvni,“ přikázal.

Z jeho hlasu se vytratily veškeré stopy přízvuku a lidství. Zůstala jen Royova nenávist.

„Klid, Royi,“ říkal Vail a obrátil dlaně vzhůru. „Pusť ji, proboha, hlavně ji pusť!“

„Proč? Abyste mě všichni mohli zabít? Ani ses o mně nezmínil, prostě mě ignoruješ, co? Chtěls dovolit týdle děvce, aby mě ukřižovala!“

Jak Stampler couval, přiblížil se k němu zezadu velitel ostrahy s nataženou puškou. Pozornost všech přítomných se ihned obrátila k tomuto novému hráči za Stamplerem. Stampler se bleskově otočil a švihl dozadu rukou, kterou předtím škrtil Venableovou. Trefil velitele loktem do nosu a srazil ho k zemi. Puška vystřelila, ale kulka neškodně skončila ve stropním trámu. Zbytek diváků se buď rozběhl s řevem ke dveřím směrem do chodby, nebo upadl na podlahu. Vail pokračoval ve svém přesvědčování.

„Vzdej to, Royi. Nikdo ti tady nechce ublížit.“

„Všichni lžete. To vy jste vrazi, vy tady chcete vraždit!“

Vail udělal náhle výpad vpřed a podařilo se mu dostat ruku mezi Stamplerovu paži a hrdlo Venableové. Další člen ochranky spolu se soudním zřízencem přiskočili zezadu a povalili Stamplera, když se Vailovi podařilo odtrhnout jeho ruku od Venableové. Ta se zhroutila dolů a po všech čtyřech lezla co nejdál od chumlu. Svírala si krk a udiveně zírala na scénu za sebou. Stampler připomínal supermana. Jednou rukou od sebe odhodil zřízence a podsaditý muž letěl přes stůl obžaloby. Ten však pod ním praskl. Papíry, kufříky poznámky, všechno se rozlétlo po podlaze.

Shoat se vzpamatoval natolik, že řval, aby se všichni uklidnili. Jeho slova nebyla ve vřavě slyšet.

Zatímco se člen ochranky snažil s Vailem zklidnit Stamplera, objevil se další soudní zřízenec a spěšně vyvedl ze síně všechny porotce. Stampler sebou cloumal a snažil se ze sebe Vaila a muže z ochranky setřást. Pak přiskočil na pomoc další, zkroutil Stamplerovi paže za záda a tlačil ho dolů. Vail ztratil rovnováhu a upadl na podlahu. Nad sebou viděl Aaronův – tedy Royův – obličej, znetvořený vztekem, jak na něj varovně syčí.

„Aarone!“ zakřičel Vail. „Aarone, slyšíš mě?“

Namáhavě se postavil a poodstoupil od bojujícího obžalovaného. Pak, téměř stejně rychle jak Stampler zaútočil, celé jeho tělo ochablo. Roztřásl se a zhroutil se k zemi v okamžiku, kdy ho zřízenec s ochrankou táhli ven z místnosti a Vail vycházel za nimi.

„Klid! Klid v soudní síni!“ neumdléval Shoat. Diváci se změnili ve švitořící hejno. Shoat nakonec bouchl kladívkem.

„Vyhlašuji přestávku v soudním líčení,“ zahřímal a odebral se do své kanceláře.

36

Ochranka Aaronovi nasadila pouta, a když ho přivedla zpět do čekárny vedle soudní síně, byl už dokonale zklidněný. Zmateně a vyděšeně se rozhlížel, protože ho dva muži vlekli k židli v koutě a srazili ho do ní. Vail si před něho klekl a uchopil Stamplerův obličej do dlaní. Hleděl mu přímo do očí.

„Aarone?“ oslovil ho.

Stampler chvíli těkal pohledem po místnosti.

„Já jsem to udělal, že? Ach, božíčku, já to udál před všema!“

„Všechno je v pořádku,“ řekl mu Vail. „Hlavně se uklidni.“

„Co se stalo? Co sem dělal?“

„Nelam si s tím hlavu,“ říkal mu Vail. „Pošlu pro Molly. Za chviličku bude u tebe.“ Stampler zavřel oči, hlava mu klesla na prsa a zhluboka si povzdechl. Dveře se náhle otevřely a Vail se otočil. Spatřil Venableovou.

„Kam až to chcete, sakra, dotáhnout?“ zaječela.

Než se zmohl na odpověď, objevil se za ní zřízenec.

„Soudce si chce s váma oběma promluvit. A hned.“

„Vaile,“ začala Venableová, ale on ji obešel a usmál se.

„Soudce řekl, že hned,“ zašveholil.

Právě vycházeli z místnosti, když k nim přispěchala Molly Arringtonová.

„Co se stalo?“ křičela.

„Aaron se proměnil na lavici svědků.“

„Přede všema!?“ vydechla překvapeně.

„Pak ti to vysvětlím. Hlavně za ním zajdi. Uklidni ho. Soudce si teď s náma chce promluvit.“

Venableová s Vailem vstoupili do Shoatovy kanceláře. Právě si sundával talár. Vztekle ho přehodil přes židli.

„Výborně,“ pronesl Shoat ironicky, s obličejem rudým vzteky. „Mohl by mi někdo z vás laskavě vysvětlit, co se tady, ksakru, děje?“

„Je to určitě bouda, Vaše Ctihodnosti,“ zavrčela Venableová. „On na nás tohle všechno prostě ušil.“

„Vaše Ctihodnosti, nepředpokládali jsme možnost využití tohoto jevu při obhajobě, protože jsme se domnívali, že pro porotu by bylo obtížné přijmout předpoklad rozdvojené osobnosti. Vůbec jsem netušil, že se jí podaří Roye dostat ven.“

„Roy! Bože můj, to je hrůza! Já jsem žádného Roye ven nedostala! Vaše Ctihodnosti, určitě je to nějaký trik. Nikdo přece mýrnix týrnix nepostaví na stanoviště svědků obžalovaného! To je sebevražda. Všechno bylo zinscenované.“

„Kdo je, sakra, ten Roy?“ ptal se přísně Shoat.

„Vaše Ctihodnosti,“ začal Vail. „Nedávno jsme zjistili – poté, co paní Venableová přijala svědectví doktorky Arringtonové, že Aaron Stampler trpí poruchou. Takzvaným disociačním rozdvojením osobnosti.“

„Vysvětlete, prosím,“ ušklíbl se Shoat.

„Má prostě dvě osobnosti.“

„Pro boha živého!“ obrátil Shoat oči v sloup. „A co ještě?“

„Já nežertuji, Vaše Ctihodnosti. Aaron Stampler trpí vážnou formou disociačního chování. Dostává se do stavu amnézie a v něm se mění v jinou osobnost. Ta druhá osobnost je psychopat, to ona spáchala činy, o nichž Aaron nemá ani tušení. V záznamu tohoto procesu máte dokonce výpověď, která zařazuje disociační rozdvojení osobnosti mezi duševní choroby.“

„To je blbost,“ vyštěkla Venableová.

„Uklidněte se, slečno Venableová,“ okřikl ji Shoat.

„Soudce,“ řekl přesvědčivě Vail. „Máme k dispozicí několik videokazet s nahrávkami Aaronových proměn osobnosti. O tom opravdu není sporu – vidíte, jak se vám mění před očima. Přesně tak, jako před pár minutami v soudní síni.“

„My jsme si ty kazety vyžádali a vy jste nám je odmítli vydat,“ zaryla si Venableová.

„Videozáznamy podle nás nebyly důkazním materiálem, protože jsme je v procesu nemínili použít – do této chvíle. Sakra, my jsme přece nevěděli, kdy se Roy hodlá objevit. Vyvolala ho Jane, ne já. Kromě toho, naše videokazety mají soukromý ráz. Zachycují důvěrné rozhovory mezi obžalovaným a jeho psychiatrem. Nejsou veřejným vlastnictvím, pokud se nerozhodneme je použít u soudu – a pokud s tím Stampler bude souhlasit. Do této chvíle jsme byli rozhodnuti je nepoužít.“

„Vysvětlili byste mi laskavě, kdo je, sakra, ten Roy?“ žádal Shoat vztekle.

„Aaronovo alter ego.“

„Vy jste si tedy byl jeho existence vědom, pane obhájce?“ zeptal se podezíravě Shoat.

„Ano, pane, ale jeho existenci nelze prokázat, pokud k proměně fakticky nedojde. A opakuji, že s jejím vyprovokováním nemám nic společného.“

„To je finta, Vaše Ctihodnosti,“ naléhala Venableová. „Nikdo přece obžalovaného nepustí mýrnix týrnix na stanoviště svědků…“

„Dovolil bych si nesouhlasit,“ usmál se Vail.

Venableová na něj hleděla, celá rudá ponížením. „Všechno bylo zinscenované,“ opakovala.

„To jsou řeči,“ oponoval jí Vail. „Vždyť daný směr výslechu jste stanovila sama a já mám právo v něm pokračovat.“

Soudce si zamyšleně propletl prsty a hleděl na Venableovou se zvednutým obočím. „Je to na vás, paní žalobkyně. On má pravdu. Nejsem si jist, jestli budu ochoten spolknout tu šílenost s rozdvojením osobnosti, ale zcela jistě musíme v daném směru pokračovat.“

„Já si myslím, že mě dohnal k tomu, abych Stamplera vytočila, Vaše Ctihodnosti.“

„A jak?“

„Já nevím,“ mumlala potichu. „Mám přece, sakra, právo aspoň se podívat na tu blbou kazetu, pokud se chce pokusit předložit ji v důkazním řízení.“

„Ale já jí nebráním,“ pokrčil rameny Vail. „Může se na ni dívat, jak dlouho bude chtít. Budeme však protestovat, pokud by si pozvala nějakého cvokaře a ten by analyzoval mého klienta podle videonahrávky.“

„Proč to?“ zeptal se soudce.

„V tomto případě je nejlepším důkazem Aaron sám. Klidně dovolíme psychiatrům, aby ho vyzpovídali na lavici svědků.“

„Prdlajs,“ zareagovala Venableová. „To je strašně dvojsečné. Když ho vyprovokujem, vyhrajete vy. Když ne, dáte vinu mému psychiatrovi.“

„Připadá mi, že máme tři možnosti,“ navrhl Vail. „Naše paní žalobkyně může pokračovat ve svém křížovém výslechu a já provedu druhý výslech, nebo můžeme zkusit vypracovat nějaké narovnání a skončit smírem, nebo paní prokurátorka může vyvolat zmateční soudní řízení…“

„Smír? Ani za nic!“ vyjela na něj Venableová.

„Promiňte, pane soudce, ale nepochopil jsem snad něco? Vždyť ho vyprovokovala ona, ne já!“

„Vy jste obelstil soudní dvůr!“ zaútočila.

„To není zcela přesné,“ ušklíbl se Vail.

„Chviličku, ano?“ přerušil je Shoat. „Nezavolal jsem si vás, abych si vyslechl vaše hašteření. Chci vědět, co se, ksakru, děje.“

Přejel si rukou po bradě a zahleděl se na Vaila. Ano, má pravdu, Vail přece neobelstil soud, on obelstil ji. Jenže na Shoata se nyní valí problém.

„Vaši experti prohlásili Stamplera za svéprávného, paní prokurátorko,“ prohlásil Vail. „Zdál se vám normální teď? Vám se zdál svéprávný, když vám, do prdele, málem zakroutil krkem?“

„Chcete, abych vyhlásil zmatečné soudní řízení, abyste se mohla vrátit a nechat ho znovu vyšetřit, paní prokurátorko? Kam momentálně svými poznámkami míříte?“ zeptal se Shoat.

„Já… Ehm…“

Vail se jí snažil pomoct. „Poslyšte, ona si myslí, že Stampler je příčetný. My souhlasíme. Vrahem je Roy. Tím, že vyprovokovala zjevení Roye, shodila analýzy svých expertů. Trvám na tom, aby tento soudní spor skončil a rozhodnutí, zda je Stampler normální, nebo úplný cvok, bylo ponecháno na porotě.“

„Proč jste to neřekl hned, pane obhájce?“ zeptal se soudce.

„Opakuji – nebylo co říkat. Já jsem nevěděl, že ten kluk dostane záchvat na lavici svědků. Jeho druhé já prostě vychází a mizí. Považoval bych za nezodpovědné, kdybych na vás vyrukoval s něčím takovým, aniž bych to mohl hodnověrně dokázat.“

„Co tedy požadujete nyní?“

„Tvrdím, že zločin nespáchal Stampler, ale Roy.“

„Panebože na nebesích,“ zakvílela Venableová.

„Chcete ho usmažit na křesle nebo vyléčit, paní žalobkyně?“ zeptal se Vail.

„Vyléčit, kurva!“

„Ale ale, paní žalobkyně. Ovládejte se, prosím,“ okřikl ji Shoat.

„Já navrhuji pokračovat v těchto intencích. Ona si už svého triumfu chvilku užila, teď je řada na mně,“ pronesl Vail.

Shoat začínal mít dojem, že ho poslední vývoj případu tlačí do kouta. Předpokládal, že má na starosti sice poněkud drsný a populární, ale přesto jaksi předem uzavřený případ. Jenže ten se náhle změnil ve fantastický trhák. Nejjistější bude, když se nepřikloní ani k jedné straně.

„S tím musím souhlasit, paní Venableová,“ řekl Shoat nakonec. „Připadá mi, že máte nyní v rukou úplně nově rozdané karty. Hlavně proto, že tu novou… osobu – ať už ho označujeme jakkoli – jste vyvolala vy, nikoli Vail. Stejně tak nemůžete o zmatečné soudní řízení žádat vy – vy jste způsobila problém.“

„To se mi snad zdá!“ ječela. „Sakra fix, já snad spím! To on furt říkal, že je Stampler blázen. A teď tvrdí opak!“

„Ne. Já říkám, že vraždu spáchal Roy, ne Stampler. A Roy je opravdu cvok. Psychotický schizofrenik. Potřebuje léčení.“

„Co po nás vlastně chcete?“ zavrčela sarkasticky. „Abychom Stamplera pustili a posadili na křeslo Roye?“

Vail pokrčil rameny. „Klidně – pokud přijdete na to, jak svůj nápad realizovat.“

„Pokud ovšem vraždu spáchal Roy, tak je Aaron spoluviník,“ snažila se Venableová zamaskovat své zoufalství.

„Zase špatně,“ řekl Vail. „Stampler ani nevěděl, co se teď stalo, dokud mu to Molly neřekla. On ani neví jistě, jestli Roy vůbec existuje.“

„Je Stampler schopen porozumět obviněním vzneseným proti němu?“ naléhal Shoat.

„Stampler má všech pět pohromadě – přesně jak to tvrdí Bascott, ale Roy nechápe správně pojem zákona, protože není schopen rozpoznat rozdíl mezi dobrem a zlem. On je psychopat, pane soudce. Zcela amorální. On si zkrátka myslí, že pro něj zákony neplatí. To je součástí jeho psychózy.“

„Může ten… no, to je jedno… být úspěšně léčen?“ zeptal se Shoat.

„Na to vám nedokážu odpovědět,“ pokrčil rameny Vail. „Nejlépe by vám odpověděli Arringtonová nebo Bascott.“

„Tvrdíte tedy, že podle něho na vraždě není nic špatného?“

„Já tvrdím, že na svém vraždění neshledává nic špatného, protože on dokáže pochopit jen své zákony. On je soudce, porota i kat – zastane všechny tři funkce.“

„Myslíte Stamplera?“ zeptal se Shoat.

„No, fyzicky ano. Ale my vlastně nemluvíme o Aaronu Stamplerovi. Mám s sebou pár videokazet. Kdybyste se na ně podíval…“

„Ani za nic.“ Shoat povzdechl a oblékl si talár. „Tohle je váš problém – tedy vás dvou – a vy si ho musíte také vyřešit. Rád bych vám ale jednoznačně zdůraznil, že u svého soudu nedopustím žádné zmatečné soudní řízení. Pustili jsme se do toho, tak musíme celou věc dotáhnout do konce. A jestli uslyším ještě nějaké poznámky o zmatečném soudním řízení, bude to někoho stát hlavu. Vyjádřil jsem se dost jasně?“

„Ano, pane.“

„Naprosto skvěle, Vaše Ctihodnosti.“

„Blíží se poledne. Jdu na oběd. Pošlu vám sem sekretářku, aby od vás přijala objednávky na jídlo. Ve dvě začneme znovu. Doufám, že do té doby zůstanete v této místnosti a něco vymyslíte. A ohledně výslechu souhlasím s Vailem. Stampler prostě bude stát na stanovišti svědků. Nechci žádné rozbory videa, jasné?“ A odešel.

Venableová vstala a přistoupila k oknu. Zůstala stát obrácená k Vailovi zády. „Ty uděláš kvůli vítězství všechno, ty hajzle.“

„Ale no tak, Jani…“

Prudce se otočila a nenávistně sykla: „Neříkej mi Jani!“

„Velice snadno se s tím vypořádáme, paní prokurátorko.“

„Ach ano. To se vsadím!“

„Hele, Jane – Bascott pod přísahou dosvědčil, že Stampler netrpí žádnou dysfunkční mentální poruchou. Teď je celá jeho výpověď v hajzlu a ty to víš. On se svejma dvěma kumpánama celé vyšetření zkurvil.“

„Tys ho zatlačil do kouta.“

„Ale ne… Zmátl se sám.“

Do místnosti vstoupili dva zřízenci a přinesli televizi a videorekordér.

„Co je, sakra, zase tohle?“ zavrčela Venableová.

„Myslím, že bys opravdu měla pár věcí vidět.“

Vail a Venableová si objednali k obědu chlebíčky. Vail pak zapojil do sítě televizi a připojil k ní video. Při pojídání chlebíčků sledovali první kazetu s Aaronovou proměnou v Roye. Venableová se nejdříve tvářila vztekle a skepticky, ale pak se ze skepse stal upřímný úžas a nakonec téměř děs a šok. Když kazeta dohrála, Vail ji vytáhl a pustil svůj nácvik křížového výslechu s Molly Arringtonovou. Venableová se pohodlně opřela a rozkošnicky kouřila jednu cigaretu za druhou. Bedlivě poslouchala, jak Molly odbornými termíny vysvětluje Vailovi při výslechu, co přesně se stalo Aaronovi Stamplerovi.

„On to předstírá!“ vyjela nakonec na Vaila, když už vypínal televizi.

„Jasně. Tak se vrátíme a ty to všem dokážeš, jo?“

„Čeká nás zmatečné soudní řízení a ty to moc dobře víš!“

„Jenže Roye jsi vytáhla na světlo boží ty, paní prokurátorko. Ty o zmateční soudní řízení požádat nemůžeš a to taky moc dobře víš!“

„Nikdy si neodpustíš své finty!“ pronesla hořce.

„Já si nemůžu dovolit renonc, děvenko. Mám tvrdou konkurenci.“

„Sakrafix, vždyť ani nemáš pořádný případ! Když zahájíme nový proces, seženu si dvacet profíků, a ti sežerou Stamplera i slečnu Freudovou zaživa!“

„Což ovšem udělat nemůžeš – a i kdybys nakrásně mohla, tak ti to bude trvat další rok, nebo půldruhého roku. Tvým novým právnickým partnerům by se to asi moc nelíbilo…“

„Běž už do prdele!“ vyštěkla, prudce vstala a zase se k němu obrátila zády. Hleděla z okna.

„Kurva!“ mumlala tiše.

„Vím, že taky chceš vyrukovat s tou libůstkou pana arcibiskupa. A to zase vytáhneš u křížového výslechu ty!“

„O čem to mluvíš?“

„Ale, Jani,“ odvážil se na tenký led Vail. „Tys přece našla tu videokazetu s ministrantama a já to vím. Jsi mazaná, takže je ti jasný, že tahle brambora je moc horká. Ať už to vybalí kdokoli, dostává se na nebezpečnou půdu, protože to nemůže dokázat. Jedině s Royovou pomocí. První krok jsi už udělala.“

„Jakmile to bude venku, mám parádní motiv,“ řekla.

„Nezapomínej, že Aaron je cvok jak vyšitej. Je úplně fuk, jaký měl motiv. A pokud všechno vybalíš na stůl, tak nejenom shodíš Rushmana, ale provalíš všechny průsery kolem nadace.“

„Ty hajzle zkurvenej, chceš tenhle případ vyhrát díky zákulisním trikům,“ spustila. „Proto na mě všechno vybaluješ tady, v kanclu. Proto ti bylo fuk, jací budou porotci. Tys věděl, že dojde k tomuhle zvratu!“

„Fakt si myslíš, že jsem takový intrikán?“

„Pchá! Tos řekl ty!“

„Hele, teď to můžem všechno zarazit,“ navrhl Vail. „Ať obžaloba přijme prohlášení Roye za nesvéprávného. My dáme souhlas k hospitalizaci Aarona Stamplera a Roye a k jejich léčení. Pokud bude Roy vymýcen, nebo vyléčen – říkej si tomu, jak chceš, Aaron Stampler půjde na svobodu.“

„A zase začne porcovat lidi na kousky, že jo?“

„Už jsem řekl, že s hospitalizací není problém. Zkus se zabývat opravdovým vrahem. Royem. Zbytek budou muset rozhodnout doktoři. Myslíš, že porota v tomto stadiu pošle Aarona Stamplera na křeslo? Nechápeš, že ti to teď usnadňuju?“

„Opravdu? A co ještě uděláš hezkýho? Pošleš ho, aby mi zpíval o Vánocích koledy?“

„My ho ale nechceme uznat vinným jen z Rushmanovy vraždy. Chceme ho uznat vinným i z vražd Petera a Billyho Jordana.“

„Chceš to na něj hodit?“

„Říkal jsem ti, že to vezmem. Takhle aspoň budou z krku všechny tři. Jinak budu trvat na pokračování procesu, povedu ho tímto směrem, což znamená, že tě přinutím odhalit skutečný motiv Rushmanovy vraždy.“

„A zničíš dobrou pověst oběti, co?“ zaútočila na něj Venableová. „Je mrtvý a nemůže se bránit. Vždyť ten muž byl hotový světec!“

„Podle Roye tedy ne. A nevyplývá to ani z obsahu videokazety s ministrantama.“

„Na té kazetě může být kdokoliv!“

„Jenomže Roy nám zase klidně může celou historku vypovědět. Dosvědčí, že Rushman byl pedofil.“

„Ty hajzle jeden!“

Chvíli seděla tiše, bez jediného slova. Dostal ji a ona si to uvědomovala. Ale vnitřní vztek jí nedovolí podlehnout.

„Mluvíme tady o pravdě, Jani,“ dodal Vail tiše. „S ním ať si dělá hlavu psychiatr. Vrazíme ho do Daisylandu, veřejnost za pár dní na všechno zapomene a všichni budou moct jít v klidu domů.“

Obrátila se, úplně zkamenělá vztekem, a dlouho zírala z okna.

„Zapomeň na to,“ pokrčil rameny Vail. „Za pár měsíců se klidně spolu můžem jít vožrat a budem si odhalovat svá tajemství.“

„Ty už znáš strašně moc mejch tajemství,“ řekla s hořkostí v hlase a obrátila se k němu zády. „Proč mi teď neodhalíš některý svý tajemství?“

„Chceš vědět, proč jsem nevytáhl tvůj problémek v tom Castillově případu?“ zeptal se Vail. „Žes spala s Mikem Rodriguezem?“

„Máš dobrý nos. Nechápu, proč jsi mě nepotopil.“

„Překvapilo mě tvé chování, paní prokurátorko.“

Ochraptěle se zasmála. „Chceš udělat konkurz na funkci mé matky?“ Když Vail neodpovídal, povzdechla si. „Možná jsem se zamilovala.“

„Nikdy se nezamilovat do klienta,“ prohlásil. „Dopouštíš se neprofesionality.“

„Tys nikdy neudělal nic neprofesionálního?“ zeptala se.

„Nikdy jsem se nedopustil ničeho, co by mi zabránilo zvítězit.“ Zašklebil se na ni. „Celý ty léta ti to vrtalo hlavou, co?“

„Jenom jsem byla zvědavá.“

„Musel jsem dostat z tvého případu ty kazety a pak je prohlásit za svůj důkazní materiál. Zariskoval jsem. Říkal jsem si, když si bude myslet, že ji s Rodriguezem do toho nechci zatáhnout, tak nebude namítat – a nenamítalas. Jakmile jsem dostal Rodrigueze, už na tom nezáleželo.“

„Takže to byla strategie, jo?“

Vail přikývl. „Nepotřeboval jsem, abys vyhrála.“

„Jsem moc ráda, že to vím,“ zasyčela vztekle. „Už jsem se bála, že máš snad srdce.“

„Ani náhodou,“ usmál se Vail. „Tak co? Domluveni?“

„Přes Shoata tohle nikdy neprotlačíš,“ řekla mu rezignovaně. „Bude ho chtít uškvařit na křesle – anebo mu šlehne doživotí, pokud se tedy uzdraví.“

„O Shoata se, s dovolením, postarám sám,“ řekl Vail. „Tak co – jinak jsme domluveni?“

* * *

Když se Shoat vrátil, byly televize, video i zbytky od oběda uklizeny a kancelář zářila čistotou. Venableová si četla návrh obžaloby na změnu rozsudku – žádost o milost, který naškrábal Vail na kus papíru jako koncept.

„No,“ pustil se do nich Shoat, „přišli jste teda na něco?“

„Myslím, že ano,“ řekl Vail. Vzal Venableové papír a poslal ho po stole soudci. Shoat si nasadil brýle a začetl se. Najednou se zarazil a pohlédl na Venableovou s překvapením a údivem.

„Vy s tímhle souhlasíte, paní prokurátorko?“ zeptal se.

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Jenže to není kompromis. To je přesně to, co chtěl on!“ vztekal se Shoat. „Vy jste všechno vzdala! Žádné doživotí? Necháte tohohle zabijáka spáchat tři brutální vraždy a po vyléčení ho klidně pustíte na svobodu?“

„Je vážně nemocný, Vaše Ctihodnosti,“ řekl Vail. „Pokud se vyléčí, jaký je důvod zavřít ho do nějaké hladomorny?“

Shoat zíral přes stůl na Vaila.

„Jeho zločin byl strašlivý. A strašlivé zločiny si žádají trest.“

„Myslíte pomstu, nemám pravdu?“ prohodil jízlivě Vail.

Shoat na něj zíral. „S tímhle nesouhlasím,“ řekl. „Chci nejméně deset let, pokud bude vyléčen – jestli k tomu někdy dojde. Za své zločiny musí zaplatit.“

„Ne,“ řekl rozhodně Vail.

„Ne?“ pozvedl obočí Shoat.

„V žádném případě,“ zavrtěl hlavou Vail. „Pokračujme tedy v procesu. Domnívám se však, že byste měl, pane soudce, vědět jednu věc – než proces skončí, biskupovy záležitosti se budou přetřásat do nejmenších podrobností. Se vší vážností.“

„A co tím jako chcete říct?“

„Vzneseme závažné otázky související s motivem a prozkoumáme do detailů všechny biskupovy aktivity, charitativní fondy…“ Vail se na okamžik zarazil a dodal: „Gudheimovu nadaci – zkrátka všechno.“ Shoat téměř nereagoval. Snad o malinko víc otevřel oči, snad o trošku silněji sevřel čelist, ale stále udržoval vzhled Pana Chladného.

„Myslíte, že je to nutné?“

„Něco vám, s dovolením, řeknu, pane soudce,“ začal Vail. „Paní Venableová ví o těch zhoubných důkazech proti biskupovi. Také si je vědoma, že pokud proces bude pokračovat, vyjdou najevo. A já se v neposlední řadě domnívám, že by bylo bláhové rozbít představy o dobrotě mrtvého, pošlapat jeho jméno, zasadit zcela zbytečnou ránu církvi, vznášet pochybnosti o Rushmanově nadaci… Proč to všechno? Abychom získali dalších deset let života těžce nemocného chlapce? Vždyť on si také vytrpěl své.“

Shoat si nebyl jist, o čem se vlastně mluví. Jaké důkazy? Vail zjevně něco ví o Gudheimově nadaci.

Chce snad zlikvidovat nadaci, jen aby diskreditoval Rushmana?

Odpověď zněla jednoznačně – ano.

Je zde ještě něco, o čem snad on, Shoat, neví?

Chvíli si nechal všechno procházet hlavou a zíral na koncept dohody, který ležel před ním, jako kdyby představoval závaží na miskách vah Spravedlnosti. Katan Harry Shoat nakonec dospěl k praktickému rozhodnutí. Nemělo vůbec souvislost se zákony nebo spravedlností – ani s odplatou.

Musel si jednoduše odpovědět na jednoduchou otázku:

Proč riskovat?

„Dobrá,“ pokrčil rameny Shoat. „V zájmu úspory času a peněz daňových poplatníků souhlasím. Doufejme, že ten malej hajzlík stejně nikdy za brány Daisylandu nevyleze.“

„Tleskám vašemu soucitu, Vaše Ctihodnosti. Spravedlnost má snad nakonec opravdu srdce na správném místě,“ rozesmál se Vail. „I vám, Jane, mnohokrát děkuji za moudré a uvážlivé rozhodnutí.“

„Táhni do prdele!“ ulevila si Jane Venableová.

37

Rozhodnutí všechny přítomné zaskočilo.

„Vaše Ctihodnosti,“ prohlásila Venableová poněkud úsečně, „státní obžaloba rozhodla, že pan Stampler trpí disociační poruchou rozdvojení osobnosti a psychotickou schizofrenií. Přijali jsme též jeho přiznání ‚vinen, ale duševně chorý‘ k vraždám arcibiskupa Richarda Rushmana, Petera Hollowaye a Billyho Jordana. Obžaloba tedy doporučuje obžalovanému Aaronu Stamplerovi hospitalizaci na státní psychiatrické klinice v Daisylandu na blíže nespecifikovanou dobu, dokud nebude odbornými lékaři rozhodnuto o jeho schopnosti vrátit se do normálního života ve společnosti.“

Ani Shoat neplýtval časem. „Soud přijímá vaše doporučení. Obžalovaný Aaron Stampler je tímto předán pod ochranný dozor policie po dobu převozu do Daisylandu. Soudní líčení se odročuje na zítra, devět hodin ráno.“ Odzvoněno. A Stampler je minulostí.

Jakmile Shoat vstoupil do své kanceláře, zaútočili na hlavní osoby procesu novináři. Hnali se dopředu jako kobylky. Vail, obklopený strážnými, tlačil Aarona před sebou ven ze soudní síně a čelil útokům novinářů, kamer a mikrofonů. Všichni se na ně vrhli jako vzteklí psi. Jeden člen soudní ochranky zůstal stát u dveří čekárny, do níž Vail mířil, a odrážel nápor novinářského davu. Za pár minut Soudce prokouzl s Molly zadními dveřmi do prázdné kanceláře.

Tam se k nim přidal Vail. Naomi s Tomem hledali prázdnou soudní síň a spěšně svolávali tiskovou konferenci pro mladou doktorku psychiatrie – Molly Arringtonovou.

„Já pořád nechápu, co se stalo?“ divila se Molly. „Najednou je po všem.“

„Martymu se podařil skvělý blafák,“ vysvětloval Soudce. „Než pozval Aarona na svědeckou lavici, navlékl všechno tak, aby Venableovou vyprovokoval k vyvolání Roye. Zbytek už víte. Roy přeskočil zábradlí a pokoušel se ji uškrtit.“ Soudce se uchechtl a zavrtěl hlavou.

„Bože můj,“ povzdechla si.

„Tvoje výpověď byla rozhodující, Molly,“ zašklebil se Vail. „Venableová padla na prdel, když jí došlo, co by musela vyvracet.“

„Jaká moje výpověď? Vždyť já jsem nikde nevypovídala,“ prohlásila dotčeně Molly.

„Ale jistěže ano,“ usmál se Vail. „V soukromí Shoatovy kanceláře. A tvá výpověď byla jako dynamit.“

„Teda pardon,“ řekla, „ale já myslela, že jsme tým. Myslela jsem, že jde o…“

„O co?“ zeptal se Vail. „Jde jen o vítězství, Molly.“

„Vzpomínám si, jak jsi mluvil o velebnosti práva a…“

„Také jsem říkal, že jediným způsobem, jak udržet zákony v plné síle, je – stále je zpochybňovat. My hrajeme podle pravidel, a oni mají všechny karty, sakra. Vysvětlete jí to, Soudce.“

Soudce, věren své pověsti, zvedl obočí i ruce. „Omluvte mě,“ řekl, „mám nějaké řízení.“ A zmizel.

„Všechno jsi to naplánoval,“ řekla Molly vyčítavě.

„Přesně tak,“ přikývl Vail. „Opravdu to všechno byla má strategie. Od začátku. Nechápeš to snad, Molly? Nikdy bychom nevyhráli, kdyby naše hra byla přímočará. Vyvolali by nový proces. Vytáhli by na nás těžký kalibr…“

„A já jsem ti nebyla dost dobrá, abych se jim postavila…“

„Ne, ne, ne! O to vůbec nešlo…“

„A o co tedy šlo?“ vyštěkla. „O vítězství?“

„Správně, o vítězství,“ stáhl se do obranného postoje Vail. „A v sázce stál život Aarona Stamplera.“

Svou odpovědí uťal její argumenty, ale nerozptýlil strašlivou deziluzi.

„Soud má právo vyslechnout si celý příběh,“ řekla nakonec. „Právě kvůli Aaronovi musejí slyšet celou výpověď.“

„Molly, vítej v reálném světě! Tady nešlo o soutěž popularity. Šlo o život nebo smrt.“

Naomi strčila hlavu do dveří. Zorganizovala tiskovou konferenci a vyhnala zuřivé přisluhovače tisku ven ze soudní síně do chodby.

„Tisková konference?“ zeptala se Molly.

„Tvůj okamžik slávy,“ řekl Vail. „Teď jim můžeš povědět celý příběh. Média ti leží u nohou.“

„Já se vracím do svého světa,“ řekla. „Jakmile tenhle cirkus pro novináře skončí. Ale nejdřív se chci rozloučit s Aaronem,“ řekla. „Pak odjíždím.“

„Odjíždíš?“

„Ano, vracím se do své reality. Ke svým zákonům. Sbohem, Martine,“ řekla.

„Zničehonic jedeš pryč? Nepůjdeme ani na slavnostní večeři?“

Smutně se usmála. „Měla jsem za úkol zůstat až do procesu, ne? A proces skončil. Na mě čekají pacienti.“

„Molly…“

U dveří se obrátila a řekla: „Opravdu jsme ho zachránili, že? Podařilo se.“

„Hele, třeba ti někdy zavolám a uděláme si ve Winthropu báječný víkend!“

Pohlédla na něj a usmála se: „Ale ne, nezavoláš,“ zavrtěla hlavou. A zmizela.

* * *

Aaron seděl sám v koutě čekárny, stále s pouty na rukou i na nohou. V rohu naproti seděli policisté a tiše si povídali.

„Chtěl bysem vám nastokrát poděkovat, slečno Molly,“ řekl Aaron neohrabaně, když vstoupila. „Ehm… myslím, že vám vděčím za svůj život a…“ Koktal. Snažil se najít vhodná slova k vyjádření své nesmírné vděčnosti.

„Za nic mi nevděčíš,“ řekla. „Hlavně se uzdrav, ano?“

„Určitě se budu strašně snažit.“ Na chvíli ztichl a pak zamyšleně dodal: „Víte, co je ze všeho nejstrašnější?“

„Nevím, Aarone.“

„Že se nemám na co těšit,“ řekl smutně. „Hrozně moc sem vo tom přemejšlel. Celý dlouhý roky se vůbec nebudu mít na co těšit.“ Znovu se zamyslel a ještě dodal: „Ale na každej pád je to lepší, než bejt mrtvej.“

Zamyslela se nad tím, co ho čeká. Beznaděj je snad nejhorší nemoc na světě. A co může říkat Aaronovi, kterého pošlou do blázince – možná navždy?

Přistoupila k němu, naklonila se a lehce ho políbila na tvář. „Já teď musím jít,“ řekla. „Přijedu tě navštívit, slibuju. A přivezu ti kolu a koláč s kokosovým krémem.“

„Nikdá vám to nezapomenu,“ usmál se, když odcházela.

* * *

Vail ji sledoval, jak spěchá chodbou na tiskovou konferenci. Sotva se za ní zavřely dveře, pocítil opravdový smutek. Ztratil ji.

„To je vskutku dojemné, pane obhájce,“ ozval se hlas za ním. „Romance jednoho procesu?“

Obrátil se a spatřil na prahu Shoatovy kanceláře Shaughnesseyho.

„Pojď dál,“ vyzval ho mohutný muž. „Namíchám ti drink. Po takovém výkonu si ho zasloužíš.“

Vail šel za ním do kanceláře. Shaughnessey přistoupil k baru a zastavil se, aby si zapálil.

„Shoat dostane infarkt, jestli zjistí, že kouříte v jeho svatyni.“

„Já mu můžu na stole rozdělat třeba táborák, a on mi ještě poděkuje,“ prohlásil Shaughnessey a otevřel bar s řadou lahví.

„Jsi na bourbon?“

„Jo,“ přikývl Vail.

„Hned jsem si to myslel.“

Vytáhl dvě vysoké sklenice se silným dnem, hodil do každé kostku ledu a zalil ho pořádnou dávkou whisky. Shaughnessey se pak posadil k Shoatovu stolu a kývl směrem k židli naproti.

„Usedněte, pane advokáte.“ Shaughnessey na něj zíral přivřenýma očima. Tvářil se obezřetně. Vail si sedl a položil si nohy na roh Shoatova stolu.

„Tenhle způsob vyřešení problému nebude přijat veřejností moc nadšeně, to ti garantuju,“ řekl Shaughnessey.

„Proč? Protože nemohli toho kluka připoutat na křeslo a prohnat jím elektrický proud? Za půl roku po Aaronovi Stamplerovi nikdo ani nevzdechne.“

„Zaútočils na nás ze zálohy, Martine. Všechny ty kydy o rozdvojené osobnosti… Pak jsi udělal fintu na Shoata.“

„Na nikoho jsem fintu nedělal.“

„Já jen tvrdím, že ten konec mě neuspokojil. A veřejnost bude mít stejný názor,“ řekl Shaughnessey.

„Seru na veřejnost,“ řekl Vail. „Jde nám snad o spravedlnost, ne o ukojení úchylné touhy nějakých cvoků s pěnou u huby. Ti, kteří by chtěli vidět Aarona Stamplera na křesle, by nadšeně uvítali veřejné popravy. Prodávali by tam párky a trička a ten, kdo nabídne nejvíc, by mohl zmáčknout spínač.“

„Biskup byl jako princ, Martine. Dokázal pomáhat tolika lidem a nikdy nepožádal o nic pro sebe. Byl pro město pravým požehnáním.“

Vail se rozesmál tomu politickému intrikánovi přímo do obličeje. „To jsou ale kraviny,“ zavrtěl hlavou. „Sundejte z něj mitru a roucho – a co vidíte? Živoucí prototyp chladnokrevného, nelítostného podnikavce, bažícího po moci. Neuznával žádná pravidla. Byl to arogantní, podlý, zkurvený intrikán, připravený využít každého triku k prosazení sebe sama a svého politického programu.“

„Uklidněte…“

„Kdyby tento případ trval ještě den, Rushmanovo jméno by se vyslovovalo s opovržením,“ skočil mu do řeči Vail. „Jeho pověst by byla zničena. A spousta náfuků z tohohle města by splaskla a shořela jak papírový čert. Ušetřte mě veškerých ód na Rushmana a nesnažte se mi vyjmenovat všechny, kterým jsem šlápl na kuří oko. Sám byste svým slovům nevěřil. Já jsem udělal všem náramně dobrou službu, když jsem to zakončil tak, jak jsem to zakončil.“

„Shoat tvrdí, že jste na něj a na Venableovou udělal podraz a zatlačil je do kouta.“

„Já jsem se jen zmínil o Gudheimově nadaci. Vy o ní víte všechno, Royi, sedíte přece v předsednictvu.“

„No a?“

„No, a jedete v protiprávní činnosti. Každý, kdo je do té akce zapletený, je jasný lotr – a Shoat to moc dobře ví.“

Shaughnessey se na něj zamračil. „A co chcete udělat? Oběhnete město a každého zúčastněného zmáčknete?“

„Ne, pokud s tím skončíte.“

„A jak byste nám radil, abychom to skončili?“

„Jednoduše. Zkuste se reorganizovat. Změňte způsoby fakturace. Hlavně jděte od toho. Je mi fuk, jak to uděláte – to je váš problém.“

„Copak nechápete? Takhle to zkrátka v dnešní době funguje.“

„Dál to tak fungovat nebude,“ zavrtěl hlavou Vail. „Chlápek jako Harry Shoat se od vás nechá financovat a myslí si, že vám nic nedluží. Jenže toho dluží ažaž. Očekává se, že poděkuje velmi kladným způsobem – jak dobře víte.“

„Takhle se to ale dělá, zatraceně,“ zaklel Shaughnessey. „Takhle funguje stát, pokud jsi to nepochopil.“

„Když si potřásáte rukou s ďáblem, Royi, jste na půli cesty do pekel. Nikdy už nemůžete říci ne. Děláte to, co vám říkají, protože jste dlužník. A je jedno, jestli jste dlužníkem díky milionu dolarů nebo místu ve státní správě. Jediné, co není jedno, je cena. Připomíná mi to mafii, ovšem s jediným rozdílem. Když něco poserete, umřete jako chudák. Skončíte mezi lůzou. Tečka.“

Shaughnessey zkřivil rty do nejistého úsměvu. „Ty jsi ale tvrdohlavý mizera.“ Pak promluvil drsnějším tónem a šermoval ve vzduchu prstem. „Pokud se chceš v tomto světě vyšplhat na vytoužené místo, musíš znát, jak to chodí.“

„Já si nejsem jist, po jakém místě toužím, a nechci znát, jak to chodí,“ řekl Vail. „Já pracuju pro své klienty. Tečka. Oni ode mě dostanou dokonalý servis. Někdo to vždycky slízne trochu neprávem. Ale mluvme už konečně o skutečném důvodu, proč jsem zde.“

„Ježíšikriste, nemohl bys být aspoň někdy příjemný!“ změnil tón Shaughnessey.

Vailovi přelétl po tváři křivý úsměv. „A já si zrovna myslel, že jsem.“

„Mám pro tebe parádní nabídku,“ řekl Shaughnessey.

„Ach tak? O čem to mluvíme? O nemovitostech? Ojetých autech?“

Shaughnessey jeho bonmot ignoroval. „Dostaneš post hlavního žalobce a náměstka okresního návladního. Až Hardy povýší, vyšplháš se na nejvyšší příčku. Okresní návladní. Pak generální prokurátor. Do prdele, v pětačtyřiceti se můžeš stát stát guvernérem! Neboj, není v tom žádný háček.“

„Opravdu žádný?“

„Snad jsi mi rozuměl.“

Vail vstal. Dopil svůj drink a sklenici položil na bar.

„Běžte k čertu, vy přece nechcete, abych se stal generálním prokurátorem,“ řekl cestou ke dveřím.

„Proč ne?“ zeptal se Shaughnessey.

„Protože kdybych se jím stal, patrně byste skončil ve vězení,“ zachechtal se Vail a odešel.

* * *

Vail vyrazil z kanceláře a zakopl o Jacka Connermana, který seděl na lavici před soudní síní a popíjel kávu. Jakmile spatřil Vaila, vyskočil a spěchal k němu.

„To byla bomba, pane obhájce,“ gratuloval. „Myslím, že asi zatím váš nejlepší výkon.“ Rukou, v níž držel kávu, pokynul k soudní síni. „Ostatní tam právě zpovídají paní doktorku.“

„A proč tam nesedíte s nimi? Paní doktorka má pro novináře hezký příběh.“

„Já myslím, že příběh stojí přede mnou, Martine. Vy vždycky máte nějaký v záloze. To byl zatraceně odvážný krok – předhodit toho kluka jako svědka. Jak jste si mohl být tak jist, že ho Venableová vyprovokuje?“

„Vy se nikdy nevzdáváte, co, Jacku?“ usmál se Vail.

„Strašně rád sleduju umělce při práci.“

„Lichocení je pro kočku. To už jste zkoušel.“

„A vy taky nevzdáte ani ň, že?“

„K čertu, já přece nemám žádná tajemství, Jacku.“ Vail se usmál. „Hrál jsem s otevřenýma kartama.“

„No jasně – to je klasika. Vaše dnešní vystoupení je jako vystřižené z učebnice! V případu Hejhej jste byl dobrý, ale ve srovnání s tímhle to byl čajíček. Ode dneška se o vás budou učit studenti prvního ročníku práv.“

„Druhého,“ zašklebil se Vail. „Tohle je na začátečníky moc složité.“

Oba se jeho arogantnímu vtipu zasmáli. „Všechno, co vás zajímá, se dozvíte od doktorky Arringtonové,“ řekl mu Vail.

„Mě ale nezajímají cvokařské termíny. Jsem si jistej, že má pravdu ve všem, co jim tam povídá. Jenže mě zajímá, jak se vám podařilo vmanévrovat tenhle případ až k urovnání.“

„Já jsem nic nemanévroval. To paní prokurátorka. Ona si podala Aarona.“

„A jak jste to zaonačil?“

„O čem to mluvíte?“

„No tak, Marty. Kristepane, já vás sleduju už šest sedm let. Vždyť jste k tomu směřoval všechny výslechy – tedy k tomu, že ho Venableová na svědecké lavici vyprovokuje.“

„Kdo říkal?“

„To je zjevné.“

„Ale vedlejší.“

„Hele, já si kvůli tomu pořádně prostuduju výslech. A zjistím to. Jde o to, že jste mohl odhalit to tajemství rozdvojení osobnosti už dávno, ale řekl jste si, že by bylo lepší nechat ho vybuchnout přímo před porotou, aby to řádně zapůsobilo, co?“

„To tvrdíte vy, ne já.“

„Dotlačil jste Venableovou do kouta,“ řekl Connerman. „Vím to. Když jste vyšli ze Shoatovy kanceláře, vypadala, jako by zrovna musela sežrat všechny své děti zaživa. Předtím jste neměl nic – a stejně jste zlikvidoval její svědky.“ Zavrtěl hlavou. „Jste jednoznačně miláček obecenstva, Marty. Ale já jsem z vás nervózní.“

„Proč?“

„Sakra, ten kluk přece není nějaký chuligán z předměstí. Z toho, co udělal, mi běhá mráz po zádech.“

„Než u něj cvokaři udělají všechny ledové zábaly a elektrošokovou terapii, bude z něj svatoušek.“

„Fakt si myslíte, že v tom klukovi jsou dva různí lidi?“

„O tom si promluvte s doktorkou Arringtonovou,“ poradil mu Vail. „Může vám říct všechno, co bude chtít.“

„Bude se mnou mluvit?“

„Zeptejte se jí. Sakra, jsme přece ve svobodné zemi!“

Zastavili se pod kopulí a hleděli dolů na rozlehlou dvoranu soudní budovy. Na mramorové podlaze se všude válely nedopalky, noviny a různé papírky – pozůstatky po senzacechtivém davu.

„Dneska nedostali svou porci krve,“ zamumlal Vail.

„Kdo?“

„Krvežíznivý dav. O davu nikdy nepíšete, Jacku, a přitom to všechno je pouze a jenom o davu. Spravedlnost chce vyjít vstříc davům. Soudní proces je jako obludárium. Kejklíř dokáže ukousnout hlavu živým kuřatům. Tenhle dav chtěl vidět šílence, který si naporcoval svatého. Hezky zblízka… aby cítil jeho dech. A když se na svědecké lavici zbláznil, bylo to jako… no super program. Chtěli vidět šílenství zblízka, zosobněné šílenství. Chtěli si cvrnknout do kalhot. Já nejsem miláček davů, Jacku. Dav si vystačí sám. Do soudní síně přichází masturbovat. Někdy ho musíte trochu zpracovat, aby to dokázal.“

„Budu vás citovat, ať už tím myslíte cokoliv. Myslíte, že se někdy dostane ven?“

Vail začal něco vysvětlovat, ale pak se na okamžik zarazil. „Doufejme,“ řekl. „Bylo by hrozné, promarnit takovýhle mozek.“

„Ale co si doopravdy – myslíte?“

Vail se na něho zadíval: „Myslím, že jsem právník, a ne cvokař.“

Connerman sledoval Vaila, jak odchází chodbou k čekárně, pak vyhodil kelímek od kávy do přeplněného koše a zamířil na tiskovou konferenci Molly Arringtonové.

* * *

Aaron měl za pár minut odjet do Daisylandu. Ve chvíli, kdy do čekárny vstoupil Vail, seděl u stolku v koutě, s rukama za zády a nohama spoutanýma krátkým řetězem.

„Mohli bychom být na chvilku o samotě?“ zeptal se Vail dvou strážných, kteří kouřili u dveří a vyprávěli si vtipy.

„Proč ne, Marty,“ odpověděl jeden. „Nikam neuteče, tak co.“ A vyšli ven na chodbu. Vail usedl vedle Aarona.

„Víte, co si ti strážní říkali?“ promluvil Aaron. „Že slečna Molly bude kvůli tomudle hrozně slavná.“

„Možná,“ pokrčil rameny Vail. „Určitě si to zaslouží.“

Aaron se na něho usmál a řekl hlubokým hlasem: „Moh bych vám něco říct, pane Vaile? Něco jenom mezi náma dvouma?“

„Jistě.“

„Podle mýho mi vás seslal sám pánbů. Vás i slečnu Molly.“

„Díky, Aarone.“

„Tý noci, co mě našli ve zpovědnici, sem byl vopravdu vyděšenej jak králík.“

„To se nedivím. Muselo to být strašné.“

„Jo, ale hned, jak sem vás viděl, tak mi bylo jasný, že všecko bude dobrý.“

„Máš dobrý instinkt,“ pokýval hlavou Vail.

„Taky myslim,“ řekl Aaron. „Prostě sem vod první chvíle věděl, že stejně vyhrajem, ať se děje, co se děje.“

„A jak jsi na to přišel?“

„Jenom podle toho, jak ste mluvil.“ Zachichotal se a naklonil se k Vailovi. „Měl ste správnej přístup.“

„Přístup?“ podivil se Vail. Komentář ho překvapil.

„Dyť víte, co myslim,“ zamrkal Aaron.

„Hele, doktorka si projde videonahrávky s doktorem Bascottem a jeho zaměstnanci. Seznámí je se svými poznatky o tvém stavu.“

„Voni nejsou tak chytrý jako vona.“

„Budou se k tobě chovat hezky, tím jsem si jistý. Jsou to vynikající odborníci.“

„Moc mi nepřipadaj. Udál ste z nich učiněný blázny.“

„To se někdy stává. Ale vždycky to nefunguje.“

„Uvidim někdy ty pásky?“

„Myslím, že ano. Dříve nebo později. Patrně to bude záležet na postupu jejich terapie.“

„Třeba s ní nebudou souhlasit. Třeba neuvěřej, že sme dva. Nemohla by se mnou dělat vona?“

„Já bych byl taky rád, Aarone. Bohužel jsi nyní v rukou státní jurisdikce. Všechno záleží na nich.“

„Trošku blbý, nemyslíte?“

„Proč?“

„No, vona a já… Ňákou dobu sme spolu dělali… Vy myslíte, že využijou jejích znalostí?“

Když Aaron mluvil, Vaila na okamžik cosi upoutalo. Co to bylo? Má jiný výraz? Nepostřehnutelný rozdíl v mimice?

„Vona přeci zná… dobře… Roye,“ dodal.

Vail chvilku na Aarona zíral. Vytáhl z balíčku cigaretu, vložil si ji mezi rty a zapálil. Chvilku přemýšlel.

„A co ví o Royovi?“ zeptal se.

„Někdy si lezu na nervy,“ řekl.

Vailovi náhle přeběhl mráz po zádech. Vnitřní chlad. Instinkt. Tady se něco děje…

„Cože?“

Náhle zmizely všechny stopy po apalačském přízvuku a nahradila je Royova hladká středozápadní výslovnost. Vail tiše kouřil. Vyfukoval dým do stropu a přemítal, co přijde.

„Royi?“ zeptal se nakonec.

„Jak se to veme,“ zaslechl Aaronův hlas. „S kým teda chcete mluvit? Se mnou?“ Jeho držení těla se náhle změnilo. Ztvrdl mu pohled, zdrsněl hlas. „Nebo si chceš pokecat s kámošem Royem? Chceš vědět tajemství?“ Znovu změnil držení těla a rozjasnil pohled. Do hlasu se mu vkradl přízvuk: „Tak i vonak uslyšíš ouplně stejnou vodpověď.“

A začal se chechtat Vailovu výrazu.

Tentokrát Vaila přimrazil k židli. Vyschlo mu v ústech. Chvilku na chlapce zíral, pak najednou vstal a zamířil ke dveřím.

„Hej, co blbneš, Marty. Zůstaň tady.“ Držení těla se zase změnilo. „Uklidni se, kámo, a poslouchej.“ Vstal, natáhl paže za sebe, a aniž spustil z Vaila oči, šoural se kolem stolu a mířil k němu. Zastavil se asi půl metru před právníkem. Vail se posadil. Když Stampler mluvil, měnil rychle za sebou držení těla i přízvuk. Sem a tam. Z Roye na Aarona, z Aarona na Roye… Vail měl dojem, že snad sleduje surrealistický kreslený film. Nebo vetřelce v nějaké sci-fi. Měl pocit, že se před ním přelévá rtuť ve zkumavce. Nahoru, dolů.

„Trošku se nad tím zamysli, Marty. Co bys jim šecko napovídal? Že to posrali? Kristepane, chlape, tys dokonale rozryl jejich nabubřelejma nosama parkety v soudní síni. Zaonačils to tak, že soudce vypadal, jako kdyby právě sežral plesnivej meloun. Vcelku.“ Posadil se na kraj stolu a zíral na Vaila Aaronovým měkkým pohledem. „Už mě nemůžou vyslýchat, to by bylo dvojí nebezpečí.“ Pohled se znovu změnil a ztvrdl. „Kromě toho, kdybyste jim vypověděl, že sem vás vobelstil, vypadal byste jako učiněnej trouba.

Největší trouba ve státě. A pani doktorka? Ta by byla v prdeli, kámo. Někdy později jí to dojde.“ Roy se rozchechtal. „Ale nic jí neříkej, jasný? To bys udělal děsnou blbost.“ Znovu se rozesmál. „Všici by si mysleli, že ste tu habaďuru celou vymysleli spolu. Vás by to dost skříslo, ale ji by to zničilo, jasný?“

Vail na něho zíral vyvalenýma očima. Hluboko v něm vřel vztek jako sopečná láva, ale navenek zůstával ledově klidný. Dokouřil cigaretu a naklonil se k popelníku.

„Ukažte, já vám s tím pomůžu, pane Vaile,“ řekl Roy a vzal nedopalek Vailovi z ruky. Zhluboka z něj do sebe vtáhl kouř a vyfoukl dokonalý kroužek, který plul místností tak dlouho, až se rozpadl. „Trošinku se zamysli, Martine, vono to bylo ouplně snadný… musel jsem jenom zblbnout tebe a Molly a ty kretény v Daisylandu. Pár tejdnů se to dalo vydržet. Stačilo pár tejdnů. Dycinky sem sehrál habaďuru, abysem byl učiněnej cvok… pak jsem se kvůli tobě a Molly měnil na Aarona a zpátky… abysem vypadal fajnově na kazetách…“ Rozesmál se tichým, neveselým smíchem.

Vailovi se ježily všechny chlupy, když viděl, jak se Stampler mění, bleskurychle a bez sebemenší námahy, uprostřed věty, a přelévá se Vailovi před očima z Roye na Aarona a zpátky.

„Já jsem jí lhal a tys všechno realizoval. Netušil jsem, jakou mám kliku, dokud jsem nezaslechl strážné v Daisylandu, jak si povídají vo jejím skvělým úspěchu se schizofrenikama… No, a to šecko mi dalo dokonalej podklad pro mý plány. Věděl sem vo tom ouplně šecko, kurva, dyť sem čet celý roky ty knížky, dokonce i DSM3… tak co jsem mohl ztratit, kurva? Voni mě chtěli přeci uškvařit, Marty!“

Vail vzhlédl k Aaronovi – a Royovi – a řekl ochraptěle: „Oukej. Kam tím míříš? Proč mi, sakra, tohle všechno říkáš?“

„Noo, musel jsem to někomu vybalit, ne? Ty bys nechtěl? Moh sem si to šecko nechat pro sebe a dycinky vo tom mlčet. Komu jsem to měl říct? Harcourtu Bascottovi? Kurva, vsadím se, že si na mým vyléčení chce postavit kariéru… Víš, von si myslí, že vodstraní chudáka Roye, a pak bude šecko ouplně v pořádku… Hele, já ti něco povím, Marty. Kámoš Roy zůstane na týhle zemi trošku dýl. Víš, někdo vo tom musí vědět. Jinak by to nebyla sranda, ne?“ Roy se naklonil a zašeptal Vailovi do obličeje: „Víš, voni mě budou léčit v tý cvokárně stejně – ať jim doktoři nakecají cokoliv, tak proč teď dělat nějakou blbost, Marty? A kromě toho jsi vyhrál. Nezahazuj vítězství díky něčemu, co by stejně nikoho nezajímalo.“

„Nikoho kromě tebe a mě,“ řekl Vail.

„Přesně!“ řekl Aaron. „Dycinky jenom já a ty.“ Pak se posadil, měnil se sem a tam, smál se Vailovi, smál se všem, dokud jeden ze strážných nestrčil hlavu do dveří. „Nejvyšší čas vodjet, synku,“ řekl.

„Takže Roy nikdy neexistoval,“ pronesl dutě Vail, „To se mi snažíš naznačit?“

Stampler se znovu k Vailovi naklonil.

„No, moh byste vo tom trošínku popřemejšlet, pane Vaile,“ řekl Aaron a Roy pak větu dokončil a začal se smát a smál se pořád, i když ho strážný vyváděl ze dveří. Vail slyšel, jak se jeho smích ozývá chodbou, když ho odváděli pryč. A ještě mnoho let poté si bude v tichu noci ten smích vybavovat. A navždy uslyší Aaronova poslední slova:

„Co když nikdy neexistoval Aaron…?“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai