Znamení zla

Wiliam Diehl

(1999)

Hodnocení:

* * ***

Štítky:

Literatura světová, Špionážní, Thrillery

Napínavý thriller s hororovými prvky volně navazuje na autorův bestseller Primární strach. I zde je hlavním hrdinou advokát Martin Vail, který nyní jako prokurátor v Chicagu řeší případ bestiálních vražd, začínajících zdánlivě nesmyslnou a brutální vraždou mladé ženy z malého městečka. Případ nabývá konkrétní podoby až tehdy, když vyšetřovatelé odhalí záhadný symbol, krví napsaný na hlavě oběti. Dovádí je k psychicky narušenému vrahovi, jehož Martin Vail kdysi zachránil před elektrickým křeslem.

Pro mou kmotřenku Shanu za její obdivuhodné vlastnosti,

pro Shakese, strýčka Dona, dva Michaely, Buddyho a Bretta,

pro své drahé a věrné přátele,

a jako obvykle a navždy – pro Virginii.

Vydalo nakladatelství BB art v roce 1999

Copyright © 1995 by Gunn Productions, Inc.

All rights reserved

Z anglického originálu Show of Evil

(Published by Ballantine Books, New York)

přeložila © 1999 Marie Frydrychová

Redakce textu: Danuše Lišková

Grafická úprava © 1999 Jan Matoška

Sazba: Studio PROXIMA, s.r.o., Velehradská 19, 130 00 Praha 3

Jazyková korektura: BABYKA, Praha

Tisk: CENTA, s.r.o., Vídeňská 113, 639 00 Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 80-7257-051-X

Kde v právech pře se najde křivá dost,

převonět aby nešlo libohlasem

tu její zjevnou shnilost?

BENÁTSKÝ KUPEC, 3. DĚJSTVÍ, AKT 2.

(Překlad E. A. Saudek)

PROLOG

Městečko Gideon, biblické svým názvem i atmosférou, se krčí v Illinois, nedaleko společné trojhranice s Kentucky a Indianou, na samém úpatí Modrého hřebene – Blue Ridge Mountains. Úzká říčka Wahoo tvoří západní hranici města, zatímco z jihu a východu je lemováno prvními pahorky Appalačských hor. Městečko založila v polovině devatenáctého století hrstka farmářů zahnaných na jih od rozrůstajících se středozápadních měst, daleko od hluku železnice a co nejdál od krutých mrazivých zim. Brzy je následoval i vášnivý muž s planoucíma očima, kazatel Kristovy církve svatých posledních dnů, Abraham Gideon, který se odtrhl od Brighama Younga a vedl malou skupinku svých následovníků směrem k jižním horám. Náhodou narazili na čerstvě založenou osadu, líbila se jim, a tak se v ní usadili natrvalo. Právě Gideon dal budoucímu městečku své jméno a vtiskl mu pečeť přísné mormonské morálky, která v něm přetrvala po celých sto padesát let.

V městečku Gideon v současné době bydlí dva tisíce obyvatel. Většina z nich jsou konzervativní, bohabojní lidé, kteří se neštítí žádné práce, a spousta z nich je vychována v tradicích mormonské víry. Městečko žije uzavřeným životem, problémy si řeší uvnitř a hledí si zkrátka svého. Jeho architektura je strohá a velmi prostá – ulice jsou dlážděné pouze tam, kde je to nezbytně třeba, srdce města tvoří domy s krámky těch nejnutnějších živností a řemesel, nenajdeme v něm žádné přezdobené výlohy s luxusním zbožím a největší budovou ve městě, v níž se pravidelně schází nejvíc jeho obyvatel, je baptistický kostel.

Jediná prodejna automobilů má zastoupení pouze pro značku Ford a kromě toho prodává výhradně zemědělské stroje. Přítomnost nějakého zahraničního vozu v Gideonu je pravděpodobná zhruba stejně, jako kdyby Mojžíšova pramáti vstala z mrtvých a v neděli ráno běhala nahá po ulicích.

Městská rada se skládá ze zarputilých bručounů, kteří městu vládnou tvrdou rukou a udržují dobrou křesťanskou morálku na každém kroku. S jistými výhradami sice tolerují existenci několika málo barů a hospůdek, ale jejich názory na sex jsou jednoznačné, a tak koncem osmdesátých let zlikvidovali jediný gideonský bar s polonahou dámskou obsluhou a proti mládeži nepřístupným filmům brojili tak vášnivě, že je většina občanů raději sleduje na kabelové televizi, než by riskovala návštěvu jednoho ze dvou městských kin a vysloužila si pokárání od pětice mužů udávajících tón a morální úroveň městečka. Mladí lidé proti takovým anachronismům tiše a nenápadně protestují, a tak raději tráví své víkendy v okolních městech s velkými nákupními centry a nepřeberným množstvím kin, v nichž si mohou beztrestně koupit malý karton piva, aniž by je někdo poznal.

Obyvatelé Gideonu jsou zpravidla přátelští, ohleduplní a ochotní lidé, kteří pomáhají svým spoluobčanům, kdykoli se dostanou do potíží. Obyvatelstvo Gideonu vyznává zvláštní směsici přístupu k bližnímu – něco mezi ‚hleď si svého‘ a ‚miluj bližního svého‘. Pokud občané skrývají své mírně pobuřující neřesti za zavřenými dveřmi a okenicemi, tak jim prostě nikdo nevěnuje přílišnou pozornost. Gideon je zkrátka místem, které čas, vzdálenost a touha neprodyšně uzavřely před zbytkem světa.

Gideoňané to tak však mají rádi. Nelibě nesou, když jim někdo strká nos do jejich věcí a s oblibou si řeší své potíže bez vměšování cizích osob – jako například politiků nebo státních policistů nebo slídivých novinářů z věhlasných plátků.

Jednoho úterního rána v říjnu roku 1993, pár dní před masopustními svátky, měl jeden strašlivý násilný čin toto vše změnit a obrátit klidný život městečka vzhůru nohama.

Náhle byla důvěřivost vystřídána podezíravostí, nuda strachem, samolibost opovržením. Lidé si začali zamykat dveře a zavírat okna i přes den, a světla u všech domovních dveří zůstávala rozsvícená i v noci. A nenucení sousedé, kteří na sebe kdysi přátelsky mávali na pozdrav, byli vůči sobě náhle ostražití jako naprostí cizinci.

Přesto se však městečko zachovalo podobně jako ochranářská rodina a udrželo svůj skandál za zavřenými dveřmi. Šeptalo si o něm pouze tiše mezi sebou. Ten strašlivý zločin zůstal uvnitř, dokonale izolován od ostatního světa. Přinejmenším po nějakou dobu.

Onoho podzimního rána připravila Linda Balfourová manželovi obvyklý oběd do práce: bílý sendvič s tuňákem a majonézou, kousek jablkového koláče, který upekla večer, opékané brambory s rajčaty, a do termosky nalila pomerančový džus. Také vyleštila svítivou oranžovou ochrannou přilbu a pak mu nachystala snídani – míchaná vejce, opečenou slaninu, křehký toast a silnou černou kávu. Přilba a krabice s obědem ležely na svém místě na stole vedle jeho talíře spolu s ranním vydáním místních novin St. Louis Post-Dispatch. Sešel z ložnice a viděl všechno hezky pohromadě jako každé ráno.

George Balfour byl podsaditý čtyřicátník s andělským úsměvem typickým pro jemné a pozorné muže. Narodil se v Gideonu a s Lindou se oženil až ve vyšším věku – táhlo mu na čtyřicítku – po krátké známosti. Potkali se na školení jeho firmy v Decaturu. Předtím žil osamělým, a snad i poněkud smutným životem. Svou šestadvacetiletou ženu i ročního synka Adama považoval za dar Boží.

Jejich patrový domek stál na svém místě již sedmadvacet let. Byla to jednoduchá bílá dřevěná stavba nedaleko centra města, s verandou okolo celého domu a velkým trávníkem vpředu. Ve starobyle zařízené kuchyni stála jak klasická pec, tak plynový sporák. To vše bylo jediným Georgovým dědictvím. Prožil v domě celý svůj život a oba jeho rodiče zemřeli v ložnici, kde nyní spával se svou manželkou.

Miloval ta typická rána, kdy scházel po schodech dolů do kuchyně a do nosu mu pronikaly příjemné vůně, které si pamatoval z dětství. Káva a dubové třísky, jimiž se roztápěla pec, opékaná slanina a v létě sladká pronikavá vůně čerstvě oloupaného ananasového melounu. V televizi určitě poběží zprávy. A u snídaně na něj budou čekat noviny.

Byl oblečený jako obvykle. Kalhoty v barvě khaki, hezky naškrobené a vyžehlené do puků ostrých jako břitva, bílé tričko vonící aviváží, těžké, naleštěné pracovní boty a nakonec jeho milovaná větrovka, která měla na zádech nápis ELEKTRÁRENSKÁ SPOLEČNOST JIŽNÍ ILLINOIS a vepředu slovo VEDOUCÍ natištěné na místě, kde obvykle bývá levá horní kapsička. Z jeho stylu oblečení, zařízení bytu i chodu rodiny přímo čišelo, jak miluje pořádek a pravidelnost. Dal synkovi pusu na dobré ráno, otřel mu z brady zbytek kaše a pak Lindu láskyplně políbil na šíji. Usmála se na něho. Byla to mírně boubelatá mladá žena s předčasnými vráskami kolem očí a úst a kaštanovými vlasy staženými dozadu do ohonu. George s oblibou tvrdil, že vrásky má jeho manželka od častého smíchu.

V životě George Balfoura neexistovalo nic polovičatého.

„Naši Saints včera hezky prohráli,“ řekla, když se posadil.

„Bylo načase,“ odpověděl a přelétl pohledem titulní stránku novin. „Mimochodem, odpoledne budu muset zajet do Carbondale. Vypadl jim hlavní transformátor. Možná přijdu k večeři o maličko později.“

„Dobrá. V kolik teda? V půl sedmý? V sedm?“

„Ne. Do půl sedmé budu určitě doma.“

Ve čtvrt na osm už stál připravený přede dveřmi a čekal, až se pro něj zastaví Lewis Holliwell ve své dodávce. Dal Lindě a Adamovi pusu na rozloučenou, a když už se auto rozjelo a ujíždělo po cestě vedoucí od jejich bílého dřevěného domu, ještě jim z okýnka zamával. Dodávka pak odbočila za roh a ulice najednou osiřela. Jen stará paní Aikenová kývla Lindě na pozdrav. Přeběhla po své verandě pouze v županu a trepkách a sáhla do schránky pro noviny. Dalším živým tvorem byl jen nějaký osamělý dělník s velkou krabicí na nářadí, který se pomalu vlekl uličkou za domem. Zpoza vysokých štítů hor na východě už probleskovalo vycházející slunce a slibovalo překrásný den bez jediného mráčku.

Za půl hodiny si sousedka Balfourových z vedlejšího domu – Miriam Perronová – všimla, že mají zadní dveře dokořán. To je divné, pomyslela si. Dnes ráno je přece poměrně zima. Za chvilku vyhlédla z okna své jídelny znovu a dveře byly stále otevřené. Vyšla tedy zadním vchodem a přes zahrádku se dostala až k domu Balfourových.

„Lindo?“ zavolala.

Neozvala se žádná odpověď. Přistoupila ke dveřím.

„Lindo?“ Stále se nikdo neozýval. Zabušila tedy na zárubeň. „Lindo? Tady je Miriam. Víš, že máš otevřený zadní dveře?“

Žádná odpověď. Když opatrně vstoupila zezadu do kuchyně, zmocnil se jí nepříjemný pocit, protože nechtěla Lindu rušit ani špehovat.

„Lindo?“

A náhle si uvědomila, že se z nevysvětlitelných důvodů čehosi panicky bojí. Nemohla popadnout dech a v ústech měla sucho jako v největším vedru. Slyšela televizi, ale Linda ani Adam se neozývali.

Přistoupila ke dveřím do obývacího pokoje. Jakmile se k nim přiblížila, spatřila za nimi prázdnou dětskou ohrádku. Vzápětí si všimla Adama. Ležel na koberci zády k ní.

A pak udělala krok přes práh a zůstala stát jako přimražená. Rozechvěly se jí rty a neschopna slova stála snad celou věčnost, než se jí z úst vydral hluboký sten, který sílil až do šíleného hysterického jekotu.

Ani ne metr od dětské postýlky u zdi leželo zhroucené rozsekané tělo Lindy Balfourové, s očima vytřeštěnýma v nesmírné hrůze a s otevřenými ústy v rozšiřující se temně rudé kaluži, zatímco naproti, na obrazovce televize pocákané krví vtipkovali o počasí Katie Couricová a Willard Scott jakoby nic.

A tak to začalo.

MĚSTO ZA ČTYŘI MĚSÍCE

1

Kolem silných zářivek se v nejtemnějších hodinách noci, těsně před úsvitem, kroutily cáry mlhy. Osvětlení bylo připevněno na vysokých ocelových sloupech. Jeho bílé paprsky vrhaly ostré stíny na odporně páchnoucí skládku a páry vznášející se z kopečků, hromad i hor odpadků a smetí, vyhozených plastikových lahví, polystyrénových talířů, kartonových obalů od polotovarů, šatstva a zbytků jídla hemžících se červy. Hlavní městská skládka tvořila úchvatný horský hřeben odpadu a jako nějaké smrduté pohoří se rýsovala na pozadí lesknoucích se supermoderních mrakodrapů vzdálených několik mil. Z obrovské teplé masy odpadků ohřívané rozkládajícími se bakteriemi stoupaly páchnoucí výpary a malí, šedí, poněkud draví sběrači zbytků zmateně kličkovali před vrčícím buldozerem, který před sebou hrnul hromady svinstva a shraboval ho do relativně rovné plochy.

Řidič buldozeru se choulil v několika vrstvách teplého oblečení a vypadal jako nějaký mimozemšťan. Měl na sobě oteplovačky, flanelovou košili, tlustý vlněný svetr a teplou bundu, za kterou by se nemusel stydět ani na arktických ledovcích, vlněnou čepici staženou přes uši a pracovní rukavice s kožešinovou vložkou. Chirurgická rouška na obličeji mu chránila ústa před mrazivým chladem noci a nos před čpícími výpary, a oči mu zakrývaly lyžařské brýle. Ve sluchátkách walkmana mu hřměla Mi Tierra Glorie Estefan a přehlušovala skřípavý rámus jeho velkého stroje.

Ještě hodinu, pomyslel si Jesus Suarino, známý svému okolí pod přezdívkou Gaucho. Ještě hodinu a padám vodsud.

Manipuloval pákami. Obrátil buldozer, jak potřeboval, sklonil radlici a rozryl novou kupu. Kola buldozeru se trochu propadala a protáčela se v odpadcích nahrnutých na vlhké podloží. Stále se mu však dařilo jezdit sem a tam, dopředu a dozadu a hrnout tu odpornou masu radlicí před sebou. Zamlženými brýlemi Suarino sledoval, jak se radlice noří do nejbližší kupy a rozhrnuje ji. Tlející zbytky se sypaly do mělké průrvy. Suarino trochu couvl, o něco radlici snížil a zaryl ji do další vrstvy. Jakmile se radlice zanořila hlouběji, Suarino zamžoural přes upatlané brýle, protože si všiml čehosi podivného.

Rychle zařadil zpátečku a slyšel, jak se motor obrovského buldozeru zajíká a dusí. Postupně zpomaloval a sledoval, jak mrazivý vítr fičí přes obrovité rumiště a unáší dým z výfuku. Přimhouřil oči a naklonil se dopředu. Pak si otřel brýle vnitřní stranou rukavice.

To, co spatřil, ho doslova zvedlo ze sedadla. Polekaně vyskočil. Jak radlicí trochu podryl hromadu před sebou, zvedla se z ní ztuhlá lidská postava. Suarino zíral na lebku s prázdnými očními důlky a zbytky světlých vlasů slepených špínou a mastnotou. Na lebce téměř zcela chyběla kůže. Hlava mrtvoly se komíhala dopředu a dozadu, a pak se sklonila, až se opřela čelistí o žebra ohlodaného hrudního koše.

„Jjééé-žííí-šííí!“ zaječel a jeho šílený křik ztlumila chirurgická rouška. Strhl si brýle a nalepil nos na sklo. Mrtvola se zhroutila na bok a při pádu se z hromady odpadků vynořil i zbytek paže, který švihl vzduchem a dopadl na torzo. Prsty bez jediného kousku masa jakoby ukazovaly na Suarina.

Suarino vypnul motor a vyskočil ven. Zabořil se do odpadků téměř po kolena. Serval si masku z obličeje a namáhavě se brodil ke kanceláři umístěné na okraji skládky. Nepřestával hystericky vřeštět.

* * *

Martin Vail nenáviděl telefony. Telefony byly symbolem vyrušování. Útoků na jeho soukromí. Zdržování. Jenže povinnost velela, aby městský hlavní žalobce a zástupce okresního návladního neudělal bez telefonu ani krok.

Telefony ho doslova obklopovaly ze všech stran – ve svém bytě měl kupříkladu tři různé linky. První byla horká linka, jejíž číslo znali pouze jeho hlavní pomocník a pravá ruka Abel Stenner, a ještě Naomi Chanceová, jeho asistentka a spolupracovnice. Všechny tři aparáty měly dálkové sluchátko a záznamník. V kufříku nosil Vail ještě mobilní telefon a dva další přístroje byly instalovány v jeho autě. Jediným místem, kde mohl těm strašlivým technickým vymoženostem uniknout, byla sprcha. Zvonění telefonu obzvláště nenáviděl v hluboké noci, a přestože měl všechny aparáty seřízeny jen na tiché bzučení nebo příjemné melodické cinkání, stejně ho jejich vytrvalý opakující se zvuk vytrhl i z nejtvrdšího spánku.

Pokud zvonila horká linka, nikdy nemohl čekat dobré zprávy. A zrovna horká linka vytrvale vyzváněla plnou minutu, než se Vail převalil na záda, zatápal ve tmě a konečně našel ten správný přístroj.

„Kolik je hodin?“ zavrčel do sluchátka.

„Už bude skoro pět,“ ozval se klidný Stennerův hlas.

„Co to znamená ‚skoro pět‘?“

„Čtyři hodiny dvacet minut.“

„Jsi pěkný sadista, majore Stennere. Vsadím se, že pícháš malým dětem párátka pod nehty a zapaluješ je jako sirky. A taky se vsadím, že se určitě zběsile chechtáš, jak ty dětičky pak krásně ječí.“

„Vezmi si radši něco obnošenějšího.“

„Cože? Kam jdeme?“

„Za dvacet minut, ano?“

„Co se děje, Abeli?“

„Zavolám ti z auta.“

A zavěsil.

Vail strávil následující půl minuty verbálním napadáním telefonu, ale pak rozsvítil lampičku, aby znovu neusnul. Protáhl se, shrnul nohama přikrývku a chvíli ležel na zádech s roztaženýma rukama, dokud se v chladné ložnici zcela neprobral.

Sakra, teprve za deset půl páté. Vstal, hodil přes sebe župan a zamířil do kuchyně. Umlel si dávku jamajské modré kávy, nalil do kávovaru studenou vodu a zamířil do sprchy. Za čtvrt hodiny už byl oblečený do manšestrových kalhot, vlněného svetru a pevných turistických bot. Vzápětí se vzpružil hrnkem silné kávy, druhý si přichystal na cestu, pak naházel několik spisů ze svého stolu do kufříku, a když se telefon ozval podruhé, byl už připravený vyrazit.

Popadl sluchátko po prvním zazvonění a vyštěkl: „Dej si bacha! Ať je to radši něco dobrýho!“ a okamžitě zavěsil. Ještě si přehodil přes ramena krátký kabát s beránkem a seběhl čtyři patra dolů do dvorany domu.

* * *

Major Abel Stenner seděl za volantem vzpřímeně, jako kdyby spolkl pravítko. Na sobě měl bezvadný oblek s jemným proužkem, elegance sama. Když Stenner přijal Vailovu nabídku na funkci hlavního vyšetřovatele, povýšil si ho Vail na majora, což byla s výjimkou státní policie jen zřídkakdy užívaná hodnost. Vailovi se tak podařila ďábelská věc – Stenner nyní hodností převyšoval všechny příslušníky městské policie. Nad ním stál jen hlavní velitel.

Vail podal Stennerovi šálek kávy.

„Dík,“ kývl hlavou Stenner.

„Mám dojem, žes něco říkal o obnošeném šatstvu. Ty vypadáš, jako kdybys měl za chvíli pronést nějaký slavnostní projev.“

„Já jsem už byl oblečený,“ odpověděl Stenner, hned zařadil rychlost a vyjel od obrubníku.

Stenner byl pečlivý a rozvažný člověk. Za stoickým výrazem a přísnýma hnědýma očima skrýval jakýkoli sebemenší náznak emoce. Byl nejen nejlepším policistou, kterého město kdy zplodilo, ale také inteligentním mužem neplýtvajícím slovy, mužem, který se jen zřídkakdy usmál a který mluvil v krátkých, strohých, nepřikrášlených větách.

„Kam sakra jedeme?“

„Uvidíš.“

Vail se tedy jen schoulil na sedadle a usrkával svou kávu.

„Spíš ty vůbec někdy, Abeli?“

„Tuhle otázku mi kladeš pravidelně každý týden.“

„Nikdy jsi mi neodpověděl.“

„Proč bych měl tedy odpovídat teď?“

A znovu se rozhostilo ticho. Oba muži se spřátelili skutečně čirým zázrakem. Ještě před deseti lety, kdy Vail působil ve funkci nejlepšího obhájce v Illinois a u soudu pochopitelně vystupoval proti státu v zájmu svého klienta, byli tito dva nepřátelé na život a na smrt. Stenner byl policista, který vždycky uměl problém uchopit za správný konec, přesně věděl, jak vytvořit dobrý případ, nikdy nenaletěl na provokativní poznámky u soudu a dokázal prokouknout každou obhájcovu léčku. Na stanovišti svědků ho na hlavu porazil jediný člověk – Vail. Stalo se tak v případu přelíčení s Aaronem Stamplerem. Když Vail přijal nabídku na funkci hlavního městského žalobce, první z jeho oficiálních povinností bylo ukrást Stennera šéfovi policie Eriku Ecklingovi. Vail vlastně nejprve od Stennera očekával – vzhledem k jejich hluboké animozitě – příkré odmítnutí, a tak ho nesmírně překvapilo, že Stenner jeho nabídku přijal.

„Teď jste na mé straně,“ vysvětloval mu to s pokrčením ramen Stenner. „A Eckling je navíc absolutně neschopný.“

Deset let. Za tu dobu Stenner pomaloučku tál. Zjistilo se, že se čas od času usměje, a kanceláří okresního návladního koloval mýtus – ovšem nepotvrzený – že jednou dokonce prohodil i nějaký vtípek. Nenašel se ovšem žádný přímý svědek, který by ho slyšel.

Vail napůl spal. Svůj nedopitý šálek s kávou svíral v obou dlaních, aby ho nevylil, protože Stenner odbočil z dálnice a najel na úzkou asfaltovou cestu vedoucí k obrovité skládce odpadků z celého okresu. Spícímu Vailovi spadla hlava a kymácela se ze strany na stranu. Pak si uvědomil, že se mu za přivřenými víčky roztančil kaleidoskop světel.

Otevřel oči, sedl si zpříma a spatřil navezenou haldu odpadků, před kterou tancovala žlutá, červená a modrá světla na pozadí tmavé mlžné noci. Stenner za okamžik odbočil kolem hromady, a náhle se před nimi objevila celá osvětlená scéna. Těsně na okraji skládky parkovala nejrůznější auta – sanitky, policejní vozy, i koronerova dodávka. Za nimi se šplhali po doutnajících hromadách zbytků policisté a hasiči ve žlutých overalech a připomínali první lidi na Měsíci. Píchali do obrovských hald odpadků dlouhými tyčemi. Vzduch byl prosycen štiplavým pachem hořících zbytků, hnijících potravin a vlhkého papíru. Vailovi zápach připomněl poslední návštěvu svého rodiště, které se ironicky jmenovalo Duhové pláně a město i okolní přírodu tam krutě zdevastoval chemický průmysl. Zástupci města se nakonec museli za ničení životního prostředí, znečišťování půdy, vody i vzduchu odpovídat před soudem a zaplatit místnímu obyvatelstvu odškodné. Ničivý průmysl se v tom kraji rozbujel jako rakovina. Nejprve přišel jeden podnikatel, pak další, a za ním ostatní. Město je zkrátka vábilo jako mršina hyeny. Nakonec z toho kraje udělali mrtvý ostrůvek spálené země obklopený umírajícími lesy odsouzenými k záhubě. Tenkrát, před třinácti lety, Vail jel domů naposledy – pohřbít svou milovanou babičku. Od těch dob se do svého rodiště nikdy nevrátil. Náhlá vzpomínka na takzvaný ‚průmyslový park Duhové pláně‘ na okamžik zastínila Vailovi skutečnost. Bleskla mu hlavou, takže skládku na chviličku vůbec nevnímal. Vzápětí se vzpamatoval. Vždycky ho dokázalo rozčílit, jak si ti gauneři mohli dovolit nazvat tu svou ohavnou zónu ‚parkem‘.

Tři dlouhé tyče se žlutými fáborky pleskajícími v prudkém větru zřejmě určovaly hranice prohledávané oblasti. Stály nedaleko od sebe na hromadě o obvodu zhruba padesáti metrů. Vítr chvílemi přinášel závany sladkokyselého dechu smrti střídaného všudypřítomným pachem rozkladu. Přes okraj skládky přelezli čtyři muži a vlekli mezi sebou zelený igelitový pytel na mrtvoly.

„Takže jsou tři,“ řekl Stenner.

„Mrtvoly?“

„Jo. Tam, kde jsou ty fáborky.“ Stenner přikývl.

„Ježíšikriste!“

„První byla na támhleté hromadě. Žena. Na druhou narazili ve chvíli, kdy jsem ti volal.“

Stenner vystoupil z auta a do Vaila sedícího uvnitř se opřel prudký závan ledového větru. Ohrnul si tedy límec, a až teprve potom vyšel ven do nastupujícího mrazivého jitra. Strčil si ruce hluboko do kapes teplého kabátu a nahrbil ramena proti poryvům. Cítil, jak mu ve větru okamžitě rozpraskaly rty. Jeho dech se ihned měnil v páru a ta mu vanula přímo do obličeje.

U žluté stuhy ohraničující místo činu stáli na stráži dva policisté. Jeden zkušený policejní veterán a jeden zelenáč. Vail a Stenner se k nim pomalu blížili. Stennerovi se vysmekla kravata ze saka, chvíli pleskala ve větru a několikrát ho trefila do obličeje, než se mu podařilo ji zasunout zpátky. Nezastavoval se však a vytrvale kráčel k hromadě odpadků.

„Kristepane, on nemá kabát? Dyť je mráz jak samec,“ podivil se mladší policista.

„On žádný kabát nepotřebuje,“ vysvětloval mu starší kolega. „Nemá totiž žádnou krev. To je Stenner. Víš, jak se mu říkalo, když dělal u policie? Rampouch.“

Stenner, vzdálený asi sedm metrů od nich, se zastavil, a když policista vyslovil jeho bývalou přezdívku, pomalu se otočil. Zíral na něho plných deset vteřin, a pak znovu obrátil svou pozornost k místu činu.

„Vidíš? Je hroznej,“ šeptal starší z dvojice policistů. „Nikdo si nedovolí říct mu to do obličeje.“

„On má snad uši i vzadu!“

„Oči.“

„Cože?“

„Oči. Má vzadu na hlavě oči.“

„Ale on tě přece neviděl, on tě slyšel,“ prohlásil mladý policista.

„Co-o?“

„Tys říkal…“

„Ježíši, Sandersi, zapomeň na to. Prostě na to zapomeň, jo? Kurvafix, je zima jak v morně, já jsem navíc na smetišti a ještě jsem vyfasoval za parťáka přiblblýho ťulpase!“

„Támhle je Shock,“ upozornil Stenner Vaila.

Kývl hlavou směrem k vysokému, mohutnému policistovi v uniformě, který se choulil do modrého kabátu a postával na okraji skládky. Kapitán Shock Johnson měl pleť barvy ebenového dřeva, holou hlavu, obrovité zjizvené ruce, které si nyní spojil před ústy a dýchal si do zaťatých pěstí. Kromě toho měl ramena široká jako útočník amerického fotbalového týmu. Jakmile spatřil Vaila se Stennerem, zavrtěl hlavou a uchechtl se.

„Nevěřím svejm vočím,“ poznamenal ironicky. „Pánové, dyť vy tady ani bejt nemusíte!“

„Co se ksakru děje?“ ptal se Vail.

„Místní buldozerista narazil na první mrtvolku, a tak jsem se rozhodl, že bysme se tu mohli trošičku pošťourat a vono to vyšlo. Bingo! Máme hnedle tři.“

„Co je zabilo?“

„Radši se zeptejte Okimota, to je vodborník na slovo vzatej. Vypadaj hrozně. Nějakou dobu tady byly pohřbený. Červi si na nich udělali štědrovečerní hostinu. Moc príma.“

Vail při té představě zaúpěl. Pak se zeptal: „Takže zatím nic nemáme, že?“

„Máme jenom tři mrtvolky, co tady hnijou v tom sajrajtu nevímjak dlouho.“

„Zřejmě bude dost těžké určit, kdy k tomu došlo,“ vložil se do debaty Stenner. „Strašně důležitá bude jejich poloha.“

Johnson přikývl. „Jasně. Děláme fotky a videozáběry. Všecko měříme. Jestli bude ráno dobrý počasí, udělaly by se fotky i shora. Přivolal jsem už vrtulník.“

„Výborně.“

Johnson býval kdysi Stennerovým seržantem a po Stennerově odchodu to dotáhl na poručíka. Nyní dělal kapitána noční hlídky. Tento muž byl Stennerovi zavázán za léta zkušeností a nácviku dokonalého smyslu pro intuici. Právě on byl Stennerovým informačním kanálem z jinak velmi nepřátelského oddělení policie.

„Je tady už Eckling?“ zeptal se Vail.

„Jo, je. Bude někde dole. Stojí po kolena ve sračkách a tváří se důležitě pro televizní kamery. První sem přijeli ze sedmýho kanálu. Nějak nás vyčmuchali.“

„To je hezky řečeno,“ usmál se Vail.

„Nějaké nápady?“ zeptal se Stenner.

„Ani ne. Já jenom vodhaduju, že je sem naházeli zhruba ve stejnou dobu, ale nemůžem si bejt jistý. Člověk se tady pořádně nevyzná. Ty buldozery furt ten bordel někam hrnou.“ Rozhlédl se po neurovnané skládce. „Omluvte mě, musím jít zkontrolovat ten pytel, co zrovna vytáhli. Mezitím si s váma pokecá Eckling.“ Znovu se uchechtl. „Já jsem si pro tudle noc užil srandy dost.“ A zmizel.

„Počkám v autě,“ řekl Stenner. Ode dne, kdy odešel, neprohodil se svým bývalým šéfem jediné slovo.

Policejní ředitel šplhal po hromadě odpadků s televizním štábem v patách. Při řeči mával rukama a s každým slovem vypouštěl z úst obláček páry.

„Už jsem tady viděl toho chlapa z okresu,“ zasyčel opovržlivě. „No jo, cirkus má rád každej.“

Eckling Vailovi neřekl jinak než ‚ten chlap z okresu‘ a vyslovoval to tak jedovatě, že to znělo jako urážka. Tříčlenný televizní štáb už z Ecklinga vyrazil všechno, co chtěl, a tak se kamera obrátila na Vaila. „Chcete k tomu něco říci, pane Vaile?“ zeptal se reportér – drobný štíhlý mladíček jménem Billy Pearce, který vykukoval z obrovité kapuce své teplé parky.

„Já jsem jen zaujatý divák,“ odpověděl Vail.

„Dokážete si odvodit, co se tady stalo?“

„Dobře víte, Billy, že spekulace nemám v lásce. Děkuji. Na shledanou.“

Vail se od televizního štábu odvrátil a zamířil k Ecklingovi. Lidé od televize byli Vailovi za stručnost vděční a hned skočili do auta. Eckling byl vysoký muž s počínajícím pivním bříškem a očima planoucíma zpod lehce zabarvených brýlí.

„Co se děje, Martine? Nemůžeš se dočkat?“ vyštěkl.

„Dobře víš, proč jsem tady, Eriku. Už jsme to prodiskutovali nejmíň stokrát.“

„Tihle lidi se nemůžou dočkat a chtěj vidět mrtvoly ještě teplý,“ zavrčel.

„V tomhle počasí moc dlouho teplý nevydržej.“

„Chceš prostě dostat svůj ksicht do ranních zpráv,“ pronesl zlobně.

„Takže proto jsi tady?“ podivil se Vail nadšeně.

„Hele, ty se do toho nemáš co míchat plnejch sedum dní. Co kdybys přenechal mý starosti mně a mejm lidem, ať můžem dělat svoji práci?“

„Byl bych šťastný, kdybys byl nějaký práce schopen, velkej šéfe,“ zašvitořil Vail.

„Běž do prdele,“ sykl Eckling a rázoval pryč.

Vail se vrátil do auta a otřásl se zimou. V autě však bylo hezky vytopeno, takže se hned zahřál.

„Krucinál, venku je fakt samec.“

„Vyměnili jste si s Ecklingem obvyklé zdvořilosti?“

„Jo. Dost se zlepšujem. Představ si – ani jsme se nepokousali.“

2

Stenner obrátil elegantním obloukem auto a vyrazil zase směrem k městu.

„Jeď k Butterfly,“ vyzval ho Vail. „Umírám hlady.“

„Ještě nebudou mít otevřeno.“

„Tak zajeď k zadním dveřím.“

Vail si položil hlavu na zvýšenou opěrku sedadla a zavřel oči. Přemýšlel o Stennerovi. Proč ten chlap nenadělá moc řečí? Krátce poté, co Stenner rozšířil jejich vyšetřovatelskou skupinu, které se také říkalo „Divoká smečka“, odjel s Vailem mimo Chicago pro nějakou výpověď. Cesta trvala celkem tři hodiny. Půldruhé tam, půldruhé zpátky. Když Stenner vystoupil z auta, Vail se vyklonil z okénka a zavolal za ním: „Abeli, právě jsme spolu tři hodiny cestovali a tys pronesl přesně dvanáct slov. Z toho jednou ‚ahoj‘ a jednou ‚nashle‘.“ Stenner na to tenkrát zareagoval: „Promiň. Příště budu stručnější.“ Svá slova tehdy pronesl smrtelně vážně, bez náznaku úsměvu. Později Vailovi došlo, že to myslel doopravdy.

Čtvrt hodiny jeli mlčky, a pak se Stenner ozval jako první: „S tímhle si musíme poradit.“

„Vždycky si poradíme,“ odpověděl Vail aniž otevřel oči.

„Dost odporný.“

„To bývá většina zločinů.“

Dále už nikdo neprohodil ani jediné slovo, dokud nedojeli do města a Stenner neodbočil k uličce za restaurací U Butterfly. Zastavil. Zatímco zasunoval za přední sklo kartičku s nápisem SLUŽEBNÍ VŮZ KANCELÁŘE OKRESNÍHO NÁVLADNÍHO, Vail už bušil na dveře. Otevřel je nějaký ošuntělý hromotluk. Vail vysokého svalnatého muže neznal.

„Ještě není votevřeno.“

„Já jsem Martin Vail. Počkáme vevnitř.“

„Vail?“

„Zřejmě jsi tady nový, co?“ ozval se zpoza Vaila Stenner.

„Jo.“

„Tenhle chlap je okresní návladní. Počkáme vevnitř.“

„Aha. Príma. Jasně.“

„Zástupce okresního návladního,“ upřesnil Vail, když vstoupili do vyhřáté kuchyně.

„Já jsem novej barman,“ řekl neznámý.

„A jak se jmenuješ?“

„Louis. Ale říkejte mi Lou.“

„Moc mě těší, Lou,“ řekl Vail a potřásl si s ním rukou. Pak se Stennerem prošli kuchyní. Byla to poměrně velká místnost s nerezovými vařiči a troubami a obrovskou chladírnou, do níž se vcházelo dveřmi z izolačního skla. Čínský kuchař Bobby Wo zrovna krájel cibulku tak rychle, že se nedalo jasně zaostřit pohledem na jeho ruku. Nůž se mu v ní jen míhal. Vail poslouchal rytmické cvakání nože o prkýnko a zastavil se, aby nahlédl do hrnce se ‚specialitou dne‘.

„Hovno na prkně,“ prohlásil Wo a nenamáhal se svůj rytmus zpomalit.

„To míváte třikrát do týdne,“ namítl Vail.

„To si vyřiďte s paní majitelkou,“ odvětil suše Wo a nepřestával krájet.

„Přestaňte vopruzovat,“ ozval se ochraptělý hlas z druhé strany kuchyně. Majitelka, madam Butterfly, tedy Motýlek, připomínala cokoli – ovšem výhradně to, co měří sto šedesát centimetrů a váží nejméně sto kilo. Právě vstoupila do kuchyně. „Bude to specialitka s hovězími kousky, jo?“

„Víš, co mě zrovna napadlo, Butterfly? Umíš francouzsky? Co takhle slovíčko crèpes?“

„Cože cre– co?“

„To jsou takové ty francouzské palačinky, víš přece. Tenké, se…“

„Jednou linecký!“ křikla na Bobbyho. „A co vy, generále?“

„Major,“ opravil ji Stenner. „Já jako obvykle.“

„Dvě naměkko tři a půl minuty, suchej toast, vosmahlou slaninu!“ křikla znovu.

„Káva už je hotová?“ zeptal se Vail.

„Kdybych v sobě neměla kafe, nebyla bych tak úžasně roztomilá,“ zavrčela a odšourala se pryč. Ploché nohy měla nacpané do prastarých pánských kožených trepek.

Vail a Stenner se sami obsloužili u kávovaru a pak usedli na svá obvyklá místa u kulatého stolku v zadní části lokálu. Už tam ležely připravené ranní noviny.

„Já ti zrovna přemýšlím o tom…,“ řekl Stenner.

Vail se usmál. Pochopitelně, že přemýšlí. Stenner přemýšlel vždycky.

„Myslíš jako proč zrovna skládka?“ zeptal se Vail aniž vzhlédl od novin.

„Ne. Mám na mysli něco jiného. Kdo jsou ti lidé? Jak dlouho tam byli? Copak je nikdo nehledal?“

„Uklidit mrtvoly na městskou skládku – to zní pěkně ironicky.“

„Ale když se nad tím zamyslíš, je to nabíledni. Zcela pochopitelné.“

„Jsou aspoň biologicky rozložitelní. Je to ekologické.“ Vail nezvedal oči od novin a srkal kávu.

Stenner pár vteřin soustředěně hleděl do svého šálku s kávou a po chvíli řekl: „Podle mého nejde o skupinovou vraždu. Prostě mi to nesedí.“

„Víme o těch lidech vůbec něco?“

„Máme dva muže a jednu ženu. Různého věku, výšek a tvarů. Zrzavé vlasy, světlé vlasy a holohlavý muž se skleněným okem.“

„Možná jde o skupinovou vraždu. Možná… jsou z jedné čtvrti, pracovali ve stejné budově a jedli ve stejné hospodě…“ Vail pokrčil rameny. Obrátil stránku a hledal úvodník.

„Má intuice mi napovídá, že nejde o skupinovou vraždu.“

„Máš tušení, jo?“

„Ne. Tušení je odhad naslepo. Intuice pochází z životní zkušenosti.“

„Ach tak.“

Stenner na Vaila chvíli civěl, potom usrkl kávu a pokračoval: „Jenže vrazi obvykle těla neschovávají. Nechají je tam, kde mají být nalezena. To patří k věci.“

Vail ho ignoroval.

„Takže jaké máme možnosti?“ pokračoval Stenner. „Tři lidi na skládce. Můžeme předpokládat, že tam nebyli čirou náhodou?“

Vail stále nezvedal oči od novin. „To ti bůh řek, že ne.“

„Skládka tedy posloužila jako hřbitov?“

„Komu?“

„Těm lidem, kteří měli být ekologicky uklizeni.“

„Vražda na objednávku?“

„Ve třicátých letech nájemní vrazi uklízeli zbytky po své práci v bažinách u New Jersey. Naházeli jich tam na tucty.“

Dostali snídani, a tak konverzace na čtvrt hodiny umlkla. Stenner opatrně nalámal krásně křupavou slaninu, posypal si s ní vejce a všechno zamíchal. Pak směs nabral na lžičku a hezky si ji rozetřel po toastu. Teprve potom zaútočil na jídlo vidličkou a nožem. Když dojedl, otřel si rty papírovým ubrouskem a dopil kávu.

„Eckling to posere. Jako obvykle. Hledá nějaké rychlé řešení.“

Vail se rozesmál. „No jasně! Na něho je to moc horké. Vyvrbí se z toho sólokapr pro zprávy na všech televizních kanálech v Americe. Ten objev je tak bizarní, že se toho chytne každej.“

Dopil a pohodlně se opřel. „Možná jde o speciální úklidové služby,“ odvážil se spekulovat Vail. „Kdo ví? Třeba to tak funguje. Vodkrouhneš tchyni, někomu zavoláš, oni přijedou pro pytel a uklidí ho za tebe.“

„Připadá mi, že to bereš příliš na lehkou váhu,“ řekl Stenner. „Třeba se ti lidé dostali do nějaké války gangů – možná nějakých nóbl gangů, jejichž příslušníci normálně chodí do kostela a nosí kravaty.“ Na okamžik se odmlčel a dodal: „A přispívají na politické kampaně.“

„Panečku, to je ale nepříjemné a zneklidňující pomyšlení,“ poznamenal Vail.

„Ano. Celá ta věc je nepříjemná a zneklidňující.“

„Abeli, poslyš. Máme dost starostí i bez toho. Eckling má k dispozici týden. My se do celé akce můžeme vmísit až po uplynutí této doby. Hele, dejme mu ten týden.“

„Já chci být jenom dobře připraven.“

„Nepochybuju o tom, že budeš,“ řekl Vail.

Stenner se na chvíli zamyslel a dodal: „Tak přemýšlím, co by na to asi řekl Soudce…“

Vail se v duchu vrátil o několik let nazpět. Představoval si, jak čeká na Soudce Spaldinga, který rozrazí dveře a energickým krokem přejde lokál s novým výtiskem New York Times pod paží, oblečený do elegantního tvídu, s červeným karafiátem v klopě, sardonicky pozdraví jejich pracovní partu, usadí se na svou židli, objedná si snídani, přečte noviny a pak s nimi rozebere právnické problémy.

Soudce měl v životě čtyři velké lásky: manželku Jenny, Martina Vaila, zákony a právo a dostihy. Postihly ho však dvě tragédie, které ho málem zlomily. Jeho milovaná Jenny, skromná jižanská dáma, s níž žil v manželském svazku již sedmatřicet let, utrpěla smrtelné zranění při autonehodě, chvíli kolísala mezi životem a smrtí, pak zůstala ležet měsíc v kómatu a nakonec zemřela. Druhou tragédii si způsobil Soudce sám. Chtěl zmírnit svůj zármutek, a tak se vrhl na svou další celoživotní lásku – sázky na koníčky. Za jediný měsíc prohrál u bookmakerů třicet tisíc dolarů. Jeho soudcovská pověst zůstala doslova v rukou těch neúprosných majitelů sázkových kanceláří. Mohli ho zcela zničit. Zachránila ho oddanost a úcta obhájců, žalobců, policistů, novinářů, právních koncipientů. Ti všichni si nesmírně vážili jeho spravedlnosti a moudrosti, kterou projevil při své práci v soudní síni. Všichni tito lidé přispěli na Soudcovo srovnání dluhů – jejich dary se pohybovaly od dolarových bankovek až k čtyřmístným cifrám. Nakonec se jim jeho dluhy podařilo urovnat a Soudce se po nějaké době své závislosti na sázení zbavil.

Po odchodu do penze trávil své volné dny buď ve Vailově společnosti – dělal mu takzvaného ďáblova advokáta a pomáhal mu s jeho případy – nebo v sázkové kanceláři v lokále u McGintyho zvaném Wall Eye. Kancelář vypadala jako krásné pracoviště profesionálních brokerů s obrovskou světelnou tabulí, na níž se objevovaly změny sázkových poměrů a ostatní informace, které jsou pro normálního člověka naprosto nesrozumitelné. Soudce vždycky sedával v zadním salonku v pohodlném křesle, které si tam sám nastěhoval, se zkříženýma nohama a svým legendárním černým blokem na klíně. Pohrával si s exkluzivním plnicím perem značky Montblanc, bedlivě studoval McGintyho světelnou tabuli s výsledky a sázkami a rozvažoval si svůj další krok.

Ten černý zápisník byl pověstný. Soudce si do něj každý den zapisoval své imaginární sázky, evidoval si všechny záznamy o každém dostihu, trati, žokejovi a koni a využíval svých zkušeností, předvídavosti a ohromujících znalostí statistiky. Do tlustého koženého zápisníku si po deset dlouhých let zaznamenával své tipy. Kdyby opravdu sázel, ani jednou by neprohrál. Černý zápisník byl mezi bookmakery tak obávaný, že se jednou dokonce sjednotili a nabízeli Soudci šestimístnou částku za to, že ho spálí. Tenkrát sice jejich nabídku odmítl, ale nikdy nedával tipy, ani se o své obrovské znalosti s nikým nedělil. Soudce si v černém sešitě nashromáždil imaginární majetek ve výši přes dva miliony dolarů – ovšem pouze na papíře.

A tak svá rána trávil v restauraci u Butterfly, diskutoval s mladými právníky a odpoledne se uchyloval do skvostného koníčkářského klubu Wall Eye u McGintyho.

Jeho třetí velkou radostí byly právnické disputace s Martym Vailem. Nešlo jim jen o vzájemné přechytračování. Jejich hovory byly pro Soudce mimo jiné i obrovským testem jeho pětačtyřicetiletých zkušeností z obou stran soudcovské lavice. Vailovy odvážné spekulace a odhady situací poskytovaly Soudci obrovské vzrušení, zcela nesrovnatelné se sázkami na koníčky. S Vailem se sázeli o stříbrné dolary a donekonečna rozebírali právní podstatu nejrůznějších případů. Posouvali stříbrné mince po stole sem a tam podle toho, kdo z nich slavil vítězství. Po téměř patnácti letech měl Soudce před Vailem náskok přesně o dvaadvacet stříbrňáků.

Jeden Vailův gangsterský klient Joe Pinero zvaný Hejhej kdysi označil Soudce za nóbl pána. „To je největší nóbl elegán pod sluncem,“ řekl tenkrát a jeho popis na Soudce dokonale seděl.

Elegantní pán. A navíc geniální.

Jenže pak milého Soudce zlomil vysoký věk a podepsal se na něm také náročný život v odpovědných funkcích. V jednaosmdesáti letech měl za sebou několik infarktů. Přežil i ten třetí, ale zůstal po něm velice slabý; náhle z něj byl křehký stařec postižený artritidou, neschopný si uvařit, ba dokonce ani opatřit nějakou svačinu. Pronásledovala ho nespavost a prchavé představy. Byl uvězněn ve svém domě plném dávných vzpomínek a sedával u okna, kde sledoval čilý dopravní ruch, nebo dřímal před televizí, dokud se nedočkal některého ze svých pravidelných návštěvníků, který mu pomohl s oblékáním a přenesl jeho křehké vychrtlé tělo do auta a odvezl ho do klubu u McGintyho. Místní štamgasti, kteří pravidelně sázeli, ho zdravili téměř s posvátnou úctou a neskrývali své obavy o jeho zdraví. Vlídný bookmaker McGinty pokaždé Soudce Spaldinga po zavření podniku ochotně odvezl domů.

Někteří hosté k Soudci přicházeli denně. Například Vail, pak jeho asistentka a koncipientka, nepostradatelná Naomi Chanceová, Stenner nebo některý mladý právník z Vailovy Divoké smečky. A ve dnech, kdy měli všichni plné ruce práce a nevěděli, co dřív, posílal Vail na pravidelnou povinnou návštěvu k Soudci některého policistu. Ten ho odvážel k McGintymu. Bookmaker na policisty čekával přede dveřmi, aby je nedostával do nepříjemné situace. Policisté mu nikdy nekladli otázky. Koneckonců, McGintyho sázková kancelář existovala na stejném místě více než dvacet let. Žádný policista by nebyl nijak překvapený tím, co by viděl za dveřmi.

Soudce tedy chodíval šestkrát do týdne sázet a zaznamenával si své tipy do sešitu, nyní již tlustého jako encyklopedie.

Sedmého dne Soudce odpočíval. Sedával pokroucený ve své kolečkové židli, atrofované nohy zakryté dekou, oblečený tak úhledně, jak mu to jeho ochrnuté ruce a slábnoucí oči dovolovaly – obvykle v tvídovém saku a šedých flanelových kalhotách. Sedával na své zahrádce obrácený ke slunci, s očima chráněnýma černými brýlemi. Opaloval si svou zešedlou stařeckou pleť připomínající pergamen.

Věk ho připravil o všechno kromě hrdosti.

A tak se jednoho teplého nedělního rána v červnu – od toho léta už uplynuly dva roky – oblékl do co možná nejelegantnějšího oděvu, posadil se na zahrádce a tiše si povídal se svou dávno zesnulou Jenny o jejich společném životě a jeho životě bez ní. Řekl jí, že už to déle nevydrží. Pak učinil všemu konec – zasunul si hlaveň své osmatřicítky do úst a zmáčkl kohoutek.

Zanechal stručný vzkaz pro Vaila, který dohlédl na to, aby detektivové odvedli na místě svou práci, a pak jel se sanitou do márnice. Doprovázel muže, který pro něho znamenal to, co vlastní otec. Když vykonal všechny kruté poslední úkoly a povinnosti, obešel nemocnici, usedl na lavičku a více než hodinu hořce plakal. Stenner stál sto metrů od něj a hlídal, aby ho nikdo nerušil. Vail nakonec otevřel obálku od Soudce a četl:

Milý Martine,

víc ses mi líbil jako obhájce, ale žalobce jsi také skvělý.

Miluji tě jako svého syna. Vždycky jsem byl hrdý na to, že tě znám.

Opouští mě paměť. To víme všichni, že ano? Vítěze jsem netipnul už celé dlouhé týdny. Dokonce už nedokážu ani sníst čerstvý rohlík.

Musím ti snad vysvětlovat víc, ty můj drzý a brilantní příteli?

Nechci tě žádat o odpuštění – není co odpouštět.

Vsaď si tohle zítra na Disawaye ve třetím dostihu v Del Mar. Pak kup za mou výhru rundu své Divoké smečce.

Sbohem, drahý příteli

Soudce

Dopis byl zatížený dvaadvaceti stříbrnými dolary. Díky dobrému tipu se dvaadvacet rozrostlo na devět set sedmdesát čtyři.

A byl to parádní mejdan.

„Ale on nepřijde, Martine,“ řekl Stenner a přerušil jeho bloumání minulostí. Vail sebou trhl a luskl na Stennera prsty. Uvědomil si, že zíral na dveře a zabloudil v myšlenkách hluboko do minulosti.

„Čteš myšlenky,“ konstatoval.

„Někdy mívám chvilky…,“ začal Stenner, ale větu nedokončil.

„Míváme je občas všichni,“ odpověděl Vail a obrátil svou pozornost zpátky k novinám.

Pro Vaila toho časného rána znamenal nový případ ze skládky velkou zajímavost, ale také nepříjemnost, další povinnost, kterou se bude muset zabývat, když měl k vyřešení jako okresní prokurátor tolik jiných věcí. Záhada ze skládky měla vyústit v něco mnohem většího. V něco mnohem strašnějšího, než jsou polorozpadlá těla na městském smetišti. V něco, díky čemu se Martin Vail bude muset utkat se svou minulostí.

Jméno, které se stalo v posledních deseti letech Vailovou noční můrou, mu mělo záhy blesknout hlavou.

Aaron Stampler.

3

Shana Parverová spěchala mrazivým ránem a běžela do schodů k hlavnímu vchodu do budovy okresního soudu pro trestní případy. Parverová byla svou podstatou sentimentální idealistka, ale zdatně to zakrývala drsným zevnějškem a agresivním vystupováním. Pokaždé, když spatřila portál té obrovité budovy, pocítila jisté opojení. „Zákony jsou tím jediným, co nás odděluje od zvířat,“ řekl kdysi Vail. A jedním dechem pochopitelně dodal svůj vlastní cynický komentář: „Ačkoliv, v dnešní době člověk nikdy neví…“ Ale jediný pohled na dórské sloupy, tyčící se vedle vchodu s alegorickými sochami představujícími Právo, Spravedlnost, Moudrost, Pravdu, Moc, Lásku, Svobodu a Mír, ji ubezpečil v přesvědčení, že právo je svaté a upevnil její víru v profesi, kterou si vybrala už na střední škole.

Toho rána přišla hodně brzy. Za pětačtyřicet minut stane tváří v tvář Jamesovi W. Darbymu. Sice to nebude v soudní síni, ale ona byla stejně dobrá i u předběžných výslechů. Velmi ráda si s tím přemoudřelým šovinistou změří své síly. Poslední minuty před schůzkou chtěla využít k psychické přípravě a povzbuzení.

Naomi Chanceová ji jako obvykle předběhla. Když Parverová vtrhla v osm patnáct do kanceláře, ve Vailově obrovitém kávovaru už bublala čerstvá káva a Naomi seděla u stolu připravená k bitvě. Chodívala do kanceláře vždycky jako první, prošla všechny kouty a rozsvítila světla. Pak připravila Vailovi kávu. Naomi vypadala jako královna a snad každý z ní musel mít respekt. Byla to úchvatně krásná žena, štíhlá jako proutek, s pletí v barvě mléčné čokolády a obličejem téměř egyptským – vysoké lícní kosti a velké hnědé oči. Černé vlasy měla zastřižené do krátkého módního účesu. Sem tam se jí v nich objevilo pár šedivých pramínků. V padesáti letech ovdověla a stala se z ní žena s moudrostí a zkušenostmi osmdesátileté a krásou třicetileté. Všechno se dokázala rychle naučit a byla dychtivá a pilná studentka. Uměla si vyhledat a ověřit jakýkoli údaj. Stačilo jí dát jméno a přišla s celým životopisem. Stačilo se jí zeptat na jediné datum, a ona vyhledala přímo kalendář. Stačilo požádat ji o zprávu, a ona přišla se šanonem. Na stroji psala rychlostí osmdesát slov za minutu, uměla těsnopis a v šestačtyřiceti ukončila dálkové magisterské studium právnické fakulty, takže nyní pracovala jako Vailova skutečná pravá ruka. Její oddanost vůči němu však překračovala veškeré hranice oficiálních povinností právní koncipientky. O svého šéfa se starala do posledního detailu. Znala všechny jeho rozmary, jeho vkus v oblékání, jeho oblíbené filmy, jídla, ženy i víno, a přestože neměla doktorát, byla skutečně spíše jeho právnickým partnerem, než takzvanou náměstkyní prokurátora, což byl titul, který si pro ni Vail vymyslel. Byl dostatečně mlhavý, aby se do něj vešlo všechno, co dělala, a zněl mnohem důležitěji než pouhá ‚asistentka prokurátora‘.

Naomi se dokázala prokousat byrokratickými těžkostmi stejně snadno jako bobr kmenem stromu. Takzvaným úředním postupům se jen smála a vždycky dosáhla svého bez sebemenších prostojů. Věděla, kde má najít jakékoli archivní listiny a k mladým členům Vailova vyšetřovatelského týmu se chovala jako druhá máma. Často jim posloužila i jako vrba nebo je nechala, aby se jí vyplakali na rameni.

Pokud se snad Vail považoval za velitele svého mužstva, pak byla Naomi Chanceová jednoznačně generálem.

Parverová byla nejmladším nováčkem skupiny, kterou Vail nazýval ‚jednotka zvláštního nasazení‘ – ovšem ve městě ji spíše znali pod novinářskou přezdívkou Divoká smečka. Všichni její členové byli mladí – kolem třicítky, ale mnozí ještě třicetiny neoslavili – a všechny takzvaně ‚objevila‘ Naomi, protože do širokého spektra jejích povinností a úkolů pro muže, jehož všichni označovali termínem ‚šéf‘, patřila také funkce hledače talentů.

Shana Parverová se s Naomi Chanceovou dokonale doplňovala. Byla poměrně malá – kolem sto pětapadesáti centimetrů, ale měla úchvatnou postavu, havraní vlasy dlouhé do půli zad a pleť barvy písku. Její hnědé oči pod přivřenými víčky vypadaly stále zamlžené a dodávaly jí téměř orientální vzhled. Nikdy se příliš nelíčila – ani to koneckonců nepotřebovala; měla dokonalé nohy, protože vyrostla na plážích Rhode Islandu v Connecticutu, kde závodně plavala a na střední škole hrávala basketbal. Toho dne si oblékla černý kostým se sukní těsně nad kolena, bílou halenku a šňůru narůžovělých perel kolem krku. Vlasy si stáhla dozadu do ohonu a svázala bílou mašlí. Sice byla oblečená konzervativně, jak jen to šlo, ale i tak pokaždé způsobila poprask v jakékoli společnosti a svou krásou na sebe obracela pozornost. Otáčel se za ní snad každý. Vypadala tak dokonale, až Vail zapochyboval, zda ji má vůbec do své ‚smečky‘ přijmout. Nakonec podlehl intervencím Naomi, která mu vytkla diskriminační přístup – ovšem na hlavu postavený. Parverová totiž absolvovala právnickou fakultu s vyznamenáním a dobré jméno si udělala jako koncipientka v kanceláři prokurátora malého okresního soudu na Rhode Islandu. Když si podala žádost o zaměstnání na okresní prokuratuře u Vaila, Naomi ji prověřila a snažila se zapátrat i v její minulosti.

Shana byla vzpurné dítko, ale školu zvládala na samé jedničky, aniž jedinkrát otevřela učebnici. Nejdřív chodila na vynikající soukromou střední školu v Nové Anglii, kam ji poslali rodiče. Z ní ji však za nepřístojné chování velmi rychle vyloučili. Byla přeřazena do výchovného zařízení pro problémovou mládež. Dařilo se jí pak studovat na samé jedničky a od té chvíle byla po celou dobu premiantka – na střední i na vysoké škole.

„Jak je to možné, že jste se rozhodla tak od základů změnit?“ ptala se jí Naomi při prvním pohovoru, který se odehrával mezi čtyřma očima.

„Rozhodla jsem se zkrátka být právník, a ne osina v prdeli svých rodičů,“ odpověděla jadrně Parverová.

„A proč jste si podala žádost o práci zrovna u nás?“

„Protože jsem psala diplomku na téma Martin Vail. Znám všechny jeho případy včetně těch dávných – z dob, kdy dělal obhájce. Domnívám se, že je to v současné době suverénně nejlepší prokurátor. Proč bych tedy neměla chtít pracovat zrovna pro něj?“

Na všechno měla pádnou odpověď. Naomina charakteristika byla jednoznačná: „Dynamit.“

Vail očekával cokoli jiného, než drobnou, inteligentní, agresivní právničku, chytrou jako čert. Zázračné dítko.

„Ale já chci normálního právníka. Ona je příliš hezká. Nemám zájem, aby z ní dostal nějaký porotce infarkt,“ konstatoval při pohledu na její fotografii.

„Chceš snad po ni, aby si nechala udělat plastiku?“ obořila se na něj Naomi.

Když pak Parverová vykročila z výtahu a rázovala si to směrem k Vailově kanceláři na první pohovor, Vail zaúpěl.

„Kristepane, já jsem doufal, že jí ty fotografie lichotí…“

„Téhle holce lichotí prostě všechno,“ prohodila Naomi. „Chceš skutečně použít její vzhled jako argument pro nepřijetí?“

„To není jenom vzhled. Ta dívenka má… něco jako…“

„Magnetismus?“ pomohla mu Naomi.

„Animální magnetismus. Jednoznačně představuje infarktovou hrozbu pro každého chlapa nad čtyřicet. A to říkám z osobní zkušenosti.“

„Opravdu ji chceš vyrazit výhradně kvůli její kráse?“ zeptala se Naomi. „To je dost divná diskriminace, Marty. Tahle holka je opravdu nejlepší mladá právnička, s jakou jsem kdy vedla přijímací pohovor. Možná je trochu příliš agresivní, což může být i sebeobrana, ale za půl roku bude schopná vyrukovat na kteréhokoli právníka v tomhle městě. Má dokonalý instinkt a ví, kdy jít soupeři po krku. A chce se stát prokurátorkou. Peníze jsou jí absolutně šumafuk.“

„Je bohatá…“

„Prostě dobře zaopatřená.“

„Její fotřík přelejvá sem a tam miliony dolarů. Tomu já říkám bohatá.“

„Marty, ta slečna mi tě strašně připomíná. Podobá se tomu starému Martymu z dob, kdy jsme se seznámili. Skoro mě to děsí.“

„Úžasná podobnost. Je to ženská, je bohatá a je nádherná. Máme společnou jedinou věc – žijeme na stejné planetě.“

„Víš co? Buď na ni radši milý,“ upozornila ho Naomi a vyšla z kanceláře, aby Shanu přivítala.

Parverová vedla žalobu u dvou případů a jeden prohrála. Vail jí pak řekl, že byla příliš tvrdá a neoblomná.

„Porota má sice ráda rozhodnost, ale nikoli zabijáckou krutost,“ vysvětloval jí tenkrát. „Musíš se trochu ovládnout. Zkrotnout. Občas se chytit za nos. Dobře si prohlédni porotce. Na těch vlastně všechno visí. Míval jsem přítele, kterému se říkalo Soudce. Ten tvrdil, že obžaloba z vraždy prvního stupně je jako souboj na život a na smrt. Dva právníci se pouštějí do vražedného boje a v sázce je život. Život obžalovaného. Geniální analogie. Dvě dokonale polarizované strany. Jedna má pravdu, druhá lže. Jeden z nich musí předvádět dokonalá kouzla a v myslích porotců změnit všechno černé na bílé. Nakonec závisí život obžalovaného na tom, který z dvojice právníků dokáže porotu přesvědčit, že jeho, respektive její chápání a pojetí faktů je skutečnost. O tom to všechno je, Shano. O porotě.“

Ovšem proces sebeovládání a krocení vášní neprobíhal u Shany jednoduše.

„Tak co, jsi dnes připravená, slečno Parverová?“ zeptala se Naomi a přivedla Shanu, zahloubanou do myšlenek, opět do přítomnosti.

Parverová se na ni zamračila: „To se nedá říct. Je to poprvé, co budu vyslýchat podezřelého z vraždy, Naomi.“

Parverová byla sice v Darbyho případě žalobkyní, ale unikl jí Darbyho první výslech, protože byla zrovna u soudu. Nyní byla řada na ní, aby zařinčela zbraněmi.

„Ten Darby je hnusnej hajzlík. Nedovol mu, aby s tebou cvičil!“

Parverová se usmála. „Ano, mám na paměti ponaučení: buď roztomilá, když stojíš proti tomu odpornému slizkému neviňátku,“ pronesla ironicky.

„Dávej si bacha. S Raineyem ses ještě nesetkala. Je to drsňák. Dobrý, poctivý právník, ale drsňák. Nenech se zmást tím jeho nasládlým úsměvem.“

Parverová si nalila do šálku kávu, nasypala do ní půl lžičky cukru, zamíchala ji prstem, a pak si prst olízla.

„Někdo mi tvrdil, že je stejně dobrý, jako kdysi býval na lavici obhájců Martin,“ prohodila jakoby nic a očekávala výbuch.

„Cože?!“ zaburácela Naomi. „Kdo ti, krucinál, řekl takovou blbost?“

„Já nevím. Někdo.“

„Tak laskavě tomu někomu nedovol, aby tě tahal za fusekli. Nikdo totiž není tak dobrý jako býval Marty – a ani nikdy nebude!“

„Hele, Naomi, nikdy jsi mi o těch dávných časech moc nepovídala. Jak dlouho jsi vůbec u Martyho?“

„Osmnáct let,“ řekla Naomi a dlouhým tmavým prstem přejížděla po záznamech ve Vailově diáři na nadcházející den. „Když jsem u Martina začínala, účtoval si za hodinu padesát dolarů a byl moc rád, když je dostal. Já jsem o právničině věděla jen jedno – že to snad není sprosté slovo.“ Odmlčela se a po chvíli dodala: „Panebože, počkej, až na něj tohle vysypu. Oběd a koktejl. Obojí v jednom dni. Právnická asociace. Nesmím to vybalit hned ráno. Jinak by se zjančil a toho Darbyho by převálcoval. Povím mu to až po výslechu.“

Vzápětí se Vail objevil ve výtahu. Vystoupil a proplétal se bludištěm skleněných přepážek, pracovních stolů, skříněk se šanony, počítačů, tabulí, telefonů a obrazovek až ke své prosklené kanceláři. Byla v zadním rohu obrovské místnosti, co nejdál od svatyně okresního návladního Jacka Yanceye. Museli být na stejném patře, což splnili, ale Vail se opravdu zařídil co možná nejdál od něj.

Božínku, pomyslela si Naomi, on se snad oblíkal potmě. Vail si pro ten den vybral šedivý flanelový oblek, zaprášené mokasíny a starobylou modrou pletenou kravatu, která vypadala, jako kdyby sloužila bombajským nájemným škrtičům jako vražedná zbraň – garota.

„Prokristapána Martine,“ vydechla Naomi, „vypadáš jako rozestlaná postel.“

„Já taky jsem rozestlaná postel,“ zavrčel a vtrhl do kanceláře. „Jak starý je to kafe?“

„Čtvrt hodiny.“

„Fajn.“ Přistoupil ke starobylému kávovaru z mosazi a chrómu, který kdysi dostal jako honorář za kvalitní obhajobu v případě bankrotu jedné restaurace, a nalil si obrovský hrnek. Parverová s Naomi stály na prahu.

Jeho neuklizená nepřehledná kancelář byla vzpomínkou na to, o čem Naomi občas mluvila jako o ‚starých časech‘. Dominoval jí ohromný masivní dubový jídelní stůl, který Vail používal jako pracovní. Byl zasypaný hromadami dopisů, šanonů s případy a změtí knih. Jako pracovní prostor mu zůstával maličký čtvereček uprostřed. Kolem stolu bylo v půlkruhu rozestaveno osm tvrdých židlí. On se zabořil do koženého ‚šéfovského‘ křesla na kolečkách, na kterém popojížděl po celé místnosti a bleskurychle se tak pohyboval kolem polic s knihami nebo s pořadači, aniž musel vstávat. Spodní polovinu okna kanceláře zabíral olbřímí hospodský větrák. Vail zůstal mezi svými kolegy jediným kuřákem a pokud měl v ruce cigaretu, tak do jeho kanceláře nikdo nevkročil. Jedině když seděl před větrákem.

„Stenner mě vytáhl z postele těsně po čtvrté, abychom spolu absolvovali zdravotní procházku na městské smetiště,“ zavrčel Vail a srkal horkou kávu. „Dobrejtro, Shano.“

„Tak vy jste tam byl?“ zeptala se Parverová s užaslým výrazem. „Je teda pravda, že na skládce našli tři mrtvoly?“

„Cože?“ zvedla obočí Naomi.

„Jo. Ne jeden corpus delicti, ale hned tři,“ přikývl Vail. „A všechny tam byly dóóst dlouho. Nádherný začátek pracovního dne. Doufám, že snad nechcete slyšet podrobnosti?“

„Myslíš, že jde o vraždu?“ vyptávala se pohotově Naomi.

„Okie nám dá vědět. Jsi připravená rozsápat Jamese Waynay Darbyho a Paula Raineye?“ odpověděl Vail otázkou.

„Jo,“ zaznělo rozhodně.

„A chceš si o tom promluvit? Máme ještě čtvrt hodiny.“

„Jestli chcete vy…,“ prohlásila Parverová sebevědomě.

„Ach, ta neohroženost mládí,“ povzdechla si Naomi a obrátila oči v sloup. „Škoda, že mi nemůže být znovu třicet…“

„Mně je osmadvacet,“ špitla polohlasem Parverová.

„Tak osmadvacet…,“ potřásla Naomi hlavou. „Já radši nechci ani pomyslet na to, když mi ještě nebylo třicet. Nejsem si jistá, ale osmadvacátý rok byl jedním z mých špatných…“

Vail si bezostyšně mladou právničku prohlížel. Působila chladně a rozhodně, a na osmadvacet let velmi sebejistě. Vail dával dohromady svou skupinku mladých ostrostřelců šest let. Pečlivě si je vybíral a nahrazoval jimi asistenty prokurátora, kteří ještě přežívali v Yanceyho původním obsazení. Povětšinou to byli obrovští byrokrati vhodní skutečně jen na odpis, právníci bez představivosti, kteří dávali přednost vyjednávání na základě částečného přiznání viny, a vlastně odmítali skutečné právní procesy. Všechny případy tak sklouzly do rutinního postupu, ať to byly přestřelky gangů, polapení místních překupníků drog, přepadení, loupeže, krádeže, rodinné neshody končící zabitím, a tak dále. Stará garda zkrátka nikdy nepřekročila vlastní stín. Postupně je tedy vyměňoval za mladší, agresivnější, byť zatím neznámé právníky, kteří dávali přednost výhodám dlouhodobější bezpečné práce, v níž si mohli udělat jméno dřív, než odejdou do soukromého sektoru. Pod Vailovým pečlivým dohledem už zvládli hezkou řádku případů – dva tisíce šest set za rok: přepadení, znásilnění, úmyslné zranění, krádeže aut, zneužívaní dětí a závažné trestné činy úředníků.

Takzvaná Divoká smečka se od starého kádru skutečně velmi lišila. Všichni její členové byli mladí, agresivní, schopní vést právní spor – a navíc brilantně. Nebáli se složitých a rozmanitých případů, při nichž se semkli a pracovali v týmu. Přestože žádnému z nich nechyběla soutěživost, dokázali se spojit a vzájemně se respektovat, pracovat spolu houževnatě celé dlouhé hodiny, nevadily jim malé platy a hlavně – chtěli se od svého mistra něčemu přiučit. Někteří – jako Parverová – si o práci u Vaila přímo požádali. Jiné objevila houževnatá Naomi Chanceová. Za čtyři, respektive pět společně strávených let se každý z nich vypracoval na odborníka v určité oblasti a naučil se počítat s pomoci ostatních. Měli dokonalou oporu ve Stennerovi a jeho vyšetřovatelích, zkušených policistech, zvyklých pohybovat se na ostří nože mezi zákonnými a nezákonnými postupy. Všichni byli vynalézaví, pohotoví a důmyslní. Dokázali obratně čelit právní teorii a nebáli se únosného rizika, pokud se jim mohlo vyplatit. Při těch nepříliš častých případech, kdy něco pokazili, udělali pokaždé chybu tak podivuhodnou, že jim Vail – sám nebojácný hazardér – všechno odpustil a ještě s nimi měl soucit.

Mladí právníci měli jedno společné. Všichni milovali soudní síň. Proto si je také Naomi s Vailem vybrali. To byla nezbytná podmínka pro přijetí. Měli stejný přístup jako Vail – zákony pro ně byly jednak svaté, jednak s nimi chtěli soupeřit a bojovat a stavět je do neobvyklých souvislostí. Soudní síň byla jejich svatyní, ale i římským koloseem, arénou, v níž se jim do krve vlil adrenalin, a kde ze sebe dokázali dostat maximum – své právnické znalosti, pohotovost a prohnanost. Vail měl v sobě také vnitřní touhu pohrávat si se zákonem, útočit na jeho zásady, tradice a statut, na jeho základní strukturu. Dokázal u soudců dosáhnout svého, zpracoval je natolik, až přijali jeho pravdu. Vail upřímně věřil, že veškeré právní zákony musejí být neustále zpochybňovány a nahlíženy z jiných aspektů. Jedině tak mohou získat nadčasovost. Trval na tom, aby členové jeho Divoké smečky trávili nejméně tři dny v měsíci u soudu, pozorovali porotu a právníky, sledovali pořadí jejich argumentů, pamatovali si jejich triky a bedlivě naslouchali jejich úvodním a závěrečným projevům. S uspokojením sledoval, jak si všichni mladí vytvářejí svůj individuální styl, pracují na vlastních postupech a hledají nejpozoruhodnější cesty. Brali právo jako koníčka.

Celý mladý tým Jamese Wayna Darbyho z duše nenáviděl. K dívkám z Divoké smečky byl neomalený, arogantní, drzý a téměř vulgární a k jejím mužským příslušníkům nevrlý. Obhájce Paul Rainey byl jeho pravý opak – džentlmen, ale neústupný, se silným morálním cítěním. Vášnivě svým klientům důvěřoval. Proti Darbymu zatím nikdo nedokázal vznést jediné obvinění.

Parverová dychtila po dalším případu, aby nějak překonala svou předchozí prohru. Ano, s Darbym by to mohlo vyjít – pokud se jim podaří vnést do jeho pojetí trhliny. Jenže Vail si uvědomoval, že nadšení by Parverovou mohlo také hezky potopit.

„Tohle je náš poslední pokus,“ říkal Shaně. „Měj na paměti, že Paul Rainey tě dokáže odrovnat i pouhým pohledem. Pokud vyrukuje s útočností, ignoruj ho. Znáš mantinely. Pokud šlápne vedle, vystartuju po něm sám. Ty se soustřeďuj na Darbyho. Dělej prostě to, co umíš nejlíp.“

„Já vím,“ přikývla.

„Máš něco nového?“

„Ani ne. Jen jedna věc. Ten telefon.“

„Telefon?“

„Jo. Papírek s telefonním číslem Poppy Palmerové.“

Parverová se prohrabovala tlustou složkou s policejními hlášeními, koronerovými zprávami, důkazními materiály a záznamy výslechů a nakonec vytáhla kopii proužku papíru. Položila ji před Vaila.

„Darby tvrdí, že tohle údajně našel vedle telefonu,“ řekla. Byl to otrhaný cár malého papírku z bloku s poznámkou: Pammer, 5553667.

„Tvrdí, že to musela napsat Ramona Darbyová, protože jeho písmo to není – a také jméno Palmerové je napsáno špatně. Dali jsme to dvěma grafologům a ani jeden nedokázal rukopis jednoznačně identifikovat.“

„No a?“

„No tak předpokládejme, že to napsal on a nechal to ležet vedle telefonu, aby si toho Ramona všimla. Nebo… řekněme, že to tam dal po tom činu. Co když Ramona nikdy Poppy Palmerové nevolala a ničím jí nevyhrožovala? Pokud budeme schopni dokázat, že Ramona Darbyová Palmerové netelefonovala, a tudíž nevyslovila výhrůžku o zabití Palmerové, vzneseme důvodné zpochybnění celého původního pojetí případu.“

„Pokud ho vůbec dostaneme před soud. Momentálně jsme ve stadiu, kdy vůbec žádný případ nemáme. Nemáme ani ň, co by se dalo předhodit velké porotě.“

„Jsou tady ovšem pádné důkazy,“ řekla na svou obranu.

„Jenže všechny nepřímé,“ namítal. „Říkej si tomu, jak chceš. Důkazy, domněnky, dohady, náznaky, okolnosti, lži, jakkoli. Stejně nám jde o jedno jediné – definovat zločin a přivábit porotu k následujícímu pojetí – oddělení tvých faktů od výmyslů opačné strany. Momentálně bohužel nemáme ani jeden jediný pádný argument, kterým bychom toho chlapa přitlačili ke zdi.“

„To je pravda. Ale co když Palmerovou vyvedu z konceptu? Jen ona je svědkem jejich pojetí. Když na ni vybalím obvinění z křivého svědectví, napomáhání zločinu a pak…“

„Takže ty chceš vyvést z konceptu ji, a ne jeho.“

„Nakonec asi jo. Začnu s ním, a teprve pak se vrhnu na ni.“

„To vypadá na dlouhý lokte,“ řekl Vail.

„Stejně jsme jinak v pytli. Co můžeme ztratit?“

„Oukej. Uvidíme, jak jsi dobrá…“

4

Kancelář, v níž prokurátoři prováděli výslechy a sepisovali výpovědi s obžalovanými, se nacházela ve třetím patře soudní budovy, jen o patro níž pod kancelářemi okresního návladního a jeho nejbližších spolupracovníků. Byla zařízena velmi skromně – jeden stůl, šest obyčejných dřevěných židlí a v rohu místnosti stará kožená pohovka, konferenční stolek a křeslo. U okna stála malá lednice. Na ní ležely úhledně srovnány sáčky s rozpustnou kávou, cukr, smetana v prášku a půl tuctu hrníčků. Pohled z okna nijak zvláštní. Žádný telefon. Místnost působila celkem příjemně, ale nijak komfortně. Navíc v ní fungovalo odposlouchávací zařízení a v horním rohu visela u stropu kamera namířená na stůl.

Vail s Parverovou přišli dřív a už na Paula Raineye a Jamese Wayna Darbyho čekali. Rainey byl zdánlivě příjemný muž, ale první pohled klamal. Byl vysoký, s tmavými prošedivělými vlasy. Nosil brýle se zlatou obroučkou a drahý modrý oblek, takže při troše dobré vůle mohl připomínat bohatého texaského podnikatele. Darby působil jako jeho přesný opak – poněkud sešlý bývalý hráč baseballu, sto osmdesát centimetrů, deset kilogramů nadváha, oblečený velmi nedbale do džínsů, mohutných turistických bot, flanelové košile a zelené maskovací lovecké bundy. Hnědé oči s tupým výrazem mu zakrývaly laciné letecké sluneční brýle. Světlé vlasy svou barvou připomínaly spíš vodu z nádobí a nechával si je stříhat snad až příliš nakrátko. Měl typickou pleť pijáka piva, typický pivní mozol a typické hospodské chování. Bylo mu osmatřicet, ale člověk by ho odhadoval spíše na čtyřicátníka, možná i padesátníka. Farmařil v Sandytownu, což bylo čtyřtisícové městečko v severním cípu okresu. Tento muž zastřelil brokovnicí manželku poté, co mu údajně vyhrožovala zabitím.

Všichni členové Vailova týmu věřili, že manželku úkladně zavraždil, ale nemohli mu nic dokázat. Neměli nic, čím by otřásli věrohodností jeho pojetí. Existovaly sice jisté nepříznivé okolnosti, ale žádný přímý důkaz. Darby se občas chodíval povyrazit ke striptérce jménem Poppy Palmerová. Půl roku před zastřelením pojistil sebe i manželku na čtvrt milionu dolarů. A v posledních dvou letech prožíval těžkou krizi. Stál na pokraji bankrotu a hrozilo mu, že o svou farmu přijde.

Obžaloba bohužel neměla žádné svědky, takže ho zkrátka nemohli ničím dostat. Jeho verzi potvrzovala pouze velmi prostoduchá slečna Palmerová – hysterická Ramona Darbyová údajně telefonovala Palmerové asi hodinu před střelbou a vyhrožovala, že zabije ji i Darbyho. U Darbyho telefonu byl nalezen proužek papíru s Poppyiným telefonním číslem.

Vail se postaral o úvod a naladil ho na poměrně srdečnou notu. Seděli s Parverovou zády ke kameře a Darby naproti nim – hrbil se na židli a ruce si založil na hrudi. Loveckou kamizolu si nechal na sobě. Rainey před sebe položil na stůl malý kufřík a pak se postavil za klienta. Rukama se opřel o opěradlo jeho židle.

„Fajn,“ prohlásil. „Pusťme se do toho.“

Vail se usmál. „Kam ten spěch, Paule? Máme spoustu kafe. Můžeš si zapálit. Hezkej výhled.“

„Martine, radil jsem svému klientovi, aby s tebou a tvýma lidma spolupracoval. Ale dnes naposled. Už byl dvakrát u výslechu na policii – jeden trval dokonce šest hodin – a jedenkrát ve vašem oddělení – to bylo tři hodiny. Není obviněn ani z jediného zločinu. Začíná mi to trochu připadat jako obtěžování. Chci dohodu o tom, že se dnes jedná o dobrovolné podstoupení výslechu. Vzdáváme se všech formálních požadavků v této věci. Také žádáme, aby toto prohlášení, nebo řada prohlášení mého klienta nebyla považována za formální výslech nebo přísežnou výpověď.“

„Snažíte se naznačit, že váš klient tedy může bez problémů lhát? Že je pod dokonalou ochranou?“ zeptala se Parverová.

„Já jen říkám, že pan Darby dal v této věci souhlas ke spolupráci. Jeho prohlášení prostě berte v ryze nominální hodnotě.“

„Máte nějaké námitky proti videozáznamu tohoto výslechu?“

Rainey se na okamžik zamyslel. „Pouze v případě, že dostaneme úplnou kopii videokazety. Dále potřebujeme váš souhlas s tím, že kopie nebude použita před soudem jako důkazní materiál a nebude předložena veřejnosti.“

Parverová přikývla: „Přijímá se.“

„Pak je to tedy pro mého klienta přijatelné. Nemáme co skrývat.“

Vail stiskl pod stolem spouštěcí tlačítko a kamera začala nahrávat.

John Wayne Darby neříkal nic. Hleděl přes stůl na Vaila a Parverovou a ústa měl zkroucená do úsměšku.

Parverová otevřela šanon spisů a vytáhla si tužku. „Připraveni?“ zeptala se a vyloudila trochu nucený úsměv.

„Vždy připraveni, milá slečinko.“

Vrhla po něm nepříjemný pohled, ale nereagovala. „Uveďte, prosím, vaše plné jméno a adresu.“

„Jéžiši… moje jméno a adresu přece dávno znáte.“

„Řekni jim to, Jime,“ ozval se Rainey.

„James Wayne Darby, Sandytown číslo tři.“

„Jak dlouho na této adrese bydlíte?“

„Noo… osm let. Fotřík mi to tam vodkázal.“

„Váš věk?“

„Devětadvacet.“ Rozesmál se a dodal: „Dělám si srandu. Je mi osmatřicet a furt se držím.“

„Ženatý?“

„Byl jsem. Moje žena je mrtvá.“

„Vaše žena se jmenovala Ramona Smithová-Darbyová?“

„Přesně tak.“

„Jak dlouho jste byl ženatý?“

„Deset let.“

„Máte maturitu, pane Darby?“

„Jo.“

„Chodil jste na vysokou školu?“

„Ano, dostal jsem stipendium kvůli baseballu.“

„A ukončil jste studium?“

„Ne. Zlomil jsem si při bouračce nohu. To bylo na začátku třeťáku. Pak jsem už nemohl hrát a přišel jsem o stipko, tak mi nezbylo, než vypadnout.“

„A co jste dělal potom?“

„Šel jsem makat k fotříkovi na farmu.“

„Byl jste už v té době ženatý?“

„Ano. S Ramonou jsme se vzali hned po mým odchodu ze školy.“

„A od té doby jste spolu bydleli na adrese v Sandytownu?“

„Jo. Přesně tak. Na fotříkový farmě. Postavil pro nás byt v garáži.“

„Máte děti?“

„Ne.“

„Žije váš otec?“

„Před čtyřma rokama dostal infarkt.“

„A na jeho následky zemřel?“

„Jo. Umřel.“

„A co matka? Žije vaše matka?“

„Umřela už když jsem chodil na vejšku. Rakovina.“

„Teď bych se vás chtěla zeptat, zda budete souhlasit s provedením grafologické zkoušky.“

„Námitka,“ ozval se Rainey. „Tohle jsme už absolvovali. Já radím svému klientovi nepodřizovat se takovým testům. Stejně nejsou přijatelné jako průkazní materiál před porotou a pro pana Darbyho z provádění podobných zkoušek neplyne žádná výhoda. A nedělejme z toho událost pro noviny, ano, Martine?“

„Tuto odpověď tedy považuji za ‚ne‘,“ konstatovala Parverová.

„Přesně tak, milá slečinko, tohle je ‚ne‘,“ řekl Darby.

Vail se naklonil přes stůl, ale Parverová mu šlápla na nohu a zarazila ho. Pohlédla zpříma na Darbyho a řekla: „Pane Darby, já nejsem žádná milá slečinka. Pro nikoho. Tedy ani pro vás. Poslyšte, s tímto výslechem jste souhlasili. Můžeme ho absolvovat rychle, ale také s ním můžeme strávit celý den. To záleží na vás.“

Darbyho obličej změnil barvu. Zrudl jako rak. Málem vstal ze židle, ale Rainey mu položil ruku na záda a kývl směrem dolů. Darby zachroptěl vzteky, pak pokrčil rameny, posadil se a mlčel.

Parverová vytáhla ze svého šanonu nějaký nákres a položila ho před něj. Bylo to schéma přízemí Darbyho farmy. Hlavní dveře vedly ze široké verandy do prostorné haly. Nalevo byla oblouková klenba dveří do obývacího pokoje. Naproti nim bylo na plánku znázorněno křeslo a vzdálenost mezi ním a klenbou dveří vyznačená linkou s číslicí 410 cm. Na křesle byly dva křížky a další dva na stěně haly naproti křeslu, jeden na stěně vedle dveří a jeden s cifrou 260 cm a poznámkou ‚výška stropu‘.

„Podívejte se na tento plánek, pane Darby,“ řekla Parverová. „Je to přesný nákres místa trestného činu?“

„Vyškrtněte laskavě pojem trestný čin, ano?“ ozval se Rainey unaveně. „O žádný trestný čin v případě mého klienta nejde. Nebyl z ničeho obviněn.“

„Bude vám tedy vyhovovat termín zabití?“ zeptala se Parverová.

„Událost. Myslím, že ‚místo dotyčné události‘ bude nejpřesnější.“

„Pane Darby, je to přesný nákres místa dotyčné události?“

Darby si chvíli plánek prohlížel, a pak přikývl: „Jo. Ale v té místnosti je trochu víc nábytku.“

„Nicméně jeho existence je pro nás bezvýznamná, nemám pravdu?“

„Chcete tím říct, jestli hrál nějakou roli při tý střelbě? Ne. To nehrál.“

„A teď, pane Darby, budete tak laskav a popíšete nám, co se přesně onoho sedmého ledna roku devadesát tři stalo?“

„Chcete slyšet jak jsem vstal z postele, dal si sprchu…“

„Šel jste na hon…“

„Šli jsme s Charliem Watersem a Barneyem Thompsonem na kachny. V sezóně chodíme jednou, dvakrát do týdne.“

„A kam jste šli na ty kačeny?“

„Do Big Marsh.“

„V kolik hodin jste tam dorazili?“

„Zhruba tak… odhadem asi v půl pátý, v pět.“

„Mluvil jste před odchodem z domu se svou ženou?“

„Spala. Nikdy ji nebudím. Svačinu a všechno potřebný mi připravila už večer.“

„Měli jste se svou ženou onoho večera nějakou neshodu? Nepohádali jste se?“

„Ani moc ne.“

„Co myslíte výrazem ‚ani moc ne‘?“

„Nevycházeli jsme spolu. Už jsem vám to přece říkal. Je fakt, že jsme nijak zvlášť necukrovali, ale na druhou stranu jsme na sebe ani neřvali. Nic takovýho. Spíš jsme se k sobě chovali tak nějak chladně. No, ale svačinu mi udělala!“

„Jak dlouho jste byl na kachnách?“

„Z Big Marsh jsme odcházeli kolem třetí. Vždycky se cestou domů někde zastavíme na pár piv a pokecáme o tom, kdo střelil víc ptáků a tak.“

„A na jednom z těch posezení u piva jste předtím potkal Poppy Palmerovou, že? Bylo to ve Skin Game klubu, ne?“

„Jasně. Už jsem vám to říkal.“ Pohlédl na Raineye, rozhodil ruce a pokrčil rameny.

„Chcete se zeptat na něco nového?“ řekl podrážděně Rainey.

„Potřebujeme si vyjasnit několik bodů,“ pronesla Parverová tiše. Její klid udělal na Vaila obrovský dojem. „Jak dlouho trvalo, než jste měl s Poppy Palmerovou od vašeho seznámení první pohlavní styk?“

„Chcete to vědět v minutách nebo v hodinách?“ ušklíbl se Darby.

„Hodiny postačí,“ odpověděla mrazivě Parverová.

„Jak jsem vám říkal, zašli jsme do Skin Game klubu a ona ten den zrovna měla službu. Dali jsme si pár piv a pak ji Charlie řekl, ať si s náma dá taky pivo, ale ona chtěla koktejl ze šampaňskýho. Tak to u nich chodí. Nalijou do sklenice coca-colu nebo jinou sračku a vy zaplatíte pět babek. A tomu říkají šampus. A tak jsme si dělali srandu a kecali jsme asi do sedmi. Když šla z práce zeptal jsem se: Co bys řekla na to někam zajít a dát si vopravdickej drink? Slovo dalo slovo a my jsme skončili v hospodě Bavarian Inn a ještě si vobjednali pokoj.“ Naklonil se přes stůl k Parverové a lišácky se zeptal: „Chcete slyšet všecky podrobnosti?“

„To nebude nutné.“ Sklopila oči ke svým poznámkám. „Tedy alespoň prozatím.“

Dobrá trefa, pomyslel si Vail. Dá mu najevo, že tohle zdaleka není konec. Trošku ho rozhodí.

„Měl jste tedy při té příležitosti se slečnou Palmerovou pohlavní styk?“ pokračovala Parverová.

Darby pohlédl na Raineye, který jen mávl rukou a zaplašil jeho obavy.

„Jasně.“

„Kolikrát jste se poté se slečnou Palmerovou viděli?“

„Nevím. Tak čtyřikrát, pětkrát. Přesně si to nepamatuju.“

Znovu nahlédla do poznámek. „Slečna Palmerová tvrdí, že jste spolu byli v Bavarian Inn šestkrát. Vy jste řekl pětkrát. Pak šestkrát. Dnes tvrdíte čtyřikrát, pětkrát. Tak co je definitivní?“

„Hele, jakej v tom je rozdíl? Jo, trošku jsem se s ní pobavil. Nikdy jsem netvrdil opak. Řekl jsem to poldům už ten první večer, co se mnou mluvili.“

„Bylo to tedy čtyřikrát, pětkrát nebo šestkrát?“ zopakovala s ledovým klidem.

„Jak jsem vám už řekl, nepamatuju se. Oukej. Tak šestkrát. Do háje, určitě šestkrát, když to tvrdí Poppy. Já si nedělám křížky v kalendáři. Ona možná jo.“

„A při každém setkání jste měli styk?“

„Jo. Proč se na to furt ptáte? Rajcuje vás to?“

„To by stačilo, Darby,“ vyjel Vail.

„Hele, to, co jsem udělal, byla sebeobrana. Krucifix, kolikrát vám to mám vopakovat? Proč svůj čas radši nevěnujete honičkám na překupníky drog a neuděláte pro společnost něco dobrýho?“

Vail se obrátil k Raineymu. „Tohle opravdu může trvat donekonečna, pokud si to bude milostivý pán přát.“

„Odpovídejte na otázky ‚ano‘ nebo ‚ne‘,“ ucedil Rainey a nespouštěl z Vaila oči.

„Vraťme se k tomu dni, kdy jste zastřelil svou ženu,“ řekla Parverová. „Šel jste onoho dne do klubu Skin Game?“

„Ne. Zastavili jsme se v hospodě na sedumdesátý vosmý silnici. Ani nevím, jestli se nějak jmenuje. Na vývěsním štítě mají něco vo koktejlech.“

„Viděli jste se ten den s Poppy Palmerovou?“

„Ne-e.“

„Mluvili jste spolu?“

„Ne. Před tím střílením ne.“

„Opravdu?“

„Volal jsem až po příjezdu policie a našel jsem vedle telefonu papírek s jejím číslem.“

„Proč jste jí volal?“

„Chtěl jsem jí říct, co se stalo a chtěl jsem vědět, proč tam to číslo je. Potřeboval jsem zjistit, kde ho Ramona sehnala, protože Poppy není v seznamu. Řekla mi, že jí Ramona volala kolem půl pátý nebo pátý hodiny a hrozně se vztekala. Říkala, že prý mě zabije. Ale to všecko přece víte. S Poppy jste přece mluvili.“

„A co přesně vám říkala?“

„Jenom to, co jsem vám pověděl. Že jí Ramona volala a mohla se podělat vzteky. A taky dávala Poppy vinu za to, co se stalo. Poppy se nemohla dostat ke slovu, jak na ni Ramona ječela. Řekla prej, že mě vodkrouhne. To přesně mi Poppy říkala – Ramona údajně slibovala, že mě zatraceně rychle vodkrouhne.“

„V kolik hodin jste odešel z baru na silnici číslo 78?“

„Nevím, asi v půl šestý. Nedíval jsem se na hodinky.“ Zachechtal se. „Mý starý bejvalo obvykle šumafuk, v kolik jsem se vracel.“

„Tak zkuste odhadnout – kolik asi bylo?“

„Cesta z baru trvá zhruba půl hodiny a když jsem vlezl do bytu, šly zrovna zprávy. Jen jsem překročil práh a slyším, jak v televizi mluví Dan Rather. Zrovna to začínalo.“

„Ukažte nám na nákresu, co se přesně přihodilo, když jste vstoupil do domu.“

„Zatraceně!“ Popadl tužku a kreslil na plánku trasu svých pohybů po domě. Když začal vyprávět celý příběh, hovořil najednou rychleji. „Tady vcházím do domu a jdu ke dveřím do obýváku, což je, já nevím… zhruba necelý dva metry, a když nakouknu do pokoje, sedí tam vona… jako Ramona… v křesle a míří na mě mou vosumatřicítkou a zrovna ji vodjišťuje. Málem zmáčkla kohoutek! No, tak jsem ucukl a vrhl jsem se na druhou stranu výklenku a přimáčkl se na zeď. Vona vystřelila tadyhle do toho místa, jak je ten křížek a pak znovu sem. Já ztratil hlavu, vrazil do brokovnice dva náboje a v okamžiku, když znovu vystřelila a kulka prošla tadyhle tou zdí a minula mě fakt jenom o zasranej vlásek, mi došlo: Vona mě chce zabít! A tak jsem se schoval za roh a rychle jednou vypálil. Trochu ji to v tom křesle jako vodhodilo dozadu, ruka s bouchačkou jí vylítla nahoru a tak vypálila další ránu do stropu. Já namířil přesně na ni a znovu vystřelil. Seběhlo se to strašně rychle – ani ne za minutu.“

„A co jste si myslel potom – když střelba utichla?“

„Co jsem si myslel? Já nemohl popadnout dech. Byl jsem posranej strachy. Skoro mě zabila.“

„Ale co jste si myslel v průběhu přestřelky? Volal jste na ni? Snažil jste se jí domluvit?“

„Krucinál, vůbec ne. Stalo se to natotata. Prásk, prásk, prásk! Kulky se zarejvaly do zdi. Já nemyslel. Snažil jsem se jenom zůstat naživu.“

„Varoval jste ji?“

„Jedna kulka mi prolítla kolem hlavy tak těsně, že jsem ji neměl proč varovat. Co jsem jí měl jako vykládat? ‚Hej hola, Ramono! Už jdu! Jsi připravená?‘ Ani prd. Já jsem prostě zpanikařil, říkal jsem si – to je buď vona nebo já, a pak jsem skočil do obýváku s brokovnicí.“

„Dobrá. A co bylo pak? Vaše žena ležela tady se dvěma broky v těle – jeden tedy měla v mozku. Co vám v tom okamžiku blesklo hlavou?“

„Nejdřív jsem se málem poblil. Dávil jsem se odporem. Nikdy předtím jsem na lidskou bytost nevystřelil. Navíc dost krvácela. Odhodil jsem pušku a popadl ji za zápěstí. Chtěl jsem nahmatat puls, ale… chápete, byl jsem zmatenej a vyděšenej, tak jsem se zvedl a zavolal policajty. Až v tom okamžiku jsem si všiml, že se mi násilím dostala do skříně se zbraněma a v tý chvíli jsem taky našel ten lísteček s číslem u telefonu.“

„Bylo číslo napsáno rukopisem vaší ženy?“

„Krucinál, já nevím. Myslíte, že jsem grafolog? Policajti mě tý noci vyslýchali tři čtyři hodiny. Papírek vodnesli a já ho vod tý doby neviděl.“

„Ale vy jste to v žádném případě nepsal?“

Vail se pohodlně opíral v křesle a zcela soustředil svou pozornost na Parverovou. Odváděla špičkovou práci. Rukopis na papírku vlastně nikoho netrkl – ani Vaila, ani nikoho jiného. Parverová se chovala klidně, chladně, ale v žádném případě nejednala v rukavičkách. Utočila velmi přesně a v každém případě Darbyho vyvedla z míry. Dokonale si šla za svým cílem. Chvíli Vailovi dokonce připomínala Jane Venableovou, prokurátorku, která seděla na postu okresního žalobce před ním.

„Sakra ne!“ vyjel na ni Darby. „Říkal jsem vám snad, že to číslo nebylo v seznamu. Myslíte, že jsem chtěl, aby jí má žena zavolala?“

„A netušíte, kde mohla to číslo najít?“

„Ne.“

„Nikdo jiný to číslo neznal?“

„Jak to mám, do prdele, vědět?“

„Není náhodou možné, že jste si to číslo zapsal sám, někde papírek zapomněl a ona ho našla? Třeba v zásuvce nebo někde jinde?“

„Já – jsem – žádný – číslo – nepsal! Říkám to dost jasně?“

Obrátil se k Raineymu a pronesl žalostně: „Stejný podělaný otázky jako minule. Znají přece všecky vodpovědi, tak k čemu to je?“ Obrátil se zpět k Parverové. „Já jsem zastřelil svou ženu, jasný? Vona střílela po mně, a tak jsem na ni taky vystřelil. To je všecko. Víc k tomu nemám co dodat.“

„Má pravdu,“ přikývl Rainey. „Hrajete stejnou hru jako minule.“

„Já vám chci pouze objasnit, pane Darby, že zde máme dva velmi silné motivy pro vraždu,“ prohlásila Shana Parverová. Postupně zvedala prsty, aby zdůraznila svá slova: „Takže za prvé – peníze. Pojistil jste sebe na čtvrt milionu dolarů. A svoji ženu taky. A za druhé – stojíte krůček od bankrotu. A navíc tady máme nevěru. To jsou pádné argumenty, pane Darby. Také se mi, upřímně řečeno, moc nechce věřit vaší verzi toho pistolnického scénáře. Vaše žena nebyla nijak krutá – podle toho, co jsme o ní slyšeli. A také nenáviděla zbraně. Není snad pravda, že jste chtěl, aby se naučila střílet, a ona se odmítla pušky vůbec dotknout?“

„Jo. Možná proto mě minula,“ odsekl pohrdavě.

„Jde mi hlavně o jednu věc, pane Darby. Pokud s vámi budeme chtít znovu mluvit, prostě mluvit budete. A v mluvení se bude pokračovat, dokud nedospějeme k jednoznačnému názoru, zda tento zločin je ospravedlnitelný nebo ne.“

Zlostně vstal a opřel se oběma rukama o stůl: „Stalo se to přesně tak, jak jsem vám vylíčil. Já a Ramona jsme jediní, kdo u toho byli, a ona je mrtvá. Buď mi dokažte opak nebo mě nechte na pokoji, milá slečinko.“

Obrátil se na patě a vyřítil se ze dveří.

Rainey také vstal a nacpal si všechny papíry do kufříku. Pohlédl na Vaila a zavrtěl hlavou.

„Já protestuji proti takovýmto schůzkám, slečno Parverová. Ten papírek je prostě fikce. Ležel u telefonu a hotovo. Opodstatňuje tvrzení slečny Palmerové a vy i policajti jste se s ní už utkali. Vy se tady snažíte umíchat kuřecí salát z kuřince! Nezapomeňte, že se to klidně mohlo stát naopak. Jimmy mohl bejt pod kytkama a vy byste tady šla po krku Ramoně Darbyové za vraždu!“ Zavrtěl hlavou. „Mám dojem, že tady oba improvizujete. Zkoušíte si jam session?“

A vyšel za Darbym ven z kanceláře.

„Do prdele!“ ulevila si Parverová a bouchla tužkou do stolu.

„Darby se svý výpovědi drží jako hovno košile,“ řekl Vail. „Nemá jinou možnost.“

„Myslíte, že mu Rainey opravdu věří?“

„Vůbec nepochybuju o tom, že by v Darbyovu nevinu nevěřil. Zatím jsme mu neposkytli nic, co by tento názor změnilo. Moc dobře ví, že prostě nemáme případ.“

„Darby ji chladnokrevně zavraždil,“ prohlásila Shana Parverová. „Vím to. Víme to všichni.“

„Poslyš, povím ti jeden takový příběh,“ začal Vail, když se spolu vydali zpět do čtvrtého patra. „Před pár lety našli v jednom bytě na severu města staršího chlapa jménem Shuman. Měl střelnou ránu v hlavě. Okna i dveře bytu byly všechny zavřené, ale nikde uvnitř se nenašla zbraň. Poslední člověk, který ho viděl živého, byl jeho přítel Turk Loudon – feťák, který seděl za loupež a přepadení. Měl u sebe prsten oběti, pětasedmdesát dolarů a klíč od dotyčného bytu. A žádné alibi. Přísahal, že se mu staroch svěřil, jak má života plné zuby a dal mu peníze i prsten. Loudon měl klíče, protože vlastní byt neměl a Shuman mu dovolil spávat v noci u něj na podlaze. Loudona zatkli a obžalovali z vraždy prvního stupně.

Přidělili mu právníka pro bono. Ten chtěl dohodu. Před obžalobou vyvstával problém – střelná rána do hlavy byla jednoznačně vypálená z bezprostřední blízkosti, což implikuje zjevný zlý úmysl. Další, mnohem větší problém, byl sám Loudon. Naprosto odmítal přiznání viny. Prohlašoval, že je nevinen a tečka. Nikdo mu nevěřil. Ani jeho vlastní právník ne.

Pak, asi dva týdny po Loudonově zatčení, přišli do Shumanova bytu malíři, aby ho dali do pořádku. Za radiátorem našli zapadlou armádní pistoli ráže pětačtyřicet. Všude na ní i na nábojnicích byly Shumanovy otisky. Balistické zkoušky prokázaly, že právě tou zbraní se střílelo. Shuman opravdu spáchal sebevraždu. Po výstřelu mu cukla ruka, pistole mu vypadla a skončila za radiátorem. Policisté si ji při prohledávání nevšimli, protože se domnívali, že by se zbraň za radiátor stejně nevešla a navíc je topidlo pálilo. A tak se podívali pod něj, ale ne za něj.“

„Vy jste byl tenkrát prokurátorem?“

„Ne. Já jsem byl ten obhájce. Nevěřil jsem svému klientovi – a mýlil jsem se. Páni, málem jsem ho dotlačil do částečného přiznání viny a zmírnění trestu – ale do basy by pochopitelně šel na doživotí.“

„Chcete tím tedy říct, abychom Darbymu přiznali nárok na pravdu?“

„Já říkám jedno – pokud chceš někoho obhajovat, zejména obžalovaného z vraždy prvního stupně, nemůžeš si dovolit zpochybňovat jeho nevinu. Paul Rainey věří, že Darby není vinen, protože nemá prostě na vybranou. Kdybychom našli v Darbyho historce trhlinu a kdyby o něm Paul začal pochybovat, vrhne se na něj jako pes, dokud nezjistí, kde je vlastně pravda. Máme zásadní problém – pořád nemůžem udělat do Darbyho výpovědi povážlivou díru.“

„A tak se Darby drží svejch keců jak hovno košile…“

„A my máme smůlu,“ dodal Vail. „Kliku má on. Takoví amatéři ale obyčejně přehlídnou nějakou maličkost. Něčeho si nevšimnou, nebo se objeví nový svědek, otisk a podobně. Prostě něco, co nečekali. Jenže my na tomhle chlapovi děláme už měsíc a zatím vůbec nemáme případ v hromadě.“

„Pusťte mě ještě jednou do Sandytownu,“ řekla. „Přece jenom bych se tam znovu mrkla. Jen abych se ujistila, že jsme něco nepřehlédli.“

Vail si povzdechl. Věděl, jak se Shana cítí zoufale – koneckonců, z toho případu už byli zoufalí všichni. Jenže on bohužel za dobu své praxe viděl na svobodě nejednoho pachatele, kterého pro nedostatek důkazů nemohli usvědčit. Musí porovnat množství vynaloženého času s pravděpodobností úspěchu. Jeho vyšetřovatelé a právníci na tom pracovali poměrně dost dlouho a všechny trumfy měl zatím v rukou Darby.

„Víš, Shano, třeba se to opravdu přihodilo tak, jak říká. Možná nám všem ten chlap leze tak strašně na nervy, že si prostě přejeme, aby byl vinen.“

„Ne!“ vybuchla vztekle. „Naplánoval si to a odkrágloval ji.“

„Myslíš, že jsi připravená utkat se s Raineyem v soudní síni?“ zeptal se jí Vail.

„Prostě už dost dobře nemůžu čekat,“ pronesla sebevědomě.

„A chceš vyrukovat s tím, co máš?“

Na okamžik se nad jeho otázkou zamyslela. Pak shrbila ramena. „Ne,“ řekla nakonec, ale její momentální zármutek rychle pominul. „Proto si to tam chci ještě jednou prošťourat a znovu vyslechnout Poppy Palmerovou. Potom to hned uzavřeme, jo?“ žadonila.

„Fajn,“ povzdechl Vail. „Dávám ti den. Vezmi s sebou Abela. Ale pokud do zítřejšího večera nepřijdeš s ničím významným, pak dáváme tento případ k ledu, jasné?“

5

Harvey St. Claire po něčem šel.

Vail to poznal na první pohled hned, jakmile s Parverovou vystoupili z výtahu. Podsaditý muž seděl na krajíčku židle před hlavním počítačem a opíral se předloktím o stehna. A podupával levou nohou. Ano, to bylo hlavní znamení – ta nervózní noha.

Vedle St. Claira seděl Ben Meyer, který byl stejně vysoký a štíhlý, jako byl St. Claire malý a zavalitý. Meyer měl protáhlý výrazný obličej, černou kštici a na sobě – jak už bylo jeho zvykem, proužkovaný oblek, bílou košili a střízlivou kravatu. St. Claire měl zase – jak bylo jeho zvykem – žlutomodrou flanelovou košili, červené šle, vytahané modré džíny, okované boty a bundu s nápisem White Sox.

Meyer se stal ve svých dvaatřiceti stálým počítačovým odborníkem pracujícím pro okresního návladního. Vymyslel složitý a geniální systém, jak propojit hlavní počítač návladního s počítačovou sítí zaznamenávající vyšetřování zločinů, která fungovala mezi všemi policejními odděleními v okrese. Dvaapadesátník St. Claire vypátral za svou osmadvacetiletou kariéru prosazování zákonů pašeráky alkoholu v Georgii a v Tennessee, ilegální přistěhovalce u texaských hranic, pašeráky zbraní v Kanadě, nežádoucí cizince ve španělských čtvrtích Los Angeles a San Diega a nejhledanější zločince v zemi. To vše se mu podařilo ve službách šerifa jmenovaného federálním soudem.

Meyer byl specialista na podvody. Právě Meyer objevil první nesrovnalosti, které vedly k obžalobě dvou městských radních ze zpronevěry a přijímání provizí. Později Meyer dotyčný případ vyhrál dramatickou závěrečnou argumentací založenou na vášnivé obhajobě práv daňových poplatníků. St. Claire měl vynikající nos a navíc dokonalý instinkt pro spojování zdánlivě nesouvisejících faktů. Všichni ho považovali za skvělého analytika, který uměl promítnout všechny údaje do jediného celku. Většina vyšetřovatelů si musela veškeré zjištěné informace psát na papírky nebo do počítače a pak je skládat k sobě tak dlouho, dokud nezačaly dávat nějaký smysl. St. Claire tyto postupy dělal nazpaměť, jako kdyby byl schopen prostě jen zavřít oči a představit si celý souvislý graf propojených událostí. Pokud jen jedinkrát něco slyšel, četl či viděl, nikdy to nezapomněl a dokázal to v pravý čas použít.

Když seděli Meyer a St. Claire bok po boku, znamenalo to jediné – nějaké potíže. Vail ignoroval Naomi a její posunky, jimiž ho lákala do kanceláře, a namísto toho se postavil Meyerovi a St. Clairovi za záda.

„Přesně tohle jsem měl na mysli,“ říkal zrovna St. Claire. „Chci k sobě přiřadit seznam zmizelých osob a nevyřešených vražd. Pak přijdeme na to, zda se ta data náhodou nějak nepřekrývají. Můžeme to zjistit?“

„Na úrovni státu?“

„Jo. Pro začátek. S vyloučením našeho okresu.“

„Na tom nic není,“ prohlásil Meyer a prsty se mu rozběhly po klávesnici.

„Po čem vy dva, krucinál, jdete?“

„Mám tušení. Hlodá ve mně můj červíček pochybností,“ vysvětloval St. Claire a nespouštěl z obrazovky zrak. Jeho modré oči za kovovými obroučkami jen blýskaly. Brýle mu však neustále klouzaly na špičku nosu.

„Všichni mají nějaké červíčky. Já jsem musel kupříkladu naslouchat Abelovým červíčkům tušení v průběhu celé snídaně. O čem jsou ti tvoji?“

„O tý nový věci,“ odpověděl St. Claire.

„O jaký nový věci?“

St. Claire vyboulil horní ret. Měl za ním žmolek žvýkacího tabáku. Neodlepil oči od počítače a decentně tabák vyplivl do malého kelímku, který za tímto účelem neustále nosil při sobě.

„Ty vraždy na skládce,“ vysvětloval. „Chceme si to nějak přebrat.“

„Hele, Eckling má ještě sedm dní. My můžeme do případu oficiálně vstoupit až potom.“

„Mezitím nám vychladne stopa.“

„Počkejme aspoň na nějaké zprávy od Okimota,“ řekl Vail.

„I to může trvat pár dní,“ namítl St. Claire. „Já si jenom chci ověřit nějaký nápady přes počítačovou síť. Nic zvláštního.“

„A kdo tvrdí, že byli zavražděni, ha?“ triumfoval Meyer.

„Do háje, to je blbost,“ ulevil si St. Claire a plivl další dávku sežvýkaného tabáku do kalíšku. Usmál se: „Je to moc dobrý na to, aby to nebyla vražda.“

„Na kolika případech teď děláš, Bene?“ zeptal se Vail.

„Na čtyřech.“

„A to si hraješ ještě s tímhle?“

„Já ale nevím, jak se s těmahle čudlíkama zachází,“ naříkal St. Claire a kývl hlavou směrem ke klávesnici.

Vail se rozhodl mu vyhovět: „Dobrá. Můžeš si uzurpovat toto geniální dítě až do odpoledne,“ řekl. „Ale po obědě se Meyer vrátí ke svým případům.“

„Za tři hodiny toho moc neudělám,“ zaúpěl St. Claire.

„Tak si pospěš, ne?“

Naomi se nakonec zvedla a přešla přes celou velkou společnou kancelář. Popadla Vaila za ruku a ukázala na druhou stranu místnosti směrem k Yanceyho svatyni.

„Před deseti minutama volal. Řekla jsem mu…“

„Ne. Ne-e,“ zavrtěl hlavou Vail a vstoupil do své kanceláře. Překvapeně se zastavil hned na prahu. Na věšáku za dveřmi visel jeho tmavomodrý oblek a frak.

„Co to má znamenat?“

„Zajela jsem ti pro věci. Nepředpokládala jsem, že bys měl čas jet domů se převlíknout.“

„Proč převlíknout?“ zavrčel.

„Máš doprovázet Yanceyho na zahájení oběda státní právnické konference. Je tam hlavním řečníkem. V pravé poledne…“

„Prokrista, to snad…!“

„A odpoledne koktejl v Námořním konferenčním centru. V šest.“

„Do prdele! Proč jsi mi to neřekla dřív?“

„Hele, teď už ti můžu říct všechny ty špatné zprávy jedním vrzem. Yancey tě chce v kanceláři. Poslal mě pro tebe.“

„Poslal tě za mnou k tomu výslechu?“

„Už jsem mu to vysvětlovala – ne poprvé.“

„Řekni mu, že mám práci až do oběda.“

„To, podle mého, nespolkne. Sedí tam s ním Raymond Firestone. Přišel bez ohlášení.“

Vail na ni zíral s ublíženým výrazem. „To nejhorší sis nechala na konec, co? Klidně jsi to na mě všechno předem ušila.“

„Ne, ne! Za tu poslední zprávu si to vypít nechci! V tom nejedu. Ale s obědem i koktejlem jsi souhlasil! Bavili jsme se o tom vloni v létě.“

„A to mi připomínáš až dnes?“

„Co po mě, sakra, chceš, Marty? Abych ti každý den odpočítávala? Tři dny do právnické konference, dva dny do právnické konference, zbývá osmnáct hodin do právnické konference… Mám ti volat domů a budit tě? Zbývá už jen devět hodin, připrav se!“

„Co to povídáš o buzení? Vždyť já jsem dnes v posteli vůbec nebyl!“

„Já jsem tě na městskou skládku netahala. A výslech Darbyho zorganizovala Parverová, ne já. A já také nemám nic společného s návštěvou radního Firestona.“

Vail vztekle hleděl na druhou stranu obrovské kanceláře, kde byly dveře k soukromé svatyni okresního návladního Jacka Yanceyho. Nemusel ani překročit práh, aby přesně věděl, co má čekat. Raymond Firestone se do města přistěhoval před dvaceti lety. Přišel s jedním odřeným kufrem, osmdesáti dolary v kapse a obratným jazykem. Chodil od jedněch dveří ke druhým a prodával chudým pojistky na pohřeb. Tento typ pojištění dotáhl tak daleko, že si po nějaké době mohl založit obrovský podnik, který měl nyní pobočky po celém Illinois. Byl to agresivní a nevzdělaný hlupák, ale velice cílevědomý, takže se za sedm let vypracoval až na člena městské rady, kde dovedl svou bezcharakternost k dokonalosti a stal se zkušeným provozovatelem umění nespolehlivosti. Abel Stenner jednou na jeho adresu trefně poznamenal: Firestone má v sobě bezohlednosti za dva.

Firestona však zcela otevřeně podporoval Eckling a Unie policistů. Hned po svém prvním zvolení se nechal slyšet, že ‚Vaila odkáže do patřičných mezí‘. Byla to sice nesmyslná pohrůžka, ale Vailovi nepřestávala lézt na nervy.

Firestone se usadil naproti Yanceymu, zády ke dveřím. Po Vailově příchodu se tedy musel ohlédnout přes rameno. Zíral na něj lstivýma, stále přimhouřenýma očima, které jakoby zamrzly a zbyly z nich jen úzké škvírky. Firestone byl muž normální postavy, s matnými hnědými vlasy učesanými dopředu, aby zakryl kouty, měl malá ústa s tenkými rty, která se usmívala jen velmi neochotně, a brunátnou pleť těžkého alkoholika.

„Nazdárek, Raymonde,“ zahlaholil Vail a ignoroval volnou židli vedle Firestona. Usadil se do křesílka vzdáleného více než metr od stolu.

Firestone mu téměř ani nekývl na pozdrav.

Yancey seděl za svým stolem. Byl to baculatý, umaštěné vyhlížející člověk s uhlazenou řečí profesionálního podvodníka, vlnitými bílými vlasy a stálým úsměvem. Yancey se stal před lety černým koněm na funkci okresního návladního. Vyklubal se z něho neskutečný byrokrat, tyjící ze svého umolousaného šarmu a přirozeného talentu, se sklonem k uklidňování vášní a ke kompromisům. Obklopil se bystrými mladými právníky, kteří za něj dělali špinavou práci, protože on na agresivní a tvrdé souboje v soudní síni neměl žaludek.

„Zdá se, že máme problémek,“ začal Yancey. „Ale nevidím důvod, proč bychom ho nemohli vyřešit v přátelském tónu.“

Vail neřekl ani slovo.

Stejně jako Jane Venableová, Vailova předchůdkyně, nechoval Vail k Yanceymu úctu jako k právníkovi, ale měl ho rád jako člověka. Když Yanceyho před deseti lety Jane Venableová opustila, dychtivě sáhl po Vailovi – po svém nejtvrdším oponentovi u soudu – a udělal z něj hlavního prokurátora. Jejich dohoda byla jednoduchá. Yancey odpovídá za politiku, Vail za profesionální záležitosti.

„Jde o tu věc mezi tebou a Ecklingem,“ pokračoval Yancey.

Vail ho přátelsky sledoval. Ta ‚věc‘ mezi Vailem a Ecklingem se táhla odedávna – ještě než se Vail stal prokurátorem.

„Je načase zahodit tu zatracenou válečnou sekyru,“ přerušil je Firestone.

„Vskutku? A na čí záda mám namířit?“ zeptal se Vail potichoučku a konečně prolomil své mlčení.

Firestone pohlédl na Yanceyho, který jen povzdechl, usmál se a znovu se pohodlně usadil. Opřel si konečky prstů obou rukou o sebe a zíral zbožně do stropu.

„Právě tomu se chceme vyhnout, Martine,“ řekl.

„Aha. Ehm, ehm.“

„My jen navrhujeme, abyste trochu ustoupil,“ prohlásil Firestone.

„Takže jde o kompromis?“

„Domníval jsem se, že na postupu jsme se již dávno shodli – kancelář okresního návladního nechá šéfa policie na pokoji sedm dní po spáchání, respektive objevení zločinu. Tak to podle naší dohody funguje – má prostě týden. Nemýlím se náhodou? Opravdu jsme se domluvili?“ Firestone při těch slovech zíral na Yanceyho.

„Hmm,“ zahučel Vail.

Firestone k němu prudce obrátil hlavu a vyštěkl: „Tak proč to neděláte?“

„My to děláme,“ řekl Vail unyle.

„Ale hovno! Vy i vaši lidé se přijedete podívat pokaždé, když si v tomhle městě zločinec jenom uprdne!“ vrčel Firestone.

„Ale no tak, Raymonde,“ mírnil ho Yancey. „Není přece tak neobvyklé, aby okresní návladní přijel na místo činu. Policie si většinou jeho pomoci cení.“

„Jenže on není žádnej zatracenej okresní návladní!“

„To ne, ale je můj hlavní prokurátor. To skutečně spadá do jeho jurisdikce.“

„My tady mluvíme o spolupráci,“ dštil síru Firestone a celý přitom zbrunátněl.

„Nemohl bych se vrátit do kanceláře?“ prohodil s úsměvem Vail. „Vy si, pánové, povídáte, jako kdybych tady ani nebyl. Připadám si, že vás potajmu odposlouchávám.“

Firestone se na něho znovu obořil: „Uděláte cokoliv, jen abyste Ecklinga postavil do špatného světla.“ Hlas se mu nebezpečně zvedal do fistule.

„To ani nemusím,“ pronesl Vail. „On se tam staví sám.“

„Vidíš? Tohle přesně jsem měl na mysli,“ obrátil se Firestone na Yanceyho. „Jak může Eric dělat svou práci, když ho tenhle vychcánek pořád někde dusí?“

„Omluvte mě,“ řekl Vail chladně a vstal.

„Uklidni se, Marty. Klid!“ chlácholil ho Yancey a mávl rukou na znamení, ať si znovu sedne.

„Máte problém snad se mnou, tak si stěžujte mně, a ne jemu,“ řekl Vail Firestonovi stále klidným hlasem. Dokonale se ovládal.

„Jo? Jenže on je váš šéf! Proto si stěžuju jemu!“

„V této oblasti není šéf,“ pokrčil rameny Vail. Věděl, že nejlépe se dostane Firestonovi na kobylku, když zůstane ledově klidný. Neubránil se nenápadnému úsměšku. „Víte, upřímně řečeno, Raymonde, mně je úplně šumafuk, jestli vám to vadí nebo ne. Jste jenom městský radní. Okres je vám nadřízený. Tady do toho nemáte co kecat o nic víc než vrátný, tak proč si radši nehledíte svého a nejdete nám z cesty?“

„No, Marty, počkej…,“ koktal Yancey.

„Prosím tě, Jacku, já tady nebudu poslouchat toho žvanila, co na mě vříská ty své urážky!“

„Do prdele, říkal jsem ti, Jacku, že to je ztráta času,“ pronesl Firestone vztekle. „Vail není schopen spolupracovat vůbec s nikým.“

„Tys tohle řekl, Jacku? Tys řekl, že s nima budu spolupracovat?“

„Já jsem jen řekl, že by možná každý mohl trošku ustoupit a uklidnit se. Chtěl jsem tím prostě jen poukázat na možnost navázání drobné spolupráce mezi vašimi odděleními.“

„Já osobně jsem klidný,“ prohlásil Vail. „A pokud jde o spolupráci, nemíním se dělit o své špinavé prádlo s Ecklingem. Je zcela nekompetentní, vždycky jenom tápe a důležitou stopu by nepoznal, ani kdyby ji měl na špičce nosu.“

„Poslyšte, vy…“

„Ne, poslouchat budete naopak vy, pane radní. Já jsem představitel soudního dvora. Já mám odpovědnost za žaloby ve všech případech a snažím se svou práci vykonávat podle svého nejlepšího vědomí a svědomí. Tak bych ji však vykonávat nemohl, pokud bych se – nedej bůh – musel spoléhat na Erica Ecklinga. Před dvěma lety chtěl zrušit soudní stíhání dvou vašich kolegů z městské rady. My jsme mu tento případ vzali, a ejhle – oba dotyční si teď musí odkroutit natvrdo své tresty v base na Rock Islandu za porušení zákona.“ Vail se odmlčel, a pak ještě dodal: „Možná právě v tom tkví onen problém. Možná právě kvůli tomu teď děláte scény, Raymonde.“

Firestone se roztřásl vzteky. Barva obličeje mu ještě ztmavla – do karmínově rudé. Otvíral pusu naprázdno, jako kdyby chtěl něco říct, ale slova mu nějak uvázla v krku.

„Já vám něco povím,“ pokračoval Vail. „Vyrazte Ecklinga. Kopněte ho do zadku, aby odletěl tam, kam patří, a na místo šéfa policie dejte kompetentního člověka, a ne pasáka kurev. Pak vám tyhle problémy prostě přestanou.“

„Táhněte do horoucích pekel!“ zavřískl Firestone a vyrazil z kanceláře ven.

Yancey se za ním jen díval. Pak prudce vydechl. Na čele se mu objevily krůpěje potu. „Ježíšikriste, Marty, musíš být tak idiotský drsňák?“ zeptal se nevěřícně.

„My dva máme svou dohodu, Jacku. Já řídím kancelář prokurátora, ty děláš politikaření. Já se tě o pomoc neprosím, tak mě taky o nic nepros, ano?“

„On má dost velký vliv ve své straně.“

Yancey měl na dosah něco, po čem celý život bažil – možnost dostat se na soudcovskou lavici. Potřeboval však podporu každého demokrata ve svém okrese, takže momentálně měl hlavní zájem na tom, aby celá politická rodina zůstala v klidu a míru. Vail o tom scénáři moc dobře věděl.

„Tak kolem sebe bij stejně tvrdě jako Firestone! Přestaň se chovat jako posera a klidně ho pošli do prdele!“

„Neměl jsem v úmyslu, abys…“

„Ale jistěže jsi to měl v úmyslu! Tuhle písničku jsme si sborově odzpívali už několikrát. Firestona stejně nepotřebuješ, ani ten jeho okresní spolek a modré límečky. Pevní neochvějní demokraté. Z těch se republikáni nestanou, ani kdyby vstal z mrtvých Jimmy Hoffa a nahonem začal kopat za starou velkou republikánskou partaj!“

„Já prostě strašně nerad přivolávám potíže.“

„Víš, ty máš jedinou potíž, Jacku. Chceš, aby tě všichni milovali. Jenže takovejhle ten život nejni, jak by řekl Huckleberry Finn. Sakra, až budeš soudcem, můžeš se každýmu vychcat na hlavu a všichni se na tebe budou usmívat a ještě ti poděkujou.“

Vail vyšel ze dveří.

„Marty?“

„No?“

„Ehm…, ty chceš jít na oběd v tomhle obleku?“

„Panenkomarjá, ještě toho trochu!“ zaúpěl Vail a definitivně odešel.

* * *

St. Claire s Meyerem stříleli naslepo. Cpali do počítače informace a hledali nějaké souvislosti nebo útržky, z nichž by St. Claire dokázal sestavit jakous takous souvislou mozaiku. Meyera práce naprosto pohltila. Připadal si jako ve hře draků s žalářníky, kdy všichni hráči procházejí labyrinty hádanek, a teprve pak se doberou konečného řešení.

Některé z nevyřešených vražd, na něž narazili, vypadaly zajímavě, ale žádná z nich neměla patrnou souvislost s případem na městské skládce. Meyera to začínalo unavovat. Spolu se St. Clairem skládal ten neřešitelný hlavolam snad tři hodiny a žaludek se mu už začal hlásit o oběd. V kanceláři kromě nich nebyla ani noha. Sestavili seznam šestasedmdesáti nezvěstných osob a devatenácti nevyřešených vražd v rámci jejich státu, ale nepodařilo se jim vytvořit ani jedinou kombinaci. Žádný nezvěstný se neshodoval s někým z mrtvých.

„Po čem jdeš, Harveyi?“ zeptal se Meyer. „Ani jeden tenhle případ nemá důvodný vztah k mrtvolám na skládce.“

„Ty tři mrtvoly spolu musejí nějak souviset. Ležely téměř vedle sebe, takže je tam někdo určitě hodil najednou, nemyslíš?“

„Jo, to zní rozumně.“

„Trošku si to nech projít hlavou. Na stejným místě na skládce se najednou objeví tři lidi. Jestli tam jejich ostatky někdo hodil najednou, existuje možnost, že se museli všichni znát. Měli něco společnýho.“

„Jo. To jo. Všichni byli mrtví,“ podotkl Meyer.

„A taky tam všichni nějakou dobu leželi. Já se tady, hošánku, snažím nastínit, že pokud se všichni znali a něco je pojilo dohromady a všichni zmizeli ve stejnou dobu, musel nám to někdo přece oznámit! Někdo je musel postrádat! První, co jsem dnes ráno udělal, bylo, že jsem brnkl do oddělení nezvěstných a položil jim jedinou otázku: ‚Nehledáte nějaký tři lidi, kteří se znali a jejichž zmizení bylo ohlášeno najednou?‘ A odpověď zněla ‚Ne‘.“

„Možná…“

„Lidi, kterým zmizeli přátelé nebo příbuzní, dychtivě čekají na podobnou příležitost – pokusit se identifikovat nalezený těla. Zatraceně, kdyby se ti ztratil syn a ty by sis přečetl v novinách, že se na městský skládce našly tři neznámý mrtvoly, nebyl bys zvědavej? Nechtěl bys zjistit, jestli tvůj synátor není jedním z tý trojice? Milej zlatej, u nás se ztratily kvanta lidí. A po každým pátrá minimálně jeden člověk.“

„Kam, ksakru, míříš, Harve?“

„Řekněme, že se nám tu naši svatou trojici nepodaří identifikovat – aspoň teda ne hned. Nenapadá tě možnost, že třeba nepocházejí od nás? Že jsou z jinýho státu?“

Meyer na okamžik odtrhl zrak od obrazovky. „Myslíš teda, že jsou přespolní?“

„Jo. Třeba nějací turisti. Nebo účastníci stranický konference. Nebo zkusme chvilku předpokládat, že je někdo zavraždil mimo město, a pak je sem přivezl.“

„Jo jo, Harve, už to skoro máš!“

„Neprovokuj, hošánku. Moc dobře vím, že to nevyřešíme raz dva. Ale stejně, fakticky – co když prostě nejsou místní? Zkus se nad tím zamyslet. Co když jeli v něčem, co se odehrálo mimo město? Já nevím, třeba vyloupili banku, kšeftovali s drogama nebo se zapletli do nějakejch kultovních kouzel. A řekněme, že se jim to nějak vymklo z ruky a tihleti neznámí byli kvůli těm svejm čachrům zavraždění a vrah je hodil na skládku. Krucinál, někdo je tam přece hodit musel, nespadli tam z nebe.“

„Tohle nemá cenu.“

„Možná jo, možná ne,“ prohlásil starý zkušený analytik a vyhodil prázdný kelímek od kávy do koše. Pak se pohodlně opřel, strčil si pod jazyk čerstvý tabákový list a propletl si tučné prstíky obou rukou na pivním břiše. „Vzpomínám si na jeden případ, co se stal před pěti šesti lety. Policie ze Seattlu objevila dva bělochy ve společným hrobě. Těsně za městem. Nemohli ty oběti identifikovat. Uplynulo půl roku, a oni ten případ už málem dali k ledu. Pak jim ale zavolal šéf arizonský policie. Tisíc mil od nich! A ukázalo se, že arizonští poldové sbalili chlapa za držení horké padesátidolarovky, která zmizela půl roku předtím při bankovní loupeži. Chlap se jim sesypal a přiznal se nejenom k tý bance, ale prozradil, že prý ve skutečnosti byli tři a odjeli se schovat do Seattlu. Tam se začali handrkovat a on je oba oddělal a zakopal v lese. Pak se vrátil do Phoenixu. Policajti si chtěli historku ověřit – a klaplo to. Poldové ze Seattlu měli rázem vyřešenej případ. A arizonští zas rozlouskli tu starou bankovní loupež.“

„A všichni se na sebe usmívali jak měsíček na hnůj. Nesmál se jenom ten hošan, kterej to všechno spískal, co?“ konstatoval Meyer.

„Přesně tak. Poldové ze Seattlu prostě vůbec nepředpokládali, že by jejich neznámej mohl bejt v Arizoně. Takže vidíš – jeden nikdy neví. My se musíme snažit najít něco, co nás prostě praští do oka, jasný?“

Meyer se znovu vrátil k velké obrazovce počítače a sledoval dlouhý přehled popisů jednotlivých případů. Pak z ničeho nic ve své činnosti ustal.

„A co satanismus, Harve? To tě nenapadlo?“

„Satanismus?“

„V jižním cípu Illinois je městečko Gideon. Tam se snad za posledních dvacet let nesetkali s jediným násilným činem. A místní policisté se domnívají, že tam satanisté nedávno zavraždili mladou ženu v domácnosti.“

„Gideon? To je hezký biblický jméno,“ řekl St. Claire. „Připadá mi nepravděpodobný, že zrovna v takovým městečku by se ti ohavní satanisti rozhodli vyhazovat si z kopejtka.“

„Šéf policie odmítl poskytnout policejní zprávy o činu. Dokonce tam ani nezavolali nikoho z kanceláře okresního koronera – což je v podobných případech stanoveno zákonem. Podle té stručné zprávy to vypadá, že jde o malou, nábožensky založenou komunitu. Obávají se vlivu satanistů a nechtějí, aby zpráva o té vraždě pronikla na veřejnost.“

Utrhl z tiskárny papír, na němž byla vytištěna stručná zprávička z počítače. Přečetl ji nahlas:

NEOHLÁŠENÁ VRAŽDA 27.10.1993: Vražda ve městě Gideon v Illinois. Žena v domácnosti. V Gideonu žije mormonská náboženská komunita. Počet obyvatel asi 2 000. Al Braselton, agent ze Státního úřadu vyšetřování, odhalil událost při nijak nesouvisejícím vyšetřování v Shelby, 12 mil na sever od Gideonu. Hlavní velitel gideonské policie Hiram Young váhavě předložil agentu Braseltonovi fotografie a zprávu o vraždě i s nákresem. Nic víc však Státní úřad pro vyšetřování k tomuto zločinu nemá. Podle velitele Younga si město nepřeje přílišnou publicitu a s ní spojený příliv návštěvníků…

Meyer vykřikl: „A tohle je v uvozovkách, Harve – ‚… z důvodů podezření na satanisty‘! Vražda je stále nevyřešená.“

„Takový podezření jsem opravdu nikdy nepojal,“ prohlásil St. Claire. „Satanismus…“ Musel se té představě zasmát.

„Kristepane, mrkni se na ty fotky,“ řekl Meyer.

Na počítačovém monitoru se objevilo šest fotografií. Jako všechny policejní dokumentační záznamy zachycovaly otřesnou atmosféru místa zločinu bez jakékoli kompozice nebo uměleckého pohledu. Detailní záběry působily téměř pornograficky. Na obrovitou padesátipalcovou obrazovku se vešly do dvou řad po třech snímcích. Na horních byl celek, polodetail a detail kdysi příjemně vyhlížející, poněkud baculaté mladé ženy kolem pětadvaceti let. Utrpěla řadu bodných a sečných ran. První fotografie zobrazovala hrůzné místo činu. Oběť ležela v rohu místnosti s hlavou zvrácenou v podivném úhlu u stěny. Měla doširoka otevřená ústa. Ve vytřeštěných očích se jí usadil strnulý vyděšený výraz. Stěny, podlaha, televizor a všechno kolem bylo pocákáno krví.

Polodetail byl ještě konkrétnější. Žena měla odřezané bradavky a hrdlo proříznuté až po krční páteř.

Ale detailní záběr hlavy působil nejúděsněji.

Žena měla prsní bradavky nacpané do úst.

„Pane bože na nebesích,“ zachvěl se odporem St. Claire.

„Jsem moc rád, že jsem ještě neobědval.“ Meyer několikrát za sebou polkl.

Spodní řada fotografií byla zabrána ze stejného úhlu a byly na nich snímky ženiných zad, stejně otřesně pobodaných.

„Už chápu, proč si velitel policie myslí, že jsou do toho zapletení satanisté,“ poznamenal Meyer. „Tohle je fakt obscénní.“

St. Claire se naklonil Meyerovi přes rameno a společně si četli zprávu o trestném činu sepsanou velitelem gideonské policie Hiramem Youngem:

Dne 27. října 1993 mi zhruba v osm hodin ráno zatelefonoval pan George Balfour, místní občan, kterého zavolala jeho sousedka paní Miriam Peronnová, bydlící bezprostředně vedle jeho domu. Po příjezdu na místo jsem objevil ženu, bělošku, kterou jsem osobně identifikoval jako Lindu Balfourovou, 26 let, Georgovu manželku. Ležela na podlaze v obývacím pokoji. Paní Balfourová byla namístě mrtvá. Koroner Bert Fields prohlásil za příčinu smrti četné bodné rány. Syn paní Balfourové – věk 1 rok – byl nalezen dva metry od ní. Nebyl zraněn. Manžel paní Balfourové byl v době vraždy vzdálen několik mil od města. Žádní podezřelí.

Meyer na St. Claira promluvil: „Tady nic moc není.“ Ale St. Claire neodpovídal. Vstal a přešel blíž k obrazovce. Díval se na zvětšeninu ženina týla.

„Co to je?“ zeptal se.

„Co jako?“

„Tady. Hele, má něco na zátylku.“ St. Claire ukázal prstem na jakési znaky pod ženinými vlasy.

„Počkej, zvětším to.“

Zvětšil si fotografii v počítači nejméně čtyřnásobně, dokud ještě bylo zřetelné její rozlišení. Pod krví slepenými vlasy na ženině šíji byla jakási řada značek, ale na zvětšené fotografii nebylo možno pro velkou zrnitost rozpoznat, co to je.

„Možná jsou to jen škrábance,“ zamyslel se Meyer.

„Fakt to nemůžeš trochu zaostřit?“ zeptal se St. Claire.

Meyer několikrát obrázek digitálně zaostřil. Fotografie blikala a po každém záblesku se stávala zřetelnější. Meyerovy prsty se míhaly po klávesnici.

„Tohle je maximum,“ řekl nakonec.

„Vypadá to jak nějaký čísla,“ zabručel si pod vousy St. Claire, posunul si brýle na nos a mžoural na fotku. „Číslice a k tomu písmeno…“

„Zdá se, že je to napsáno její krví,“ podotkl znechuceně Meyer.

Náhle začal v St. Clairových útrobách hlodat ten známý červíček. Nevěděl ještě přesně proč, ale ten pocit znal. Řešení je velice blízko…

„Bene, pojď, zavoláme tomu veliteli Youngovi. O tom případu určitě ví mnohem víc, než co je v počítači.“

„Harveyi, mám na stole čtyři jiné případy…“

„Mám tušení. Hlodá ve mně červíček. V tomhle něco je, Bene. A nehádej se.“

„Tušení? Červíček?“

„Prostě jako když mi červíček pochybností prokousává cestičky v mozku. Pak se dostavuje tušení,“ podotkl zkušený vyšetřovatelský harcovník St. Claire.

6

V lobby hotelu Ritz se naparovalo tři sta nejmocnějších mužů z města. Pomalu se trousili do jídelny a ze všeho nejvíc připomínali pávy. Nadutě si vykračovali směrem k prostřeným stolům, s vážným výrazem a zaťatými čelistmi, obezřetně pozorovali své kolegy a upevňovali si postavení na mocenském žebříčku okázale blahosklonným vystupováním. Oběd správní rady Státní právnické asociace byl nejprestižnější společenskou akcí roku a pro většinu přítomných – těch nejvlivnějších – byl hlavně arénou pro boj o udržení postojů a názorů. Organizátoři rozeslali tři stovky pozvánek; pozvánek, které se sháněly mnohem hůře než vstupenky na finále světové série v basketbalu. Nedaly se totiž koupit, vyměnit ani půjčovat. Nejexkluzivnější – a nejsnobštější – ‚klub‘ ex officio, tedy z moci úřední, určoval, kdo patří ve městě k nejmocnějším. Zahrnutí do seznamu pozvaných znamenalo automaticky přijetí u neoficiálních, nicméně vlivných představitelů města. Naopak vyškrtnutí se považovalo za katastrofální urážku.

Yancey dostal nabídku pronést úvodní proslov, což znamenalo, že je pokládán za nejuznávanější hybnou sílu města. Celá léta se tajně modlil, aby ho oficiálně přijali do toho ‚klubu nejarogantnějších hochů‘ a nyní si hluboce vychutnával všechnu pozornost, jejímž se stal středem. Vail ho následoval do jídelny a vlažně se ve stínu obratného okresního návladního usmíval. Ten nadšeně třásl každému rukou a pomalu se tak propracovával ke stolu. Den oběda skutečně patřil Yanceymu a Vail mu to přál, i když jeho samolibé vystupování sledoval s opovržením.

Vail měl vyhrazeno místo přímo před řečnickým pultem, u stolu se třemi členy státního nejvyššího soudu a čtyřmi nejvlivnějšími legislativci. Všichni to byli postarší, zarputilí nudní patroni, kteří se ukájeli vlastní důležitostí a mnohem víc než inteligentní konverzace je zajímalo jídlo a pití. Vail celý oběd doslova protrpěl.

Yanceymu se po příchodu na tribunu dostalo bouřlivého potlesku. A proč také ne? Mluvení patřilo mezi jeho silné stránky a navíc proslul tím, že dokázal své projevy okořenit lechtivými vtípky a otevřeně vyžadoval aplaus na počest těch největších z největších přítomných pohlavárů. Jenže tentokrát hned jakmile dostal slovo, ucítil nepříjemnou bolest v zátylku. Rychle se poškrábal a snažil se na ni nemyslet. Pak ale otevřel ústa k zahájení projevu a bolest se změnila v nesnesitelný tlak v dolní části lebky. Prudce zavrtěl hlavou, ale docílil jen bodavého pocitu v hlavě, jako kdyby ho do mozku píchalo tisíce jehliček. Kalil se mu zrak. Místnost vypadala velice vzdálená a potlesk zněl dutě. Křečovitě sevřel okraje řečnického pultu, aby neupadl.

Vail si povšiml, jak Yancey zavrávoral, a roztřeseně se snažil zachytit jednou rukou pultu. Druhou si třel zátylek a cukal hlavou. Vypadalo to, že na něj útočí neviditelná včela. Usmál se, ale hned popadl pult oběma rukama. Vail, který seděl přímo pod ním, viděl, že se mu třesou.

„Dříve, než začnu s projevem, bych rád využil této příležitosti a představil vám m-mou… pravou… a l-l-levou… ehm, levou…“ Přestával vyslovovat zřetelně a zakoktával se.

Vail se předklonil, jako kdyby chtěl vstát. Co se to, ksakru, s tím Yanceyem děje? pomyslel si.

„… jednoho z nej…, z nejlepších ža-žalob-ců v té… této zemi a mm-mu-že, kte…, ehm…“

Yancey se zarazil a bezmocně civěl před sebe. Rychle pomrkával. Vail vyskočil a bleskurychle oběhl stůl, ale Yancey jen vykřikl a prudce se zhroutil na řečnický pult před sebou, rozhodil bezvládné ruce, skácel se k zemi a převrátil se na záda. Zůstal ležet na podlaze.

* * *

Vail doprovázel okresního návladního stiženého mrtvicí i v sanitce. Předtím ještě stačil zatelefonovat St. Clairovi a poslat ho za Yanceyovou manželkou Beryl. Yanceyho tvář zpopelavěla a těžce dýchal. Celá posádka sanitky ho rychle ošetřovala. Horečnatě kolem něho pobíhali a štěkali na sebe jeden příkaz za druhým. Řidič telefonoval do nemocnice, aby se připravili na jednotce intenzivní péče a kontaktovali Yanceyho osobního lékaře. Po příjezdu odvezli Yanceyho na pojízdném lehátku ze sanitky přímo na operační sál a Vail osaměl.

Než Yanceyho lékař vyšel z operačního sálu ven, uplynula téměř hodina. Doktor Gary Ziegler byl vysoký, štíhlý muž s ostrými rysy a přísným výrazem. Obličej mu zdobily melancholické oči. Tvářil se bez ustání ustaraně a v žádném případě nebyl typem člověka, který vzbuzuje v čekajících příbuzných a blízkých nějakou naději. Unaveně si sundal tenké latexové rukavice, čepičku a roušku z tváře. Kořen nosu si sevřel mezi palcem a ukazovákem a povzdechl.

„Je to opravdu tak špatné, Gary?“ zeptal se Vail.

Ziegler na něho pohlédl a zavrtěl hlavou.

„Doufám, že máš dostatek energie, Martine.“

„Krucinál, co to má jako znamenat?“

„Znamená to, že se z tebe stane zaneprázdněný člověk. Jackovi totiž potrvá dost dlouho, než se bude moct vrátit do práce – pokud vůbec ještě pracovat bude.“

„Infarkt?“

„Masivní cerebrální trombóza.“

„Co to přesně znamená?“

„Hlavní tepnu vedoucí k mozku zablokoval trombus – krevní sraženina. Což přesně znamená, že do malého mozku přestala pronikat krev, tudíž nebyl okysličován.“

„Jinými slovy mrtvice.“

„Jinými slovy masivní mrtvice. Trpí těžkou hemiplegií – to už můžeme říci zcela přesně, a jeho reflexy jsou nulové. Já osobně se obávám také afázie, i když zatím netuším, jaké jsou další následky.“

„Prosím tě, přelož mi to do normální lidské řeči, ano?“ požádal ho Vail.

Ziegler přešel k umyvadlu a začal si drhnout ruce. „Ochrnul na celou levou stranu. To je následek poškození pravé cerebrální hemisféry. Bude mít problémy s mluvením díky poškození levé hemisféry. I když to mohlo být způsobeno třeba i tumorem na mozku, atherosklerózou, hypertenzí – přesně zatím prostě nevím. Momentálně se dá říct, že je stabilizován, ale je ve velmi špatném zdravotním stavu a v bezvědomí.“

„Kristepane.“

„Povzbuzující může být pouze fakt, že přežil první dvě hodiny,“ dodal Ziegler. „Pokud vydrží ještě týden nebo deset dní, tak se jeho vyhlídky rapidně zlepší. Momentálně však vůbec nemůžeme předvídat, jaké budou dlouhodobé následky.“

„Jak tě tak poslouchám, připadá mi, že říkáš, že je Jack živá mrtvola.“

„To je dost drsně řečeno,“ zvedl Ziegler pohoršeně obočí nad Vailovou volbou slov.

„Ano. Celá situace je dost drsná!“

„No tedy…, o mrtvici takového rozsahu se skutečně nedá říct nic pozitivního, ale dokud neuděláme EKG, krevní testy, tomografii, angiografii, tak prostě nemůžu ani odhadovat, co se bude dít, sakra.“

„Můžu ho vidět?“

Ziegler ukázal ke dveřím jednotky intenzivní péče.

„Jdu se opláchnout a převléct. Jestli se tady objeví Beryl dřív, než budu hotový, promluv si s ní, ano? Já si pospíším.“

Vail se podíval skleněným okýnkem ve dveřích do místnosti JIP. Yancey ležel zcela nehybně, k rukám i nohám měl připojeny nejrůznější přístroje s umělou výživou, obličej mu zakrývala kyslíková maska a za postelí mu pípaly kontrolky. Byl nehybný jako skála a jeho pleť měla barvu ovesné kaše.

Jaká ironie, pomyslel si Vail. Nadešel snad největší den v jeho životě a zrovna v tu chvíli ho zklame vlastní mozek.

Za chvíli se otevřely dveře výtahu a objevila se Beryl Yanceyová se svou třicetiletou dcerou Joannou. Doprovázel je uniformovaný policista. Vypadaly zmateně a nechápavě. Stály ve dveřích, držely se za ruce a s vyděšeným výrazem se rozhlížely po chodbě. Když Beryl spatřila Vaila, přispěchala k němu, zoufale mu sevřela ruku a téměř nesrozumitelně začala cosi brebentit. Vail objal každou rukou jednu ženu kolem ramen. Beryl Yanceyová o častých potyčkách mezi Vailem a manželem věděla, ale ona i Jack Yancey měli svérázného prokurátora rádi a byli si dobře vědomi, že Vailovy úžasné úspěchy držely Yanceyho v průběhu posledních deseti let ve funkci okresního návladního nad vodou.

„Byla jsem zrovna u kosmetičky,“ blekotala Beryl. „Chápeš, u kosmetičky! Je naživu, Martine? Ach bože, hlavně mi neříkej, že je mrtvý. Neumím si představit, já ne –“

„Drží se, Beryl. Pořád žije.“

„Ach, díky bohu, díky, Marty!“

„Já ale…“

„A je při vědomí? Můžeme ho vidět? Ach, můj bože, určitě mám strašné vlasy. Zrovna mi dělali…“ Větu nedopověděla. Rychle si upravovala nedokonalý účes.

„Gary Ziegler se šel převléknout. Hned tady bude. On Vám sdělí všechny podrobnosti.“

„Přijeli pro mě v policejním autě. Všechny dámy na kosmetice propadly hysterii, když ten sympatický muž… Kdo to vůbec byl, Martine?“

„Jmenuje se Harvey. Harvey St. Claire.“

„Říkal, že na tebe počká v autě.“

„Výborně.“

„Nenecháš nás tady, že? Nikdo mi nic neřekl, víš? Pan St. Claire mi nepověděl skoro ani půl slova! Myslela jsem… Ach bože…, co mi všechno prolétlo hlavou…“

„On ani nic neví, Beryl. Harvey neví o nic víc než ty.“

„Jaké mám ty vlasy? Jsou hodně hrozné?“

„Tvůj účes je v pořádku, mami,“ chlácholila ji dcera a poplácala ji po ruce.

„Poslyš, kdybyste cokoli potřebovaly – úplně cokoli, zavolejte mi. Buď do kanceláře nebo domů…“

„Já vím. Dík, Martine. Ale Jack bude v pořádku. Vím, že bude v pořádku. On nikdy nebývá nemocný. Víš, že dokonce neměl ani chřipku?“

Za pár minut vyšel Ziegler v čistém plášti a obě ženy se k něm okamžitě rozeběhly. Vail sjel výtahem do prvního patra, ale když z něj vystoupil, spatřil půl tuctu novinářů a televizní štáb. Čekali v hloučku u hlavních dveří. Skočil tedy rychle zpět do výtahu a sjel do suterénu. Tam vytáhl z kapsy mobilní telefon a vytočil číslo auta. Telefon jednou zazvonil a St. Claire ho hned zvedl.

„Kde jsi?“ ptal se.

„V suterénu. U hlavního vchodu je hromada novinářů.“

„Vím. Zrovna teď, když spolu mluvíme, čumím přímo na ně.“

„Já ale ještě nejsem na rozhovor s novináři připraven.“

„Tak běž po šipkách k nákladové rampě u zadního vchodu. Vyzvednu tě tam.“

„Oukej,“ přikývl do telefonu Vail a rozhlédl se kolem. Zamířil po směru šipky dlouhou nevlídnou sklepní chodbou. Podél stěn stály vysokozdvižné vozíky s nákladem zakrváceného ložního prádla. Několik stropních zářivek nesvítilo. Úzký, strašidelný tunel páchl dezinfekcí a zaschlou krví. Došel až k služebnímu zadnímu východu, rychle jím proběhl a hnal se k nákladové rampě. Seskočil dolů přesně v okamžiku, kdy pod ní zastavil St. Claire. Nastoupil do otevřených dveří, St. Claire šlápl na plyn a vyřítil se po nemocniční příjezdové cestě ven z areálu a pak přímo k soudní budově.

„Co se stalo? Infarkt?“ ptal se St. Claire.

„Mrtvice. Nemůže chodit, nemůže mluvit, dýchá jenom kyslík z bomby, nedostatek kyslíku a krve mu narušil mozek a je v bezvědomí. Když jsem vyrukoval s názorem, že je z Jacka živá mrtvola, Ziegler vyskočil jak čertík z krabičky.“

„To od tebe nebyla příliš profesionální diagnóza,“ konstatoval St. Claire a odplivl si z okénka.

„Já přece nejsem doktor.“

„To ne,“ uchechtl se St. Clair. „Jsi totiž nový okresní návladní.“

„Já na krávoviny, co dělá okresní návladní, nemám čas,“ obořil se na něho Vail. „Možná to bude znít divně, ale od okamžiku, kdy se tohle stalo, se nemůžu zbavit myšlenky na den, co zavraždili Kennedyho a vidím před sebou pořád tu scénu, jak Johnson v letadle skládá prezidentskou přísahu.“

„Přebíráš žezlo, Marty.“

„Ale já nejsem dobrej na styk s veřejností, lidi mě serou a při společenskejch událostech jsem neotesanej. Žádný žezlo nechci.“

„To je sice hezký, frajere, ale určitě ho vyfásneš.“

* * *

Policejní náčelník Hiram Young seděl za svým šedým kovovým stolem a bubnoval prsty o jeho desku. Zíral na lístek se vzkazem. Rose, jeho sekretářka s vypěstovaným šestým smyslem, vždycky reagovala na meziměstské telefonáty – a zejména na telefonáty z policejních oddělení velkých měst – způsobem, jako kdyby šlo o špatné znamení a nadcházející celonárodní katastrofu. Younga její úzkostlivě čitelný dokonalý rukopis dost rozčiloval, ale Rose byla starostova sestra, a tak si nemohl stěžovat. A co horšího – nejenže dokonale psala, ale navíc podtrhovala slova, o nichž se domnívala, že vyžadují zvláštní důraz.

Naléhavě vás volali z kanceláře okresního návladního z Chicaga (!!) ve 13.30. Snažila jsem se vás sehnat na několika místech. Musíte zatelefonovat panu Benu Meyerovi jakmile přijdete. Šla jsem s Charlottou k zubaři. Návrat v 15.00. Volejte ihned. Slíbila jsem to!!!

Telefonní číslo bylo napsáno obrovitými číslicemi přes celou spodní stranu zápisníkového papíru.

Obezřetně tedy číslo vytočil a požádal, zda by nemohl hovořit s Meyerem.

„Tady Ben Meyer,“ zahlaholil hluboký hlas.

„Tady náčelník Hiram Young, pane. Prý jste mi volal,“ řekl Young.

„Ano, pane!“ pronesl nadšeně Meyer. „Mockrát děkuji, že jste se mi ozval tak brzo.“

„To je v pořádku,“ odpověděl Young. Zaklesl si sluchátko mezi čelist a rameno a při hovoru listoval došlou poštou.

„Strašně nerad vás obtěžuji,“ říkal Meyer, „ale pracujeme tady na jednom případu a domníváme se, že byste nám s ním mohl pomoci.“

„Velmi rád,“ řekl Young a otevřel obálku s účtem za telefon.

„Týká se vraždy paní Balfourové.“

Nastala pauza. Dlouhá pauza.

Nakonec se ozvalo: „Ano…?“

„Domnívali jsme se, že by mohl souviset s jedním naším případem tady…“

„Hmm.“

„Bylo by možné… Mohli bychom z vašeho oddělení dostat nějakou doplňující zprávu, náčelníku? Máme jen to, co bylo v počítači, ale toho je opravdu málo.“

„My o tom ale také víme opravdu málo.“

„A nepokročili jste od té doby trochu? Nemáte podezřelé, nějaké nové údaje…“

„Ani ň.“

„Pokud vím, podezírali jste satanisty…“

„To byla pouhá spekulace,“ přerušil ho stroze Young.

„Aha. A vyvodili jste to z něčeho konkrétního…?“

„Viděl jste fotografie, které jsou v počítači?“

„Ano, pane.“

„Ty mluví samy za sebe, nemyslíte?“

„Takže vás k tomu závěru vedl čistě způsob provedení zločinu?“

„Opakuji, že šlo o spekulaci. Někteří svati otcové z města a místní radní se k této verzi také přiklánějí.“

„A vy se k ní tedy nepřikláníte?“

„To jsem neřekl. O co jde v tom vašem případě?“

„Neidentifikovaná těla. Vyskytují se jisté podobnosti. Měla paní Balfourová nějaké nepřátele? Nějaké…“

„Nikoho. Znám Lindu od té doby, co si nahoře v Carbondale vzala Georgeho a přišla sem. To bylo před třemi čtyřmi lety. Příjemná dívka. Bezproblémová. George je prostě solí země. Vychovává toho chlapečka úplně sám. Dejte mu pokoj. Starostí si užil dost.“

„Máte o té Lindě Balfourové nějaké starší informace? Z doby než se k vám přestěhovala…?“

„Nepovažoval jsem za nutné strkat nos do jejích osobních věcí. Jak jsem řekl, byla to příjemná mladá dáma. Nedělala potíže.“

Meyer uvázl na mrtvém bodě. Snažil se něco najít, udeřit na správnou strunu, jen aby se náčelník trochu rozpovídal.

Zeptal se tedy: „Takže podezřelé vůbec žádné nemáte?“

„Ráno šel kolem domu nějaký údržbář, ale toho jsme později neobjevili.“

„Údržbář? Z jaké firmy?“

„Sousedka přes ulici ho viděla přecházet po chodníku. Pravdou skutečně zůstává, že jsme prostě nikdy nepřišli na to, pro koho vlastně pracoval.“

„A to byl váš jediný podezřelý?“

„Jak jsem vám říkal, pane Meyere. Neměla nepřátele. Nic jí neukradli. Patrně šlo o nějakého cvoka, co prostě jen projížděl. Dělali jsme na tom případu přes měsíc.“

„Otisky?“

„Nic co by neodpovídalo členům rodiny nebo přátelům.“

„Zajímá nás stav těla, náčelníku. Nemohl byste…“

„Já nemám oprávnění mluvit o stavu těla. S tím se musíte obrátit na doktora Fieldse – pokud s vámi bude chtít hovořit. Dělá nám i koronera.“

„Díky, náčelníku. Máte číslo?“

Young mu nadiktoval číslo a zavěsil. Chvíli jen seděl a zíral na aparát, pak začal vytáčet Fieldsovo číslo, ale potom se rozmyslel.

Doktor Fields je přece dospělý. Může si říct tomu Meyerovi, co chce. Young obrátil svou pozornost zpátky k poště.

* * *

Doktor Fields tiskl špachtlí pacientův jazyk a zíral na strašlivě oteklý a zarudlý krk. Něco takového už dlouho neviděl. Hodil pak dřívko do odpadků a pohlédl přísně na šestiletého chlapce:

„Ty kouříš, Mose?“ zeptal se.

Chlapec vykulil oči a jeho matka zalapala po dechu. Pak se Fields rozesmál.

„Neboj, dělám si srandu, synku. Máš stráášidelný mandle. Hele, jste baptisti, že jo, Beth?“

Matka přikývla.

„Ty mandle musej ven. Čím dřív tím líp.“

Chlapcovy oči se zalily slzami a roztřásly se mu rty.

„Prosím tě, nic to není, synku. Navíc pak můžeš několik dní za sebou baštit zmrzlinu, co hrdlo ráčí. Jak by se ti to zamlouvalo?“

Příslib hory zmrzliny zřejmě zaplašil všechny chlapcovy obavy i strach.

„Domluvte se se Sally, kdy by nám to všem nejlépe vyhovovalo,“ řekl Fields. Než se však mohla matka s malým synkem zvednout k odchodu, nakoukla do dveří Fieldsova sestra.

„Pane doktore, máte meziměsto,“ vyhrkla. „Chicago.“

„Neříkejte,“ podivil se Fields. „Asi volají z univerzity a chtějí něco prokonzultovat.“ Rychle popadl telefon.

„Doktor Bert Fields. Co si přejete?“ řekl rozmrzele.

„Pane doktore, tady Ben Meyer. Jsem vyšetřovatel z kanceláře okresního návladního. Potřeboval bych vaši pomoc.“

„Bolí vás něco?“ zeptal se Fields ironicky.

Meyer se rozesmál. „To ne, pane. Pracujeme zde ale na případu, který se možná vztahuje k jedné vraždě, co se stala u vás.“

„Myslíte Balfourovou?“

„Jak jste to uhodl?“

„To je jediná vražda, kterou jsme tady v okolí měli snad za posledních deset let. Vlastně asi nejhorší, jakou jsem kdy viděl, a to tady dělám doktora od jednašedesátého.“

„Údajně jste zároveň i koroner.“

„Koroner, rodinný lékař, chirurg, prostě všechno.“

„A pitvu jste prováděl vy?“

„Jistě.“

„A nevybavujete si nějaké významné body?“

„Milý pane, já si pamatuju každičký centimetr těla té dívky. Na to se nedá zapomenout.“

„Bylo by možné dostat kopii vaší pitevní zprávy?“

Fields zaváhal.

„Mohu vás ujistit, že ji budeme považovat za nanejvýš důvěrný materiál,“ dodal spěšně Meyer. „Měli jsme tady u nás podobný případ. Pokud jde o masového vraha, nesmírně byste nám tím pomohl, aby ten pacholek ve svém díle nepokračoval.“

„Pacholek…?“

„Tak tady říkáme pachateli.“

„Aha. Pacholek.“ Doktor se rozesmál. „To bych mohl někdy použít. Hezky tím Hirama trumfnu.“

„Ano, pane. Nemáte u vás fax?“

Fields se znovu od srdce zasmál. „Vloni jsem si teprve koupil záznamník,“ řekl. „Nevidím jediný důvod, proč bych měl potřebovat fax.“

Meyera ta zpráva dost zarmoutila. „Mně by tedy momentálně strašně pomohl.“

„No, a co kdybych si teda tu zprávu vyhledal a rovnou vám ji přečetl? Není zase tak strašně dlouhá.“

„To by bylo skvělé!“ zajásal Meyer. Sáhl po telerekordéru, připojil si ho k telefonu a stiskl nahrávací tlačítko. „Nevadilo by vám, kdybych si ji nahrál?“

„Rovnou ze sluchátka?“

„Jo, rovnou. My tady jdeme děsně s dobou.“ A oba se tomu zasmáli.

Fields na chvíli své sluchátko položil a Meyer zaslechl, jak se otevírá a zavírá kovová zásuvka.

„Přesně toto jsem napsal do zprávy, pane Meyere. Máte všechno připraveno?“

„Ano.“

„Oběť – Linda Balfourová, běloška, žena, věk 26. Výška 157,5 cm, váha 67 kg, modré oči, světle hnědé vlasy. Namístě mrtvá. Dostavil jsem se do jejího domu na Poplar Street zde ve městě. Oběť utrpěla bodné, řezné a sečné rány, celkem 56. Známky posmrtných křečí, traumatu a aeroembolie. Masivní krvácení z bodných ran. Sečná rána na hrdle, díky níž byla Balfourové téměř oddělena hlava od těla, vyvolala vzduchovou embolii, která obvykle způsobuje okamžitou smrt. Rány na rukou a pažích jsou známkou obrany před zabitím. Došlo též k zohavení těla. Bradavky a klitoris oběti byly amputovány a umístěny do úst oběti. Zdá se, že zranění i amputaci provedla osoba nebo osoby s jistou chirurgickou zkušeností.

Na lebce oběti byl nalezen nápis C13.489 napsaný její vlastní krví 4,6 cm pod hranicí vlasů na týle. Zbraní byl pravděpodobně obyčejný řeznický nůž s čepelí dlouhou dvacet centimetrů – nalezen na místě činu. Patřil oběti. Pitva neodhalila stopy alkoholu, omamných látek nebo jedů v krvi oběti. Oběť byla v devátém týdnu těhotenství.

Podepsán MUDr. Edward Fields dne 10. 6. 1993“

„Pomůže vám to nějak?“ zeptal se Fields.

„Určitě, pane,“ přitakal Meyer. Puls se mu rozběhl šílenou rychlostí. „Můžete mi, prosím, zopakovat ten nápis z týla oběti, abych si byl jistý, jestli ho mám správně?“

„C13.489. Tušíte, co to může znamenat?“

„Ani v nejmenším,“ řekl Meyer. „Ale jakmile na to přijdu, dám vám vědět.“

„Doufám, že jsem vám alespoň trochu pomohl, pane Meyere.“

„Děkuji vám, pane. Mockrát vám děkuji. Kdybyste někdy přijel k nám do města, zavolejte mi. Zvu vás na oběd.“

„Dík za pozvání.“

Meyer položil telefon a dlouho jen seděl a zíral na papír před sebou.

C13.489. Co to ksakru asi znamená?

Možná něco budou vědět staré páky.

7

Vail se nadechl, dodal si kuráže a rázně otevřel dveře do hlavního sálu. Věděl zcela přesně, co ho uvnitř čeká. Ocitl se ve víru strašného hluku a vedra. Měl dojem, že ho ten rumraj stahuje kamsi do hlubin. Snad všichni chicagští právníci se svými drahými polovičkami švitořili jeden přes druhého a příšerný orchestr kdesi na druhé straně sálu se je snažil přehlušit svou nesmyslnou hudbou kalypso. Byl to souboj kdo s koho. Randál zaplňoval obrovský taneční sál až po strop. Na parketu stálo osm stolů s jídlem a úchvatnými zmrzlinovými dorty, po obvodu si člověk mohl vybrat některý z tuctu barů, ovšem nebylo s kým mluvit – promenovali se tam totiž sami právníci, lobbisté a politikové. Navíc si samozřejmě nebylo kam sednout. Vail se nacházel na největším koktejlovém večírku na světě. On, který koktejly z duše nenáviděl. Nezbývalo mu však nic jiného, než se tím mytologickým peklem prodrat.

Jenže Vaila se všichni přítomní báli jako čert kříže, protože pro každého představoval potenciální nebezpečí. Byl to prokurátor s jazykem jako kulomet, nevyzpytatelný, nepodplatitelný, neporazitelný, který navíc strávil devět let na jejich straně soudní lavice, ale pak se obrátil a dostal se na stranu žalobce představujícího typickou noční můru pro každého obhájce. Znal všechny jejich finty a navíc byl vždycky lepší než oni. Za deset let ve své funkci dokázal odsoudit dva členy městské rady, zástupce starosty i senátora, a to za různé trestné činy, úplatkářstvím počínaje, zneužitím pravomoci konče. Také zlikvidoval jednu místní banku za praní špinavých peněz. Jak procházel sálem zdravili se s ním všichni sice srdečně, ale udržovali si odstup. Decentně mu tak dávali najevo, že zkrátka není jedním z nich. Tento jediný aspekt se Vailovi na celé strastiplné akci zamlouval. Mohl vystupovat ve své oblíbené roli nedotknutelného outsidera.

Jinak tím každoročním rituálním tancem státních vykonavatelů práva a jejich servilních patolízalů upřímně opovrhoval. Členové právních kanceláří využívali těchto společenských příležitostí k bedlivému sledování svých mladších partnerů a jejich paniček a utvrzovali se ve správnosti své volby. Jak se ti naši zelenáči předvedou v této společenské aréně? Osvojili si pravidla správného chování? Oblékly se jejich manželky vkusně? Nepijí ti mladí právníci náhodou přespříliš? Nevyjadřují nějaké nepřijatelné politické postoje? Dokáží si udržet svůj názor v debatě se svými kolegy? A nejdůležitější otázka ze všech – neprobírají náhodou pracovní problémy? Mladí se chovali přesně jako ‚bažanti‘ na večírcích z vysokoškolských kolejí a předváděli se ‚mazákům‘ – zde svým nadřízeným – v co nejlepším světle. Tihle vlezdoprdelkové si moc dobře uvědomovali, že jsou na večírku doslova pod mikroskopem a že každý jejich krok bude později dopodrobna prodiskutován v patricijských komnatách. Po těchto monstrakcích často padl i návrh na podání žádosti o rozvod.

Všichni pili přes míru a chvástali se ostošest a probírali byznys. Šlo o skutečně velký byznys. Debatovali o lobbování za ten či onen zákon; o tom, kterému politickému výboru dali příspěvek na kampaň za to, že ‚udělal svou práci‘, kteří kongresmani a legislativci jsou ochotní ‚jít na vedlejšák‘ – tedy kteří se nechají názorově ovlivnit například pozváním na večeři do luxusní restaurace nebo pozvánkou na hon do některého z exkluzivních loveckých srubů ve Wisconsinu nebo Minnesotě, kteří jsou jenom ‚korytáři‘ a jdou člověku na ruku pouze za láhev dobré kvalitní skotské a krabice doutníků, a kteří jsou ‚přizdisráči‘, tedy nováčci, které stačí zpracovat lichocením, pozornostmi a řečičkami. Pánové právníci také pěkně sepsuli ‚záporáky‘, kteří nespolupracují za žádných okolností a jejichž hlas si nelze koupit. Těch se mírně stranili a vyčkávali, až ‚uzrají‘ a naučí se první základní pravidlo hry: kompromis. Na koktejlu se tedy nehovořilo o právu a zákonech, ale o obchodech a politice, což jsou témata naprosto nesouvisející se soudy či etikou, natož bezúhonností.

Po vstupu do sálu Vail prošel kolem skupinky pěti právníků. Všichni hučeli do nějakého vysokého bělovlasého potentáta s pletí růžovoučkou jako mimino. Tomu se divadýlko zřejmě velice líbilo.

„Bude to přifařený k návrhu zákona číslo 2641,“ říkal zrovna jeden. „Furley se o to postará – už je načatej. Projde to hladce jako po másle.“

„A co Perdue a ten nový vtipálek… jak se jmenuje… Eagle?“ vložil se do debaty další.

„Harold Eggle,“ pronesl zřetelně jeho kolega. „Typický přizdisráč. Nikdo mu nevěnuje pozornost.“

„A Perdue je typickej korytář,“ objasnil další debatér. „Pošli mu lahvinku chivasu a zapomeň na něho.“

„Je to hotová věc. Proti Timu Furleyovi nebude kopat nikdo kromě klasických záporáků a těm se nakonec každý vysměje do ksichtu a vyžene je ze sněmovny,“ uzavřel debatu s opovržlivým úsměškem nepříjemný majitel jakési významné právnické kanceláře, který vystupoval velice panovačně.

Vail kolem nich prošel s povzdechem. Věděl moc dobře, že bude bezcílně bloumat od jedné skupinky ke druhé, kývat všem na pozdrav, usmívat se a nenápadně se přesunovat k bočnímu východu, z něhož by mohl vyklouznout ven a toto úžasné shromáždění opustit navždy.

Jenže ten večer měl mít úplně jiný scénář. Jak procházel sálem, dostal se do vlny gratulací, potřásání rukou, přátelských úsměvů a plácání po ramenou. Všichni ho zahrnovali projevy náklonnosti. Nějakou dobu mu trvalo, než se vzpamatoval a konečně pochopil, co se vlastně děje.

Prorážel si pomalu cestu davem a vnímal, jak ho kdosi z druhé strany sálu pozoruje. Jane Venableová. Usmívala se. Vysoká, odměřená, nedotknutelná, vynikající, arogantní, sebevědomá Venableová měla všech pět právnických pé. Možná i deset. Od špičky dlouhého aristokratického nosu až po krásnou šíji ji halil přímo mystický závoj, který byl nedílnou součástí její nepřístupnosti a kouzla. Byla vysoká – téměř sto osmdesát centimetrů – a na obyčejné pracovní dny si zakrývala svou úžasnou postavu do volných svetrů nebo plandavých sak. Zato u soudu si připadala jako ryba ve vodě a dokonale rozehrála všechny své klady – geniální mozek, krásu i elán. Při takových příležitostech nechávala působit všechny své síly najednou a oblékala se do neskutečně drahých kostýmů šitých na míru tak, aby dokonale lichotily přitažlivým křivkám jejího těla. Od širokých ramen až po pevný zadeček, s vlasy staženými do uzlu a zelenýma očima zvýrazněnýma kontaktními čočkami zosobňovala tygřici. Právnického žraloka-lidožrouta. Vždycky výborně připravená, jednala pokaždé bezchybně. Jako dravec čekala na jediné uklouznutí svého oponenta, po němž následoval vražedný útok. Venableová byla nepřekonatelná ve svých úderech na nejcitlivější místo. V tom byla profesionál. V souboji s ní nemělo cenu připustit sebemenší možnost omylu.

Byla jako Vail. Řídila se podle hesla „žádní uvěznění“.

Toho večera se však Venableová nějakými hesly ani ustálenými pravidly neřídila. Vystavila na odiv všechny své vnady. Měla překrásné večerní šaty – tmavozelené bez ramínek, úzké, zdůrazněné flitry. Nádherně v nich vynikla její dokonalá postava i zářivě rudé vlasy, spadající v hustých pramenech až na nahá ramena. Šaty doplnila zelenými lodičkami na vysokém podpatku, takže rázem měřila téměř sto devadesát. V jinak nudné, až dusivé atmosféře sálu působila jako ostrůvek sexu, protože vyčnívala o půl hlavy nad všemi muži v sále. Nebylo možno ji přehlédnout. Tu půvabnou amazonku zkrátka nemohl nikdo ignorovat. Jane Venableová věděla přesně, na jakou strunu udeřit, aby si zajistila úspěch večera. Tentokrát rozehrála celou harfu.

Předešlého dne se Venableové podařil husarský kousek – dovedla do vítězného konce největší skoupení korporací za posledních několik let. Nebylo tajemstvím, že Venableová strávila půl roku v Japonsku a studovala tamní kulturu a jazyk. Pak odešla do Tokia a řídila celý prodej korporace Midland Dynamics japonskému Mitsushi. Její strategie podrazila nohy všem čtyřem ostatním právnickým firmám zabývajícím se tímto prodejem. Jednou z nich byla dokonce skupina z Washingtonu, o níž se všichni domnívali, jak si nestojí bůhvíjak dobře a kolik tajných es má v rukávu. Jane si tímto kouskem vysloužila odměnu čtvrt milionu dolarů a její jméno se posunulo na třetí místo v názvu právnické firmy, pro kterou pracovala.

Pozorovala Vaila od okamžiku, kdy do velkého sálu vstoupil. Všímala si, jak se před ním rozestupují davy patolízalů, gratulují mu, plácají ho po zádech a pak se za ním dav zase zavírá, aby pokračoval ve své konverzaci. Zdálo se, jako by rozrážel mořské vlny. V tom okamžiku však nevzpomínala na svůj poslední právnický úspěch, ale vybavila si jeden den před deseti lety, kdy utrpěla snad nejhorší porážku ve své kariéře.

Ačkoli se Vail s Venableovou občas potkávali při oficiálních příležitostech v restauracích nebo divadle, nevyměnili si za těch posledních deset let snad ani pozdrav. Ten prohraný případ byl jejím posledním ve funkci okresní prokurátorky. Hned poté se stala partnerkou v jedné z nejprestižnějších právnických firem ve městě. Případ se však zapsal mezi nejsenzačnější v historii. Aaron Stampler, mladík z Appalačských hor, byl obviněn z úkladné vraždy nejváženějšího chicagského občana. Podle obžaloby měl surově ubodat arcibiskupa Richarda Rushmana. Zdánlivě předem jasný případ – kdyby ovšem nebyl Stamplerovým obhájcem Martin Vail.

V drsném souboji před soudem vedeným jedním z největších konzervativců, bigotním soudcem Harry Shoatem – ve své branži přezdívaným ‚Katan Harry‘ – předvedli Vail i Venableová spoustu úžasných kousků a vytáhli na sebe nejtvrdší zbraně. Média se radovala. Jenže pak ji Vail doběhl. Stampler totiž trpěl rozdvojením osobnosti a Vail tento údaj nezahrnul do důkazních materiálů, a nikde ho ani nezveřejnil. Podařilo se mu šikovně vyprovokovat Venableovou, aby svými dotazy vyvolala Stamplerovo alter ego přímo na lavici svědků. Nedocílila tedy své vytoužené mety a neposlala obžalovaného na elektrické křeslo. Musela se spokojit s mnohem mírnějším trestem. Stamplera poslali do státní psychiatrické léčebny na tak dlouho, dokud ‚nebude považován za vyléčeného‘ a ona ze svého úřadu odešla na štítě a pokořená – alespoň ve svých očích.

Uzavřený případ však stejně Vailovi nedával spát. Stal se jeho noční můrou. Před soudem sice vyhrál na celé čáře, ale zmocnila se ho jistá neblahá tušení. Výsledek se mu nakonec příliš nezdál. Ironickým hnutím osudu nakonec Vail, nejobávanější obhájce v Illinois, nahradil Venableovou na místě hlavního prokurátora. Jenže ani v této funkci se jeho vztahy se soudcem Shoatem nezlepšily.

V soudní síni o sebe nejednou křísli a neustále na sebe naráželi, dokud nebyl Katan Harry jmenován za člena Nejvyššího soudu státu Illinois.

Venableová neuměla snadno odpouštět, ale svou zášť v sobě dusila už příliš dlouho. Vail ji vlastně vždycky přitahoval, ačkoli jí trvalo několik let, než si to přiznala. Byl, podobně jako ona, dravec a měl vynikající instinkt. Uměl jít přímo po krku. U soudu vystupoval velmi aktivně, měnil nálady i taktiku z minuty na minutu, dokázal okouzlit porotu a zmást své oponenty. Navíc se jí dost líbil jeho irský vzhled, tmavé vlasy a ty šedé oči, které jako by jí dokázaly proniknout až do hlubin duše. A nyní se z něho stal nejen nejnebezpečnější prokurátor v Illinois, ale také okresní návladní, takže mu musela být projevována patřičná úcta. Náhle se Venableová impulzivně rozhodla učinit tomu vleklému sporu a nesvárům okamžitou přítrž.

Rázně se prodírala davem a mířila k němu mírnou oklikou, aby na něj určitě narazila, ale zůstávala maličko za ním, aby si jí zase hned nevšiml. Náhle se však z davu vynořila ruka. Silné prsty sevřely Vailův loket a strkaly ho na okraj sálu ke vchodu do malého předpokoje.

Shaughnessey byl zkušený veterán, který se propracoval z člena městské rady přes post okresního návladního a nejvyššího soudce až na senátora. Za třicet let své politické činnosti prohrál pouze jediné volby. Právě on si Vaila rozhodl vzít na chvíli stranou. Před dvěma lety se ucházel o místo guvernéra, ale neuspěl už v primárkách. To však jeho mocí neotřáslo. Shaughnessey se řadil mezi nejmocnější chicagské představitele. Jediné jeho gesto mohlo přivodit katastrofu pro kohokoli, kdo by si dovolil nějak omezit jeho politickou sílu ve sněmovně. Ve srovnání s ním se jevili všichni význační illinoiští politikové jako naprostí břídilové. Shaughnessey působil monumentálně: statná postava, hedvábný frak za patnáct set dolarů, typický barevný nařasený kapesník v kapsičce, mírně odulý opálený obličej lemovaný hřívou hustých šedivých vlasů a masité rty téměř pohrdavě ohrnuté v jakémsi šklebu, který by nezasvěcený mohl považovat za úsměv. Zjevně chtěl složit poklonu novopečenému okresnímu návladnímu.

Venableová byla zvědavá, co se z toho vyvrbí, a tak se rozhodla počkat.

V malém, strohém předsálí upřel Shaughnessey na Vaila pronikavý pohled zpod pokleslých víček, téměř ho tím pohledem proklál jako harpunou, ale pak ho poplácal po rameni.

„Jak se ti líbí křeslo okresního návladního?“ zeptal se.

„Už jsem vám to říkal dávno, Royi. Já nechci být okresním návladním. Už tenkrát jsem chtěl být nejvyšším prokurátorem, a tím jsem se stal a zůstanu.“

„Ale nezůstaneš, příteli. Momentálně jsi zplnomocněný okresní návladní, musíš se tedy podle toho začít chovat.“

Vail se náhle nemohl ubránit pocitu jakéhosi déjà vu. Před deseti lety. Všude sníh. On sedí na zadním sedadle Shaughnesseyho limuzíny a srká třicetiletou brandy. Tenkrát to všechno začalo.

* * *

„Jsi nejlepší právník v tomto státě. Nikdo nechce jít do soudů proti tobě.“

„Má tohleto být snad nějaká nabídka?“

„Řekněme, že spíše součást tvého kontinuálního sebevzdělávání. Zvykl sis tak trošku klouzat jako úhoř.“

Vail se rozesmál. „Myslíte, že to jako není košer?“

„Přesně tak. Mělo by to být košer. A ty taky. Nechej se ostříhat, vyžehli si kalhoty a přestaň kopat všecky kolem sebe do prdele.“

„Ale proč bych se s tím měl trápit? Já se dobře bavím.“

„Protože se chceš přestěhovat do jiný čtvrti. Chceš to, co každej – aby se před tebou klaněli, smekali klobouky, říkali ti pane a mysleli to vážně. Nechceš přece do smrti dyndat po soudech a vyjednávat zmírnění trestů pro kšeftaře se zbraněma. Yancey tě potřebuje, hochu. Venableová ho opouští. Přišel o všechny své pistolníky. Začíná se mu svírat prdel. Pochop, sakra, že na tuhle práci nebyl nikdy dost tvrdej. On je politik v postavení, které přímo volá po drsňákovi. On touží po jediném – tak osm devět let dělat soudce a po zbytek života si k taláru ani nečuchnout. Jenže aby svůj sen mohl uskutečnit, musí si nějak znovu vybudovat svou pověst. Tobě se povedlo postavit ho do role ubohého sirotečka. Za jediný rok jsi dvakrát dostal případ do novinových titulků a dva jeho nejlepší žalobce sis vykouřil ve fajfce. Silverman se pořád ještě nemůže vzpamatovat z případu Pinero a Venableová je na cestě do Města zlatých štítků na dveřích. On tě fakt potřebuje, hochu.“

„Tak proto jste na mě hodili ten Rushmanův případ?“

„Potřebuješ se trochu naučit pokoře, Martine. A kromě toho chtějí z toho soudu udělat mírnou opičárnu, což ty skvěle ovládáš.“

„Takže o tomhle to je – musím sehrát divadýlko a oni mě za to naučí trochu pokoře?“

Shaughnessey se jen usmál.

Nyní, o deset let později, se snad vůbec nic nezměnilo.

„Co to má sakra znamenat? Podle čeho se mám začít chovat?“ reagoval podrážděně Vail.

„Ta věc mezi tebou a Erikem…“

„On je zcela nekompetentní prdelolezec.“

„Je šéf policie. Vy dva musíte spolupracovat…“

„Poslyšte, Royi, já jsem za prvních devět měsíců ve své nové funkci prohrál víc případů, než za celých těch devět let, kdy jsem byl obhájcem. A víte proč? Kvůli Eriku Ecklingovi.“

„Mohl by ses pokusit s ním spolupracovat, a nedělat si věci prostě po svém. Pak ho stavíš do role pitomce.“

„Ecklingovi policisté kopírují jeho neschopnost. Ztrácejí důkazní materiály, lžou, nejsou schopni vypovídat na svědecké lavici, dávají dohromady jen papírové případy, narušují občanská práva…“

„Třeba to dělají kvůli tomu, žes jim sebral nejlepšího policajta.“

„Já jsem ho jen chytil mezi dveřma. Na odchodu. Ani on už nemohl Ecklinga vystát. Jediné, co ten člověk umí, je něco posrat. Důsledně. My si teď vedeme vlastní vyšetřování. A představte si – už případy neprohráváme.“

„A nešlo by to dělat trochu diskrétněji? Neublížilo by ti to.“

„Na co si hrajete? Na smírčího soudce? Na primového vyjednavače?“

„Tyhle třenice neprospívají ani jedné straně.“

„Sakra fix, tedy vy jste na starý kolena nějak změkl. Obvykle jste dával příkazy, a teď žadoníte!“

„Všem ostatním dávám příkazy. Tebe prosím. Do háje! Já se jenom snažím udržovat klid v rodině – to ti vadí?“

„Cože? V rodině? Krucinál, já do žádný rodiny nepatřím! Co to má znamenat? Mluvil jste s Firestonem nebo co?“

„Vyplakal se na rameni našemu společnému příteli a ty informace se nějak odrazily a dostaly se až ke mně. Pár lidí mi volalo. Fakticky jsi ho dožral, víš to? Cos vlastně provedl? Poslals ho do prdele?“

„Ne, ale řekl jsem mu, že já mu do té jeho nepolezu.“

„Pro kristovy rány, vždyť je místostarosta městské rady! Proč zrovna s ním nemůžeš aspoň trochu vycházet? Připadá mi to jako tvůj dávný nepřátelský vztah s Yanceyem.“

„S Yanceyem už vycházíme dobře. Snažíme se jeden druhého chápat. Máme problémy jen pokud on pozapomene na mé problémy.“

„Firestone velmi dobře vychází s policií i s hasičema. A z té tvojí školky není nijak odvázaný.“

„To není školka, ale maturitní ročník!“

„Oukej, uklidni se. No jo… Já se snažím jenom naznačit…“

„Zase mi naznačujete jen ty svý klasický žvásty, Royi. Zpracováváte Firestona a snažíte se mu vnuknout myšlenku, že ho miluju. Chcete vycházet s Ecklingem. Jenže ten problém s Ecklingem je jako otevřený vřed. Ten se jen tak rychle nezahojí. Firestonovi vyřiďte, ať se jde vycpat. Vůbec nic mu do toho není. Já pro město nepracuju. Já zastupuju celý okres.“

„Kristenanebi,“ zavrtěl Shaughnessey hlavou. „Tak ty se furt honíš jak nadmutá koza a snažíš se všechny městské pohlaváry dostat do lochu?“

„Jak jste přišel na takovou blbost?“

„Ale no tak…,“ pronesl Shaughnessey vševědoucně a stáhl si celofánový obal z doutníku velkého jak smrková šiška.

„Třeba se jednoho dne dostanete mezi ně. Varoval jsem vás už před deseti lety, když jste mě natlačil do funkce.“

„Nemáš šanci,“ rozesmál se Shaughnessey. „Já teď nepatřím do tvý ligy. Spadám až pod nejvyššího prokurátora.“ Pak se k němu naklonil a tiše dodal: „I toho jsem dostal do funkce. A ten je o hodně vděčnější než ty.“

Když se Vail se Shaughnesseym vynořili znovu v sále, Venableová stála zády ke dveřím do předpokoje. Po očku sledovala, jak si třesou rukama, a pak Vail vyrazil zpátky do davu. Mířil jednoznačně k vedlejšímu východu. Nenápadně mu šla v patách. Když se z ničeho nic zastavil a obrátil, aby si s kýmsi potřásl rukou, spatřil ji. Jejich oči se setkaly. Zelená se šedou. A tentokrát ani jeden z nich neuhnul. Nakonec si v duchu řekla No a co! a pozvedla skleničku v uznalém gestu. Usmál se a probíjel si davem cestu zpět k ní.

„Tak jak se vede, Jani?“ zeptal se.

„Myslím, že stejně jako tobě. Prostě skvěle,“ odpověděla a nabídla mu doušek svého šampaňského. Neodmítl, ale mávl na jednoho z proplouvajících číšníků. Ten jim podal dvě plné sklenky. Zamířili spolu do kouta, co nejdál od hlučícího davu a orchestru.

„Právě jsem četl o tvém mezinárodním úspěchu,“ řekl Vail. „Gratuluju.“

„Díky, pane okresní návladní.“

„Nepředbíhej událostem,“ bránil se Vail.

„Ale ne, vždyť ty už teď máš obrovskou moc, Martine. Copak to nevidíš?“ Máchla rukou a gestem obsáhla celý dav kolem nich.

„Zítra může být všechno jinak.“

„Ne ne, do starých kolejí se nikdy nevrátíš. Jsi teď ten nejvyšší, se kterým se musí počítat. A všichni o tobě vědí, že nějaké politické opičárny máš u prdele.“

„Ty jsi velice chytré děvče, Jani.“ Ustoupil o krok a chvíli si ji měřil. „A navíc mnohem hezčí než před deseti lety, jestli je to vůbec možné.“

Chviličku nemohla popadnout dech, ale úspěšně to zamaskovala.

„No tedy…, Martine!“ podivila se. „Netušila jsem, že si něčeho takového všímáš!“

„Nejsem přece mrtvola. V soudní síni jsem to ale musel přehlížet.“

„To se ti úspěšné dařilo.“

„Znamená to snad, že vyhlašujeme dočasné příměří? Házíme všechno za hlavu? Budeme se spolu zase bavit normálně?“

„My jsme se přece nikdy normálně nebavili,“ rozesmála se.

„No tak…,“ pokrčil rameny, „bychom teda mohli začít, ne?“

Zelené oči se maličko přimhouřily. O co mu asi jde? vrtalo ji hlavou. Záhadnému příměří nějak nedokázala plně důvěřovat.

Jí vrtá hlavou, o co mi jde, pomyslel si. A rychle ji uklidňoval: „My dva se už v soudní síni zřejmě nikdy nestřetneme.“

„Škoda.“

Dokonale ji chápal. Jak vzrušující by bylo ještě jednou jedinkrát předstoupit spolu s ní před porotu… Chvíli si ještě hráli na to, kdo neuhne pohledem, ale ona z ničeho nic změnila téma.

„Jaké má vlastně reálné vyhlídky?“

Vail pokrčil rameny. „Znáš doktory. Má kolem sebe půl tuctu odborníků, kteří kolem něho poletují jako vosy a ani jeden ti prostě neodpoví přímo. Jedno je jisté – čeká ho dost trnitá cesta.“

„Já jsem měla Jacka vždycky ráda,“ řekla zamyšleně. Vzpomněla si na období před deseti lety a na toho úslužného bělovlasého muže s uhlazeným projevem a stálým úsměvem na rtech. Každý ho musel mít rád. Yancey nikdy nebyl žádný brilantní advokát. Uměl dobře mluvit, ale nedokázal bojovat. Byl dokonalý byrokrat, který se obklopoval inteligentními mladými právníky. Ti za něho dělali špinavou práci.

„Yancey je dokonalý vlezdoprdelka, ale nikdy s tím nenadělal moc cavyků,“ řekl Vail.

„Jo,“ přikývla. „Vlezl by úplně kamkoli, aby zůstal na výsluní.“ Venableová si dala pořádný doušek šampaňského. „Nechala jsem ho ve štychu jen dvakrát. To dobře víš. Důvodem jsi byl pokaždé ty.“

„Nech toho. To je už dávno. Uplynulo to jako voda pod hrází, jak říká jeden můj přítel.“

„Krucinál, tys byl fakticky hrozný, Martine. A doufám, že pořád jsi, ty potvoro. Jak dlouho děláš žalobce? Deset let?“

Přikývl. „Za měsíc to bude přesně deset let.“

„Čekals hodně dlouho. To byla vaše úmluva, ne? Jack půjde nahoru, do soudcovské lavice, a ty zas na jeho místo.“

„Žádná úmluva nebyla. Jen jediná – budu mít volné ruce, abych vedl prokuraturu podle svého. V politice se totiž úmluvy nedodržují. Víš, jak se pozná, že politik lže? Pohybuje rty.“

Rozesmála se na celé kolo. „Dobrý,“ přikývla. „A víš, jak se dá označit situace, kdyby všichni právníci z této místnosti byli na dně michiganského jezera?“

„Ne. Pověz.“

„Dobrý začátek,“ kontrovala a znovu se zasmála. „No, jestli to s tebou mělo být takhle, podařilo se jim to zcela brilantně. Vyšoupli tě od válu a dotlačili tě na svou stranu. Vsadím se, že všechno dokonale zinscenoval Jack.“

„Ne. On se jen vezl.“

„A kdo tedy? Snad ne Shaughnessey?“

„Shaughnessey to jen zlehka nadhodil.“

„Nekecej! Tak to je přísně tajná záležitost celostátního významu.“

„Žádná tajná záležitost. Shaughnessey prostě nadhodil téma a Jackovi tekly sliny až na bradu, jak vehementně souhlasil. Copak nechápeš, ksakru? Tys odcházela a jemu žádný kvalitní prokurátor nezbyl.“

„A proč jsi to bral? Musels vydělávat děsný prachy. Milion ročně? Víc? A toho se vzdát za nějakejch sto padesát táců?“

Její poznámka mu znovu připomenula Stamplerův případ a spoustu těch ostatních, které za ta léta obhajoval – pouliční prodavače drog a šéfy gangů, zlodějíčky a rváče. Ty všechny zachránil od příslovečné šibenice.

„Mně o peníze nikdy nešlo,“ prohlásil stručně.

„A o co tedy? Přestalo tě bavit obhajovat spodinu společnosti? Ve své době jste poslal zpátky na ulici pěknou řádku vyvrhelů, pane Vaile. Spravedlnost z druhé ruky, to bylo tvé krédo, co?“

„Spravedlnost? O čem to mluvíš? Za víc než dvacet let v branži jsem se naučil jedno: jestli chceš spravedlnost, běž do bordelu; jestli se sebou chceš nechat vydrbat, běž před soud. Parafrázuji Thomase Jeffersona.“

„Mluvíš dost cynicky na to, že u soudu děláš.“

„Cynikové jsme přece všichni. Jinak bychom nepřežili.“

„A co dál? Dojedeš Jackovo volební období na jeho místě a pak si jen tak z plezíru střihneš jednu kandidaturu, abys zjistil, jak jsi na tom v průzkumech veřejného mínění? A zaútočíš na místo guvernéra?“

„Mluvíš jako manažerka volební kampaně.“

Pohlédla na něj a do zelených očí jí náhle pronikl vřelý výraz. „Za úvahu to stojí,“ špitla.

Rozhodl se zkusit štěstí. „Co kdybychom si dnes spolu vyrazili na večeři? Prozradíme si pár tajemství.“

„Ty už všechna moje tajemství znáš, Marty,“ prohlásila poněkud zkormouceně, ale rychle se vzpamatovala. „Dnes ne. Zavolej mi. Je to zajímavá představa.“

„Jestli se dnes rozmyslíš, budu sedět u talíře s večeří kousek odsud – v Avanti!“

Obrátil se k odchodu, ale pak ještě udělal krok zpět, postavil se těsně k ní a zašeptal jí do ucha: „Úplně sám.“ Políbil ji na tvář a byl pryč.

Obrátila se k davu lidí v sále, k šílenému dusnu a randálu, ke všem těm právníkům a kapele hrající mizerné kalypso, a náhle smutně schýlila ramena.

Do prdele, pomyslela si, kašlu na hrdost!

8

Guido Signatelli, pohledný, šarmantní muž, vynikající hostitel, majitel Avanti! – nejlepší italské restaurace v Illinois – měl jedinou nectnost. Zoufale mizerný vkus. Z umělých šlahounů vinné révy, pnoucí se po stropě, visely umělohmotné hrozny a zaprášené láhve chianti. Boxy rozmístěné podél stěn byly vyvedeny do tvaru velkých vinných sudů. Guido s Avanti! však přežíval díky svému obrovskému osobnímu kouzlu a taktu a naprosto vynikající kuchyni. Restaurace u Guida – pravidelní hosté ji nikdy neoznačovali oficiálním názvem – se díky své poloze (tři bloky od radnice) stala místem neformálního zasedání okresního zastupitelstva a jejímu umělému interiéru pravidelně dominovali i lidé právnických profesí. Zasedací pořádek v restauraci u Guida byl stejně přesný a jednoznačný jako genealogický strom. Na nejnižší příčce seděli lobbisté s vyschlými hrdly a zvlhlými dlaněmi, kteří vzdávali hold naprosto všem. Kousek nad nimi stáli mladí právníci, kteří zbožňovali korzování lokálem a doufali, že si jich někdo významný všimne a potřese jim rukou. Pak následovali asistenti obžaloby. Ti se shlukovali nad stoly umístěnými více z dohledu a špitali si svou strategii. A konečně nad nimi byli nastolitelé králů, politikové, kteří řídili chod města zpoza zavřených dveří na setkáních žertovně nazývaných ‚neveřejné schůze‘ – na nichž hledali cestičky, jak se vyhnout světlým zákonům svého státu. V klidu zastrčených Guidových boxů dospěli k nejednomu stinnému rozhodnutí. Na nejvyšší příčce pak stáli soudci, vládcové spravedlnosti. Každý z nich měl svůj soukromý stůl, a u něho se setkával se svými věrnými pochlebovači, vysílanými ostatními hosty z nižších příček žebříčku.

Guido, podsaditý mužík s velkou kšticí prošedivělých vlasů a stálým úsměvem, vedl Vaila do rohového boxu. Vail zatím ještě stále zůstával nejobávanějším obhájcem ve státě, a tak měl vyhrazen soukromý stůl. Tam mohl jíst, číst nebo probírat služební záležitosti v relativním ústraní. Když přišel, sedělo u dlouhého baru z dubového dřeva s mramorovou deskou jen pár štamgastů a restaurace byla poloprázdná. Znělo v ní jen tiché hučení hovoru.

Vail si objednal sklenku červeného a pohodlně se usadil. Rozložil si před sebe Tribune, aby zjistil, co se v novinách píše o Yaneceyovi a mrtvolách na městské skládce. Obě témata našel hezky bok po boku na protekční první straně. Jane Venableové si nevšiml až do okamžiku, než usedla přímo vedle něho. Zvedl oči a při pohledu na ni nedokázal skrýt překvapení. Na nějakou reakci se zmohl až po chvíli. Vstal a noviny odhodil.

„Nechápu, co tady dělám. Zbláznila jsem se! Zřejmě mě ta banda právnickejch čachrářů sere stejně jako tebe a tak…“

Jane mlela páté přes deváté, aby skryla své rozpaky. Zřejmě znovu uvážila možnost jít za mužem, kterého ignorovala po celé jedno desetiletí – a nutno dodat, že on ji také. Vail jí galantně podržel židli.

„Za nic se mi nemusíš omlouvat,“ řekl tiše. „Vůbec nikdy,“ dodal.

„Já se neomlouvám, já…“

„Jsi ráda, že jsi tady?“ zkusil hádat, co řekne.

Chvíli na něho zírala, a pak její konsternovaný údiv zmizel a vystřídal ho vystrašený úsměv. Dosedla na místo proti němu.

„Je to deset let,“ řekla vyděšeně.

„Jo jo… Měli jsme plné ruce práce,“ prohodil lhostejně. „Co vůbec piješ?“

„Dám si sklenku šampaňského. Kdybych přešla na cokoli silnějšího, asi by mě to skolilo.“

„Eddie,“ zavolal Vail na číšníka stojícího opodál. „Šampaňské pro dámu a já si dám také. Co kdybys rovnou přinesl láhev? Třeba taittinger ročník 1973, buď tak hodný.“

Asi půl minuty seděli mlčky a vzápětí spustili oba najednou, zarazili se a propukli v hurónský smích.

„Krucinál, Jani, je nejvyšší čas začít se chovat jako dospělí. Proč ne? Jsi přece asi dva roky rozvedená, ne? A já jsem volný jako pták.“

Zdálo se, že ji překvapuje, kolik toho Vail ví o jejím osobním životě. „Tys mě nechal sledovat, pane návladní Vaile?“ zeptala se provokativně.

Neodpověděl. Zíral přes stůl a vpíjel se jí pohledem do očí. Několik vteřin ani jeden z nich neuhnul, ale pak se jako první vzdala ona.

„No jo, zdrhl,“ řekla a sáhla po cigaretě.

„Kdybych měl myslet na všechny, které zdrhly, nedělal bych nic jiného.“

Rozesmála se. „Chovali jsme se asi jako dva puberťáci, že?“

„Možná je zrovna teď ta správná doba a jsme na správném místě, Jani.“

„Už jsem ti několikrát říkala, že mě nikdo neoslovuje Jani.“

„Kromě mě,“ provokoval ji. „Co s tím uděláš? Dáš mě zavřít? Jsem ale posranej okresní návladní.“

„Poněkud zdráhavě jsem to vzala na vědomí,“ odpověděla.

„Chceš práci?“

„Proč? Odcházíš snad ze svého místa?“

Tiše hvízdl mezi zuby. „Vidím, žes neztratila říz. Proč si teda myslíš, že tady sedíme, Jani?“

Pokrčila rameny. „Oběma je nám čtyřicet…“ zkusila uhodnout.

„A něco,“ dodal žalostně.

„A oba nesnášíme slavnostní ceremonie a koktejly…,“ pokračovala.

„Oba nesnášíme právníky?“

„Trefa,“ přikývla. „A možná jsme taky oba strašlivě osamělí.“

„Já můžu mluvit jenom za sebe,“ prohlásil. „Chybělas mi. A nepostrádal jsem tě jenom já, ale každý mužský, který tě kdy v soudní síni spatřil. Fakticky jsi to uměla parádně rozjet. Muselas všechny oslnit. Princezna se zlatou hvězdou na čele. Nechybí ti to? Ten ruch v soudní síni, ten pach rozvášněného davu?“

„Pořád chodím občas k soudu.“

„Jo, ale není to, co to bývalo. Obhajovat všiváky, co znečišťujou životní prostředí, v občanskoprávních sporech je opravdu o něčem jiném.“

„Hele, Vaile, to jsem udělala jenom jednou.“

„A bohužel jsi vyhrála.“

„Hej…,“ začala a do hlasu se jí vmísil vzteklý podtón.

„Promiň,“ omlouval se spěšně. „Trochu jsem ujel.“

Pokrčila rameny: „Možná jsem na to téma přece jen trochu moc háklivá. Vždycky jsem byla zvědavá na jednu věc. Doneslo se mi, že tě údajně parádně vyšplouchli ještě než to celé začalo. Je to pravda?“

„Jo, je,“ pokrčil rameny. „Dostal jsem na prdel. Obchodní komora si podplatila všechny kolem řeky, noviny lhaly, nejvyšší papaláši si koupili soudce a ti si přivedli ty nejtvrdší prodejné advokáty, které ve městě našli. Ti pak z ráje udělali bojiště. Já jsem si z toho odnesl velkou lekci.“

„A to?“

„Je nebezpečné být zaslepen idealismem. Jakmile ty hyeny objeví, že je člověk zcela bezúhonný, přivedou si ty své vrahouny v drahých oblecích.“

„Nevedl sis špatně. Sejmuls několik významných bank v Chicagu za praní špinavých peněz, zavřels dvě chemičky, odrovnals polovinu členů městské rady za to, že v tom byli namočení. Podle mého ses s nima hezky vyrovnal. Fifty fifty.“

„Je to začátek,“ řekl a změnil téma. Znovu zaměřil konverzaci na sebe a na ni. „Představ si, že mi chybí ty naše dávné hádky a potyčky. I po deseti letech.“

„Na staré dobré soutěživosti něco je. Jak krásně jsme si šli po krku… Ráda bych k tomu ještě něco dodala.“

„Jen do toho.“

„Člověk si musí dávat bacha, kdo mluví.“

Pak zvedla sklenku a připila si na soutěživost a vzájemné vrhání se po krku toho druhého. Jejich pohledy se znovu setkaly a ona tentokrát neuhnula.

„Jani,“ promluvil Vail. „Jak velký máš vůbec hlad?“

Maličko se nahrbila a pak obrátila pohled ke stropu. Zavřela oči, nepatrně zavrtěla hlavou, povzdechla si a zahleděla se na Vaila přes svůj dlouhý nos.

„Koktejly mě vždycky připraví o chuť k jídlu,“ řekla.

* * *

Poznávala rysy Vailovy povahy, které před ní dříve nikdy neodhalil – zranitelnost a romantiku. Vzal domů láhev vychlazeného taittingera. Předtím sdělil Guidovi, že se rozmysleli a večeřet nebudou. Jane vždycky k Vailovi cosi přitahovalo; dokonce i v těch dávných dobách, ale nikdy si to plně nepřiznala. Snažila se své pocity zaplašit a sváděla je na kombinaci obdivu a strachu z Vailova talentu. Nyní stála v jeho obývacím pokoji, sledovala, jak zapaluje oheň v krbu, a uvědomila si, jak strašně po něm touží. Zároveň zaváhala. Možná dělá chybu… Možná to tím jen uspěchá. Bude to známost na jednu noc? Ukáže se, že došlo k další z těch trapných chyb, kdy se ráno probudí se sexuální kocovinou? Když však vstal a postavil se přímo před ni, všechny její obavy zmizely. Smyla je další vlna touhy. Sundal jí kabát a přehodil ho přes okraj pohovky. Pak odešel do kuchyně pro skleničky.

Rozhlížela se po bytě. Byl velký, dvoupokojový, dostatečně vysoko, aby měl člověk hezký výhled na město, ale nijak okázalý. Jeden pokoj měl zařízený jako pracovnu, všude se válely knížky protkané stovkami barevných záložek, v koutech stály stohy šanonů, všimla si hor časopisů – mnohé byly ještě zatavené do igelitového obalu, papírů s poznámkami a novinových výstřižků. Z koupelny zářilo modravé světlo. Zvědavě do ní nahlédla.

Měl ji přestavěnou na malý skleník. Podél jedné stěny se táhl jakýsi dřez lemovaný pozinkovaným plechem. K němu vedly trubky a kohoutky z původního umývadla. Vanu zaplňovaly truhlíky s nejrůznějšími kytkami. Nad nimi svítila automatická světla – imitace slunečního záření podporujícího růst – zapojená na časovač tak, aby vytvářela iluzi dvanáctihodinového svitu. Pod nimi kvetly trsy drobných, něžných modrých kvítků lemovaných střapatými listy připomínajícími kapradí. Na druhé straně úzké místnůstky byla malá plastová buňka, na jejíchž stěnách se srážely vodní kapky. Skrze průsvitné stěny toho skutečně miniaturního skleníku viděla pestré barvy dalších kytek.

Rozhlédla se kolem sebe. „To zírám. Zahrada ve skříni,“ řekla si polohlasem.

„Jmenují se modré krásky,“ ozval se jí přímo za zády.

Prudce se otočila. Lekla se. Zatajila dech: „Omlouvám se, že ti tady slídím.“

Podal jí sklenku s rozšířeným okrajem, plnou zpěněného šampaňského.

„Modré krásky. Vypadají jako zvonky, ale jsou tak krásné, že se jim říká modrokrásky. Kvetou v zimě. Když jsem byl malý, rostly u nás na břehu řeky. Vždycky jsem nějaké natrhal a přinesl je domů mamince. Ona je postavila do vázy na piano a já jsem ji občas přistihl, jak s nimi mluví. Říkala třeba ‚Tohle je Chopin‘ a pak jim něco zahrála.“

„Musela být strašné milá.“

„Taky byla. Jenže umřela, když jsem chodil do osmé třídy.“

„To je mi líto.“

„Už je to pryč.“

Veškeré její obavy zvolna přerůstaly v touhu. Začalo jí vysychat v ústech. Znovu upila šampaňského. V ložnici byla kupodivu jen jediná fotografie – pochmurný, tmavý, zlověstný obraz špinavé průmyslové zóny s nejrůznějšími továrnami, zčásti ponořenými do oblaků páry a šedivého dýmu. Budovy vypadaly jako jediná dlouhá šedá masa s komíny chrlícími temná oblaka. Kouř se vznášel vzhůru k nízkým mrakům, které připomínaly spíše ohavné nádory. Ty lemovaly celou nevábnou scenerii. V popředí se valila hustá zpěněná řeka. Z břehů také stoupal všudypřítomný dým. Na hladině se zrcadlil nepříliš ostrý odlesk budov za řekou.

„Vítej v Duhových pláních. Věř anebo nevěř, v té řece jsem se jako malý kluk koupal.“

„Tak na tohle tě dostali,“ pokývala hlavou.

„Jo. Ironické, ne? Obchodní komora tomu říká průmyslový park. Já jsem si vždycky pod pojmem park představoval veselé místo, kde si hrají děti. Chamtiví, ke všemu ochotní inženýři tu představu dokonale rozbili.“

„Proč tady tu fotku vůbec máš?“

„Abych nikdy netrpěl přehnanou samolibostí.“

„Máš spoustu špatných vlastností, ale skutečná samolibost mezi ně nepatří.“ Když se vrátili do obývacího pokoje, sundala si boty. „Doufám, že se nezlobíš. Strašně mě už bolí nohy.“

„Posaď se. Dělám skvělou nohovou.“

„Nohovou?“

„Masáž. Nejlepší masáž chodidel v těchto severských končinách.“

Posadila se na pohovku a pohodlně se opřela o měkké polštáře. Uchopil jedno její chodidlo do obou rukou, nejprve ho jemně masíroval, pak ho tiskl větší silou a pravidelnými tahy jí prohmatával klenbu. Masáž na ni působila jako elektřina. Jednotlivé výboje prudce stoupaly po punčochách až k hedvábným vláknům jejích spodních kalhotek. Zavřela oči. Náhle zrychlila dech. I srdce jí uhánělo rychleji. A šampaňské zabralo.

„Skvělá nohová,“ vrněla.

Sunul svou ruku pomalu po celé délce její punčochy, došel až k lýtku, a zvolna stoupal až k okraji stehna. Náhle se vzpamatovala a vztyčila se. Nemohla popadnout dech.

„Musím se na chvilku postavit,“ řekla. Zvedla se a přešla ke krbu. Šel za ní.

„Marty,“ začala, ale on si ji k sobě otočil, uchopil její obličej do dlaní a políbil ji. Poddala se mu, hladově ho líbala, přitiskla svá ústa pevně k jeho, divoce mu přejížděla jazykem po vnitřní straně rtů, jejich jazyky se pak spojily a jejich těla se k sobě přimkla. Jeden druhého přitahovali jako magnet. Chovali se jako hypnotizovaní. Sjížděl jí rukama po bocích až k zadečku, pohladil jí pevné půlky a pak provokativně pokračoval na vnější straně stehen, ale překřížil ruce a předloktí si nechal sevřít jejíma nohama. Nezaváhal a pohnul rukou ještě výš; pohladil hebký okraj jejích kalhotek. Téměř se jí nedotýkal. Tiše zasténala, přitiskla se k těm zkoumajícím prstům a k celé ruce. Hladil ji už celou dlaní. Líbal ji na oči, na krk, a ona reagovala pevným objetím. Sklouzla mu rukou do týla a jemně mu tiskla hlavu dolů ke svým ňadrům. Dlouho potlačovaná touha a vášeň vybuchla. Začali se vzájemně s bezhlavou divokostí svlékat, ale neztráceli rytmus vzájemného vábení. On pohyboval dlaní v malých, nyní již vlhkých kroužcích a nevynechal jediné místečko. Zalapala po dechu a přitiskla svou ruku na jeho neklidné prsty a vedla je. Druhou rukou jí sáhl za záda a rozepnul jí šaty. Hned se k němu přimkla, provokovala ho a schválně nenechala šaty spadnout na zem. Pak přitiskla svou dlaň na jeho břicho, pohladila pevné svaly a palcem obkroužila jeho pupek. Vklouzla prsty pod opasek a protáhla pod ním celou ruku, dokud neucítila další pevný sval.

Ustoupila o krok. Šaty se pomalu sunuly k zemi, na chvíli se zarazily o její zduřelé bradavky, pak jí pohladily ňadra a skončily na bocích. Nepřestávali se líbat, měli zavřené oči a jen se ohmatávali jako slepci. Jejich rty byly stále pevně přimknuté k sobě, ale ona si uvolnila jednu ruku a přiložila ji na jeho. Pomalu ji sunula dolů k břichu a pak ještě níž mezi nohy. Pevně si ji tam přitiskla a začala s ní pohybovat nahoru a dolů. Svou ruku obrátila hřbetem k jeho a pokračovala ve stejném rytmu, dokud necítila, jak pod ní narůstá. Druhou rukou mu sáhla na zadek a hladila ho. Dotýkali se hrudníkem, jejich bradavky se setkaly. Naklonila se k němu, ucítila jeho erekci s plnou silou a vlnila se pod jeho dotykem. Přitom ho něžně hladila jako pírkem.

Opřela si hlavu o jeho rameno. Celá se chvěla, protože on ji hladil čím dál rychleji. Prohnula se v zádech a několik minut stáli proti sobě a pomalu se pohupovali do rytmu jejích vzdechů.

„Bože můj,“ vydechl jí do úst, „zpomal trošku.“

„Já nemůžu,“ zašeptala. „N-nemůžu!“ Pevně se přimáčkla na jeho ruku, hladila ho rychleji. Začal se pohybovat s její rukou. Už se třásla od hlavy až k patě, bezmocně se nadechovala a stoupala si na špičky. Ucítil, jak mu v dlani roste a vlhne, až nakonec vykřikla a zhroutila se mu na ruku celou vahou. Nohy se jí třásly v neovladatelných křečích.

Pomaličku ji položil na podlahu a lehl si vedle ní. Bezvládně rozhodila paže. Skláněl se nad ní se zavřenýma očima, svaly na rukou se mu napínaly, a on čekal, až ho do sebe zavede. Nadechl se, zadržel dech a pak do ní pronikl. Zvedla obě ruce, objala ho kolem krku a převalila se i s ním, takže skončila nahoře a přejížděla mu svými tvrdými bradavkami po hrudníku nahoru a dolů. Sedla si mu na břicho, ale za chvíli se maličko nadzvedla a znovu si ho do sebe zavedla. Naklonila se dopředu a zdusila jeho výkřiky ve svých ústech. Milovali se jako hypnotizovaní. Postupně přestávali, zpomalovali, snažili se překonat rozechvění, napínali jeden druhého, a když už to nemohli vydržet začínali znovu a znovu, vybičovávali se k maximálnímu napětí. Cítil, jak se její vlhké svaly kolem něho pevně svírají. Vklouzl rukou mezi jejich břicha a hladil ji, aby ji vzrušil ještě víc. Ztuhla, na chvíli zůstala bez dechu, a pak se na něj zhroutila, vykřikla, roztřásla se a její reakce byla tak úchvatná, že úplně ztrácel vědomí. Opouštěly ho všechny smysly. Pocítil jen sevření, pak další a další a ještě jedno, a pak nevydržel a explodoval.

Měla pocit, jako když do ní uhodil blesk; zůstala ztracená v čase a prostoru, a vlny vzrušení znovu narůstaly.

„Bože můj,“ vzlykla, znovu se nad ním sklonila, natáhla své dlouhé nohy, zaťala svaly a nepouštěla ho. Líbali se znovu, až dospěla k vyvrcholení.

„Áách,“ vydechla tiše a ještě několikrát zasténala.

Ležel pod ní, objímal ji oběma rukama a lehounce ji škrábal na zádech. Postupně se zklidňovali a mohli se opět nadechnout. Náhle si jako v mrákotách uvědomil, že do ní znovu proniká hlouběji, a znovu klouže ven a zase dovnitř a ona se kolem něj svírá. Vlasy jí padaly do obličeje, házela hlavou ze strany na stranu, vzdychali ve stejném rytmu a jejich nenápadný tanec v nich nechal narůstat touhu, dokud nevykřikla, neposadila se na něho a nezačala se prudce pohybovat nahoru a dolů. Nakonec se mu ochable zhroutila na prsa.

Chvíli leželi bez hnutí, jenže její svaly se svíraly a povolovaly spolu s jeho kontrakcemi. Ústa mu přitiskla k uchu a on poslouchal, jak její dech pomaličku nabírá pravidelnost. Natáhla jednu nohu, pak druhou, a napnula celé své tělo na jeho.

Zvedla hlavu, až se téměř dotkly špičky jejich nosů a přejela mu jazykem po horním rtu.

„Kristepane,“ špitla. „Proč jsme, sakra, čekali tak dlouho?“

Sklouzla dolů a zůstala ležet vedle něj. Jednu nohu si přehodila přes jeho stehno. Objal ji a zůstali tak vedle sebe několik minut a mlčky sledovali plameny ohně.

„Co se vůbec stalo s tou úchvatně krásnou ženou, která pro tebe dělala?“ prolomila náhle ticho.

„Myslíš Naomi Chanceovou?“

„Ona se tak jmenuje? Rozkošné jméno.“

„Pořád pro mě pracuje. Ztratilas už asi přehled.“

„Lidi toho o vás dost namluvili. Proslýchalo se toho spousta.“

Převalila se na záda, zvedla jednu nohu a maličko se zavrtěla, aby měl Martin dokonalý výhled na její svůdné nahé tělo.

„Měli jste spolu něco?“ zeptala se.

Vail zvedl prst.

„Cože? Jenom jednou?“

Přikývl. „Jenom jednou před dávnými a dávnými lety. Řekla tenkrát, že v tom nechce pokračovat, protože by to zlikvidovalo naše pracovní vztahy.“

Jane se obrátila hlavou k jeho nohám a lehce ho kousla do palce. „Musela být blázen,“ řekla.

„Nemáš hlad?“ zeptal se.

Stírala své sliny z jeho palce dlaní a prsty. „Možná bych trošku něco snědla.“

„Bude stačit šampaňské a sýr?“

„Jako předkrm to jde. Co svíčky?“

„Pokud ještě nějaké najdu. Budou asi dost zaprášené.“

„Svíčky, šampus a sýr. Jak elegantní…“

„Takže chuť k jídlu se ti vrátila, jo?“

„Vrátila,“ zašeptala.

Sledovala ho, jak odchází do kuchyně. Měl pevné, vypracované, celkem štíhlé tělo. Líbilo se jí. Ani gram tuku, ale zároveň ani žádné steroidové svaly. Navíc byl dokonalý pozorný milenec, který přesně věděl, kam má kdy sáhnout, a které dveře do zakázané komnaty otevřít. Jenže ji to vlastně ani nepřekvapovalo. Vail dělal s vášnivým zaujetím všechno.

Vrátil se za chvilku s dolitými skleničkami, které mu balancovaly mezi prsty, a krabicí pšeničných oplatek a kusem plísňového sýra v jedné a dvěma svíčkami v druhé ruce. Vysypal z obrovského popelníku nedopalky, zapálil svíčku, doprostřed nakapal vosk. Pak na horkou voskovou loužičku svíčku postavil a chvíli ji přidržel. Otevřel balíček sýra Brie a malíčkem seškrábl tvrdou kůrku a udělal do sýra důlek. Pak na ni prst namířil. Strčila si ho celý do pusy a sýr z něj slízala.

Náhle zazvonil telefon.

„Panebože!“ povzdechl si.

Snažil se ho ignorovat, ale po pěti zazvoněních mu bylo jasné, že Stenner se odradit nenechá. Věděl totiž, že je doma, a věděl i proč.

„Do prdele, kurva fix,“ nadával a konečně sáhl po sluchátku. „Majore, nejsem teď doma. Co kdyby sis dal odjezd a…“

„John Farrel Delaney.“

Pauza. „Co je s ním?“

„Leží uprostřed podkrovního bytu v ulici Lake View Drive a na sobě nemá nic než dvě dírky po osmatřicítce. Zabít ho mohla kterákoli z těch dvou střel.“

„Ty mrzáku…!“

„Deset minut? Nebo se potřebuješ osprchovat?“

Vail měl dojem, že ve Stennerově hlase slyší náznak smíchu. Jeho poznámku ignoroval.

„Už jsi tam byl?“

„Zavolal mě Shock. Nevím o nic víc než to, co jsem ti řekl.“

„Deset minut,“ vzdal se nakonec Vail.

„Čekám dole.“

„To mi mělo být jasné hned.“

Zavěsil. Obdivně na něho zírala a měřila si jeho nahé tělo, i když se začal oblékat. „Nemusíš chodit domů,“ zavrněla ironicky. „Proč tady nestrávíš celou noc?“

„Moc vtipné,“ zamumlal. „Jde o vraždu.“

„To mi příliš nelichotí.“

„Cože?“

„Nejdřív mi vyšoustáš mozek z hlavy a pak mě opustíš kvůli nějaké mrtvole.“

Natáhl si kalhoty a vztekle zapnul zip. „Půlnoční nájezdy v té lidské džungli.“

„Pokud si správně vybavuju, loni u nás došlo ke dvěma tisícům vražd. Vstávals v noci z postele kvůli každé?“

„Všechny se nestávají v noci,“ prohlásil a marně hledal jednu botu.

Posadila se a sáhla si pro cigaretu.

„Mám na tebe čekat?“ zeptala se a významně zamrkala, jako žena-vamp z černobílých němých filmů.

„Copak tobě se něco podobného nikdy nestalo, když jsi dělala prokurátorku?“ podivil se.

Velice pomalu zavrtěla hlavou. „Měla jsem jenom jeden telefon a ten jsem vytahovala ze zdi.“

„A co když šlo o něco velkého?“ zeptal se a natáhl si ponožky a mokasíny.

Vyfoukla líný proužek dýmu. Do hlasu se jí vkrádala zvědavost. „Jak velkou věc máš na mysli?“

„Stráášně velkou. Jako hrom.“

„Kam vůbec jedeš?“ zeptala se podezíravě.

Mávl rukou. „To byla jenom řečnická otázka, Jani.“

„Ne, ne, s tím na mě nechoď, Vaile. Co se stalo? Kam tak rychle spěcháš v…,“ pohlédla na hodinky, „…půl dvanácté v noci?“

„Tak John Farrel Delaney vydráždil tvou zvědavost?“

Po vyslovení toho jména se okamžitě posadila a překvapeně vykulila oči. „Co je s ním?“

Pohlédl na ni, usmál se a položil si ukazovák na rty.

„Provedl něco? Nebo… Ne! Něco se mu stalo…“

Vailovi bleskla hlavou dávná vzpomínka. Soudce s Vailem proti sobě sedí u velkého stolu a každý má prst na stříbrném dolaru. Hrají si na hádání a sázky.

„V tomto okamžiku jde o přísně tajnou záležitost, Jani. Dobře víš, že nemůžu…“

„Neser mě s těmahle kecama, Martine Vaile. Slyšels už o znásilnění na schůzce? Mluv nebo začnu křičet.“

„To by sis nedovolila.“

„Je mrtvý, že?“ Naklonila se tak, aby měla ústa pár centimetrů od jeho obličeje. „Je mrtvý, Marty?“

Vail přikývl: „Někdo mu střelil do jeho ohavného starého srdce dvě rány.“

„Pááni,“ protáhla pomalu. „Někdo voddělal Delaneye? Ty brďo… Máš tu ale parádní problém, pane návladní. My dva jsme možná ve městě jediní, kdo neměl dobrý důvod toho hajzla vodbouchnout. Nemám pravdu? Nebo ty jo?“

„Ne. Já jsem měl vždycky pifku akorát na toho jeho pasáka Firestona,“ řekl Vail. Vstal. Byl oblečený do fraku, ale bez kravaty. Ještě si přehodil kabát. „S panem Delaneyem jsem neměl nikdy moc co do činění.“

„Tos měl kliku. No, milostivě ti odpustím, žes mě tady nechal samotinkou, ale mám jednu podmínku. Až se vrátíš, prozradíš mi všechny krvavé podrobnosti, jo? Tohle bude zítra jeden z nejžhavějších klepů v Chicagu.“

Sklonil se k ní a políbil ji na rty.

„Jestli se nevrátím dost brzo, a ty už budeš muset jít, zavři za sebou dveře.“

„Hele, nedělej mi z toho lacinej románek, jo?“ špitla s úsměvem a polibek mu oplatila.

9

„Byl Delaney sám, když ho našli?“ zeptal se Vail a nastoupil do auta. „Chci vědět, jestli máme nějakého podezřelého.“

„Řekl jsem ti všechno, co vím,“ pokrčil rameny Stenner. Zajel jen pár bloků od Vailova domu v Dearborn Park a odbočil do čtvrti s luxusními podkrovními byty. Zastavil před vysokou budovou ze skla a kovu. Asi sto metrů za ním, těsně za hotelem Hilton, se ve svitu měsíce leskla hladina Michiganského jezera. Stály tam čtyři policejní automobily, sanitka a Okimotova všudypřítomná dodávka, která blokovala celou ulici před domem. Přes chladné počasí se u policejní stuhy označující místo činu shromáždil hlouček zvědavců, kteří čekali na něco dramatického. Vail se Stennerem vyjeli výtahem do třicátého patra.

Výtah se otevřel a oni vyšli do malé chodby, kde se nacházely pouze dvoje dveře. Jedny byly dokořán a blokovala je židle, aby se nezavřely. Vedle ní stál uniformovaný policista a přes rameno sledoval čilý ruch uvnitř.

Jakmile vstoupili do bytu, zahlédli na konci dlouhé chodby Shocka Johnsona. Chodba byla decentně osvícena nepřímými světly a její podlahu pokrýval bílý koberec. Obrovitý policista se usmál a pomalým krokem se k nim blížil. Pak natáhl ruku velikosti baseballové rukavice.

„Ahoj, hoši,“ pozdravil a vedl je halou k obývacímu pokoji. „Připadá mi, že se poslední dobou vídáme nějak často.“

„Jo, lidi si už začínají myslet, že spolu snad máme vážnou známost,“ konstatoval Vail.

„Vy nejste můj typ,“ zavrtěl hlavou Shock. „Mám rád blonďatý.“

„Vezmu si paruku.“

„Jenže to není to samý.“

Došli na konec haly a nahlédli do velkého obývacího pokoje s panoramatickými okny s vyhlídkou na jezero. Muž z laboratoře, který zrovna klečel na všech čtyřech a luxoval koberec malým ručním vysavačem, vstal a odešel. Minul se s nimi ve dveřích. Další muž poprašoval lampičky, stolky, židle a veškeré zařízení místnosti, kde by se mohly případně najít nějaké otisky. Na jednom stolku stála starobylá sklenička z olovnatého skla. I ona byla celá od prášku.

Kromě panoramatického pohledu na jezero působil pokoj studeně a sterilně. Černý supermoderní nábytek tvrdě kontrastoval s bílými koberci a stěnami. Tři velké obrazy na jedné stěně byly abstraktní – kombinace bílé a černé barvy. Celý prostor vypadal zcela neposkvrněně. Dojem kazil jen předseda městské rady Delaney, který ležel na zádech, nahý jako červ a slepě zíral do stropu. Měl dírku v hrudi a další nad pravým okem. Pod tělem se mu rozlévala kaluž krve a usychala ve velké hnědé skvrně na koberci.

„Kde je Okie?“ zeptal se Vail.

„Vedle. Podle jeho odhadu to dostal mezi sedmou a půl devátou.“

„Kdo ho našel?“ zeptal se Stenner.

„Delaney měl být hlavním řečníkem na dnešním banketu. Když se do konce celé akce neukázal ani nezvedal telefon, kdosi zavolal do jeho kanceláře. Telefon zvedl vrátný a řekl nám, že ho vůbec neviděl odcházet. Zkontroloval ještě garáže, aby se ujistil, zda tam je Delaneyovo auto – do garáží se chodí přímo přes halu. Auto stálo na svém místě. Pak nastaly velké rozpaky a do konce schůze se nevědělo, co dělat. Ale když se tady zastavilo pár významných osobností, noční vrátný použil univerzální klíč a vpustil je dovnitř. Vítejte ve městě posledního odpočinku.“

„Kolik bylo hodin?“ zeptal se Stenner.

„Jedenáct nula pět.“

Stenner přistoupil blíž k mrtvole a sklonil se nad ni. Pravá strana Delaneyova obličeje byla sežehnutá a pravé obočí měl také ohořelé. Stenner se v předklonu ohlédl přes rameno na Vaila a Shocka.

„Řekl bych, že to byl téměř kontaktní výstřel,“ poznamenal.

Shock přikývl. „Jo. Spálil mu obočí a usmažil půlku ksichtu. Pokud to bylo z nějaké dálky, tak maximálně z několika centimetrů. Jenže asi úplně zbytečně. Oba výstřely jsou na jistotu.“

„Dělo se něco v ložnici?“ zeptal se Stenner.

Shock pokrčil rameny. „Podívejte se sám.“

„Delaney nevypadá příliš překvapeně,“ řekl Vail když Stenner vstupoval do druhé místnosti.

„Možná zrovna mrkl, když to dostal,“ řekl Shock.

„A možná věděl, kdo ho oddělal, nemyslíte?“

„Řekl bych, že se to dá téměř s jistotou předpokládat. A stejně, co vůbec sakra dělal? Proč se promenoval nahý po obýváku s nádobíčkem venku?“

„Třeba ho oddělala manželka.“

„Nebo milenka.“

„Nebo milenec.“

„I to je možné.“

„Jedna moje kámoška tvrdí, že ona je jediná ve městě, kdo neměl důvod ho zabít.“

„Měl jsi s ním někdy nějaký střet, Marty?“

„Ne. Na špinavou práci posílal vždycky Firestona.“

„On bude další na řadě.“

„Třeba mu to budeme moct přišít.“

Shock se rozesmál. „Jo, tak tenhle nápad se mi líbí.“

„Pracuje na tomhle hodně Ecklingových hochů?“

„Půlka mužstva.“

„Vsadím se, že dělá, co může,“ řekl Vail. „Cítí už teď, jak je to horký. Tohle zapůsobí na všechny městský papaláše jako klystýr.“

„Myslíš, že se poserou strachy z toho, kdo bude další?“ uchechtl se Shock.

„Černé svědomí,“ prohlásil Vail a oba se rozesmáli.

„Vy dva tedy mrtvému neprokazujete přílišnou úctu. Koneckonců to přece byl předseda městské rady, hlava finančního výboru, hlava městské buňky demokratické strany…“

Z ložnice vstoupil do pokoje malý, ale ve svém oboru velmi slavný šikmooký Američan japonského původu s černými vlasy ostříhanými nakrátko a v brýlích se želvovinovou obroučkou. Oichi Okimoto na sobě měl papírový chirurgický plášť a plastikové boty i rukavice. Rázně vkročil do pokoje. „Ahoj Martine, jak jde život?“ pozdravil, když procházel kolem nich.

„Poslední dobou nějak špatně spím,“ řekl Vail.

„Je to tady aspoň trošku pohodlnější než na té skládce.“

Šestatřicetiletý Okimoto byl největší soudní expert zaměřený na ohledávání míst trestných činů. Soustředěně přecházel místnost, opatrně přesunul židli s rovným opěradlem do kouta, posadil se na ni obráceně a podložil si pěstmi bradu. Prohlížel si pokoj a nepromluvil ani slovo. Vail vytáhl krabičku cigaret a Okimoto se okamžitě ozval, aniž k němu obrátil hlavu: „Nezapaluj to, prosím.“

„Ty bereš i vzorky vzduchu, Okie?“ podivil se Vail.

„Rozčiluje mě to.“

Vail tedy cigarety odložil a přiřadil se k hloučku okolo Okimota. Všichni čekali, až Okimoto promluví. Už přemýšlel tři minuty. Okimoto nakonec vstal a vrátil židli na původní místo.

„My jsme hotoví, takže můžete klidně domů,“ řekl Vailovi. „Kromě toho bince támhle je celý byt čistý. Můžu vám k tomu říct pouze následující. Nenašli jsme známky násilného vniknutí. Vlhké ručníky na podlaze v koupelně. Frak položený na posteli. Má na ruce zlaté vodotěsné rolexky – není to žádná kopie, jsou pravé – v ceně asi desíti táců, a jeho náprsní taška, kreditní karty a tak dále, plus tři sta osmnáct dolarů v hotovosti jsou na komodě.“

Pohlédl znovu na tělo.

„Já si myslím – jenom myslím, jasný? – že někdo, koho znal, někdo, kdo měl klíč, vstoupil do bytu, když byl ve sprše. Delaney se umyl, vyšel ze sprchy, vzal si ručník, utíral se a přitom si šel dát nějaký drink z baru tady v koutě. Myslel si, že je sám, a tak se nenamáhal s oblékáním – kdyby šel otevřít dveře nebo slyšel někoho vcházet, hodil by na sebe aspoň župan nebo něco. Namíchal si tedy drink, otočil se, a tam spatřil našeho záhadného hosta. Stál ve dveřích do obývacího pokoje. Delaney se s tím neznámým pustil do řeči – nebo si možná uvědomil, že se dostal do průšvihu a prosil o život – no nic, prostě položil drink na stůl a otočil se. V tom okamžiku ho záhadný host dvakrát provrtal kulkou. Jsem si téměř jistý, že jako první šla střela do těla. Přímo tady jsme totiž našli prázdnou nábojnici. Pak ten náš někdo přišel blíž, asi mu sedl na břicho, sklonil se a druhou ránu mu vypálil z bezprostřední blízkosti do čela. Další nábojnice ležela tady vedle hlavy. Motivem v žádném případě nebyla loupež. A já se domnívám, že pachatelem je žena.“

„Proč?“ podivil se Vail.

„Stopy na koberci. Vysoké podpatky, ale ne jehlové. Podle vzdálenosti otisku špičky a podpatku bych odhadoval na středně vysoké. Máme spoustu fotografií a voskový odlitek otisku podpatku. Podle mého názoru pitva příliš mnoho překvapení nepřinese. Možná nějaké drogy v krvi, ale i o tom pochybuju. Nikde tady není ani stopy po nějakých nelegálních omamných látkách. A žaludek bude mít také celkem prázdný – vždyť se chystal odejít na večeři.“

„Ať ho zastřelil kdokoli, vnikl sem pouze z toho jediného důvodu,“ řekl Stenner.

„Jak jsi na to přišel?“ zeptal se Okimoto.

„Myslíš proto, že je nahý?“ napadlo Shocka. „Kdyby došlo k nějakýmu delšímu rozhovoru, zašel by do ložnice a něco by na sebe hodil.“

„Velmi dobrá úvaha,“ konstatoval Okimoto.

„Pokud k tomu došlo tak, jak jsi to popsal ty, Okie,“ řekl Vail, „tak ta dáma musela mít skutečně silný žaludek. Abel má pravdu. Přišla ho sem oddělat.“

„Všechno se ukáže při pitvě,“ řekl Okimoto. „Mimochodem, o tom případu ze skládky nebudu mít nic dřív než zítra. Možná pozítří. Ty mrtvoly jsou v hrozném stavu.“

Pak vyšel do chodby a zamířil ke kuchyni.

„Sakra, Shocku,“ řekl Vail, „stačí přece najít někoho, kdo Delaneye nenávidí. A podlé mé kámošky to může být kdokoli z našeho okresu.“

„Něco mě napadlo,“ pohlédl Shock ještě jednou na mrtvého. „Na podzim se měl ucházet o svý znovuzvolení. Třeba si tady chtěl udělat nějaký čupr fotky na kampaň.“

„Tys na to káp!“ zvolal Vail. „Ty jo, visí mu jak bejkovi. Třeba chtěl oslovit ženskou část voličů.“

A oba se rozesmáli.

„Taky to může zapůsobit na profesionální vycpávače.“

„Jo.“ Vail se přestal smát jen na chvilku. Dodal: „Mohli mu ho vycpat a pojmenovat po něm.“

„Přesně. Velkej kokot. To sedí,“ přikývl Shock.

Smáli se jako pominutí ještě když do bytu vstoupil Eckling. Rázně prošel chodbou a neomylně odbočil do pokoje smrti.

„Co je tady tak srandovního, sakra?“ vyštěkl. „Jeden z nejvyšších představitelů města leží mrtev na podlaze a vy dva to považujete za skvělou zábavu? Vaše reakce mě skutečně udivuje, kapitáne.“

„Ale prosím tě, Eriku, nech ho,“ řekl Vail. „Dobře víš, jak to na místě činu chodí. To je prostě jenom nervózní smích.“

„Já náhodou už dávno vím, jak o našich městských radních smýšlíte,“ prohlásil nadutě Eckling. „Musím vám připomenout, že jsou to zástupci lidu. Zasluhují si úctu.“

„Víš co, Ecklingu, vysereme se na společenskou konverzaci, jo?“ řekl znechuceně Vail. „Jde tady o vyšetřování vraždy. Tak vyšetřuj.“

„Snažíš se tady uplatnit svou nově nabytou moc, Vaile?“ zavrčel Eckling.

„Jestli ji uplatním, dozvíš se to. A nebudeš se muset ptát.“

Ecklinga náhle vyrušil Stenner, který vstoupil do pokoje z ložnice. Stenner se při pohledu na Ecklinga zastavil a zůstal mezi dveřmi jako přimražený, s rukama založenýma na prsou. Neřekl ani slovo.

Ozval se Eckling: „Jsme tady už hotoví, kapitáne?“

„Chviličku… Jen co to zabalí kluci z laborky,“ odpověděl Shock.

„Naši lidé už pročesávají celé okolí,“ řekl mu Eckling. „Všechny z radnice si proklepnem ráno, stejně jako jeho služební záležitosti. Toto vyšetřování vedu já osobně, kapitáne Johnsone. Vy jste pak hlavní velící důstojník.“

„Ano, pane.“

„Jeho manželka je na cestě sem,“ pokračoval Eckling. „Věřili byste tomu, že o tomhle bytě nevěděla? Podělaný podkroví… A ženuška o něm neměla tušení… Když jsem jí řekl, kde je, myslela, že tam byl u někoho na návštěvě.“

„A ví, že je mrtvý?“ zeptal se Shock.

„Ehm… sdělili jsme jí, že došlo k nehodě. Pan radní Firestone jí to pak šel oznámit. Aspoň myslím. Byl to jejich blízký přítel.“

Dveře výtahu za jejich zády zasyčely a Shock se ohlédl. Spatřil mezi dveřmi do bytu Raymonda Firestona. Ten však galantně ustoupil a pustil jako první Adu Delaneyovou. Byla to vysoká, přísně vyhlížející padesátnice, se zvednutým obočím a zmateným výrazem. Z obličeje vyhlazeného plastickou operací nezmizely melancholické vrásky smutné ženy uvězněné v nespokojeném životě. Na sobě měla černé koktejlové šaty ke kolenům a nebyla nalíčená. Stála ve dveřích, rozhlížela se, a pak prošla chodbou k obývacímu pokoji.

„Ježíšimarjá,“ vyjekl Shock, „přineste někdo rychle prostěradlo. Zakryjte to!“

„Ne!“ pronesla přísně Ada Delaneyová, postavila se na práh a rozhlížela se po místnosti. Pohledem přelétla i ostatky zesnulého Johna Farrella Delaneye. „Nechte to tak, jak to je.“

Shock pohlédl na Ecklinga a ten přikývl. Pomalu prošla pokojem a zastavila se půl druhého metru od těla.

„On byl jenom takhle?“ zeptala se Ada Delaneyová.

„Ano, madam,“ přikývl Shock.

Nasadila nad mrtvolou téměř ironický úsměšek. „Typické,“ řekla jen.

Všichni si rychle vyměnili pohledy. Nikdo neřekl ani slovo.

„O tomhle bytě jsem ani vůbec nevěděla,“ řekla a vyhlédla z okna. Zdálo se, že ji místo činu hypnotizuje. Hlas se jí zvedl, nezesílil, ale přešel téměř do fistulky. Mluvila překotně, jako kdyby se naučila nazpaměť monolog a bála se, že by něco mohla zapomenout. Vail si pomyslel, že je možná v šoku, že ji snad pohled na manželovu mrtvolu traumatizuje.

„Je to celkem hezké. Trošku strohé, ale celkem hezké. Dost dobré na chlapa, který si vydělal na živobytí jako šéf jatek.“ Zírala na jeden obraz. „Jeho umělecký vkus se mi nikdy nezamlouval. Abstraktní věci mě ponechávají zcela chladnou.“ Obrátila se obličejem k Firestonovi. „To není moc fér, nemám pravdu, Raymonde? Mít takový rozkošný byt a nepodělit se o něj se ženou, kterou by měl milovat, která mu vychovala děti a sdílela s ním lože…“ Na okamžik se odmlčela a pak nonšalantně dodala: „A musela se vyrovnat se vším tím lhaním.“

Přistoupila blíž k tělu, dokud ho neměla téměř přímo pod sebou.

„Víte, provdala jsem se za něho hned po vysoké škole. Jednatřicet let… Nikdy jsem nepoznala jiného muže – tedy, myslím intimně. Byl to vždycky jen Farrell. Farrell, Farrell, Farrell… Byl to tak pozorný ctitel… a já jsem ho tolik milovala… před jednatřiceti lety. Na promoci mi koupil orchidej. Nevím, kde na ni vzal peníze. Předtím jsem nikdy opravdovou orchidej neviděla. Pak mi ke každému výročí svatby dával vždycky pět orchidejí. Naposledy před několika lety…“ Přitiskla si dlaň na ústa. „Ach bože, strašně ráda bych se rozplakala. Jenže ani toho nejsem schopná. Jako kdybych prostě neměla slzy. Chápeš, jak mi je, Raymonde? Cítím úlevu. Ulevilo se mi. Je po všem…“ Pohlédla znovu dolů na mrtvého manžela. „Začínala jsem tě doopravdy nenávidět, Farrelle. A při pomyšlení, že nemohu nic dělat… Nemohla jsem se s tebou rozvést, ani jsem se nemohla nechat dál ponižovat. Pro mě byl konec. To je ale hezké… nečekané… překvapení.“

Pak se od mrtvého manžela odvrátila a rázně vyšla z pokoje.

„Teď mě můžeš odvézt domů, Raymonde,“ řekla.

Vail se za ní díval a vzpomněl si na Beryl Yanceyovou, vyděšenou, šílenou strachem, že její manžel umírá nebo je mrtvý. Jaký rozdíl! Ada Delaneyová ani nedokázala vymáčknout slzu.

„Pchá!“ Když se za ní zavřely dveře výtahu, málem si odplivl.

„Jednoznačně podezřelá,“ promluvil mu z duše Stenner.

„Jo jo,“ přitakal Shock Johnson. „Tohle možná bude dost snadné, Marty.“

„Nic není nikdy snadné.“

* * *

Vail konečně dorazil domů a na prahu našel papírový ručník. Byl na něm otisk rtěnky a pod ním soukromé číslo Jane Venableové.

Nic víc.

10

Dům Delaneyových stál u Rogers Parku na ulici zvané Greenleaf, kousek od Ridge Avenue. Byla to starobylá pseudoitalská stavba se sloupy, vysokými okny a ozdobnými římsami. Zvnějšku vypadala jako vystřižená z devatenáctého století. Eckling nechal svého kolegu v autě. Služebná ho pak vpustila do domu, který byl uvnitř zcela přestavěný a moderně vybavený. Místnosti s vysokými stropy byly vyladěny do jasných pastelových barev a v zadní části domu bylo překrásné atrium s francouzskými dveřmi vedoucími na velkou zahradu obehnanou vysokým živým plotem. Venku cvrlikali ptáci a brouzdali se ve vybetonovaném ptačím jezírku.

Ada Delaneyová, oblečená zcela případně do černého, seděla na světle zelené pohovce s květinovým vzorkem. Po boku měla vysokého štíhlého muže s lesklými tmavými vlasy, nyní již prokvetlými šedinami. Muž s olivovou pletí a ostře řezanými rysy byl oblečen do tmavě modré barvy. Zmatený výraz, který měla ještě večer, vystřídal chladný obličej, udržovaný v klidu zjevným sebeovládáním. Ecklinga přivítala způsobem odpovídajícím tomu výrazu. V místnosti vládla jakási nepřátelská atmosféra.

„Eriku,“ kývla na něj upjatě, „znáš Garyho Angela?“

„Už jsme se setkali,“ řekl Eckling a potřásl muži rukou.

„Pan Angelo je náš rodinný právník,“ pokračovala. „Všechno bude vyřizovat mým jménem. Doufám, že ti nevadí, když se k nám připojí.“

„Ale vůbec ne,“ odpověděl šéf policie, jako kdyby měl na vybranou.

„Nedáš si kávu?“ zeptala se a vykročila k přezdobenému stříbrnému servisu. „Nebo něco tvrdšího?“

„Ne, nic, děkuju. Doufám, že nejdu nevhod.“

„Ale vůbec ne,“ prohodila s chmurným úsměvem. „Zrovna tady probíráme, jak dobře Farrell mě i děti zabezpečil. Aspoň v něčem se tedy dá označit za šlechetného.“

„Promiň mi, Ado, ale…“

„Vykašli se na povinný zármutek,“ přerušila ho pohotově. „Faktem ovšem zůstává, žes byl jedním z jeho přátel, Eriku. Věděls, co se děje.“

„Ehm…, mně nic nebylo do jeho…“

„Do čeho? Raymond Firestone mi všechno řekl. Mejdánky, partičky pokeru, víkendové útěky, jak tomu Farrell říkal mezi svými. Tys mezi ně patřil. A teď klidně přijdeš sem a naznačuješ…“

„Já nic nenaznačuju,“ uťal její větu vztekle Eckling. „Já tady dělám svou práci. Na některé věci se musím zeptat oficiálně.“

„No aspoň, žes přišel sám, a neposlals nikoho ze svých poskoků.“

„Prosím,“ řekl Eckling, očividně nervózní. „Chci, aby to bylo co nejméně nepříjemné.“

„To doufám. Co chceš teda vědět?“

„Znáš někoho, kdo mohl mít motiv? Kdo to mohl Johnovi udělat?“

Opovržlivě nad tou otázkou vyprskla. „Neptej se tak hloupě, Eriku. Nenávidět Farrella Delaneye bylo velmi snadné.“

„A co…, ehm…,“ začal Eckling, ale nechal konec věty viset ve vzduchu.

„Myslíš ženské? Býváš pokaždé tak diplomatický, když smažíš v oleji své podezřelé?“

„Ado, prosím.“

„Nepros, buď tak hodný. Proto jsi tady, a to oba moc dobře víme. Jsem si jistá, že mé včerejší poznámky mě zavedly na první místo seznamu podezřelých.“

„Žádný seznam zatím není.“

„Tak proč si nevezmeš třeba telefonní seznam a nezačneš u písmene A?“ pronesla líbezně s ironickým úsměvem.

Eckling zoufale pohlédl na Angela, ale ten ho ignoroval. Seděl s nohou přes nohu a uznale si prohlížel své čerstvě upravené nehty. Právě se vrátil z manikúry.

„Nemůžeš mi poskytnout ani jediné vodítko?“

„Začni třeba u jeho obchodních partnerů. Byl proslulý tím, že dokázal vydrbat s každým přítelem. Lepší charakteristika by byla spíš nechvalně proslulý. Upřímně řečeno, mně je jedno, kdo ho odbouchl. Já jen doufám, že ať už ten dobrý skutek udělal kdokoli, nebude za to příliš trpět.“

„Proboha, Ado!“

„Nech toho, ano? Nebuď takový pokrytec! Zeptej se mě na to, na co ses přišel doopravdy zeptat!“

„Ano,“ ozval se náhle Angelo a zpražil Ecklinga pohledem. „Proč si neodpustíte ty řečičky a nedáte se do toho? Všichni máme určitě na práci něco lepšího.“

„Dobrá. Tak kde jsi byla včera večer mezi půl osmou a devátou hodinou?“ zeptal se Eckling bezvýrazným hlasem.

„Byla jsem s dcerou a zetěm na večeři v Les Chambers,“ odpověděla s blazeovaným úsměvem. „Vyzvedli mě tady zhruba v půl osmé. Pak jsem byla doma asi jen půl hodiny, když mi zavolal Raymond Firestone.“

Eckling v duchu počítal, za jak dlouho by se to dalo stihnout z domu Delaneyových v Rogers Parku do restaurace na Gold Coast. Minimálně půl hodiny. Les Chambres bylo od Delaneyova podkrovního bytu asi deset nebo patnáct minut jízdy. A na celou akci stačilo pět, maximálně deset minut…

„Do restaurace jsme přijeli v osm,“ říkala. „Seděli jsme tam téměř do půl jedenácté. Setkali jsme se s několika známými.“

„Můžete se uklidnit, náčelníku,“ řekl Angelo. „Má skálopevné alibi.“

„To vidím.“

„Máš ještě něco?“ zeptala se Ada Delaneyová chladně.

„Myslím… Ne, pokud bys nedokázala určit…“

„Nedokázala, Eriku. A pochybuji, že to vymyslím někdy v budoucnu. Buď tak laskav a už se sem nevracej.“ Pak vstala a odešla.

„Kriste na nebi,“ obrátil se Eckling na právníka. „My se jí musíme zeptat. Měla by si uvědomit, že zeptat se jí musíme. Chápete, abychom ji očistili hned na začátku…“

„Alibi má,“ řekl právník stručně. „Ověřte si ho. Poradím jí, aby spolupracovala co nejvíc, podle vašich potřeb. Ovšem až poté, co se ujistíte, že s tím nemá nic společného.“

„Díky,“ řekl Eckling.

* * *

Na druhé straně města se scházela Divoká smečka na poradu všech jejích členů, svolanou Shanou Parverovou. Parverová seděla se Stennerem ve svém odděleném koutku sloužícím jako kancelář a oba telefonovali. Zbytek smečky se shromáždil ve Vailově kanceláři. Tam čekaly koblihy s kávou na Meyera, Stennera, Naomi, a také na energickou advokátku Hazel Fleishmanovou – dceru obhroublého armádního důstojníka závislého na alkoholu, která byla ve svých čtyřiatřiceti odbornicí na případy spojené se sexuálním a psychickým zneužíváním a znásilnění – a konečně Dermotta Flahertyho – černovlasého Ira, protřelého v životě na ulici, bývalého malého zlodějíčka se smyslem pro černý humor. Flaherty unikl od nebezpečných pubertálních zábav na východě Spojených států a nakonec absolvoval s vyznamenáním Chicagskou univerzitu a získal čtyřleté stipendium na právech.

Chyběli Bobby Hartford – syn černošského právníka bojujícího za rovnoprávnost barevných; Bobby strávil prvních deset let své právnické praxe jako obhájce u občanskoprávních sporů v Mississippi a v sedmatřiceti byl nejstarším členem Divoké smečky. Dále Bucky Winslow – výborný vyjednavač, jehož otec přišel ve Vietnamu o obě nohy a zemřel v nemocnici pro veterány – a nakonec St. Claire.

„Kde jsou Hartford s Winslowem?“ ptal se Vail Naomi.

„Oba šli ráno k soudu.“

„A St. Claire?“ pohlédl Vail na Bena Meyera.

„Ještě si něco ověřuje v archivu,“ řekl Meyer.

„Asi toho červíčka, co?“ ušklíbl se Vail. „Pokročili jste s tím?“

„No, ehm, zatím moc ne,“ řekl Meyer, protože nechtěl nic prozrazovat dřív, než přijde St. Claire.

Hovor se rychle obrátil na Yanceyho mrtvici a vraždu Johna Delaneye, takže trojice mrtvých ze skládky ustoupila do pozadí novým objevům. Vail jim podal zprávu o Delaneyho vraždě a ujistil je, že naprosto nemá v úmyslu plýtvat příliš dlouho časem prací na postu okresního návladního.

„Tady jsem ve středu dění, a tady mám také v úmyslu zůstat,“ prohlásil, když Stenner s Parverovou konečně položili sluchátko a vešli do jeho kanceláře. Parverová se křenila na celé kolo.

„Oukej, Shano, ven s tím!“ přivítal ji Vail. „Na co jsi tak hrdá?“

„Myslím, že jsme dostali Darbyho,“ prohlásila Parverová dost hrdě. „Jeho historka vybouchla jako papírový čert.“

„Tak?“ podivil se Vail. Obešel svůj stůl a posadil se za něj. Pohodlně se opřel v křesle a začal mezi prsty převalovat cigaretu. „Vezmi to od začátku,“ vybídl ji. Fakta znali všichni, ale toto byl jejich klasický přístup – začít od píky, aby ostatní viděli všechny aspekty v široké perspektivě.

Parverová tedy celý případ rychle shrnula. Že měl Darby problémy doma se ženou Ramonou, poslední tři roky se mu příliš nedařilo v podnikání na farmě, přišel o smlouvu na vládní dotace, utratil veškeré rodinné úspory plus padesát tisíc Ramonina dědictví, k němuž přišla před rokem, a že spal se striptérkou Poppy Palmerovou, která tancovala v klubu zvaném Skin Game. A kromě toho byly problémy s pojistkou.

„Darby prohlásil, že loni v létě měl nehodu s kombajnem,“ říkala. „Převrátil se na něj a skoro ho zabil, a tak se nechal pojistit na čtvrt milionu dolarů, a Ramonu pojistil také, aby to měl při jednom. Dostáváme se ke třetímu lednu. Šest odpoledne. Darby si vyrazil časně ráno se dvěma kámošema na hon. Cestou domů se zastavili na pár piv.“

Parverová vstala a předváděla všechny činnosti, které popisovala. Ocelové pravítko jí sloužilo místo pušky. Parverová byla herečka. Milovala vizuální vjemy. Opřela se zády o imaginární stěnu a pravítko si přitiskla na hrudník.

Parverová: „Darby přichází domů. Otvírá dveře. V televizi zrovna běží zprávy CBS. Jeho manželka Ramona sedí v obývacím pokoji. Ještě než se Darby zmůže na pozdrav, vyskakuje jeho žena z pohovky s osmatřicítkou v ruce. Střílí na něho. On skočí za dveře a stojí v chodbičce vedoucí do kuchyně. Ramona se snaží střílet přes zeď. Mine ho jen o pár centimetrů. Darby je šílenej strachy. Vrazí do brokovnice dva náboje a vyskočí zpoza rohu.“

Prudce se obrátila a namířila pravítkem na Fleishmanovou.

Parverová: „A zastřelí ji. Trefí ji do boku. Ruka se zbraní se jí ještě zvedne a těsně po jeho zásahu Ramona naslepo vystřelí do stropu.“

Přiskočila k Fleishmanové a podržela jí pravítko pár centimetrů od čela.

Parverová: „Bum! práskne ji přímo nad pravé oko. Upustí brokovnici a přeběhne místnost k telefonu. Volá policajty. Vedle aparátu leží papírek s číslem Poppy Palmerové, které ovšem není v seznamu. Později vypovídá, že on číslo nezapsal a údajně netuší, kde se tam vzalo. Pak vyběhne ven a sedí na schodech u verandy, dokud nedorazí policie. To je celá jeho verze. Žádní svědkové. Jeho verzi nikdo nepotvrzuje ani nevyvrací.“

Fleishmanová: „Rána na jistotu, jo?“

Parverová: „Jo. Později Darby uvádí, že hned zavolal Poppy Palmerové, aby jí řekl, co se stalo, a aby zjistil, kde Ramona přišla k tomu utajenému číslu. Palmerová mu řekne, že jí Ramona Darbyová okolo páté volala, strašně zuřila a oběma vyhrožovala.“

Vail: „Oběma myslíš…“

Parverová: „Palmerovou a Darbyho.“

Vail: „Pokračuj.“

Parverová: „Známe-li motivy a povahu dotyčného, nevěřím, že by kdokoli z nás věřil jeho verzi. Bohužel nemáme nic, co by ho dostalo před velkou porotu. Pojišťovna je připravena vyplatit pojistku. Včera jsme s Martinem provedli ještě jeden Darbyho výslech, ale on s náma slušně vyběhl. A tak jsme se s Abelem vrátili do Sandytownu a trochu jsme se porozhlédli. Chtěli jsme prostě zjistit, jestli opravdu neexistuje někdo, kdo by něco věděl. Cokoli. Naproti Darbyovým bydlí přes ulici starší dáma – je jí šestasedmdesát. Její dům je od Darbyho vzdálen asi osmdesát metrů – přesně třiaosmdesát. Mezi domy je pole. V létě na něm pěstují kukuřici. Prašnou cestu k Darbyho domu lemuje pár stromů, ale jinak je prostor mezi těmito dvěma domy prakticky volný. Ta paní se jmenuje Shundersonová. Mabel Shundersonová, a je vdova. Bydlí tam přes třicet let a Darbyovy zná po celou dobu, co bydlí naproti, což je…, ehm,“ pohlédla do poznámek, „…dvanáct let. Paní Shundersonová viděla Darbyho přijíždět domů v jeho nákladačku. Zrovna se dívala z kuchyňského okna, které je přímo naproti Darbyovým. Měla ho otevřené dokořán, protože cosi spálila na kamnech a potřebovala vyvětrat kouř. Viděla, jak Darby přijel, vystoupil z auta s brokovnicí v ruce a vešel do domu. Za minutu uslyšela výstřely. To nám už řekla i předtím, ale… tehdy jsme prostě nemluvili o pořadí výstřelů.“

Vail: „Je jí přes sedmdesát, říkáš?“

Parverová: „Ano, pane. Nicméně tvrdí, že výstřely slyšela velmi zřetelně. Noc byla jasná a byla velká zima.“

Fleishmanová: „A ona s jistotou tvrdí, že to byl on?“

Parverová: „Bezesporu.“

Meyer: „A udává i přesný čas?“

Parverová: „Tvrdí, že v televizi šly zrovna zprávy, to sedí i podle Darbyho verze a doby telefonátu na policii, což bylo v šest hodin a šest minut.“

Vail: „Oukej. Pokračuj.“

Parverová: „No, a my jsme se rozhodli jí zavolat, řekněme jaksi ze slušnosti, jen abychom se ujistili, že nám nic neuniklo. Ptali jsme se jí: Slyšela jste šest výstřelů? a očekávali kladnou odpověď. Jenže ona zná zbraně, protože Gus – její manžel, tedy zesnulý manžel, umřel před šesti lety – chodíval hodně na lov. Poznala, že tam střílely dvě různé zbraně. A pak nám řekla…“

Na okamžik se zarazila a velmi pečlivě četla své poznámky.

„… řekla: Poznám rozdíl mezi brokovnicí a pistolí. Můj Gus strávil půlku života na lovu nebo cvičnou střelbou. A když jsem slyšela tu brokovnici a pak ty výstřely z pistole, věděla jsem, že se tam něco děje a myslela jsem, že jsou třeba v domě lupiči.“

Parverová pohlédla na Vaila a pak přelétla pohledem celou skupinu. Zopakovala citaci.

Parverová: „Chápete? Řekla ‚Slyšela jsem tu brokovnici a pak ty výstřely z pistole‘. Takhle přesně!“

Vail na ni beze slova zíral.

Parverová: „No, a já ji ještě opravila: ‚Chcete říct, že jste slyšela pistoli a pak brokovnici?‘ a ona na to: ‚Mladá dámo, já přece rozdíl mezi brokovnicí a pistolí poznám. Nejdřív jsem slyšela brokovnici, pak čtyři výstřely z pistole, a pak zase brokovnici‘.“

Vail: „Takže ona tvrdí, že Darby vystřelil jako první?“

Parverová: „Přesně tak!“

Flaherty: „A je jí pětasedumdesát?“

Parverová: „Šesta. Sedmdesát šest.“

Flaherty: „A ten její barák je osmdesát metrů od Darbyho?“

Parverová: „Osmdesát tři. Ale ona si je jistá. Podle mého o tom není pochyb. Ale my jsme se s Abelem chtěli ujistit, a tak jsme ji vyzkoušeli.“

Vail: „Vyzkoušeli?“

Pohlédl na Stennera.

Stenner: „Postavili jsme jí ke kuchyňskému oknu magnetofon. Já jsem šel k Darbymu a ve stodole jsem začal střílet do nějakých pytlů zrní.“

Vail: „A kde byl Darby?“

Stenner: „Nebyl doma.“

Vail: „Ehm, ehm. Neoprávněné vniknutí do objektu.“

Naškrábal si do notesu pár poznámek.

Stenner: „Můžeme se tam vrátit a provést to legálně. Já jsem se jen chtěl ujistit, jestli jsme opravdu na něco kápli.“

Vail: „Já vím.“

Stenner: „Nejdřív jsem střílel tak, jak tvrdil Darby. Nejdřív tři výstřely z pistole, jeden z brokovnice, další z pistole, a nakonec z brokovnice. A pak jsem to udělal tak, jak to údajně slyšela paní Shundersonová: nejdřív brokovnice, pak čtyřikrát pistole a nakonec brokovnice. Shana stála vedle paní Shundersonové přesně na tom místě, kde byla v době vraždy, a nahrávala obě série výstřelů.“

Parverová: „Byla neoblomná. Tvrdá jako skála. Říká, že to bylo takhle: BUM – bang, bang, bang, bang… BUM. A ne bang, bang, bang, BUM, bang, BUM. Tady je pásek.“

Vytáhla na stůl malý diktafon a zmáčkla knoflík. Nejdřív bylo ticho, jen šoupání nohama a dech v místnosti. Pak následovaly výstřely. Nočním vzduchem se výborně rozléhaly.

Bang, bang, bang… BUM… bang… BUM.

„Ne, ne. Takhlenc to vůbec nebylo,“ ozval se pevný, rozhodný hlas staré ženy. „Jak sem vám řikala…“

Shanin hlas ji přerušil. „Počkejte chviličku,“ řekla. „Teď poslouchejte.“

BUM… bang, bang, bang, bang… BUM.

„Ano, takhlenc! To je vono. Jenže vona tenkrát byla větší pauza mezi poslední ránou z pistole a brokovnicí.“

„Jste si naprosto jistá?“ zeptala se Parverová.

„Už jsem ti to říkala, dítě moje. Poznám rozdíl mezi brokovnicí a pistolí.“

„A jste si jistá tím pořadím?“

„Brokovnice šla stoprocentně první. A pak byla malá pomlka mezi poslední ránou z pistole a poslední ránou z brokovnice.“

Parverová vypnula diktafon.

Hazel Fleishmanová jen vydechla: „Páni!“ Ostatní ze skupinky se všichni najednou rozštěbetali. Vail zabušil na stůl pěstí a utišil je.

„Bude to dobrá svědkyně, Abele?“ zeptal se Vail.

„Mrzutá stařenka,“ přikývl Stenner s úsměvem. „Myslím, že to vydrží.“

„Ovšem v jejím věku…,“ začal Meyer.

„Je si zcela jistá tím, co slyšela. A s ušima nic nemá,“ ujistil ho Stenner.

„Myslíš, že můžem zahájit obžalobu z vraždy jedničky proti Darbymu jen na základě téhle výpovědi ve stylu bum-bác?“ zeptal se Flaherty.

„Ta žena si je jistá,“ opakoval Stenner.

„Podle mýho k tomu došlo tak, jak říká,“ řekla Parverová. Přehrála znovu celou svou teorii. Přešla doprostřed místnosti a ruku s pravítkem měla volně spuštěnou dolů.

„Přichází domů, má nabitou brokovnici, otevírá dveře domu. Jeho manželka sedí v obýváku…“

Parverová došla k Flahertymu. Když byla asi půl metru od něj, švihla rukou a namířila mu imaginární brokovnicí doprostřed čela.

„BUM! Přejde k ní a střelí ji bez obalu do hlavy tak, jak ukazuju. Pak vytáhne osmatřicítku – má pořád navlečené rukavice, vtiskne ji do ruky manželce a vypálí bang, bang, bang, bang. Dva výstřely namíří do chodby, jeden do zdi a jeden do stropu. Pak od ní ustoupí o pár kroků a střelí do ní podruhé brokovnicí. Podle mýho si všechno parádně promyslel. Střelný prach a stopy po výstřelu na jejích rukou, první výstřel z dálky, aby všechno sedělo na jeho tvrzení, že střílel až po ní. Dokázal nakamuflovat všechno kromě zvuku.“

„Nejde jen o pořadí výstřelů,“ dodal Stenner svým zdrženlivým, klidným způsobem. „Jde i o ty pauzy mezi nimi. Respektive jde o to, že chybějí. Paní Shundersonová tvrdí, že mezi čtyřmi výstřely z pistole nebyla ani jedna pauza. Ona tvrdí, že to šlo za sebou takto: BUM…, bang, bang, bang, bang…, BUM. Ramona Darbyová už byla mrtvá, když jí manžel vtiskl do ruky pistoli a čtyřikrát vystřelil.“

Vail se v křesle zaklonil a chvíli zíral do stropu. Pak se zachechtal: „Hele, vy dva… Dobrá práce!“

„Problémem však zůstává dokázat úmysl,“ nadhodil Flaherty. „Nemůžeme Shundersonovou hned prozradit, protože jinak budou vědět, co máme, a Darby svou historku změní.“

„S tím však neobstojí,“ namítl Stenner. „Žádná porota neuvěří, že vypálil ve chvíli, kdy po něm střílela, a podařilo se mu dostat tak blízko, aby střelil rovnou ranou přímo na její hlavu. Vždyť ho přitom mohla zasáhnout!“

„Může se vozit na jednání z náhlého popudu,“ namítl Dermott Flaherty. „Vstoupil dovnitř. Ona měla bouchačku. Ohrožovala ho, a tak po ní střelil. Pak zpanikařil a vymyslel si zbytek historky, protože se bál, že nedokáže sebeobranu.“

„A na čem ho teda chytíme?“ zeptal se Vail.

Místností se rozhostilo ticho.

Vail pokračoval: „Pokud nezískáme nějaký podpůrný důkaz, tak bude Darby na koni. A Paul Rainey se podrží svého nejpřísnějšího scénáře, se kterým mohou vyrukovat, a nepustí se ho.“

„Což znamená zřejmě verzi podle Dermotta,“ konstatovala Hazel Fleishmanová.

Vail přikývl. „Jasně. Vešel dovnitř, ona měla pistoli, on se vyděsil a střelil ji, ale nezabil, bla bla bla.“

„S tím se nechytne,“ řekla Parverová. „Nemůže obejít prostý fakt, že aby mu spolkli jeho verzi, musel by jeho první výstřel jít do manželčina boku. Ten zásah do obličeje byl totiž tak ze třiceti centimetrů, možná ani to ne. Byl to chladnokrevný výstřel. Okamžitě ji tím odrovnal.“

„Momentální pominutí smyslů?“ navrhla Fleishmanová. „Žena se na něho vrhne, on ztratí hlavu a střílí…“

„A než vystřelí znovu, přiblíží se k ní o čtyři metry?“ zeptal se Stenner. „To žádnou porotu neobalamutí. Pokud bude výpověď té staré farmářky sedět – pokud ji Rainey nerozsápe na lavici svědků, Darby bude trvat na pořadí, ale nakonec bude muset svou historku změnit.“

„Zpanikaří. Je unavený. Strávil venku pět hodin.“ Flaherty sklonil hlavu a napodoboval Darbyho: „Byl jsem prochladlý a unavený. Vejdu dovnitř a ta šílená ženská po mě najednou začne střílet. Schovám se za dveře. Ona nepřestává. Nakonec skočím do pokoje a vypálím. Semlelo se to tak strašně rychle… Nepamatuju si, že jsem vystřelil ještě jednou. Vybavuje se mi jenom ten rámus a dým. Jedna z kulek pistole mi prolétla tak těsně kolem obličeje, že jsem cítil, jak je horká. Všechno skončilo, než bys řekl švec,“ a své líčení doplnil lusknutím prstů.

Vail řekl: „Velmi dobře, Dermotte. Měl bys ho obhajovat.“ Skupinka se rozesmála. Jen Shana Parverová na Flahertyho zírala podmračeně. Usmál se na ni a pokrčil rameny. „Dělám jen svou práci, paní žalobkyně,“ řekl. „Podle mýho bylo nalezení tý svědkyně geniálním tahem.“

„O tom není pochyb,“ řekl Vail. „My se však musíme rozhodnout o následujícím: za prvé – máme ho nechat zatknout? A za druhé – půjdeme na vraždu jedničku nebo dvojku?“

Ozvala se Shana Parverová: „Je to chladnokrevná vražda. Můžeme dokázat úmysl. Odbouchl ji hned, jak překročil práh.“

„Tak co? Zatkneme ho?“ zeptal se Stenner. V koutcích úst mu pohrával úsměv. Sledoval, jak Vail míří ke kávovaru a nalévá si další šálek. Ten starý lišák si určitě v duchu probírá všechny eventuality, říkal si.

Vail přešel k Shaně a začal si hrát s pravítkem. „A co ta hopsanda? Mluvilas s ní o tom telefonátu?“

Parverová se usmála: „Vzala kramle.“

„Cože vzala?“

„Kramle. Zašli jsme totiž do klubu a její šéf nám řekl, že včera odpoledne odjela z města,“ vysvětloval Stenner. „Tvrdila mu, že jí umírá někde v Texarkaně sestra na rakovinu. Dnes ráno jsme to ověřovali – proto jsme furt viseli na telefonu. Jenže její sestra bydlí v San Diegu. A těší se výbornému zdraví. Naposled se s Poppy Palmerovou kontaktovala někdy před pěti lety.“

„Co ty víš,“ řekl Vail Parverové. „Třeba ji ten tvůj fígl vylekal. Otázky, kterýma jsi bombardovala Darbyho na téma telefonní číslo, ji mohly vyděsit.“

„Něco ji každopádně vyděsilo,“ řekl Stenner.

„Chceš se hned vrhnout na formální obžalobu?“ zeptal se Vail Parverové.

Přikývla.

„Fleishmanová?“ zeptal se Vail.

„Jo. Jdem po něm. Zadrží to aspoň výplatu pojistky a to by s ním mohlo zatřást. S Raineyem možná taky.“

„Dobrý postřeh. Meyere? Jdem na formální obvinění?“

„Je to dost riskantní. Celý případ visí na svědectví Shundersonové. Možná budem potřebovat něco navíc.“

„Můžeme to opentlit spoustou silných nepřímých důkazů,“ oponovala Parverová.

„Abeli?“

„Když se to dostalo až takhle daleko…“

Vail se usmál. Mladí právníci se dívali jeden na druhého. „Co to znamená?“ zeptala se Parverová.

Vail vstal a pomalu obešel stůl. Nakonec si zapálil cigaretu, vrátil se do kouta, postavil se k větráku a dým vyfukoval do něj. „Jde nám tady o spravedlnost, nemýlím-li se. Před námi stojí muž, který chladnokrevně zavraždil svou ženu z chamtivosti a kvůli jiné ženě. Naplánoval si úplně všechno. Dokonce nejdřív sám použil rukavice a vypálil z pistole, a pak ji mrtvé vtiskl do dlaně, aby měla stopy po výstřelu na rukou ona. To se v každém případě dá označit jako úklady. O tom není pochyb. Dokonce ani neměl čas něco vymýšlet na místě – pokud věříme svědectví paní Shundersonové. Věděl přesně, co má dělat hned po svém vstupu do domu. To musíme dokázat, abychom porotu přesvědčili o vraždě prvního stupně. Flaherty má pravdu. Celý případ stojí na tom, zda porota uvěří Shundersonová a časovému elementu. Pokud ne, vyjde náš obžalovaný z lochu volný jako pták, zavěšený do své veselé společnice, se čtvrt milionem babek v kapse. Tak co? Postavíme toho chlápka ke zdi? Nebo zkusíme jít na jistotu?“

„Snad nemyslíte nějakou dohodu?“ zavrtěla nevěřícně hlavou Parverová.

„Ne nějakou,“ opravil ji Vail. „Ale konkrétní.“

„A to?“ ptala se naštvaně. Vzal ji náladu.

„Dvacet let natvrdo.“

„Ale součástí naší obžaloby je přece důkaz o úmyslu,“ obhajovala svou obžalobu z vraždy prvního stupně Parverová. „Dvacet let je přece trest za druhý stupeň.“

„Ne, je to trest za první stupeň, ale milosrdnější. Zkus se nad tím zamyslet, Shano. Když půjdeme s tímhle k soudu a dosáhneme odsouzení, ale porota neuzná jedničku, ale dvojku, může dostat dvacet let až doživotí, ale vyjít znovu na svobodu za osm.“

„Vy si myslíte, že dokážete dotlačit Raineye na dvacet natvrdo?“ zeptal se Flaherty.

„Pokud se nám podaří otřást jeho vírou v Darbyho. Momentálně je plně na straně svého klienta. Hele, většině obhájců je úplně fuk, jestli je jejich klient vinen nebo nevinen. Jde o to, jak stát postaví svůj případ a donutí porotu, aby mu šla na ruku. Jenže Rainey je trochu jiný. Když přijde na to, že mu někdo lhal, pak nám dává šanci a rázem uvažuje jinak – klade si otázku, zda můžeme svá tvrzení dokázat. Vlastně tady nejde o vinu nebo nevinu, ale spíš o vítězství. Pokud usoudí, že ho máme na lopatě, udělá s náma radši jakoukoli dohodu.“

„Myslíš, že nám ta nahrávka poslouží?“

„Nevím,“ pokrčil rameny Vail. „Ale já ani nevím, jestli můžeme vyhrát případ s takovými důkazy. Pokud toho hajzla zavřem do chládku na dvacet let, tak až vyleze, bude mu šestapadesát a bude švorc.“

Na nějakou dobu se rozhostilo úplné ticho. Vail si opřel nohu o kraj stolu a zhoupl se v křesle dozadu. Stenner téměř slyšel, jak mu šrotuje v hlavě.

„Shano,“ řekl nakonec Vail. „Skoč pro zatykač na Jamese Wayna Darbyho. Vražda jednička. Řekni v šerifově oddělení, že ho doručíme. Naomi, zařiď mi oběd s Raineyem na co nejdřív. Flaherty, zkontroluj se svýma kámošema tu nahrávku a mrkni se, jestli by se nedal zvuk na té kazetě trochu zvýraznit.“

„Jo jo… To je to umění domluvit se…,“ broukl si pod vousy Stenner a usmál se.

11

Takzvané Zadní dvory se rozkládaly podél asi tuctu čtvercových bloků a kvůli získání většího prostoru pod ně spadaly i bývalé ohrady pro dobytek. Většina budov dosahovala stáří téměř sta let; byly to mohutné čtvercové konstrukce z betonu, cihel a dřeva s terakotovými fasádami. Všechny sklady a staré fabriky kdysi patřily pod hlavní stan největších průmyslových gigantů v Illinois – firmám Goodyear a Montgomery, Ward, Swift and Libby. Novodobí projektanti však stavby obnovili, renovovali a proměnili kdysi pochmurné kanály, kolejiště a stáje se řvoucím dobytkem v nostalgický a starožitný park s kancelářskými budovami.

Delaneyův podnik sídlil v šestipatrové budově a zabíral čtvrtinu bloku nedaleko Ashlandu. Na mosazném štítku vedle vchodu stálo pouze: SPOLEČNOST DELANEY ENTERPRISES, A. S., ZALOŽENA ROKU 1961.

Kanceláře vedení se nacházely v šestém patře a připomínaly typická pracoviště úředníků před sto lety. Když Shock Johnson vystoupil z výtahu, ocitl se v obrovité hale rozdělené mahagonem a sklem do jakýchsi buněk. S výjimkou Delaneyova kancelářského apartmá a s ním propojených kanceláří tří viceprezidentů, které zabíraly celou jednu stranu velkého obdélníku, neměla ostatní pracoviště žádné soukromí a působila neosobně. Johnsonovi bleskla hlavou vzpomínka na Dickense: téměř před sebou viděl ducha Uriáše Heepa, jak sedí v koutě na vysoké stoličce a rozhlíží se po kanceláři, aby se ujistil, zda všichni přičinlivě pracují. Delaneyova asistentka Edith Stoddardová byla oblečena do smutečních strohých černých šatů dlouhých téměř po kotníky. Nebyla nijak moc nalíčená a stříbrem prokvetlé vlasy měla zastřižené do účesu připomínajícího třicátá léta. Vypadala jako příjemná, byť poněkud přísně vyhlížející dáma – měla strhané rysy a působila unaveně.

„Zařídila jsem, aby vám byly k dispozici všechny tři kanceláře viceprezidentů,“ řekla a pokynula jim. „Máte už seznam zaměstnanců?“

„Ano, madam. Děkujeme,“ odpověděl Johnson.

„Velice narychlo jsme svolali schůzi správní rady,“ řekla. „Na hodinu nebo dvě budu tedy zaneprázdněná.“

„Vy jste členka správní rady?“ zeptal se Johnson.

„Jsem sekretářka,“ odpověděla.

Do tří ředitelských kanceláří se rozesadily tři týmy detektivů. Čtyřicet dva sekretářek, ředitelů odbytu a manažerů bylo rozděleno do tří seznamů. Každý tým vyšetřovatelů měl svůj seznam čtrnácti lidí. Johnson a jeho dočasný partner, zatrpklý, mizantropický detektiv z oddělení vražd – Sid Irving – obsadili prostřední kancelář. Irving byl hranatý chlap, o půl hlavy menší než jeho šéf, s chomáči černých vlasů lemujících jeho jinak holou hlavu. Měl pověst vynikajícího detektiva, ale bohužel ze staré školy. Jednou se Johnsonovi svěřil: „Moje heslo zní: chytit, podusit a usmažit!“

Protrpěli výslech půl tuctu tupých mužů a žen, z nichž ani jeden neřekl o takzvaném „panu D.“ jediné křivé slovo, a nikdo z nich vlastně nic nevěděl. Shock Johnson se zrovna houpal na ředitelské židli s kolečky a nohy si pohodlně opíral o pootevřenou zásuvku, když do kanceláře vstoupila Miranda Stewartová. Krásná žena, pohledná blondýnka v dokonale ušitém rudém kostýmku doplněném černou hedvábnou blůzkou. Vlasy měla stažené dozadu bílou stuhou. Johnson zvedl hlavu. Irwing si ji unaveně změřil zkormouceným pohledem.

„Slečna Miranda Stewartová?“ promluvil Johnson a položil si nohy zpátky na podlahu. Posadil se vzpřímeně.

„Ano,“ odpověděla.

„Posaďte se, prosím. Já jsem kapitán Johnson z oddělení vyšetřování chicagské policie a toto je Simon Irving, detektiv z oddělení vražd.“

Usmála se a sedla si. Působila jako vyrovnaná, přátelská žena kolem třicítky, dokonale sebejistá a klidná. Cudně si překřížila nohy a uhladila sukni. Sahala jí téměř na kolena.

„Chtěl bych zdůraznit, že jde o neformální rozhovor,“ začal Johnson. „Tím myslím, že nebudete pod přísahou a že se nebudou pořizovat žádné doslovné záznamy naší konverzace, uděláme si jen pár poznámek. Když však ve kterékoli fázi hovoru pocítíme potřebu uvědomit vás o vašich právech, dostanete možnost spojit se s právníkem. Toto je obvyklý, standardní postup pro podobné situace a před začátkem rozhovoru říkáme všem totéž, a tak bych nerad, abyste všechny zmínky o právech a tak dále považovala za nějakou výhrůžku. Ano?“

„Ano,“ odpověděla smyslným hlasem. Zdálo se, že se na zcela novou zkušenost těší – nebo měla možná radost z té pozornosti, které se jí dostalo.

„Jak se jmenujete plným jménem?“

„Miranda Duff-Stewartová.“

„Kde bydlíte?“

„Ulice Wabash číslo 3212. Byt 3A.“

„Jste vdaná, paní Stewartová?“

„Ne. Rozvedená. Od roku 1990.“

„Jak dlouho bydlíte na výše uvedené adrese?“

„Od téhož roku. Tedy tři roky.“

„A jak dlouho pracujete ve firmě Delaney Enterprises?“

„Osmnáct měsíců.“

„A kde jste pracovala předtím?“

„Byla jsem sekretářka Dona Webera, viceprezidenta společnosti Trumbell and Sloan.“

„Té reklamní agentury?“

„Ano, sídlí na Riverfrontu.“

„A jaké zařazení máte zde, v Delaney Enterprises?“

„Nedávno jsem byla jmenována novou asistentkou pana Delaneye. Edith Stoddardová – která tu práci vykonává nyní – chce odejít do penze.“

„Takže jste zatím v nové funkci ani nezačala?“

„No…, měla jsem s panem Delaneyem několik schůzek. Víte, sděloval mi, co ode mě očekává, jaké budu mít pravomoci a podobně. Mně je jasné, co budu dělat.“

„A pracovala jste s paní… s paní Stoddardovou? Říkám to dobře?“

„Ano. Je vdaná a má dceru na univerzitě.“

„Co dělá její manžel?“

„Pokud vím, je invalida.“

„A spolupracovala jste s paní Stoddardovou teď v poslední době?“

„Ne. Pan Delaney řekl, že chce, abych začala od píky.“ Usmála se. „Prohlásil, že nechce, abych si osvojila některé z jejích zlozvyků. Myslím ale, že si dělal legraci. Každý totiž ví, že Edith je nesmírně výkonná. Podle mého se prostě…, těšil na změnu.“

„A víte, jak dlouho u něho pracovala?“ zeptal se Johnson.

„Vlastně ne. Připadá mi, že je tady odjakživa. Může to být patnáct let…“

„Paní Stewartová, my se snažíme zjistit, jestli mohla mezi Delaneyem a jeho podřízenými nebo třeba obchodními partnery panovat nějaká nevraživost. Chápete?“ Irving mluvil ochraptělým hlasem připomínajícím zvířecí vrčení. „Jestli docházelo k hádkám, neshodám, výhrůžkám… prostě jestli někdo dělal zlou krev.“

„No tedy… já o jeho obchodních partnerech moc nevím, na to se budete muset zeptat Edith. S lidma z kanceláře vycházel asi celkem dobře… Samozřejmě že…“ Náhle se uprostřed věty zarazila a nedopověděla ji.

„Co samozřejmě?“ vystartoval Irving.

„No…, myslím, že Edith z té změny asi neměla velkou radost.“

„Podle vás ji sesadili?“ zeptal se Irving.

„Ne, ona… ona měla odejít z firmy.“

„Dala výpověď?“

„On říkal – tedy pan Delaney říkal, že odchází do předčasného důchodu, ale já jsem měla dojem, že jde o záležitost buď-anebo.“

„Jak to myslíte ‚buď-anebo‘?“ zeptal se Johnson.

„Buď předčasný důchod, nebo… chápete…, nebo si dělej, co chceš…“ Zvedla palec a ukázala s ním dozadu přes rameno.

„Takže paní Stoddardová neměla velkou radost, ano?“

„Měla jsem ten dojem.“

Johnson se ptal dál: „A probíral s vámi Delaney toto téma?“

„Ne, šlo jen o…, byl to jen takový drb, co koloval po kanceláři. Znáte lidi. Vždyť ještě nikdo ani oficiálně neoznámil, že tu práci beru po ní.“

„Takže vy jste jediná, kdo to věděl oficiálně?“

„Pokud vím, tak ano.“

„Věděla to jeho žena?“

„S jeho ženou jsem se nikdy neviděla. Ona sem nechodí. Viděla jsem její fotku v novinách ve společenských rubrikách – na dobročinných akcích a tak…, ale osobně jsem ji nepoznala.“

„Na to jsem se neptal,“ přerušil ji neotesaně Irving. Mluvil velice stroze a formálně, zcela jinak než Johnson, který nasazoval vřelejší tón a měl tendenci spíše lidi uklidňovat.

„Aha. Ehm…, promiňte. Jak tedy zněla otázka?“

„Věděla jeho žena, že nastupujete na místo paní Stoddardová? Tak zní přesná otázka,“ mírnil atmosféru Johnson.

„Tak? To tedy nevím.“ Pokrčila rameny.

„Kdy za vámi poprvé přišel a oznámil vám povýšení na místo paní Stoddardové?“ zeptal se Irving:

„To bylo před dvěma měsíci.“

„A mluvilo se o tom už když jste nastoupila do firmy? Tedy…, jak bych to řekl… očekávala jste to?“ pokračoval Irving.

„Bylo řečeno, že když se osvědčím, budu mít zajištěn rychlý postup.“

„Zmínil se někdo konkrétně o místě Delaneyovy pravé ruky?“

„Ano. On se tím ale nijak obšírně nezaobíral.“

„Měla jste to tedy jako lákadlo, ano? Jako mrkev na provázku před sebou. Když se osvědčíte, budete moct aspirovat na místo nejvyšší, nemám pravdu? Podle mého je to vaše budoucí místo v této firmě maximum, čeho může žena dosáhnout, ne?“

„Pár žen pracuje na postech obchodních manažerů, ale víte, jak to chodí. Práce tak blízce propojená s hlavním šéfem…, to je velmi osobní. Ano, je to vynikající místo. Pro člověka s mou kvalifikací je to asi nejvyšší možná pozice v tomto městě.“

„Dobrá. Takže Delaney vám před dvěma měsíci nabídl funkci své asistentky, je to tak?“ zeptal se Irving.

„Ano.“

„Rád bych se vás, s dovolením, na něco zeptal, paní Stewartová,“ řekl Johnson. „Máte dojem, že je paní Stoddardová tímto vývojem rozhořčená?“

„Nikdy jsem s ní o tom nemluvila. Já pracuji v prvním patře, a ona tady, v šestém.“

„Ale předtím jste říkala – když jste mluvila o odchodu paní Stoddardové… ehm, naznačila jste, že je to situace buď-anebo,“ zadíval se Johnson do poznámek.

„Tak to říkal pan Delaney,“ řekla.

„Já bych to charakterizoval ještě jinak,“ řekl Irving. „Povšimla jste si něčeho v chování paní Stoddardové, co by naznačovalo, že je kvůli té změně rozzlobená na vás?“

„Řekla jsem vám, že jsem se jí maximálně snažila jít z cesty,“ řekla. Do hlasu se jí už vkrádala podrážděnost.

„Čí to byl nápad?“

„Co?“

„Čí to byl nápad jít jí z cesty? Váš nebo Delaneyův?“

„Jeho. Joh– pana Delaneye.“

„Vy jste ho oslovovala křestním jménem, že jo?“ zeptal se Irving.

„To ona… Edith… taky. Byl to jeho nápad, abych mu říkala Johne.“ Povzdechla si. „Heleďte… můžu si zapálit? Dík. Víte, kdy jsem se poprvé doslechla o Edithině odchodu? Pozval mě na oběd, protože nechtěl, aby se lidé z kanceláře o jeho nápadu dozvěděli.

V práci jsem se s ním vlastně moc nevídala. Někdy prostě jen prošel prvním patrem, to bylo vše.“

„A vybral si vás. Proč asi? Vždyť měl ve firmě mnoho jiných žen, které u něho pracovaly déle…“ Irving schválně nechal větu doznít, ještě než se z ní stala otázka.

„Jsem mezi podezřelými nebo co?“ zeptala se a zkrabatila čelo, jako kdyby jí to najednou došlo.

„Ale vůbec ne, paní Stewartová,“ vložil se do hovoru Johnson. „Došlo k vraždě a my se zkrátka snažíme poznat okolí oběti, spolupracovníky a tak.“

„Jsem odborník na počítače – mimo jiné, kapitáne,“ řekla. „Před dvěma lety jsem absolvovala kurz. Věděla jsem, že ze mě musí být dříve či později profík na výpočetní techniku, pokud chci uspět. To byla kupříkladu jedna z věcí, která ho na mě zaujala. Myslím v životopise. A mám zkušenosti s reklamou. To se mu také zamlouvalo.“

„Oukej, tak si to jen shrneme,“ řekl Irving. „U Trumbella a Sloana jste pracovala jako asistentka zástupce ředitele firmy a pak jste začala chodit na kurzy, abyste byla obeznámená s počtářskou…, početní… ehm…“

„S výpočetní technikou,“ pomohl mu Johnson.

„Ano. S výpočetní technikou. A Delaney si toho všiml a nabídl vám místo u sebe a slíbil, že by vám mohla kápnout i nejvyšší funkce. Pak jste s Delaneyem vyklouzli na oběd a on vám dotyčné místo nabídl a naznačil, že Edith Stoddardová dostala tu nabídku ‚buď-anebo‘, což podle mého znamená buď předčasný důchod nebo dostane padáka. Je to zhruba přesně popsaný stav věci?“

„Ano.“

„A jak se k němu vůbec dostal váš životopis?“ zeptal se Johnson.

„Co to má znamenat?“ vyjelo z ní najednou. Krev jí stoupla do tváří a celá zrudla. „Proč mi kladete tyto osobní otázky? Já s tím nemám nic společného. Zatraceně…, já jsem přece ztratila práci, když byl pan Delaney… ehm…“

„Nikdo vás z ničeho neobviňuje,“ uklidňoval ji Johnson. „Snažíme se jen proniknout do jeho způsobu vedení kanceláře a do systému jeho práce. Kupříkladu – byla jste někdy v Delaneyově podkrovním bytě na Gold Coast?“

„Vlastně ani ne…“

„Jaké ‚ani ne‘?“ vyskočil Irving. „Buď jste tam byla nebo ne, na tuhle otázku se jinak odpovídat nedá!“

„Nechci, aby si to někdo vysvětloval špatně.“

„My si dnes nic nevysvětlujeme, my jenom posloucháme,“ nepřestával útočit Irving.

„Prostě nám to řekněte narovinu,“ řekl tiše Johnson a nasadil široký přátelský úsměv, který přímo vybízel k důvěře. „Měla jste od toho podkrovního bytu klíče?“

„Ne!“ vykřikla, jako kdyby ji urazili. „Pokud vím, tak Edith byla jediná, kdo měl klíč.“

„Edith Stoddardová klíč měla? Jak to víte?“

„Tenkrát, když jsem tam jela – bylo to v pauze na oběd – vzala jsem si taxíka. V ložnici měl pracovní stůl a na něm si rozložil tisíce papírů. Říkal mi, že tam hodně pracuje, protože v kanceláři nikdy nic neudělá. Nechal si přinést nějaké obložené chleby a chvilku jsme se bavili o práci. Právě tenkrát mi řekl, že Edith má klíče, protože uvažoval o výměně zámku, až ji propustí. Teda…, není to tak neobvyklé, ne? Když někdo odchází…, vyměnit zámky…“

„A řekl taky, proč měla ten klíč?“ zeptal se Johnson.

„Tvrdil, že tam občas budu muset pro něco zajít nebo mu asistovat při schůzkách mimo kancelář. Také zdůrazňoval, abych se o bytě nikde nezmiňovala. Prý to pro něj je naprosto soukromé místo a on nechce, aby mu tam někdo coural.“

„Vlastníte zbraň, slečno Stewartová?“ zeptal se Irwing náhle.

„Ne!“ zavrtěla rezolutně hlavou, celá překvapená. „Podobné věci nesnáším.“

„Nevíte, jestli ta Stoddardová neměla náhodou zbraň?“

„To netuším.“

„Měl Delaney v poslední době s Edith Stoddardovou nějaké problémy? Mimo tuto věc, samozřejmě,“ zkoušel to Johnson.

„To nevím.“

„Kdy jste ho viděla naposled?“ ptal se stále Johnson.

„No… dneska máme čtvrtek? Tak v pondělí. V pondělí nebo v úterý. Vracela jsem se zrovna z oběda a on odcházel ven. Jen jsme se pozdravili. Říkala jsem vám – nevídali jsme se tak často.“

„A kdy měla Stoddardová odejít do toho důchodu?“

„Dnešek byl její poslední pracovní den.“

* * *

Když Mirandu Stewartovou pustili, Irving popadl telefon, zmáčkl jeden z tuctu knoflíků a vyťukal číslo. Johnson se mezitím probíral svými poznámkami.

„Kdo je tam?“ ptal se Irving. „Nazdar, Cabrillo, tady Irving. Ne, Si Irving, žádný ‚kterej‘. Jo, dělám dole na vraždách. Potřebuju ověřit nákup zbraně. Hele, jak často vám posílají hlášení? Oukej, pokud to teda bylo minulej tejden, jsem namydlenej. Mělo by to být na jméno Edith Stoddardová. S-t-o-d-d-a-r-d. Adresu neznám, ale kolik může existovat Edith Stoddardovejch? Jo.“ Zakryl rukou mluvítko. „Hlášení o nákupech zbraní dostávají každý týden. On mi tvrdí, že je to nějakej novej zákon. Nestíhají to ale tak rychle cpát do po– Jo? Aha, počkej vteřinku.“ Bleskurychle sundal uzávěr ze svého pera a začal si divoce škrábat na papír poznámky. „No? Mám to. Díky, Cabrillo. Jsem tvým dlužníkem.“ Zavěsil telefon, vyťukal další číslo, mluvil asi dvě minuty a zavěsil.

„Paní Stoddardová si koupila osmatřicítku Smith and Wesson, policejní speciál, čtyřpalcová hlaveň. K nákupu došlo dvaadvacátého ledna ve Wabashi v obchodě U seržanta Yorka. Volal jsem tam, mluvil jsem s vedoucím. Pamatuje si na ni. Ptala se, kdo by ji mohl naučit střílet a on jí doporučil klubovou střelnici. Je to zastřešená střelnice v Canaryville, asi míli od Pershingu. Chceš si udělat pauzičku? Nezajedeme tam?“

* * *

Klubová střelnice sídlila v rohové budově na konci bulváru plného obchodů, asi míli od Delaneyovy kanceláře. Uvnitř byly skleněné vitríny s vystavenými posledními modely sportovních zbraní: pistolí, automatů, brokovnic, byly tam i útočné zbraně, ruské brýle na noční vidění, laserové zaměřovače, zoomové zaměřovače, speciální svítilny. Jednu celou stěnu lemovaly součásti amerických i jiných uniforem. Vzadu byly ocelové dveře na střelnici. Přes kouřové sklo viděli asi třicet kójí pro střelce. Dostávali tam příležitost rozstřílet na kousky terče s lidskou siluetou. Střelnice byla zvukově izolovaná.

V recepci postávali tři nebo čtyři lidé a asi pět střílelo za sklem.

Majitelem byl vysoký čtyřicátník s nečistou pletí, vzpřímený jako pravítko. Na sobě měl černou maskovací parku a kalhoty a těžké kanady speciálních jednotek se silnými podrážkami. Černou pletenou čepičku si narazil do čela. Johnson mu ukázal svůj odznak. Muž v černém se představil jako Roy Bennett.

„Jde o nějakej problém?“ zeptal se drsným hlasem, který se snažil naladit do přátelského tónu.

„Potřebujeme mluvit s nějakým místním instruktorem.“

„Je nás víc. Střídáme se,“ řekl Bennett. „Všichni naši zaměstnanci jsou bývalí vojáci a kvalifikovaní odborníci.“

„Prověřujeme jednu ženu, která sem chodila buď kolem oběda nebo hned po práci,“ řekl Irving. „Jméno Edith Stoddardová vám něco říká?“

„Starší dáma? Kolem padesáti pětapadesáti, asi takhle vysoká?“ Podržel si dlaň u ramene.

„Jo,“ přikývl Irving. „U seržanta Yorka si koupila osmatřicítku S&W. Poslali ji sem, aby se s ní naučila zacházet.“

„Jasně, to bude ona.“ Bennett sáhl pod pult a přinesl knihu objednávek. Nalistoval si o pár stránek zpět.

„Jo, tady to máme. Začala chodit minulý měsíc – dvaadvacátého…“ Listoval dál a v kolonce každého dne přejížděl prstem po seznamu jmen. „A skončila minulé pondělí. Chodila patnáct dní v kuse. Teď si ji vybavuju velice přesně. Moc nemluvila. Bylo jasný, že je jí ta zbraň nepohodlná. Já osobně bych jí prodal spíš pětadvacítku a určitě nic těžšího než dvaatřicítku. Ta osmatřicítka pro ni byla moc velkej kanón.“

„A jak jí to šlo?“ zeptal se Johnson.

„Já jsem schopnej naučit střílet rovně i auťák. Za čtrnáct dní,“ usmál se Bennett.

„Chcete tím říct, že to zvládla dobře?“ zeptal se Irving.

„Hrozně se zajímala o to, jak kvalitně střelit zblízka. Řekněme z pětadvaceti metrů. Jo. Na tu vzdálenost dokáže trefit do srdce. Bez problémů. Stalo se jí něco?“

„Jí ne,“ řekl Irving. „Ale to vám povím – vyškolil jste ji fakticky dobře.“

* * *

Johnson a Irving skočili do policejního auta a zamířili zpět k Zadním dvorům.

„Chceš ji pořádně zmáčknout, Shocku?“

„Kristepane, nemáme přece v pácu nějakého puberťáka, Irvingu. Jde o padesátiletou ženu, proboha.“

Irving pokrčil rameny. „Jedna rána na pumpu, jedna na palici,“ řekl.

„Dobře, jenže my víme jen to, že vlastní osmatřicítku a chodila se učit střílet. Víš, na kolik ženskejch v tomhle městě sedí tenhle popis? Žije tu hromada vystrašenejch paniček.“

„To jo. Jenže všechny nemají klíč k Delaneyovýmu apartmá a on všechny zrovna nekopl do prdele, aby připravil místečko pro mladou kočičku. Na mě to dělá zatraceně dobrej dojem, kapitáne.“

„Promluvíme si s ní, Si.“

„Jedna trefa do pumpy, jedna…“

„Jo, jo, jasně.“

„Přečteme jí práva?“

„Sakra, Si, v tomhle stadiu si přece jenom povídáme!“

„Oukej, oukej. Já jenom nechci, aby mi za to ten posranej Vail nachcal do ucha. Jestli si ji chceme podat, radím ti dobře – přečti jí práva.“

„Hele, o Vaila se postarám, s dovolením, sám.“

* * *

Když Johnson spatřil Edith Stoddardovou, neubránil se dohadům o důvodu jejího unaveného vzhledu. Usadila se naproti nim a on sledoval ty mrtvé oči, postrádající jakýkoli výraz. Vrásky v jejím obličeji vypadaly jako důkazy porážky. Před sebou měli ženu, se kterou se život vůbec nemazlil, ženu navždy připoutanou k ochrnutému manželovi, ženu, která se snažila zaplatit své dceři vysokoškolské vzdělání a kterou z ničeho nic vyhodili z vynikajícího pracovního místa. Edith Stoddardové nešlo o prestiž, ale o výdělek – ten byl pro její rodinu naprosto zásadní a jediný. Shock Johnson viděl v obličeji Edith Stoddardové ponížení, zradu, obavy, pocit křivdy – všechno, jen ne hněv. Pokud ho v sobě přece jen měla, tak ho dokázala utišit – nebo jí s tím někdo pomohl.

Irving v ní viděl provinilost.

Nervózně si poťukával propiskou o stůl a vyčkával, až se proberou úvodní formality a příjemné otázky, a dostanou se k vraždě. Johnson natáhl ruku, a aniž na něho pohlédl, položil ji jemně na propisku. Paní Stoddardová seděla u stolu toporně vzpřímená, a ruce měla složené před sebou. Johnson opakoval tytéž instrukce, které toho dne odrecitoval všem vyslýchaným.

„Chtěl bych, abyste pochopila,“ říkal, „že v průběhu tohoto rozhovoru může dojít k okamžiku, kdy vás přerušíme, protože budeme považovat za nutné uvědomit vás o vašich právech, madam, ale byl bych nerad, kdybyste zmínku o právech považovala za nějakou výhrůžku. V žádném případě s ní nechceme začít. Říkáme stejnou formuli na začátku všem. Nechci, abyste si myslela, že když jsem nyní začal s právy, znamená to, že se dostaneme tak daleko. Chápete?“

Přikývla.

„Uveďte, prosím, vaše plné jméno.“

„Edith Stoddardová.“

„Věk?“

„V květnu třiapadesát.“

„Jste vdaná?“

„Ano.“

„Kde pracuje váš manžel?“

„Je invalida. Má malou penzi.“

„Jak silně je postižený?“ zeptal se Johnson.

„Ochrnutý od krku dolů.“

„Promiňte,“ omluvil se Johnson.

„Charley strašně rád pořád něco kutil. Opravoval tašky na střeše, uklouzl, a spadl na záda na betonový chodník. Na dvou místech si zlomil páteř.“

„Kdy se to stalo?“

„V roce 1982.“

„Od té doby je upoután na lůžko?“

Přikývla.

„A máte ještě dceru…“

„Angelika. Je jí dvacet jedna a studuje na univerzitě fyziku.“

„Paní Stoddardová, jako dlouho jste pracovala pro Delaney Enterprises?“

„Sedmnáct let.“

„A jak dlouho děláte Delaneyovu asistentku?“

„Devět.“

„Byla jste ve své funkci spokojená?“

Nejprve ji ta otázka zmátla. Nakonec odpověděla: „Ano. Bylo to vynikající místo. Pan Delaney nám byl… velmi nápomocen… po té nehodě. Měl soucit.“

„Řekla jste ‚bylo‘, paní Stoddardová,“ zvedl obočí Irving. „Zvolila jste to slovo proto, že Delaney – ehm – zemřel?“

„Já jsem… Ano.“

„Co jste chtěla říct?“

„Nic.“

„Není náhodou pravda, paní Stoddardová, že jste měla jít do předčasného důchodu? A že dnešek měl být vaším posledním dnem v práci?“

Na okamžik zaváhala: „Ano.“

„Takže když jste prve řekla ‚bylo‘, měla jste v úmyslu naznačit, že zde už nebudete pracovat, nemám pravdu?“

„Nechápu, co… jako…“

„Domnívám se, že detektiv Irving zde naráží na to, že odcházíte z podniku,“ řekl Johnson jemně.

„Ano, to je pravda.“

„A byla jste s tím řešením spokojená? Myslím s tou penzí?“

Neodpověděla. Nervózně si pohrávala s prsty a třásly se jí rty. Irvingovi bylo jasné, že se každou chvíli sesype, a tak se rozhodl neváhat a jít přímo za svým.

„Paní Stoddardová, vy jste měla klíč od Delaneyova podkrovního bytu v Astor, že?“

„Ano.“

„Chodila jste tam často, že?“

„Bylo to součástí mé práce. Pan Delaney nerad pracoval tady, v kanceláři. Pořád ho někdo rušil.“

„Takže okolí toho domu dobře znáte, že?“

„Jistě, ano.“

„A mohla jste tam chodit víceméně kdy se vám zachtělo, nemám pravdu?“

„Šla jsem tam jen tehdy, když mi to bylo řečeno.“

„Ehm… Jde mi o to, madam, že jste tam zkrátka měla volný přístup, že?“

„No, myslím, že i tak se to dá říct.“

„A víte o nějakých dalších, vám známých lidech, kteří tam měli volný vstup a klíče?“

„Nevím. Proč bych to měla vědět?“

„Vy nám tedy říkáte, že pokud je vám známo, neměl do dotyčného objektu vstup nikdo jiný?“

„Pokud je mi známo, tak ne.“

„A měla klíče paní Delaneyová, pokud je vám známo?“

„Nemyslím… já… podle mého… ehm…“

„Není náhodou pravda, paní Stoddardová, že moc dobře víte dvě věci. Za prvé – že klíč nemá a za druhé – že vůbec netuší o existenci toho bytu? Nemám pravdu?“

„Do toho mi opravdu vůbec nic nebylo.“

„Ehm. No, a není také pravda, že jste dostala příkaz s nikým o tom bytě nemluvit? Nebyla to pro něho taková tajná schovávačka?“

„Pane, já jsem měla přístup ke spoustě důvěrných informací. Pan Delaney se nikdy nezmiňoval výslovně o paní Delaneyové.“

„Ale mezi důvěrné věci patřila i existence toho bytu, že?“

„Ano.“

„Ještě něco – šla jste někdy do podkrovního bytu pana Delaneye, aniž by vás předtím výslovně pozval?“

„Jistěže ne!“

„A nevtrhla jste tam třeba někdy, když jste hledala nějaké papíry nebo šanony nebo něco takového – a pan Delaney vás nečekal?“

„Ne. Nechápu, kam tím vším míříte,“ začala se pasivně bránit.

„Omluvíte nás na vteřinku?“ řekl Irving a pokynul Johnsonovi, aby s ním šel za dveře. Naklonil se ke kapitánovi a zašeptal mu do ucha: „Tady se dostáváme na tenký led, kapitáne. Myslím, že je načase ji uvědomit o jejích právech.“

„Ještě ne,“ zašeptal také Johnson. „Přivolá si právníka a budeme v obrovské rejži. Zjistíme si co nejvíc a práva jí odrecitujeme potom.“

„Jo. A když se začne ohánět pátým dodatkem a přestane vypovídat, jsme v řiti. Jenže já jsem nervózní. Dostáváme ji fakt dost daleko a o právech jsme ani nešpitli. Já na ni za chvilku udeřím kvůli té bouchačce, jo? Pak se do toho pustíme.“

„Já ti dám znamení, až si budu myslet, že je načase ty práva odrecitovat,“ řekl Johnson podrážděně drsným hlasem.

„Já to jenom nechci v tomhle stadiu zvorat.“

„Fakticky ti řeknu, Si.“

„Ano, pane.“

Vrátili se do kanceláře.

Edith Stoddardová se choulila na židli, ruce jí už spadly do klína, a zírala tupě na stěnu. Johnson si pomyslel Tahle dáma je na pokraji zhroucení. Oba se posadili na svá původní místa.

„Tak, paní Stoddardová,“ začal Johnson. „Mluvili jsme o vašem přístupu do toho bytu. Zašla jste tam někdy třeba i v noci?“

„Někdy,“ odpověděla strnule. „Když to chtěl.“

„Pro vás to místo tedy představovalo jakési druhé pracoviště, že?“

Přikývla. Pořád zírala kamsi za ně na stěnu.

„A bylo obvyklé, že jste tam trávila spoustu času?“

„Myslím, že se to tak dá říct.“

„Zkusíme se pohnout o krok dál,“ vložil se do výslechu Irving. „Paní Stoddardová, vlastníte zbraň?“

Přísně na něj pohlédla, jako by ji svou otázkou vyburcoval z letargie.

„Zbraň?“

„Ano, zbraň.“ Odhrnul si sako a ukázal na svou pistoli v pouzdře. „Zbraň.“

„J-já…“

Do hovoru se vložil Johnson: „Paní Stoddardová. Víme, že jste si zakoupila v obchodě U seržanta Yorka zbraň ráže osmatřicet. Bylo to dvaadvacátého ledna tohoto roku. Kde je ta pistole nyní?“

„Aha, pistole.“

„Kde je?“ zeptal se Irving.

„Někdo ji ukradl.“

„Ukradl?“ zvedl významně obočí Irving a obrátil se k Johnsonovi.

„Ano. Z mé kabelky.“

„Vy jste ji nosila v kabelce?“ zeptal se Irving.

„Víte, vzrůstá přece zločinnost, je víc přepadení a tak a já…“

„Víte, jak se s takovou zbraní zachází, paní Stoddardová?“ zeptal se Johnson.

„Myslela jsem… myslela jsem, že je spíš vyděsí.“

„Koho?“

„No ty lidi, co okrádají druhé.“

„Takže vy o té zbrani nic nevíte. Jen jste ji chtěla použít na zastrašování, ano?“ zeptal se Irving.

„Jo, abych je vyděsila.“

„Ale se zbraněmi tedy nemáte zkušenosti, je to pravda?“

„Ano. Vlastně ne. Jako… já o zbraních moc nevím, to chci říct.“

Johnson se na okamžik zadíval na své prsty, nakonec zvedl zrak, pohlédl jí přímo do očí a řekl: „Paní Stoddardová, musím v tomto okamžiku přerušit náš výslech a poradit vám, že máte právo nevypovídat. Pokud cokoli řeknete, může to být při soudním přelíčení použito proti vám. Máte právo zavolat si právníka. Jestli právníka nemáte nebo…“

Přerušila ho. „Zabila jsem ho,“ řekla bez jediné stopy emocí v hlase. Ani přitom nezměnila výraz obličeje.

Johnson s Irvingem se po tom přiznání nezmohli ani na slovo.

„Prosím?“ vykoktal za pár vteřin Johnson.

„Zabila jsem ho,“ zopakovala opět beze stopy vzrušení.

„Kristepane!“ zamumlal Irving.

„Paní Stoddardová,“ promluvil Shock Johnson tiše, ale pevným hlasem. „Chápete snad, že nyní máte na přítomnost advokáta plné právo?“

Dívala se z jednoho na druhého.

„Já už dávno nechápu vůbec nic,“ řekla truchlivě.

12

Všechny zločiny a závažné trestné činy spáchané v minulosti v okrese státu Illinois byly zaznamenány na papír a uloženy v obrovitých kaňonech tvořených krabicemi se spisy v rozlehlém skladu umístěném ve čtvercovém domovním bloku nedaleko budovy soudu. V dlouhých řadách na několika patrech polic zde schraňovali zápisy občanskoprávních soudních přelíčení, spoutané do uniformních hnědých desek v obrovitém archivu plném vybledlých a blednoucích spisů. Velká spousta důkazů a papírů byla špatně zařazena, ztracena, zničena nebo založena. Stačilo prosté prohození čísel spisu a záznam byl poslán do archivních věčných lovišť. A nalezení věcných důkazů bylo ještě složitější. Byly buď vráceny majitelům, ztraceny nebo zničeny. Téměř nemělo cenu vynakládat úsilí na jejich vystopování.

St. Claire se u vrátnice archivu zapsal a rychle našel registrační číslo zápisu dotyčného případu: „Případ číslo 83-45976432, Stát versus Aaron Stampler. Vražda prvního stupně. Obhájce Martin Vail. Žalobce Jane Venableová.“ Archivář mu ukázal cestu úzkými uličkami mezi vysokými policemi. Zdálo se, že v kuželech světla, dopadajícího ze stropních zářivek až k podlaze, visí hustá oblaka prachu. Trvalo mu čtvrt hodiny, než našel kartonovou krabici popsanou zvýrazňovačem. Někdo na ni naškrábal: STAMPLER A., 83-45976432. Krabici se zápisem případu rozděleného do tří svazků si St. Claire odnesl na ocelový stůl uprostřed místnosti a pustil se do studia Vailova nejslavnějšího případu.

St. Clairova fenomenální paměť byla čímsi znepokojena, ale stále ještě nedokázal přesně určit, co přesně mu vlastně vrtá hlavou. Byla to jakási abstraktní představa, kterou nemohl uchopit. Červíček mu stále unikal. Ale v té krabici – tím si byl St. Claire jistý – najde, co hledá. Věděl to zcela pozitivně. Stejně tak věděl, že to nebude mít nic společného s mrtvolami na skládce.

Zabořil nos do prvního svazku, ale rychle si uvědomil, že si ten rozsáhlý materiál bude muset nějak kategorizovat. Výběr poroty jen zběžně prolistoval, stejně tak prolétl rutinní přípravy pro zasedání poroty a soudu. Postupoval dál, hledal klíčová slova, skládal dohromady kousky a útržky výpovědi a nesčetněkrát se prošel ke kopírce. Pak se pustil do vlastní specifické kategorizace, propojování faktů a jejich rozdělování. Prokousával se zápisem spíše v logickém než chronologickém sledu.

St. Claira však také zajímalo, jak vlastně Vail vedl obhajobu, která byla údajně podle všeho zcela beznadějná. Také ho zajímal výslech tehdejšího Vailova protivníka Stennera, který měl onen případ vraždy na starosti jako vyšetřovatel. Už v prvních minutách po zahájení procesu docházelo ne k jiskření, ale přímo k ohňostroji.

SOUDCE SHOAT: Pane Vaile, vaše původní stanovisko v tomto případě vraždy prvního stupně se opíralo o tvrzení ‚nevinen‘. Nyní si ho tedy přejete změnit?

VAIL: Ano, pane.

SOUDCE SHOAT: A jak se stanovisko obžaloby mění?

VAIL: Vinen, ale duševně chorý.

SOUDCE SHOAT: Pane Vaile, je vám dostatečně znám obsah odborného posudku tří profesionálních psychiatrů? Ti prohlásili vašeho klienta za zdravého.

VAIL:… zvorali to.

Takto začala bitva, která podle St. Claira vyústila v souboj titánů – Venableová versus Vail. Oba na vrcholu své slávy, oba vynikající stratégové a nepoddajní právničtí žraloci, kteří se uměli bít do krve. Úvodní řeč prokurátorky Venableové před porotou byla stručná, šla přímo k věci a zněla v ní téměř arogantní sebejistota. Pochopitelně totiž získala dojem, že má případ prostě v kapse.

VENABLEOVÁ: Dámy a pánové porotci, budu stručná. V průběhu tohoto líčení uvidíte fotografie, nad nimiž se vám zatají dech. Uvidíte přesvědčivé důkazy. Vyslechnete výpovědi korunních svědků, kteří vás utvrdí, že Aaron Stampler – pouze a jedině on – mohl spáchat tento strašlivý a nepopsatelně brutální zločin vraždy váženého vůdce duchovní komunity našeho města. Aaron Stampler je vinen z chladnokrevné, úkladné vraždy arcibiskupa Richarda Rushmana. Na konci procesu budete podle mého názoru souhlasit s rozhodnutím státu, že cokoli menšího než trest nejvyšší by bylo stejně obrovským selháním spravedlnosti, jako je vražda samotná.

Vail vedl celou obhajobu v jednoznačném kontrastu. Na porotu se obrátil v dobře formulované, ohnivé úvodní řeči.

VAIL: Dámy a pánové porotci, jmenuji se Martin Vail. Soud mi uložil zastupovat obžalovaného Aarona Stamplera. Nyní jsme se zde sešli, abychom rozhodli, zda obžalovaný, který sedí před vámi, je vinen z ohavného a úkladného zločinu – vraždy jednoho z nejobdivovanějších a nejuznávanějších občanů našeho města, arcibiskupa Richarda Rushmana. V trestním právu existují dva typy zločinů. Tím nejhorším je malum in se, což znamená špatný již svou podstatou. Zahrnuje vraždy, znásilnění, těžká ublížení na těle, ublížení na zdraví s následky – zkrátka záměrné, předem plánované zločiny, zaměřené zejména na tělo přepadeného. Vražda biskupa Rushmana je nesporně případem malum in se. Obviněný to nepopírá. Uvidíte fotografie z místa tohoto zločinu, z nichž se vám zvedne žaludek. Budete si klást otázku, jestli takový zločin mohl spáchat normální člověk. A vaším úkolem bude vynést rozsudek nad věcí, již lze označovat jako mens rea – jinými slovy zvážit, zda Aaron Stampler úmyslně spáchal vraždu biskupa Rushmana. Aaron Stampler popírá, že je v tomto případě vraždy vinen z mens rea… Polehčující okolnosti v případu Stát versus Aaron Stampler jsou značně neobvyklé povahy vzhledem k výskytu psychiatrických poruch. Proto budete v průběhu procesu z velké části zasvěceni do problematiky psychologie. Žádáme vás o jediné – pozorně poslouchejte, abyste pak dokázali spravedlivě rozhodnout o mens rea. Pro definitivní vyjádření rozsudku budete nejdříve muset posoudit jeho chování. Trpí opravdu Aaron Stampler poruchami myšlení? Jednal z neodolatelného pokušení?… Tato a ještě mnoho dalších otázek úzce souvisí s psychickým stavem Aarona Stamplera v okamžiku spáchání činu. Budete rozhodovat o jeho vině. Chtěl bych vás požádat, abyste přitom stále chovali na paměti jeden zásadní fakt: Pokud se Aaron Stampler v době provedení vraždy plně ovládal, proč se jí vlastně dopustil? Jaké byly jeho pohnutky pro vykonání tak zoufalého a strašlivého činu? A pokud ho spáchal, je za něj mentálně zodpovědný? V závěrečném rozboru bude hrát právě tato otázka nejdůležitější úlohu. A tudíž je na vás, dámy a pánové, abyste odpovědně zvážili věrohodnost důkazů, jež vám paní žalobkyně a já předložíme. Komu uvěříte? Čemu uvěříte? A – co je nejdůležitější – přijmete důkazy jako pravdivé ‚nade všechnu pochybnost‘?… Jakmile vyslechnete celé důkazní řízení, jsem si bezvýhradně jist, že vynesete výrok ve prospěch mého klienta, Aarona Stamplera.

St. Claire strávil dlouhé hodiny kopírováním výpovědi. Zároveň se pokoušel vymyslet vlastní chronologii celého soudního řízení. Taková metoda ho určitě nakonec přivede na tu tajemnou stopu, kterou hledá. První šarvátky mezi Vailem a Venableovou se dostavily velmi brzy – již v průběhu prvního křížového výslechu vedeného Vailem. Na lavici svědků stál odborník na psychiatrii, doktor Harcourt D. Bascott. Byl svědkem obžaloby.

VAIL: Máte informace o rodném městě Aarona Stamplera – o Crimsidu v Kentucky?

BASCOTT: Ano, ty informace jsem dostal, pane obhájce.

VAIL: Ale osobně jste Crimside nenavštívil?

BASCOTT: Ne, to ne…

VAIL: Můžete tedy, pane doktore, na základě vašich informací, připustit, že prostředí Crimsidu by mohlo být jedním z faktorů vyvolávajících schizofrenii?

VENABLEOVÁ: Námitka, Vaše Ctihodnosti. Informace z doslechu. A jaký vztah vlastně mají tyto otázky k výpovědi?

VAIL: Vaše Ctihodnosti, zabýváme se závažným trestným činem, který je – podle našeho názoru – důsledkem zvláštní psychické poruchy. Chci porotu seznámit se základními údaji.

VENABLEOVÁ: Absolvujeme tady tím pádem kurz psychiatrie?

VAIL: Mám vaši poznámku chápat jako námitku?

VENABLEOVÁ: Jak chcete.

SOUDCE SHOAT: Promiňte, ale nepřáli byste si náhodou vyhlášení pauzy, abyste mohli pokračovat ve svém soukromém rozhovoru? Pokud ne, musím vás požádat, abyste se obraceli s poznámkami na soud.

Úvodní výslech svědka udával tón celého líčení a stanovil jeho spád i rytmus. V několika dalších výpovědích se St. Claire dozvěděl, že Stampler, jednadvacetiletý mladík z Appalačských hor, byl sexuálně zneužíván, nábožensky dezorientován, měl IQ génia a negramotné rodiče. Mládí prožil v dusivé armosféře malé vesničky v úzkém údolí kentuckých hor. Otec ho nutil k fárání do uhelných dolů. V nich by ho však čekala neveselá budoucnost pomalé umírání na rozedmu plic nebo rychlá smrt v případě výbuchu nebo pronikání jedovatých důlních plynů do šachet. On se ze všeho nejvíc bál samotné ‚díry‘, tedy hluboké šachty, kterou popsal následujícími slovy: „… bylo to tam hrozný, horší než mý noční můry. Nevěděl sem, že díra může bejt tak hluboká. Na dně byla šachta vysoká jenom čtyry stopy. Museli sme dělat vkleče. A ta příšerná tma jako kdyby požírala světlo…“

Místo oslavy devátých narozenin musel s otcem sfárat do šachty, v níž měl v budoucnu začít pracovat. Nakonec se mu podařilo v osmnácti letech z bezútěšného Crimsidu uniknout na naléhání učitelky místní jednotřídky, slečny Rebeky, která se snažila ukojit jeho hlad po vzdělání už od jeho nástupu do první třídy. Z Kentucky se Stampler dostal do Chicaga. Žil na ulici, dokud ho nezachránil arcibiskup Richard Rushman, zakladatel azylového domu pro děti utíkající od rodičů. Pojmenoval ho Dům spásy. Stal se i Stamplerovým domovem do okamžiku, než se Stampler rozhodl bydlet se svou dívkou. Ukázalo se, že to byl špatný nápad, který vedl k jejich rozchodu. Dívka od něj odešla a vrátila se do Ohia k rodičům. Stampler pak skončil ve špinavém skladišti bez oken zvaném Díry, v útočišti bezdomovců.

VAIL: Aarone, myslel sis, že za to může biskup Rushman, že bydlíš na takovém strašném místě? Dávals mu za to vinu?

STAMPLER: Ne, pane. Nebyla to ničí vina.

VAIL: Zlobil se biskup, že chceš bydlet s Lindou?

STAMPLER: Nikdá neřek ani slovíčko – ani tak, ani tak.

VAIL: Aarone, pohádal ses někdy s arcibiskupem Rushmanem?

STAMPLER: Ne, pane Vaile. Nikdá sem si s pánem arcibiskupem nic neudělal. Strašně moc sme si povídali vo věcech, co sem se dočet v knížkách, vo různejch myšlenkách a tak. Ale dycinky sme byli kamarádi.

VAIL: Takže biskup ti nepřikázal, abys z Domu spásy odešel? A zůstali jste přáteli i po tvém odchodu?

STAMPLER: Ano, pane Vaile.

St. Claire si pak pročítal výpověď týkající se samotné vraždy. Na to, co se stalo, existovaly dvě verze: Aaronova, v níž scházely jakékoli podrobnosti, a verze hlavního koronera, soudního lékaře Williama Danielsona. Ta byla naopak podrobná až příliš. Její detaily vyznívaly téměř pornograficky.

VAIL: Teď bych si chtěl promluvit o té noci, kdy byl zavražděn biskup Rushman. Měli jste mít schůzku ministrantů, ne?

STAMPLER: Ano, pane.

VAIL: A přišel někdo?

STAMPLER: Ne.

VAIL: Jenom ty?

STAMPLER: Jo.

VAIL: A biskup se zlobil?

STAMPLER: Ne. Řek jenom, že je stejně unavenej a že se můžem vidět jindy.

VAIL: Cos dělal, když jsi od něj odcházel?

STAMPLER:… pak sem se rozhod zajít do biskupovy kanceláře a půjčit si knížku. Když sem tam přišel, uslyšel sem rámus – jako když se lidi hádají. Šlo to z biskupovy ložnice, tak sem výběh nahoru, abych zjistil, jestli je v pořádku. Když sem výběh po schodech, sundal sem si boty a strčil je do kapsy u bundy. Biskup byl v koupelně. Uvědomil sem si, že sem slyšel, jak zpívá. Pak… měl sem dojem, že je vevnitř kromě biskupa ještě někdo – a v ten moment sem měl vokno.

VAIL: Měl jsi výpadek paměti?

STAMPLER: Ano, pane.

VAIL: A opravdu jsi tam někoho viděl?

STAMPLER: Ne, pane.

VAIL: Viděls biskupa?

STAMPLER: Ne, pane. Ale slyšel sem ho. Zpíval si v koupelně.

VAIL: Takže jsi jenom vycítil, že by v místnosti mohl někdo být? STAMPLER: Ano, pane.

VAIL: A co se stalo potom?

STAMPLER: Pak si pamatuju, že sem byl venku, dole pod dřevěným schodištěm do kuchyně, a viděl sem policejní auto a… kolem se míhaly světla, pak sem se podíval dolů… a… všude sem měl krev… na rukách… a ten nůž… A… potom sem jenom utíkal… Nevím proč. Utíkal sem do kostela a kolem jelo další policejní auto, tak sem se schoval do zpovědnice.

VAIL: Aarone, měl jsi důvod zabít biskupa Rushmana?

STAMPLER: Ne, pane.

VAIL: Plánovals jeho vraždu?

STAMPLER: Ne, pane.

VAIL: Myslíš si, žes biskupa Rushmana zabil?

STAMPLER: Ne, pane.

Vail začal už na samém počátku soudního líčení předkládat důkazy a výpovědi naznačující možnost, že Stampler v místnosti nebyl v okamžiku vraždy sám. Vail trval na výpovědi doktorky psychiatrie, podle níž jeho klient utrpěl v okamžiku vraždy ztrátu paměti a nevěděl, kdo byl ten tajemný host. Toto tvrzení bylo obtížné dokázat, ale ještě obtížnější vyvrátit. Soudní lékař William Danielson doplnil mezery ve své verzi popisu vraždy v následném výslechu vedeném Venableovou.

VENABLEOVÁ: Pane Danielsone, jaký máte názor – vzhledem k důkazním materiálům z místa činu – na postup spáchání této vraždy?

DANIELSON: Stampler prošel kuchyní, sundal si boty, vytáhl ze zásuvky řeznický nůž, přičemž nám na místě zanechal vlákna svých rukavic, prošel halou do ložnice a zaútočil na biskupa. Biskup Rushman chvíli bojoval o život, o čemž svědčí poranění jeho rukou. Dostal sedmasedmdesát řezných, sečných a bodných ran. Po útoku mu v těle zbylo asi jen půl litru krve, což je jedna dvanáctina normálního obsahu krve v lidském těle.

K první zásadní bitvě došlo, když Vail usiloval o vyčlenění fotografií místa činu z důkazních materiálů s odvoláním na možnost předpojatosti. Jeho námitka byla zamítnuta. Originální fotografie, které se staly součástí věcných důkazních materiálů se však bohužel za ta léta ztratily nebo byly někde založeny. Jejich kopie byly přiřazeny k dalším poznámkám na konci zápisu, ale nedosahovaly dostatečné kvality, aby St. Clairovi něco řekly. Danielson zacházel na stanovišti svědků do hrůzných podrobností a vylíčil dramatický zločin vlastními slovy ilustrovanými fotografiemi, věcnými důkazy, vzorky vláken, skvrnami od krve, otisky prstů, přesně popsal počet bodných ran a jejich umístění, následky takových poranění, rozdíly mezi bodnou, sečnou a řeznou ránou, a podobně. Venableová zase před porotou vykreslovala zkrátka obrovský obraz děsu a hrůzy.

VENABLEOVÁ: Takže, Doktore Danielsone, můžete jednoznačně říci, že smrt byla způsobena několika různými faktory?

DANIELSON: Ano. Způsobilo ji trauma celého těla, vzduchová embolie, křeče posmrtné ztuhlosti, několik bodných ran a exsangvinace – což je nadměrná ztráta krve. Toto vše mohlo způsobit smrt.

VENABLEOVÁ: Můžete říci, co bylo podle vás hlavní příčinou?

DANIELSON: Jsem přesvědčen, že rána na krku.

VENABLEOVÁ: A proč?

DANIELSON: Protože způsobila vzduchovou embolii, což je náhlý únik vzduchu z plic. Tento druh rány je vždy osudný. Smrt nastává prakticky okamžitě. A tato rána byla skutečně velmi hluboká. Významným faktorem je též exsanguinace.

VENABLEOVÁ: Tedy ztráta krve?

DANIELSON: Ano.

St. Claire si při čtení náhle vzpomněl na koronerův popis mrtvoly Lindy Balfourové. Hlavou mu bleskla jeho slova: „… oběť utrpěla bodné, řezné a sečné rány, celkem 56… známky posmrtných křečí, traumatu a aeroembolie… masivní krvácení z bodných ran… sečná rána na hrdle vyvolala vzduchovou embolii… došlo též k zohavení… zranění i amputaci provedla osoba nebo osoby s jistou chirurgickou zkušeností…“ St. Clairův červíček si provrtával cestu ven z hlavy. Pomohlo mu ještě Vailovo upřesnění.

VAIL: Nůž vnikl do těla zde, těsně pod pravým uchem a dostal se pod levé ucho, prořízl páteř, poranil jugulární žílu, všechny tepny a žíly na hrdle, hrtan a všechny svaly a tkáň.

Pak Vail zpochybnil Danielsonovo tvrzení, že by právě tato rána mohla být pro biskupa Rushmana smrtící. Znovu vyzdvihl možnost přítomnosti další osoby. Nevzdával se předpokladu, že se Stamplerem v době vraždy v pokoji ještě někdo byl.

VAIL: Takže – pokud dvě z osudných ran do hrudníku mohly být zasazeny jinou osobou a další rány zase jinou, je též možné, že by jeden člověk zasadil smrtelnou ránu a někdo jiný pak biskupa pořezal a posekal již po jeho smrti?

DANIELSON: Myslím… ano, je to pravda, ale velmi nepravděpodobná.

St. Claire často četbu zápisu přerušoval a dělal si poznámky. Napsal si: ‚Byl v místnosti skutečně ještě někdo? Zeptat se Vaila? Stennera?‘ A proč vůbec Vail vedl výslech tímto směrem, když obhajoval Stamplera s předpokladem, že je vinen? Byla jeho obhajoba ve stylu ‚vinen, ale duševně chorý‘ nějaký promyšlený trik? St. Claire nepřestával listovat obrovským stohem záznamů a některé části výslechu letmo pročítal.

VAIL: Aarone, znáš termín ‚amnézie‘ nebo ‚dočasná amnézie‘?

STAMPLER: Ano, pane.

VAIL: A víš, co znamená?

STAMPLER: Znamená, že si nějakou dobu nic nepamatujete.

VAIL: Máš pro to nějaké své označení?

STAMPLER: Jo. Říkám tomu ‚vokno‘.

VAIL: A stalo se ti někdy, že bys měl okno?

STAMPLER: Ano.

VAIL: Stávalo se ti to často?

STAMPLER: Ano.

VAIL: Jak často?

STAMPLER: Nejsem si ouplně jistej. Nejdřív si tak jako neuvědomujete, že k tomu dochází. A pak za nějakou chvíli zjistíte, že ste měl vokno.

VAIL: A jak se to dozvíš?

STAMPLER: No, v jedny chvilce sedíte tadyhle, a vo chvilánku pozdějc, čáry máry, a jdete někde venku. Jednou sem byl s holkou v kině a za chvilánku sme šli ven. Vůbec nevím, jak ten film skončil. Prostě vím, že sem byl najednou na ulici.

VAIL: Řekl jsi o tom někomu?

STAMPLER: Ne.

VAIL: Proč ne?

STAMPLER: Myslel sem, že mi nebudou věřit. A budou si dělat srandu a nebudou se se mnou kamarádit.

Právě otázka Stamplerových ‚oken‘, tedy dočasných amnézií, vyprovokovala nejrušnější křížový výslech v celém procesu. Ironií osudu k němu došlo mezi Vailem a Stennerem. Ten dělal tenkrát detektiva městské policie a byl ve Vailově případě hlavním vyšetřovatelem.

VAIL: Znáte lékařský termín ‚amnézie‘, respektive ‚hysterická amnézie‘?

STENNER: Ano. Probíral jsem ho s doktorem Bascottem.

VAIL: Ale objektivně teorii o amnézii nevěříte, že, poručíku Stennere?

STENNER: Nemám jednoznačný názor.

VAIL: Amnézie je vědecký fakt, poručíku.

STENNER: Jak jsem řekl – nemám jednoznačný názor.

VAIL: Věříte, že dvě a dvě jsou čtyři?

STENNER: Jistě.

VAIL: Věříte, že se Země otáčí kolem Slunce?

STENNER: Ano.

VAIL: Jste křesťan, poručíku?

STENNER: Ano.

VAIL: Věříte ve vzkříšení?

Pak následovala doslova zteč:

STENNER: Ano, věřím.

VAIL: A je vzkříšení objektivní, nebo pouze teorie?

VENABLEOVÁ: Námitka, Vaše Ctihodnosti. Náboženské přesvědčení poručíka Stennera nemá s naším případem co dělat.

VAIL: Přímo naopak. Vaše Ctihodnosti. Pokud mi bude dovoleno pokračovat, budu patrně schopen objasnit souvislosti.

SOUDCE SHOAT: Zamítá se. Přečtěte, prosím, poslední otázku, slečno Blanchardová.

BLANCHARDOVÁ: ‚Je vzkříšení objektivní, nebo pouze teorie?‘

VAIL: Poručíku?

STENNER: To je otázka víry, pane.

VAIL: Vy tedy věříte vědeckým faktům a máte i náboženskou víru, ale zpochybňujete vědecký fakt, jímž je psychická porucha, přijímaná všemi psychology a popsaná v DSM3, což je standardní výčet všech psychiatrických chorob a jejich identifikace. Nemám pravdu, pane poručíku?

STENNER: Jenže amnézii lze předstírat. Nelze předstírat, že dvě a dvě jsou čtyři, ale amnézii určitě.

VAIL: Aha. A kolik znáte lidí, kteří podle vás zcela jistě předstírali amnézii?

STENNER: Nikoho.

VAIL: Četl jste o mnoha případech předstírané amnézie?

STENNER: Ne.

VAIL: Takže se opíráte jen o svůj dohad, ano?

STENNER: Vždyť je to logické. Pokud opravdu taková věc existuje, dá se bez problémů předstírat.

VAIL: Ptal jste se nějakého psychiatra, zda je to opravdu možné? STENNER: Ne.

VAIL: Takže jde opět o váš dohad, poručíku. Ano, či ne?

STENNER: Ano.

VAIL: Vaším důvodem pro pochybnosti nad prohlášením Aarona Stamplera byl pouze dohad – domníval jste se, že předstírá, nebo lže. Nemám pravdu?

STENNER: Máte.

VAIL: Vy jste mu tedy nevěřil?

STENNER: Ne, nevěřil.

VAIL: Vy jste tedy předpokládal, že Aaron lhal a že zabil biskupa Rushmana, ano?

STENNER: Ale byl to velmi logický předpoklad.

VAIL: Já nezpochybňuji logiku vašeho předpokladu. Chci pouze prokázat jeho existenci. Vy jste předpokládal, že Stampler je vinen, že?

STENNER: Ano.

VAIL: Ve kterém okamžiku jste začal být přesvědčen, že Aaron Stampler svůj čin prováděl sám?

A je to tady zase, pomyslel si St. Claire. Kristepane, tak byl někdo v tom pokoji nebo ne?

STENNER: Od začátku.

VAIL:… Aaron Stampler vám pověděl, že od vstupu do biskupovy ložnice měl okno, ano?

STENNER: Ano.

VAIL: Co jste učinil, abyste jeho tvrzení vyvrátil? Jinými slovy – jaké nám můžete předložit důkazy nebo svědectví, která podpoří vaše tvrzení o tom, že byl v místnosti sám a že čin sám vykonal?

STENNER: Jsou to důkazy z pitevní zprávy, věcné důkazy i čistá logika…

VAIL:… Já mám problém s některými těmi logickými závěry, k nimž se došlo v průběhu tohoto procesu. Chápete proč?

STENNER: Většinou…

VAIL: Poručíku, v sázce je život mého klienta! Nějaké ‚většinou‘ nám vůbec nepomůže! Tolik tedy o logice a tíze důkazů. Pan Danielson uvádí, že si není jist, zda byl Aaron v místnosti sám. Není si ani jist, jestli náhodou biskupa nepobodal někdo úplně jiný. A konečně není schopen dostatečně prokázat, zda Aaron vešel dovnitř zadními dveřmi, ani zda na místo činu přinesl nůž. Vy jste přesto usoudil, že vám Aaron Stampler lhal, protože to prostě nebylo logické, že?

STENNER: (Žádná odpověď.)

VAIL: Faktem je, poručíku, že vy chcete připustit, že Kristus byl ukřižován a zemřel, vstal z mrtvých a vystoupil na nebesa. Ale rozhodně odmítáte připustit, že osoba vystavená extrémnímu stresu nebo šoku mohla mít v paměti ‚okno‘ a prožít si vědecky popsaný útlum zvaný ‚amnézie‘. Vy jste se nikdy vlastně nepokoušel prokázat, že Aaron Stampler lhal, že?

STENNER: Já nemám v popisu práce dokazovat nevinu obžalovaného – to máte v popisu vy.

VAIL: Jenže to platí i naopak – vaším úkolem je prokázat jeho vinu!

Pak se St. Claire dostal k výpovědi týkající se symbolů. A jeho červíček se prodral na svět úplně.

VAIL: Rád bych se na chvilku vrátil k symbolům. Pane doktore, mohl byste velmi jednoduše porotě vysvětlit význam symbolů? Co například nazýváme symboly?

BASCOTT: Symbolický jazyk je využitím kreseb, symbolů, tedy zřetelných znaků, za účelem komunikace. Například kříž je symbolem křesťanství a čísla 666 jsou univerzálním symbolem ďábla. Nebo, máme-li se obrátit do současnosti – je červený přeškrtnutý kruh symbolem něčeho zakázaného. Symboly jsou univerzální. Poznají je lidé v Americe i v Evropě. Například dopravní značky.

VAIL: Může nějaký symbol zastupovat slova? Může být například vzkazem?

BASCOTT: Hmm. Možná ano.

VAIL: Takže symboly se vyskytují v nejrůznějších formách, nejen jako kresby nebo obrazy?

BASCOTT: Ano, máte pravdu.

VAIL: Pane doktore, ve výpovědi jste uvedl, že znáte fotografie místa činu – tedy vraždy biskupa Rushmana.

BASCOTT: Ano, viděl jsem je.

VAIL: Prohlédl jste si je pozorně?

BASCOTT: Ano.

VAIL: A našel jste na těle zavražděného nějaké symboly?

BASCOTT: Hm…

VAIL: Vyjádřím se přímo. Myslíte si, že vrah zanechal na těle oběti nějakou zprávu ve formě symbolu?

BASCOTT: To nemohu s jistotou tvrdit. Zdá se, že vrah na něco narážel, ale my jsme nikdy nezjistili, co to bylo, a ani Stampler nám nepomohl. VAIL: Pane doktore, mluvíme o písmenech a číslicích na temeni hlavy oběti, ano?

BASCOTT: Předpokládal jsem, že hovoříte o tom. Ano.

VAIL: Pamatujete si přesně jejich kombinaci?

BASCOTT: Myslím, že to bylo ‚B32.146’.

VAIL: Přesněji ‚B32.156’.

BASCOTT: Omlouváni se. Opravuji – 156.

VAIL: Myslíte si, že je to symbol, který nám zanechal vrah?

BASCOTT: No… Asi ano. Myslím, že jsme k tomuto závěru dospěli všichni.

„Jo!“ vykřikl St. Claire nahlas. To bylo ono. Možná že kolegové z Gideonu nejsou tak daleko od pravdy. Je to stejná kombinace písmene a číslic, kterou zanechal vrah Lindy Balfourové na jejím týle. St. Claire dychtivě četl dál. Co to mělo znamenat? říkal si v duchu. Přišli na to vůbec někdy?

VAIL: Dál jste se s významem symbolu nedostali?

BASCOTT: Někdy trvá celá léta, než se prokoušete všemi detaily…

VAIL: Jinými slovy – vlastně jste neměli dost času k vyšetření všech stránek zdravotních problémů pana Stamplera?

VENABLEOVÁ: Námitka, Vaše Ctihodnosti! Obhajoba se zde snaží celý případ zatemnit. Doktor prohlásil, že by mohlo trvat celá léta, než by se vyluštil význam tohoto symbolu, jak to nazývá pan obhájce. Jenže my zde musíme posoudit případ s pomocí všech dostupných důkazů. Tato řada otázek je zcela irelevantní. Čísla mohou znamenat cokoli – třeba nějaké neznámé číslo telefonu.

VAIL: Nechte tedy doktora, ať nám řekne svůj názor sám.

SOUDCE SHOAT: Buďte tak laskav a přeformulujte svou otázku, pane obhájce.

VAIL: Pane doktore, myslíte si, že je ten symbol relevantní?

BASCOTT: Možné je všechno.

St. Claire však našel odpověď na svou otázku v další potyčce mezi Stennerem a Vailem.

VAIL:… Mám na vás poslední otázku, poručíku Stennere. Před několika minutami jste uvedl, že tento zločin byl úkladný. Řekl jste to jednoznačně, jako jednoznačný fakt. Nejde náhodou jen o další druh vašich nepodložených obvinění, pane?

STENNER: Ne, pane. Nejde.

VAIL: Mohl byste tedy soudu sdělit, na základě jakých důkazů jste vyslovil svůj předpoklad?

STENNER: Vycházím z několika faktorů.

VAIL: Například?

STENNER: Například z významu symbolů na biskupově hlavě.

VAIL: A co symboly znamenají, poručíku?

STENNER: Jsou odkazem na citaci z knihy nalezené v biskupově knihovně. Dotyčná pasáž je v knize označená. Podobné označování úryvků jsme objevili i v jedné knize pocházející ze Stamplerova útočiště v Dírách. Byl použit stejný zvýrazňovač a v obou knihách jsme identifikovali Stamplerův rukopis.

VAIL: Poručíku, z čeho usuzujete, že čísla na hlavě oběti dokazují úkladnost?

STENNER: Je zjevné, že šlo o plán. Krví napsal na hlavu oběti symbol B32.156. Pod tímto číslem je evidována kniha v biskupově knihovně. VAIL: A co to tedy znamená?

STENNER: Jde o citát z románu Nathaniela Hawthorna Šarlatové písmeno. ‚Žádný člověk nemůže po příliš dlouhou dobu nosit jednu tvář pro sebe, a jinou pro ostatní, aniž by nakonec nezešílel pod tíhou dohadů, která z nich je ta pravá.‘

VAIL: A jaký je význam tohoto citátu pro náš případ?

STENNER: Jsme přesvědčeni o následujícím: Stampler dospěl k názoru, že ho biskup Rushman zradil, když ho donutil odejít z Domu spásy. Jeho přítelkyně se s ním rozešla, bydlel v hrozném brlohu. Dospěl tedy k názoru, že biskup je muž dvou tváří. Proto napsal tento symbol krví na hlavu oběti. Jako znak potupy.

VAIL: Snažíte se hezky poručíku. Nemůžete to dokázat…

STENNER: Dokázali jsme to k mé plné spokojenosti.

VAIL: Tedy, myslím, že bychom měli děkovat našim šťastným hvězdám, že nejste v porotě, pane…

St. Claire se odtrhl očima od textu, ale mozek mu pracoval šílenou rychlostí. Do bloku si poznamenal: ‚Co se stalo s biskupovýma knížkama?‘ Pak se hned vrátil k zápisu a četl až do šokujícího konce.

VENABLEOVÁ: Velmi dobře si pamatujete různé citáty a úryvky z knih, které se vám líbí, že ano, pane Stamplere?

STAMPLER: Mám dobrou paměť, to jo, pani prokurátorko.

VENABLEOVÁ: A znáte knihu Nathaniela Hawthorna Šarlatové písmeno?

STAMPLER: Ano. Tu knížku znám.

VENABLEOVÁ: A říká vám něco kombinace B32.156?

STAMPLER: (Mlčí.)

SOUDCE SHOAT: Pane Stamplere, rozuměl jste otázce?

STAMPLER: Ehm…, myslim, že sou to čísla, co měl biskup vzadu na hlavě. Na těch fotkách…

VENABLEOVÁ: Na fotkách jste je viděl poprvé?

STAMPLER: Myslím.

VENABLEOVÁ: A nevíte náhodou, co znamenají?

STAMPLER: Nejsem si jistej…

VENABLEOVÁ: Vy si v knihách podtrháváte věty, které se vám líbí, že?

STAMPLER: Někdy…

VENABLEOVÁ: A podtrhával jste si i v knihách z biskupovy knihovny, že?

STAMPLER: Někdy…

VENABLEOVÁ: Vaše Ctihodnosti, ráda bych tuto knihu předložila jako důkaz obžaloby číslo třicet dva, prosím.

Stát 32. – takto byl označen svazek Nathaniela Hawthorna Šarlatové písmeno z biskupovy knihovny.

VAIL: Nemám námitek.

VENABLEOVÁ: Poznáváte tuto knihu, pane Stamplere?

STAMPLER: Hádám, že bude z biskupovy knihovny.

VENABLEOVÁ: Pane Stamplere, ptám se vás, jestli jste si podtrhl citát na straně 156 v tomto svazku Šarlatového písmena s katalogovým číslem B32. Ano, či ne?

STAMPLER: No…

VENABLEOVÁ: Řeknu vám to ještě konkrétněji, pane Stamplere. Znáte následující citát od Nathaniela Hawthorna z knihy Šarlatové písmeno? ‚Žádný člověk nemůže po příliš dlouhou dobu nosit jednu tvář pro sebe, a jinou pro ostatní, aniž by nakonec nezešílel pod tíhou dohadů, která z nich je ta pravá.‘ Znáte ten citát, pane Stamplere?

STAMPLER: No…

VENABLEOVÁ: Znáte ho? Nepřipomene vám ho značka B32.156?

STAMPLER: Já ne –

VENABLEOVÁ: Pane Stamplere, nezapamatoval jste si ten citát a nenapsal ta čísla biskupovi na hlavu poté, co jste ho zavraždil?

VAIL: Námitka…

Obžalovaný Stampler náhle vykřikl a přeskočil zábradlí oddělující svědeckou lavici od vyšetřovatele, a napadl paní Venableovou.

STAMPLER: Ty děvko prolhaná! Chceš mě zabít!

V této chvíli byl obžalovaný zadržen ostrahou a soudním zřízencem.

V soudní síni nastal všeobecný rozruch a zmatek.

SOUDCE SHOAT: Klid! Klid v soudní síni!

Takže o to šlo! Právě symbol na Rushmanově hlavě smetl Stamplera z lavice svědků. Bylo zjevné, že případ byl dořešen v soudcově kanceláři. Když se v soudní síni obnovil pořádek a porota znovu zasedla, soudce Shoat oznámil, k jaké dohodě dospěli zástupci státu a Vail. Aaron Stampler bude hospitalizován ve Státní psychiatrické klinice v Daisylandu „na blíže nespecifikovanou dobu, dokud nebude odbornými lékaři rozhodnuto o jeho schopnosti vrátit se do normálního života ve společnosti“.

Co se řešilo v kanceláři soudce a proč mezi čtyřma, respektive šesti očima? Takové otázky se honily St. Clairovi hlavou, když sbíral všechny své poznámky. Metodicky si je rovnal v chronologickém sledu za sebou a vždycky ještě přelétl každou stránku z bloku pohledem. Pak je založil do šanonu. Už chtěl odejít, ale najednou se zarazil a zíral na úryvek z počátku soudního zápisu. Z ničeho nic mu vyschlo v ústech.

Kristepane, pomyslel si. Jak mi něco takového mohlo uniknout?!

A kde je, sakra, Aaron Stampler zrovna teď?

13

Jane Venableová hleděla směrem k jihu z okna své kanceláře ve třicátém patře supermoderní stavby ze skla a oceli. Její pohled se stočil k budově soudu a myšlenky zase k Martinu Vailovi. Byla překvapena tou vášní, kterou v ní probudil, a navíc se s ním cítila velmi příjemně. Nemohla si vzpomenout, kdy jí bylo naposledy s nějakým mužem ták dobře. V průběhu dne si stále vybavovala události předchozí noci a ty krátké záblesky vzpomínek ji rozptylovaly. Pokaždé se musela na chvíli zastavit v práci. Nyní se dívala do mlhy pozdního chicagského odpoledne a přemítala, jestli má Vail stejné pocity.

Bože můj, pomyslela si. Chovám se jak dívenka z lycea. Pak pokrčila rameny a myšlenku zaplašila.

Potřebovala zpracovat jeden spis a založit ho do kartotéky. Nedávala ho však sekretářce, protože se rozhodla udělat to sama. Pak skočí k Vailovi. Proč vlastně ne? V myšlenkách se vrátila do jednoho odpoledne před deseti lety, kdy se u ní objevil bez ohlášení Vail. Bylo to v jeho současné kanceláři – tenkrát v ní seděla ona. Chtěl s ní probírat jeden případ, ale ona si náhle uvědomila, že se jí při rozhovoru s ním nějak zrychluje dech a že věnuje podezřele příliš pozornosti jeho osobě než tomu, co říká. Uplynulo sice deset let, ale ona si stále vzpomínala na to krátké setkání, při němž pocítila, jak ji ten nespoutaný, neupravený a neučesaný chuligán ze soudních síní přitahuje.

Od těch dob se už poněkud zcivilizoval, to je pravda: nechal si trochu zkrátit vlasy a nenosil už nevyžehlené obleky. Svou břitkost však neztratil, jen ji trochu skryl pod povrchem. Byl hazardérem i ve vysoké funkci prokurátora a riskoval mnohem víc, než její známí právníci, kteří se ze všeho nejvíc starali o to, jak daleko od rohu soudní budovy je jejich kancelář, a jaký nový typ auta si mají pořídit.

No a co! Ať se všichni po…! Začali jsme si spolu a já bych byla pěkně pitomá, kdybych to zvorala hned na začátku!

Pak se musela sama sobě zasmát.

Prý ‚zvorala hned na začátku‘! Vždyť ještě ani nic pořádně nezačalo! Co se to s tebou děje…?

Jdi s těma blbinama do prdele! okřikla se.

Nacpala si šanon s případem do kufříku a vykročila ze dveří.

* * *

Ve čtvrtém patře budovy trestního soudu právě vyrazil ze své kanceláře Abel Stenner a hnal se k Naominu stolu.

„Můj ty světe, Abeli! Bodla tě vosa nebo co?“ zeptala se.

„Má práci?“ Stenner její otázce vůbec nevěnoval pozornost.

„Telefonuje s…“

„Tohle nepočká,“ přerušil ji Stenner a vtrhl do kanceláře s Naomi v těsném závěsu za sebou. Vail seděl v křesle zády ke dveřím a vyfukoval kouř do větráku. Po Stennerově vpádu se i s křeslem na kolečkách obrátil k vetřelci. Stačil mu jediný pohled na vyšetřovatele, aby věděl, že se něco děje.

„Za chvilku ti zavolám,“ řekl a položil sluchátko.

„V případě Delaney už se jim sesypala jedna ženská,“ oznámil Stenner.

„Cože? Tak brzo? A kdo?“ ptala se překvapeně Naomi.

„Jeho asistentka. Třiapadesát let. Těžce postižený invalidní manžel, dcera na vysoké.“

„Ježíšimarjá… Jak to, že ji zmáčkli tak brzo?“ ozvala se zase Naomi.

„Na tom určitě zapracoval Shock,“ konstatoval Vail.

„Máš úplně pravdu. Volal mi z auta. Poté, co jí přečetli práva, s tím vyrukovala. Dvakrát zopakovala ‚Zabila jsem ho‘. Vezou ji sem. Je to jasná vražda jednička.“

Vail tiše hvízdl mezi zuby.

„A proč to udělala?“ zeptala se Naomi.

„Zatím víc nevím. Možná bychom mohli skočit dolů na příjem.“

Všichni okamžitě vyběhli z Vailovy kanceláře ven. Vail a Stenner se řítili kolem buňky Shany Parverové, která byla po nos zabořená do zákoníků. Vail zabubnoval na sklo. Vyděšeně sebou trhla.

„Pojď s náma,“ řekl Vail.

„Kam?“

„Dolů.“

Edith Stoddardová se vyděšeně krčila, protože po vystoupení z auta ji Shock Johnson a Si Irving vedli davem novinářů, kteří se k nim okamžitě nahrnuli a hemžili se kolem nich celou cestu. Do přijímací kanceláře, v níž se obvykle sepisovaly protokoly, se trojice dostavila zrovna ve chvíli, kdy Stenner, Vail a Parverová vystupovali z výtahu. Dveře do kanceláře byly přímo naproti výtahu na druhé straně vstupní dvorany. Jen co se za Stoddardovou zavřely, shlukly se za nimi tři televizní štáby, několik fotografů, reportéři z rozhlasových stanic a novináři. Vedli ji v poutech s rukama za zády. Vypadala k smrti vyděšená. Přítomnost dravých zástupců médií, policistů a pochmurné prostředí jí určitě na náladě nedodaly. Těkala pohledem od jedné skupinky ke druhé. U zábradlí oddělujícího přijímací kancelář od haly se shlukli i detektivové, aby se podívali, koho slavného to jejich kolegové přivedli. Novináři jí strkali před obličej mikrofony, pokřikovali otázky, šťouchali se lokty, a televizní štáby ozářily scénu jasným světlem reflektorů.

Shock Johnson vedl zkoprnělou a vyděšenou ženu ke stolu v přijímací kanceláři. Cestou se polekaně rozhlížela a při každém záblesku fotoaparátu sebou vystrašeně trhla a ve světlech reflektorů se choulila jako polekané zvíře. Po celou dobu na ni novináři nepřestávali pokřikovat. V jednom okamžiku se vynořil z postranní kanceláře Eckling a postavil se vedle té drobné třesoucí se ženy a vystavil ji po svém boku jako loveckou trofej. Vail sledoval celý ten blázinec s naprostým znechucením.

„Co se stalo s postulátem ‚obžalovaný je nevinen, dokud mu není vina prokázána‘?“ zeptala se ironicky Shana Parverová.

„Ten zasranej pitomec nám z toho dělá cirkus,“ zavrčel Vail a řítil se do kanceláře s Parverovou a Stennerem v patách.

V přeplněné dvoraně si Jane Venableová probíjela zezadu cestu davem novinářských vlků. I ona sledovala celou scénu s maximálním znechucením. Pak spatřila, jak se z davu vynořil Vail a popadl Shocka Johnsona za rameno.

„Co to, do prdele, dělá?“ zeptal se vztekle.

„Já s tímhle obludáriem nemám nic společnýho,“ bránil se Johnson. I na něm bylo jasně patrné znechucení. „Je to velice milá dáma, Marty. Když jsme ji začali recitovat poučení o právech, přerušila nás a řekla: ‚Zabila jsem ho. To já jsem ho zabila.‘“

„Myslíš si, že takové doznání je v pořádku, Shocku?“

„Řekla nám, že vcházela dovnitř a on se právě sprchoval. Zůstala stát v předsíni a on pak vyšel nahý ze sprchy a chtěl si nalít drink. Spatřil ji. Když uviděl zbraň v její ruce, položil svou sklenku na stůl a v tom okamžiku ho odbouchla. Pak přišla k němu a vypálila ještě jednou pro jistotu zblízka.“

„A co ti ještě řekla?“

„To je všechno. V podstatě nic víc. Marty, je jí třiapadesát. Poslali ji dřív do důchodu. Dnes měla být v práci naposledy. Má manžela těžkého invalidu a dceru na vejšce a Delaney ji vyměnil za třicetiletou blonďatou sexbombu. Před necelým měsícem si koupila osmatřicítku, a pak čtrnáct dní chodila na střelnici a učila se s ní zacházet. Řekla nám, že v okamžiku střelby stála přesně tam, kde to určil Okie. A přiznala se hned – ani jsme nestačili dorecitovat formulku o právech. Co bys, do prdele, ještě chtěl?“

„Víš, co s tímhle udělá dobrý právník, specializovaný na trest? Hezky si smlsne – vystavujete ji jako dvouhlavé tele a kladete jí otázky bez přítomnosti právníka! Takhle ten případ projedeme raz dva!“

Vail se prodíral davem k Ecklingovi. „Okamžitě s tím přestaň!“ sykl mu do ucha. „Tímhle idiotským chováním případ děsně ohrožuješ!“

„Na to se ti vy…,“ zašeptal mu Eckling, ale než mohl větu dopovědět, Vail uchopil Edith Stoddardovou jemně za ruku a vedl ji zpět za ohrádku oddělující kancelář od haly, kde musela znovu čelit křiku novinářů, ale pak ji odvedl za dveře. Zavřely se a hluk se rázem ztlumil.

„Konečně,“ povzdychla si a zavřela oči.

Venku se dav začal konečně rozcházet, a tak se Venableové podařilo prodrat až ke dveřím přijímací kanceláře. Tu ženu přece znám, pomyslela si.

To bylo před čtyřmi lety. Venableová dělala pro firmu Delaney Enterprises případ související s újmou na zdraví. Edith Stoddardová byla Delaneyova osobní asistentka. Venableová si vzpomněla, jak strašně jí bylo té ženy líto. Měla za manžela těžkého invalidu a nesmírně chytrou dceru, která se chystala na vysokou školu. Už tenkrát na ní bylo patrné, že ji svět tíží a tiskne dolů k zemi. Už tenkrát měla v obličeji vepsáno naprosté vyčerpání, a nyní vypadala snad ještě hůř.

Venableová ihned vycítila z Edith Stoddardové ponížení a strach.

Hodně lidi z tohoto města si myslí, že udělala dobrý skutek, pomyslela si, když vykročila směrem k uzavřené kanceláři, kam neměli novináři přístup.

Uvnitř právě Vail říkal: „Mockrát se omlouvám, paní Stoddardová. Toto bylo opravdu nanejvýš nemístné.“

Zvedla k němu pohled a strach v jejích očích pomalu vystřídala stoická odevzdanost.

„Vy jste nový okresní návladní,“ konstatovala.

„Dočasně. A toto je Shana Parverová, jedna z mých spolupracovnic. Chtěl bych, aby vám nyní Shana vysvětlila, jaká máte práva.“

„Ale oni mě o mých právech poučili.“

„Jistě. Jenže podle mého byste se měla snažit pochopit, co vlastně znamenají.“

Eckling vtrhl do kanceláře: „Co si sakra myslíš? Co tady –“

Vail ho popadl za rameno a strčil ho do jedné prázdné vyšetřovací místnosti a zabouchl dveře.

„Poslouchej, Ecklingu, tady nejde o žádnou razii proti pašerákům drog, do hajzlu! Tahle ženská dostane nejlepšího pro bono právníka, jakýho soudce najde. Navíc ten cirkus, cos právě předvedl, dokáže obrátit kterýkoli obhájce – pokud za něco stojí – hezky proti tobě a celý případ nám roztrhá na cucky!“

„Do prdele, dyť ona se přiznala, ty vole!“

„No a co? Říká ti něco jméno Menendez? Když dokázali vyjít bez jediné újmy ti bráchové, tak tady ta dáma odsud pojede ve zlatém kočáře – a zapřaženej do něho budeš ty sám!“ Vail výstražně zvedl prst a pokračoval: „Tahle paní je nevinná, dokud o její vině nerozhodne porota nebo dokud nerozhodne soudce o jejím osvobození, chápeš? Klidně si může svůj výrok rozmyslet – což patrně udělá v okamžiku, kdy ji popadne za flígr dobrej právník.“ Vztekle se otočil na podpatku, ale pak ještě přes rameno na velitele policie křikl: „Mimochodem, teď s tebou, Ecklingu, nemluví hlavní vyšetřovatel a prokurátor, ale okresní návladní. A klidně se třeba poser!“

Vail odešel z místnosti. Shana Parverová k němu přistoupila právě v okamžiku, kdy dva strážní odváděli paní Stoddardovou k sejmutí otisků a vzetí do vazby.

„Vůbec nechce poslouchat. Trvá na svém – prý to udělala a nechce žádný soud.“

„A chápe vůbec, že půjde sedět na doživotí bez možnosti podmínečného trestu?“

„Podle mého je jí to naprosto jedno, Martine.“

Náhle se za nimi otevřely dveře a v přijímací kanceláři se objevila Jane Venableová. V očích jí plál hněv. Ano, to byla ta stará Jane, dychtící po boji a po krvi.

„Co to má, sakra, znamenat?“ rozčilovala se. „Eckling si tady suverénně postavil tu ženskou na pranýř!“

„Já vím, já vím,“ bránil se Vail. „Zrovna jsem ho za to pěkně sprdnul. Znáš Shanu Parverovou? Shano, toto je Jane Venableová.“

„Těší mě,“ kývla Parverová. „Mám dojem, jako kdybych vás dobře znala. Několikrát jsem si totiž pročítala soudní zápis Stamplerova případu.“

„Tedy…, měla jsem častokrát lepší dny…,“ usmála se a upřeně sledovala Vaila.

„Co tady děláš?“ podivil se Vail a rychle dodal: „Já jsem rád, že tě vidím, ale… prostě jsi mě překvapila.“

„Přišla jsem založit do archivu nějaké spisy a všimla jsem si tady toho lynče. Říkala jsem si, že snad zatkli starostu nebo tak něco.“

„Poslyš, Jani, musíš té dámě udělat laskavost,“ řekl Vail.

„Cože?“

„Je pevně odhodlaná přiznat se k Delaneyově vraždě. Nemá právníka. Soudkyně Pryorová jí patrně ráno nějakého přidělí. Jenže mezitím si ji podá Eckling a zatopí ji hned po přijetí do vazby. Pokud se dozná ke spáchání toho činu i ve vazbě, nemám jinou volbu než ji odsoudit. A navíc k nejvyššímu trestu…“

„Marty, já ne…“

„Můžeš za ní zajít a promluvit s ní. Vysvětlit, jaké má možnosti.“

Venableová se zamračila. „Takže já se musím hned namočit…, a to jenom proto, že jsem za tebou náhodou zašla…“

„Jsi tady nejlepší a navíc jsi ženská. Třeba tě poslechne.“

„Sakra!“ Vztekle se nadechla a začala přecházet sem a tam.

„A znáš nějaké podrobnosti?“

„Na podrobnostech nesejde. Ona jenom potřebuje někoho, kdo ji podrží za ruku do chvíle, než se pro ni najde obhájce. To bys přece pro ni udělat mohla!“

„Kristepane, Marty, mluvíš jako obhájce!“

„Jani, vždyť ona právě dostala padáka. Manžela má těžce ochrnutého – je upoutaný na lůžko. Dcera studuje vysokou a ona ji asi neuživí. Celý svět se proti ní spiknul. Pokud teď šlápne vedle, stráví zbytek života ve vězení. Bez šance na odvolání. O nic jiného totiž jako žalobce nemůžu žádat a s ničím jiným by v tomto případě ani nemohla počítat.“

„Seš fakt divnej prokurátor, Marty,“ protáhla posměšné Venableová.

„Chci mít nejdřív všechny dostupné údaje. Jinak nemůžu rozhodnout o trestu. Pokud na ni pustíme Ecklinga, bude jako urvaný ze řetězu a já se nikdy nic nedozvím. Promluv s ní, Jani.“ Usmál se. „Pozvu tě za to na večeři. A platím!“

„Krucinál!“ ulevila si Venableová a vydala se přes vstupní dvoranu k místnosti, kde se snímaly otisky.

Parverová na Vaila mrkla.

„Myslela jsem, že vy dva se nenávidíte.“

„Snažíme se to překonat,“ vysvětloval Vail.

* * *

Harvey St. Claire telefonoval do katolického kostela snad tisíckrát. Mluvil s kustodem, dvěma duchovními, a nakonec s jeptiškou, která si říkala sestra Mary Alice. Až od ní se dočkal odpovědi na svou otázku.

„Sestro,“ promluvil a z jeho hlasu zaznívalo zoufalství a odevzdanost. „Pokouším se zjistit, co se stalo se všemi knihami biskupa Rushmana. Zdá se, že o jeho bývalé knihovně nikdo nic neví.“

„Jak jste říkal, že se jmenujete?“ zeptala se.

„Harvey St. Claire. Pracuji pro kancelář okresního návladního.“

„Vy pracujete pro pana Vaila?“

„Přesně tak. On je můj šéf. Vy ho znáte?“

„Jednou jsem se s ním setkala. Před lety,“ řekla. „Já vím, že mi do toho vůbec nic není, ale má to něco společného s Aaronem Stamplerem?“

„Jste velice bystrá, sestro. Jak jste to uhodla?“

„Snadno. Vy pracujete pro pana Vaila a on obhajoval Aarona.

V jeho případu byla jedním z hlavních důkazů právě jistá biskupova kniha.“

„Vy si na to pamatujete?“

„Pamatuji se jen na to, že měla nějakou souvislost s tou vraždou. Stalo se to už dávno.“

„No a víte tedy, kde jsou biskupovy knihy nyní?“

„Znáte soukromou knihovnu Newberry na Walton Street?“

* * *

Knihovna Newberry sídlila v impozantní rozlehlé čtyřpatrové budově z červených cihel s trojitým portálem. Tvořila jeden celý blok čtvrti West Walton a zrovna oslavila sté výročí svého založení. Dýchala z ní konzervativní starobylost a působila úctyhodným dojmem. Na vlastní náklady ji vybudoval obchodník William Loomis Newberry jako ‚neobyčejnou sbírku neobyčejných sbírek‘, kterou také byla.

Příjemná žena, která se představila jako slečna Prichardová, asistentka hlavní knihovnice, se St. Clairem přátelsky brebentila a vedla ho dlouhými chodbami, mezi záplavou knih, map a dokumentů.

„Věděl jste, že toto byla první elektrifikovaná budova ve městě?“ ptala se a ukazovala na strop dvorany. „Proto jsou žárovky v támhletom lustru obrácené dolů, aby to všichni věděli. Plynové lampy pochopitelně směrem dolů nesvítí.“

„A bývá tady vždycky taková zima?“

„Máme jednadvacet mil knih a manuskript, pane St. Claire. Vše plně klimatizováno,“ prohlásila hrdě. „Za sto let jsme nepřišli ani o jediný exemplář.“

„To je, panečku, výkon. Hlavně v dnešní době. Někteří lidé ukradnou co jim přijde pod ruku.“

„Řekla bych, že naše klientela je přece jen poněkud osobitější,“ řekla naprosto nevzrušeným tónem.

Rushmanova knihovna byla umístěna v jedné ze zadních místností. Byla to vlastně malá komůrka bez oken a všechny stěny, kromě té s dveřmi, lemovaly police s knihami arcibiskupa Rushmana. Uprostřed stál dubový stůl se třemi stejnými lampičkami se zelenými stínítky. Kolem stolu byly rozestavěny mohutné, nepolstrované židle. V místnosti bylo ticho jako v mauzoleu.

Sbírka biskupových knih byla překvapivě pestrá. Romány Dostojevského a Danta vedle díla Rousseaua, Hobbese či Darwina. Vedle zákoníků církevního práva vázaných v kůži stály knihy Faulknera, Hammeta i Chandlera.

St. Claire dychtivě vytáhl jednu knihu a pozorně si prohlížel její hřbet. Náhle však sklesle shrbil ramena. Rushmanova zvláštní metoda katalogových čísel zmizela a vystřídal ji klasický Deweyův desetinný systém knihovnického třídění. Rozhlédl se po místnosti na stovky knížek a uvědomil si, že mezi tolika svazky nemá šanci identifikovat bývalé číslo C13. Několik minut zíral na knihovnu a snažil se zjistit, zda náhodou mezi Deweyovou a Rushmanovou soustavou není nějaký vztah. Pak se však z náhlého popudu otočil na patě a vrátil se do kanceláře knihovníků.

„Slečno Prichardová, všiml jsem si, že na knihách z Rushmanovy sbírky došlo ke změně katalogových čísel.“

„Ano, jistě, musíme všechno uvádět v Deweyově desítkové soustavě. Chápete – všechny knihy v naší knihovně musejí mít shodné označení. Jinak bychom se v tom nevyznali! Výjimky se zkrátka nepřipouštějí. Vše však označujeme velmi pečlivě, aby nedošlo k poškození původní knihy. Nikdy jsme zatím nepoškodili ani jedinou.“

„Ne, vy nechápete, o co mi jde. Nemáte ve své knihovně někde náhodou záznamy o biskupově značení?“

„Božínku, vy jste mi ale puntičkář, pane St. Claire. No, tak se půjdeme podívat do záznamů.“

Otevřela zásuvku na starobylé dubové kartotéce a hbitými prstíky probírala katalogové kartičky jako harfenistka struny svého nástroje. Jeden lístek vytáhla, chvíli si pročítala, co je na něm, a pak mu ho s úsměvem podala. Stálo tam „Huckleberry Finn“. V horním rohu na Deweyově kartičce byla poznámka „Rushmanovo kat. číslo J03“.

„Vy jste poklad,“ zašklebil se od ucha k uchu St. Claire. „Já teď musím všechny tyhle kartičky prohledat, najít bývalé C13, nalistovat stránku 489 a pak mi zbývá jen doufat, že objevím to, co hledám.“

* * *

„Pamatuji se na vás,“ řekla Edith Stoddardová Jane Venableové. „Vy jste pro nás dělala ten případ Robertsonova zranění. Pokud si to vybavuji přesně, bylo to v roce 1990.“ Už se trochu vzpamatovala z procedur vzetí do vazby a vypadala téměř klidně. Seděla u otlučeného stolku ve vazební cele vedle příjmové kanceláře. Místnost byla prázdná kromě stolu a kavalce v koutě. Paní Stoddardová podstoupila osobní prohlídku, byly jí sejmuty otisky prstů, odebrali jí všechny věci i oblečení a převlékli do oranžové vězeňské kombinézy s nápisem VEZEN přes záda. Rukávy si musela hodně ohrnout, aby jí z nich vůbec vyčnívaly ruce. Stoddardová bude ve vazbě až do rána. Musí čekat na zasedání soudu. Venableové bleskla hlavou dávná vzpomínka na totéž prostředí – ovšem před deseti lety. Jako by se nic nezměnilo. Stejná šedomodrá barva na stěnách, a stejné mřížované okénko v jednom rohu.

„Máte úplnou pravdu,“ přikývla Jane Venableová.

„Působila jste jako ohromně milá osoba, ale při přelíčení se z vás stala naprosto nekompromisní tvrdá právnička,“ řekla Stoddardová bez obalu, ale zcela klidně a nevýrazně.

„Za to jsem také placená. Myslím za tu nekompromisní tvrdou práci, ne za to, že jsem možná milá. Děkuji za kompliment.“

„Já ale právníka nepotřebuji, slečno Venableová,“ prohlásila Edith Stoddardová rozhodně.

„Ale jistěže potřebujete. Ručím vám za to, že jste právníka nikdy v životě nepotřebovala víc,“ odpověděla se stejnou rozhodností Venableová.

„Jenže já jsem vinna, slečno Venableová.“

„Říkejte mi, prosím vás, Jane.“

„Tak tedy Jane…, já se chci přiznat a mít tak na své straně polehčující okolnost. A navíc to chci mít rychle za sebou.“

„Ne, za vaším přiznáním se skrývá ještě něco víc.“

„Ani ne, opravdu.“

„Poslouchejte mě, prosím, pozorně. Musíte – mohu vám říkat Edith? Děkuji. Takže Edith, musíte si uvědomit, že i když jste ho zabila…“

„Já jsem ho doopravdy zabila!“

„Dobrá. Tak či onak musíte se svým právníkem úzce spolupracovat a nic před ním – nebo před ní – netajit. Jedině tak pro vás může před porotou uhájit co nejmírnější trest odpovídající vašemu činu. I když třeba nepůjdete před porotu, tak vám ten právník vybraný soudem může ušetřit hodně času života na svobodě.“

„Jenže já soud nechci. Už jsem vám to říkala,“ prohlásila Stoddardová znovu tak rozhodně, jak jen mohla.

„Ale to nepůjde o klasický soud. Půjde jen o vyjednání polehčujících okolností a přiznání viny v některých bodech. Vše se vyřídí bez poroty – pouze mezi vaším právníkem a žalobcem.“

„Panem Vailem?“

„Ano, buď to bude on nebo některý z jeho žalobců.“

„A budou ta jednání mezi právníkem a žalobcem veřejná?“

„Ne.“

„Já nevím… Já jenom… Chci, aby to bylo brzy za mnou. Život mám už stejně v troskách.“

„Edith, a kdo se bude starat o vašeho manžela? A co se stane s vaší dcerou?“

„Vždyť budu pryč z domova mnoho let tak jako tak. K čemu se ještě trápit?“

„Pokud se nám podaří tento případ zmírnit na…, řekněme zabití prvního nebo dokonce druhého stupně, můžete mít poměrně mírný trest. Odhaduji ho na deset let. Odseděla byste si čtyři nebo pět. To by bylo nadějné i pro vaši dceru a manžela. Oni naději potřebují. Vždyť nezmizíte navždy.“

Stoddardová vstala a přešla k oknu. Vyhlédla na jasně osvícenou dálnici před budovou policie, chvíli sledovala projíždějící návěs s dřívím a zaposlouchala se do štěkotu psa rozléhajícího se temnou nocí. Zhluboka si povzdechla a pohroužila se do myšlenek.

„A vy to uděláte?“ zeptala se náhle a obrátila se zpátky k Venableové.

„Co udělám?“

„Zařídíte mi to?“

„Já vás povedu zítra k soudu. Pak…“

„Ne, já myslím, jestli to pro mě uděláte celé.“

„Já mám…“

„Jde přece jen o to probrat to s panem Vailem a zařídit to, ne? Bude to trvat hodně dlouho?“

„Nejde o čas, ale… Já jsem tento typ případů nedělala už léta. Bojím se, že jsem už trochu zpomalená. Dokonalý stroj na obhajobu trochu reziví… Máme tady ale mnohem kvalifikovanější právníky než jsem já.“

„V tom případě mě nechte. Zajdu na policii a řeknu jim, co chtějí slyšet.“

Venableová povzdechla. Chvíli na drobnou ženu beze slova hleděla. „A budete se mnou spolupracovat?“ zeptala se nakonec. „Řeknete mi všechno, co budu potřebovat vědět, abych pro vás zařídila minimální trest?“

„Ano, ale… Jak se to vezme…“

„Prosím?“

„Záleží na tom, co přesně budete chtít vědět.“

* * *

Hospůdka Corchran’s byla celá vyvedená do mahagonu a mosazi a uvnitř se vznášely pivní a cigaretové výpary a vůně vynikajících steaků. Stála pouze jeden blok od řeky, nedaleko staré redakce novin Sun-Times, a Vail v ní býval už mnoho let stálým hostem. Na velkoplošné televizní obrazovce v jednom rohu kolem sebe poskakovali dva znavení boxeři střední váhy a v druhém rohu u vchodu do lokálu probíhal vášnivý souboj v šipkách doprovázený hlasitými výkřiky. Když Vail s Venableovou vstoupili dovnitř, sedělo u baru asi půl tuctu štamgastů, napjatě sledovali poslední kolo v boxu a pokřikovali směrem k obrazovce.

„Ty znáš fakticky všechny parádní zapadáky, Vaile,“ konstatovala Jane, když se rozhlédla po hlučné hospodě.

„Dělají tady nejlepší steaky ve městě,“ řekl nevzrušeně Vail. „Jen pojď za mnou, vzadu je úplný klid.“

Našli si box v malém zadním salonku, izolovaném od hlavního lokálu. Nad klenutým průchodem vedoucím do salonku stálo: DÁMSKÉ TOALETY. Celá chodbička byla lemována zvětšenými obrázky ze starých cigaretových krabiček a reklamami na pivo.

„Už chápu, proč vzadu není ani noha.“ Pohrdavě odfrkla. „Žádná dáma s kouskem sebeúcty by se tady nedala přistihnout ani mrtvá. Měli by být upřímní a nazvat to tady spíš Brloh šovinistů nebo tak nějak.“ Než se posadila, smetla ubrouskem z polštářku na lavici drobečky.

„Nepovídej, že se z tebe stal snob,“ zažertoval si Vail.

„Miluju dobré irské bary zrovna tak jako kdokoli jiný,“ bránila se. „Ale tahle podlaha neviděla koště a hadr několik týdnů. Ví už o tom hygienik?“

„Ten by se sem neodvážil ani páchnout,“ uculil se Vail. „Hodili by ho do řeky. Co budeš pít?“

„A co budem jíst?“

„Steak, hranolky, salát a rohlíky.“

„V tom případě piju alka-seltzer.“

Vail se rozchechtal naplno. „A čím ho teda spláchneš?“

„Klasickým blackjackem.“

Objevil se číšník s uchem jako karfiol a skleněným okem. Jeho klouby na rukou připomínaly kuličky ze starobylého hracího automatu. Úsměvem odhalil tři chybějící zuby.

„Čágo, Marty! Jak de život, co?“ Ukázalo se, že si ještě příšerně šlape na jazyk. Z vedlejšího stolu popadl láhev od brandy se svíčkou, zapálil ji obrovitou dřevěnou zápalkou a s bouchnutím ji postavil na jejich stůl. „Trošku atmosféry,“ zašišlal.

„Nazdar, Tanku! Tohle je slečna Venableová. Možná z ní bude štamgast, ale musíš se k ní chovat slušně.“

„Jo?“ Tank se rozzářil. „To se nám tady z toho stane prďáckej podnik!“

„O, děkuji za kompliment,“ blýskla Venableová úsměvem, který působil téměř upřímně. „Ne že by to měl váš podnik zapotřebí.“

„Tank si jednou vyboxoval šampiona Kanady v těžké váze,“ vysvětloval Vail.

„Teda, vy jste dobrý,“ reagovala uznale.

„Jo, mířil sem k nejvyšším cílům, až mi jeden přičmoudlík vyrazil voko. Ten zkurvysyn pak na něj šlápl, jako by ho chtěl zadupnout do země. Věřila byste tomu?“ V jeho podání však ‚zkurvysyn‘ znělo asi jako ‚fkurvyfyn‘.

„To je úžasný příběh,“ řekla Venableová. „Nepomyslel jste někdy na psaní svých memoárů?“

Tank se zahleděl kamsi do prázdna, zamyslel se a pak řekl: „Ehm… já si je ani nepamatuju.“ Pak pokrčil rameny. „Takže pro pána jeden normální bushmill a corona. A co vám slečno… jak že to bylo? Vennie –, Vinnie –“

„Venableová,“ pronesla slaďoučce. „Ale říkejte mi klidně Jane. Já si dám klasického blackjacka.“

„Fajn,“ rozzářil se a znovu roztáhl rty do prořídlého úsměvu. „Mám rád, když dámy uměj pít.“ S těmito slovy odkráčel a utíral si ruce do hadru pověšeného za pasem.

„Příště tě zvu já – do čajovny tetičky Kláry,“ řekla Venableová. „Všechny číšnice mají kolem devadesátky a mluví starosvětskou britskou angličtinou.“

„A podávají okurkové chlebíčky a limonádu?“

„Přesně tak.“

„Skvělý. Beru. Teď mi něco pověz o Edith Stoddardové.“

„Nemůžu. Jsi nepřítel.“

„Cože? Kristepane, zase stará vesta?“ zaúpěl.

„Já ji hodlám zastupovat, Marty.“

„Co? Já snad nevěřím vlastním uším! Chtěl jsem po tobě jenom jedno – abys jí trochu poradila, dokud nedostane od soudce přiděleného…,“ zaváhal.

„Chtěl jsi říct opravdového právníka, že?“

„Ale ne. Vůbec ne. Spíš jednoho z těch tvrďáků ze soudní síně. Tohle už stejně není tvoje parketa.“

„Teď zase je. A můžeš za to ty. Tys mě tam poslal.“

„Ale chtěl jsem jenom, abys jí pomohla překlenout nejhorší chvíle. A všechno jí vysvětlit.“

„Hmm. Tak to teda vůbec nezabralo.“

„Co se, sakra, stalo?“

„Postavila to takhle: buď já nebo vysype celou tu historku Ecklingovi,“ řekla Venableová.

Tank jim přinesl pití a hlasitě ťukl skleničkami o stůl. Trochu klasického blackjacka ze sklenky vyšplíchlo, a tak si při odchodu olizoval prsty.

Venableová se naklonila přes stůl a zašeptala: „Připadá mi, jako kdyby to nebylo tak úplně košer.“

„Jak to?“

„Je odhodlaná před soudem nebojovat. Chce nejvyšší trest a nechodit nikam.“

„Proč?“

„To kdybych věděla…“

„Já vím jenom to, co mi řekl Shock Johnson. Tobě neřekla nic víc?“

„Kdyby mi řekla víc, neprozradila bych ti to. Jenže jí dneska do řeči moc nebylo. Přikázala jsem Ecklingovi, aby ji do rána nechal na pokoji. A mám v úmyslu trošku rozvířit vody, kvůli tomu jeho cirkusáckému vystoupení – na to můžeš vzít jed, roztomiloučkej pane okresní návladní!“

„O la lá! Stačí hodinka mimo tu tvou pozlacenou soukromou kancelářičku a už mluvíš jako ta stará dobrá Jane, na kterou si pamatuju!“

„Mám v úmyslu vést to tak tvrďácky, jak jenom budu schopná,“ řekla.

„Vyřiď to Shaně Parverové. To je její případ.“

„Copak copak? Bojíš se mě?“

„Zkušenost jedné s druhou vám oběma prospěje.“

„Jaká je?“

„Brilantní právnička. Trošku nepřátelská. Podle mého byste spolu měly vycházet dobře.“

„Dík za informaci.“

Tank se znovu přivalil k jejich stolu.

„Objednáte si něco k jídlu nebo dneska budete jenom pít?“

„Jaké máš ráda steaky?“ zeptal se Vail.

„Středně krvavé.“

„Udělej je dorůžova,“ řekl Vail Tankovi. „Nemá ráda, když z nich crčí krev.“

„Máte pečené brambory?“ zeptala se Jane.

„Samozřejmě! Co si o nás myslíte?“ zašišlal Tank.

„A na můj salát domácí dresink.“

Tank pohlédl na Vaila a zkrabatil čelo. „Domácí dresink?“

„Italskou zálivku. Já si dám také.“

„Jasný.“ A zmizel.

„Hele,“ řekla Venableová, „ještě jsem ani neviděla pitevní zprávu, natož zprávu z místa činu. Vím jen to, co jsem četla v novinách. A tys mi žádné podrobnosti nezavolal – a slíbils to!“

„Odešlas moc brzo.“

„Myslela jsem, že budeš po příchodu domů unavený.“

„Ne. Byl jsem unavený po odchodu,“ usmál se a pak hned zvážněl. „Podle Shockových informací by si mohla okamžitě sednout na elektrické křeslo. V lednu si koupila osmatřicítku, čtrnáct dní denně chodila na střelnici v Canaryville a učila se s ní zacházet. Zcela určitě to nemůže stavět na sebeobranu – když to Delaney dostal, byl nahý jako novorozeně. A navíc ho střelila dvakrát. Jednou sem,“ ukázal na srdce, „a jednou sem.“ Položil si prst nad pravé oko. „Ten druhý výstřel byl pro jistotu. Delaney už byl po tom výstřelu do hlavy tuhej.“ Rozhodil bezmocně rukama. „Teď víš všechno, co já.“

„Proč chce riskovat doživotí bez možnosti omilostnění a nechce se dostavit k soudu?“ přemítala Venableová.

„Možná nedůvěřuje svému právníkovi.“

„Moc vtipný.“

„Já fakt nevím,“ pokrčil rameny Vail. „Co si myslíš ty?“

Venableová také udělala nerozhodné gesto. „Raději smrt než potupa?“

„A koho by tupila? Delaney se postaral o potupení své osoby už dávno.“

„Já jsem nemyslela Delaneye.“

Vail se na chvíli zamyslel a pak se zeptal: „Myslíš jejího manžela? Myslíš, že s Delaneyem něco měla? Ne, to je blbost. On pálil po krasavicích, ne po chytrých ženských. Ona je sice příjemná, ale žádná sexbomba to není.“

„Třeba pálil za kýmkoli. Znám muže toho typu.“

Znovu se zamyslel, tentokrát na delší dobu, a pak zavrtěl hlavou. „Podle mého to je blbost. Určitě bych nebral vysvětlení, že šlo o obranu zavržené milenky.“

„Ale mohlo by to zabrat.“

„U mě ne.“

„A co u Parverové?“

„Ta je až moc rozjetá, než aby spolkla pitomost. A taky je parádně prohnaná. Budeš toho pro Stoddardovou muset udělat trochu víc, abys vyvrátila obžalobu z vraždy jedničky.“

„Zpíváš podezřele jinou písničku než před dvěma hodinami.“

„Řekl jsem, že budu spravedlivý. Neřekl jsem, že jí dávám nějakou šanci.“

„Jenže to její doznání neobstojí. Byla pod silným tlakem, ve stresu…“

„Hele, Jani, ty na tom chceš vy třískat nebo co?“

„Vzala jsem přece ten případ, ne?“

14

Muž se skláněl nad pracovním stolem a soustředil se na pájení malého drátku o průměru pavučiny na čip menší než jeho nehet. Byl to svalnatý vypracovaný člověk; vykasané rukávy košile mu odhalovaly dokonalé bicepsy, odborně vytvarované v posilovně. Na nose mu seděly zvětšovací brýle.

„Haló, Raymonde, nejdeš na oběd?“ zavolal na něho Terry.

„Teď to nemůžu přerušit,“ odpověděl Raymond aniž odtrhl oči od práce.

„Nechceš, abych ti něco přinesl?“

„Jo. Sýrové sušenky a kolu.“

„Máš to mít.“

Raymond zaslechl, jak se dveře s bouchnutím zavřely. Rychle dokončil pájení a položil pájku na malou, žáruvzdornou misku, sundal si brýle a opřel se. Pohodlně se usadil a hleděl oknem do protějších kanceláří na druhé straně chodby. Sledoval hemžení sekretářek a písařek, které se chystaly k odchodu na oběd. Zvyk je železná košile, pomyslel si. A tahle stvoření dělají všechno ve stejnou dobu. Člověk by si podle nich mohl řídit hodinky. Pětkrát do týdne se vytratily pravidelně ve dvanáct nula nula na oběd. Pozoroval, jak se jedna po druhé trousí ze dveří, a pak přešel na druhou stranu své malé dílny na opravy počítačů. Měl ji plnou obrazovek, televizí a videorekordérů. Jeden zvedl a odnesl ho na stůl. Odstranil z něj kryt a vytáhl malý minipočítač a jakousi černou krabičku o rozměru zhruba pět krát pět centimetrů. Krátkým telefonním drátem připojil krabičku k minipočítači, a ten pak zapnul. Na klávesnici vyťukal slovo MODEM a za okamžik se na obrazovce objevilo menu. Najel kurzorem na slovo RECEIVE a zmáčkl enter. Vzápětí zablikalo v rohu obrazovky slovo ON LINE. Při čekání bedlivě sledoval prázdnou kancelář oddělenou oknem a chodbou. Uplynulo pět minut a na obrazovce se rozsvítila slova INCOMING CALL a po nich následovala krátká počítačová konverzace.

JSI TAM, LIŠÁKU?

JSEM, HYDRO. JSI PŘIPRAVENA?

JÁ VŽDYCKY, LIŠÁKU.

VIDĚLAS OBJEKT?

ANO, LIŠÁKU. PŘED TŘEMI DNY.

A REFERENCE?

MÁM JE V HLAVĚ.

SKVĚLÉ. DNES VEČER PŮJDEŠ.

ACH, DĚKUJI TI, LIŠÁKU. TRVALO TO TAK DLOUHO. TEĎ JE IDEÁLNÍ DOBA.

DĚKUJI, DĚKUJI. JE TO VYNIKAJÍCÍ PLÁN.

DÁVEJ POZOR.

JAKO VŽDYCKY.

ZA DVA DNY. VE STEJNOU DOBU.

ZA DVA DNY.

15

Lex měl všeho plné zuby. Poslední donáška dne a on musí jet pětatřicet mil do Hilltownu, aby doručil nějaký podělaný balíček. Pětatřicet posranejch mil! A večer na něho čekají dvě holky! Ideální stav. Může si vybrat. Rozesmál se a rozjařené bouchl do volantu své dodávky. Třeba budou mít zájem obě! Panečku, čeká ho parádní noc!

Ale nejdřív práce, potom zábava. Musí ujet pětatřicet mil do Hilltownu. A je potřeba dávat si bacha na rychlost!

Už mám dvě pokuty. Stačí jedna poslední a mám utrum.

Nemohl si dovolit přijít o řidičský průkaz. Měl totiž velice dobrou práci, pokud na něj ovšem nehodili nějakou večerní dodávku a on se nemusel vláčet pětatřicet mil tam a pětatřicet mil zase zpátky. Jen kvůli tomu, aby někomu vrazil do ruky pitomý balíček. Sedmdesát mil. Deset minut na doručení zásilky. To potrvá maximálně dvě hodiny. Ve městě bude nejpozději do osmi. A pak se rozmyslí…

Toni nebo Jessie? Slušný výběr… Brunetka nebo zrzka?

Přemýšlel tak usilovně, až málem minul odbočku. Zajel s minidodávkou na vedlejší silnici a pokračoval poslední dvě míle mimo dálnici po dvouproudové asfaltce.

Kristepane, to je ale prdel světa… Kdo může chtít bydlet v takovém zapadákově? Jeho reflektory dosvítily k dopravní značce ohraničující začátek obce.

No to je fór… Jaká obec? Jen pár roztroušených baráků. Kolik tady může bydlet lidí? Dvě stě? Tahle pitomá obec by v St. Louis ani nezaplnila divadlo Paramount… Rozsvítil si vnitřní lampičku v autě a vytáhl doručenku.

Calvin Spiers. Venkovská roznášková služba č. 2.

Do prdele, celá tahle údajná obec je jedna velká roznášková služba…

* * *

Otočil papírek na druhou stranu. Kdosi mu tam naškrábal popis cesty k domu. Zpomalil a v matném svitu vnitřní lampičky luštil text.

„Za knihovnou doleva. Půldruhé míle k červené poštovní schránce kolem obchodu Elmo’s SuperStore.“

Fajn. To by mělo bejt dost snadný.

Za deset minut už uháněl po venkovské silnici na druhé straně Hilltownu. Obchod Elmo’s SuperStore měl po své pravici. Byla to nízká budova ze škvárobetonových tvárnic, dost přeplácaná, s blikajícím neonovým nápisem BUD na střeše. Projel kolem ní a ve světlech reflektorů se objevila červená schránka.

„A jsme doma!“ vykřikl radostně.

Odbočil na prašnou cestu a mžoural do tmy, jestli nespatří nějaké známky života. Nakonec uviděl dům. Stál vlevo od něj mezi stromy. Byla to spíš malá chata, hezky zasazená do zeleně, s dokonale udržovanou zahrádkou. Světlo nade dveřmi bylo sice zhasnuté, ale viděl probleskovat za záclonami lampičku. Zřejmě to bude obývací pokoj, odhadoval. Odbočil na vyježděnou cestu k domu a dvakrát zatroubil. Pak vystoupil, obešel dodávku a odsunul dveře. Balíček byl asi třicet centimetrů dlouhý a lehký. Nevážil ani kilogram. Ověřil si jméno, popadl doručenku a rázně přistoupil ke dveřím.

Asi mě neslyšeli, pomyslel si, když vystoupil po několika schůdcích na verandu. Pak si všiml vzkazu připevněného na dveře. Položil balíček na zem a vzkaz vytáhl.

Pro donáškovou službu: Musel jsem odjet do obchodu. Dveře jsou otevřené. Prosím, položte balíček na stolek v pracovně, druhé dveře vlevo. Děkuji.

Vzal tedy za kliku a dveře se lehce otevřely do dlouhé temné chodby vedoucí k otevřené místnosti. Světlo z obývacího pokoje probleskovalo i do chodby, ale celou ji neosvítilo.

Do prdele, mám to tady prostě nechat? Co si o mně, sakra, myslí?

„Je tady někdo?“ Žádná odpověď. „Pane Spiere?“

Zvedl znovu balíček a opatrně vstoupil do chodby. Všiml si vypínače a sáhl po něm, ale ve světle nad jeho hlavou scházela žárovka.

Skvělý… Mohl mi aspoň nechat někde baterku.

„Je tady někdo? Donášková služba!“ zvolal, když došel ke dveřím pracovny.

Nahlédl do tmavé místnosti a přimhouřil oči ve snaze objevit nějaké světlo nebo lampu. Položil balíček na zem a přejížděl oběma rukama po hladké stěně, aby našel vypínač. Vůbec nepostřehl, že se za ním ze tmy vynořila postava, pomaličku se k němu blížila a zvedala vysoko ruku. Náhle se cosi zablesklo ve světle z obývacího pokoje. Lex se pomalu otočil, ale ihned ucítil pronikavou bolest v zádech a v hrudníku.

Vykřikl a zhroutil se na kolena. Natáhl se po klice a vnímal, jak mu kdosi vytahuje čepel nože ze zad. Pak ucítil palčivou bolest znovu, tentokrát v rameni. Upadl na zem, tápal ve tmě a dosáhl na opěradlo židle. Pevně ho sevřel.

„Panebože!“ vykřikl. „Já jsem jenom z… donáškové služby… UPD! Prosím!“

Nůž se mu do těla zarýval znovu a znovu. Do zad, do boku i do paže, jak se ochable snažil bránit a uniknout smrtící čepeli. Cítil, jak z něho uniká život. Celý se roztřásl. Připadalo mu, jako když se pokojem rozléhá ozvěna a on vibruje v jejím rytmu. Ucítil na rtech sůl. Z obličeje se mu řinul pot.

Pak za sebou ucítil horký dech a nějaký hlas ochraptěle zašeptal: „Billy… Peter…“

„Bože… na… nebesích…“ reagoval Lex malátně. Poslední, co ucítil, bylo smrtící ostří pronikající do jeho krku přes svaly i tkáň. Z obrovské rány mu unikal vzduch a krev stříkala proudem, jak se pod tlakem hnala z plic. Vrah se zalykal radostí a dokončoval své satanské dílo v tmavé místnosti dalšími ranami.

Když bylo dokonáno, tak si tajemný katan namočil ukazovák v rozšiřující se kaluži krve, nadzvedl oběti hlavu a pod vlasy do týla napsal: „R41.102“.

16

Rudé paprsky vycházejícího slunce se prodíraly mezi dřevěnými lištami žaluzií a vrhaly dlouhé, ostré stíny na parketovou podlahu. Vail ležel na zádech a zíral na světle krémový vysoký strop, po ránu zbarvený díky odlesku slunečního světla na podlaze do světlého karmínového odstínu. Vail obrátil hlavu. Jane mu ležela po boku a čelo si opírala o jeho paži. Přetáhl jí péřovou přikrývku přes nahá ramena a potichoučku vyklouzl z postele. Začal sbírat své šaty a boty rozházené po podlaze.

„Panečku,“ povzdechl rozkošnicky, když si vzpomněl, jak se tam dostaly.

Obytný blok zvaný Tudor Manor byl postaven v polovině dvacátých let ve stylu anglických tudorovských sídel. Zvenku se zdálo, že vůbec nezapadá do poněkud více středozápadní architektury Rogersova parku. Každá budova (v takzvaných Tudor Estates byly čtyři) měla široký vystupující štít zdobený chrliči a zoubkováním, břidlicovou střechu, okrasné komínové nástavce a vysoká křídlová okna.

Uvnitř této starobylé stavby si Jane Venableová vytvořila veselý byt vyvedený v jasných odstínech. Stěny byly vymalovány do světlých pastelových barev a dřevěné dubové obložení ladilo s krémově žlutým nábytkem. Vysoká okna velkého obývacího pokoje vedla do parku Indian Bounty, vzdáleného asi jen padesát metrů od domu. Zadní okna pokoje měla také hezkou vyhlídku – na udržovaný dvůr obehnaný živým plotem. Pokoj byl rozdělen supermoderním kupolovitým atriem z mědi a skla, které se tyčilo až do ložnice v patře. Jeho hlavní ozdobou byly dva vysoké fíkovníky doplněné plazivými rostlinami na skleněných stěnách. Kromě toho v atriu rostly begónie, narcisy a další barevné kytky vytvářející krásné vyvážené plochy mezi dvěma stromy. Byt měl navíc i hostinský pokoj a jídelnu pro společenské účely. Kuchyň se dala popsat jediným výrazem – sen každého šéfkuchaře.

Vail našel filtry a v mrazicím boxu kávu. Podařilo se mu objevit i překapávač, takže než zamířil do koupelny pro hosty, voda už se vařila a začala kapat přes filtr s kávou. Za půl hodiny už byl oblečený do svého zmačkaného obleku a košile, které ze sebe sundal večer, a nalil dva šálky. Z jednoho se napil a s druhým balancoval po schodech nahoru do ložnice.

Postavil hrnek na noční stolek, naklonil se k posteli a políbil ji na tvář. Zavrtěla se a natáhla ruku na prázdné místo vedle sebe. Nahmatala jen pokrývku a polštář. Otevřela tedy oko a zamžourala.

„Za tři hodiny máš být u soudu,“ řekl Vail. „Pozdním příchodem Pryora moc nepotěšíš. Pokud by se ti chtělo trochu hodit kostrou, můžeš se mnou zajít k Butterfly na snídani.“

Líně se převalila na záda.

„Za ty tři hodiny musím udělat hromadu práce,“ pronesla ospale.

„Máte snad nějaké eso v rukávu, paní obhájkyně Venableová?“

Pozvolna ze sebe stahovala peřinu, dokud ji neměla pět centimetrů pod pupkem, vztáhla ruce ke stropu a pomalu jimi kroutila.

„Nemám rukávy,“ řekla.

„Nastydneš se.“

„Vždycky se probouzím takhle,“ vysvětlovala. „Člověk se ochladí natolik, že už neusne. A já bych si naprosto nedovolila zapadnout k Butterfly takhle brzo. To je tvoje parketa. Mě by tam patrně lynčovali.“

„Myslel jsem, že jsme všechny ty neshody hodili za hlavu.“

„Až po Stoddardové.“

„To je Shanin problém.“

„Uvidíme, co bude po jednání o kauci.“

Naklonil se nad ni tak, že se opíral o obě ruce, a políbil ji na ústa. „Skvělé,“ řekl.

„Nashle u soudu.“

Cestou od ní zašel dole v hale k telefonu a vytočil Stennerovo číslo do auta.

Stenner zvedl sluchátko po prvním zazvonění. „Kde jsi? Parkuju před domem. Volám ti už čtvrt hodiny.“

„Vyzvedni mě na rohu Estes-Rockwell a parku Indian Bounty,“ řekl Vail.

„Co tam prosím tě děláš?“

„Šel jsem si zaběhat. A nemůžu popadnout dech.“

„Sakra, co to má znamenat? Postáváš někde na rohu v…“

Vail zavěsil. To všechno už slyšel. Vydal se přes park na jeho vzdálenější stranu, jedenkrát se zastavil a ohlédl se. V jedné ložnici byly otevřené žaluzie a ona se za ním dívala zabalená jen do deky. Nemávala. Pouze ho sledovala. Vail se na ni usmál a pokračoval v chůzi přes park.

Stenner si dělal starosti o Vailovu bezpečnost už několik let. Začalo to těsně poté, co se k Divoké smečce přidružil Flaherty. Vail se ze všech sil snažil hodnotit všechny nestranně, ale v srdci choval dva tajné favority – Shanu Parverovou a Dermotta Flahertyho. Snad proto, že se v jejich rebelantských názorech přímo viděl. Parverová se vzbouřila proti svým bohatým rodičům – a Flaherty zase proti ulicím, na nichž vyrostl.

Flaherty byl vztekloun, pořád jednou nohou v maléru, zaplétal se do pouličních rvaček, vykrádání obchodů, kapsářství a zkrátka si zadělával na pořádný průšvih. Měl jednu ctnost: miloval školu. To bylo jediné místo, kde se dokázal povznést nad svůj zoufalý život. Když ho sebrali za okradení fanouška Red Sox o dvě vstupenky z náprsní kapsy, dostal se do rukou laskavému soudci, který ho znal. Obdivoval jeho vynikající prospěch a poslal ho do nápravného zařízení pro mladistvé. Tam dostal Flaherty pořádnou nakládačku a mnohokrát ho seřezali koženým páskem ve snaze vybít ze vzpurného sirotka vztek a zlost. Chlapec tam ani jednou nevykřikl.

Jedné chladné noci seděl v nezařízeném a nevytápěném kamrlíku, který sloužil jako samotka, a měl zjevení. Jeho jediným kladem je mozek. Inteligence je jediným východiskem z ponuré slepé uličky, do níž se právě řítí. Po návratu do života na ulici se snažil nějak schrastit peníze na živobytí. Vydělával si nezákonnými tajnými pěstními zápasy a svůj hněv a vztek namířil na knihy. Proměnil se v dychtivého, dokonale sebemotivovaného studenta – premianta. Byl nejlepší ve třídě.

Jednou za měsíc odjížděl stopem tři sta mil do Ossiningu, aby strávil půl hodiny s mužem odpovědným za jeho neradostný život.

„Budu právníkem,“ říkával tomu muži. „A dostanu tě ven.“

„Ať dou právníci do prdele,“ odpovídal pokaždé muž. „Dyť kvůli právníkům sem tady.“

Změnil si jméno z Flavina na Flahertyho, živil se hamburgry a čokoládou, aby si uchoval energii, vyhýbal se navazování jakýchkoliv přátelství, protože se bál, aby ho nedostala tam, kde byl předtím. Žil v neustálém strachu z návratu na ulici. Když absolvoval právnickou fakultu, rozhodl se maximálně zvětšit vzdálenost mezi sebou a Rochesterem, a tak se vydal stopem na západ, dokud mu v Chicagu nedošly peníze. Podal si žádost o stipendium, strávil nekonečné hodiny v knihovně a připravoval se na přijímací zkoušky. Dosáhl astronomických výsledků. Na třiadvacetiletého mladíka znal právo mnohem víc než pouze zběžně. Udělal obrovský dojem na přijímací komisi, i když nikdo nevěděl proč a nikdo se neptal, co má v sobě za kouzlo. Zkrátka mu přiklepli plné stipendium na jeden rok s tím, že dál se uvidí podle jeho studijních výsledků. Sehnal si práci jako noční hlídač v jednom mrakodrapu a spal na pryčně ve skladu úklidových prostředků. Když se zrovna neučil v knihovně, trávil čas v soudní síni, dělal si poznámky a sledoval právnické štiky v akci. Vždycky držel palce obhájcům a choval vrozenou nenávist k prokurátorům, dokud nenarazil na Vaila. Dočetl se o jeho mladé Divoké smečce a váhavě si po roce přiznal, že se zástupce okresního návladního stal jeho idolem. V závěru svého prvního ročníku dosáhl skvělých výsledků. Za dva roky vyšel s ukončeným postgraduálním studiem coby doktor práv. V rouře dostal červený diplom – absolvoval s vyznamenáním.

Bylo mu osmadvacet. Znal problémy obyčejných smrtelníků. Byl tvrdý. Nespolečenský. A brilantní.

Dostal sice nabídky na zajímavá místa, ale nakonec si zvolil práci pro zlomeného starého harcovníka Sida Bernsteina, který kdysi patřil mezi nejzářivější hvězdy právnického nebe, ale propadl alkoholu a kokainu a bez drog nedokázal fungovat. Flaherty si ještě rok u Bernsteina vybrušoval své schopnosti a prostudoval si snad všechny jeho případy, rozšiřoval si znalosti práva a tahal starého alkoholika z postele, strkal ho pod studenou sprchu a lil do něho hektolitry silné kávy, pak ho oblékal a vláčel do soudní síně. U přelíčení mu nenápadně šeptal narážky a vedl ho každým případem s pomocí poznámek naškrábaných v poznámkovém bloku a zákoníků proložených barevnými papírky u precedenčních případů. Jednoho rána se Bernstein neukázal ve své kanceláři, a tak Flaherty zašel k němu domů a zjistil, že jeho šéf je v nemocnici. Zápal plic. Veterán soudních síní po pěti dnech zemřel.

Po pohřbu seděl Flaherty v Bernsteinově ošumělé kanceláři a zíral na potrhané zákoníky a polorozpadlé lepenkové krabice se šanony a svázanými soudními případy. Náhle vzhlédl a spatřil překrásnou mulatku. Stála na prahu.

„Jste Dermott Flaherty?“

„Ano.“

„Upřímnou soustrast. Bernsteina je škoda.“

Mladík nevěděl, jak má odpovědět. Bernstein byl jeho křížem, který vláčel na zádech půl druhého roku. Vlastně nyní ani pořádně necítil nějakou lítost.

„Děkuji,“ odpověděl tedy. „Co pro vás mohu udělat?“

„Přebíráte jeho praxi?“

„Není co přebírat. Snažím se jen rozhodnout, co mám dělat s jeho věcmi. Potřebovala jste…?“

„Jak by se vám líbilo dostat práci?“

„Jako co?“

„Jako právník, co jiného?“

„Pro koho?“

„Slyšel jste někdy o Martinu Vailovi?“

* * *

Na pohovor s Vailem se dostavil v černém roláku, tvídovém saku zakoupeném v zastavárně na Division Street za šest dolarů, a v teniskách. Nedělal si žádné iluze.

„Sledoval jsem vás u soudu,“ řekl Vail. „Půldruhého roku jste táhl starého Sida Bernsteina životem a prací.“

„Pro mě to bylo normální zaměstnání.“

„Máte vynikající posudek, pane Flaherty. Mohl jste zakotvit na nějakém teplém místečku u některé lepší právnické firmy. Jak to, že jste si vybral zrovna Sida?“

„Řekl jsem si, že se od něho můžu něco naučit.“

„Vlastně jste vypracovával a vedl většinu jeho posledních případů,“ říkal nevzrušeně Vail a listoval si nějakým šanonem.

„Vy jste mě sledoval?“ ozvalo se útočně.

„To tě štve, co?“

Flaherty pokrčil rameny.

„Pocházíte z Rochesteru ve státě New York?“

Flaherty zaváhal a sklopil oči k Vailovu šanonu. Nakonec odpověděl: „Asi jo.“

„Asi? Vy nevíte, odkud pocházíte?“ rozesmál se Vail.

„Minulost jsem hodil za hlavu.“

„Proč? Vedl jste si skutečně dobře. Na to, že jste byl dítě bez rodičů a bez domova. Jak dlouho jste se staral sám o sebe? Kdy jste přišel o rodiče?“

Flaherty bleskově vstal, zaťal pěsti a zrudl vzteky. Vaila jeho reakce překvapila.

„Kašlu vám na to,“ řekl Flaherty a zamířil ke dveřím.

„Jaký máš vlastně problém, chlapče? Jsi schopen předvádět výkony profesionálního skvělého právníka, ale na zádech si vlečeš balvan velký jako Mount Rushmore.“

„Tohle nepůjde,“ řekl Flaherty.

„Co nepůjde? Sedni si a mluv se mnou, ano? Pokud o Rochesteru nechceš mluvit, oukej, prostě o něm mluvit nebudeme.“

Flaherty se posadil. „Můžu si zapálit?“ zeptal se.

Vail odjel na své židli k větráku a zapnul ho. Sám si také zapálil.

„Dřív nebo pozdějc byste to stejně zjistili.“

„A co, chlapče? Jaké břemeno si vláčíš životem?“

„Máma mi umřela, když mi bylo devět.“

„Aha.“

Flaherty pohlédl na Vaila a náhle se mu v mladém zbrázděném obličeji objevil nesmírný smutek.

„Ona… ona vlastně neumřela. Víte… ve skutečnosti… Ono to bylo takhle…“ A pak řekl nahlas něco, co v sobě dusil mnoho let. „On ji vlastně můj fotr zabil. Ubil ji holýma rukama. Čeká na trest smrti v Sing Singu. Je zavřenej už… dvacet let. Vždycky sem si myslel… myslel sem si, že se stanu právníkem a pak… pak ho dostanu ven na osvobozující rozsudek. Že ho dostanu ven a potom…“

„Co potom?“ zeptal se Vail mírně.

„A pak ho zmlátím úplně stejně jako on ubil mámu. Že do něho budu bušit a bušit, dokud…“

Mladík ztichl a jen soustředěně šlukoval.

„Kdys ho viděl naposled?“ zeptal se Vail.

„Než sem přijel do Chicaga. To je čtyři roky zpátky. Předtím sem za ním jezdíval jednou do měsíce. Co sem tady, už mu ani nepíšu.“

„Dermotte?“

„No?“

„Tvůj otec před dvěma lety zemřel. Infarkt.“

„Vy jste to všecko věděl?“

„Naomi – Naomi Chanceová, to je ta dáma, která pro tebe přišla po Sidově smrti, vzpomínáš? Ta to zjistila. Ona ví všechno, Dermotte. A ty jsi parádní mladý právník. Špičkový. A ten problém s otcem… už můžeš taky klidně hodit za hlavu. Za otce přece nemůžeš. Něco ti povím. Jsme tady dost dobrá parta. Novináři nám říkají Divoká smečka. Všichni si hrozně pomáhají. A totéž se bude očekávat od tebe. Neseš fakt moc velkej balvan. Chci jen říct…, že když se dokážeš někomu svěřit nebo to třeba hodit za hlavu…, tak možná dokážeš zapomenout. Chceš práci?“

Stenner byl vůči novému členovi ‚smečky‘ skeptický. Nelíbila se mu jeho stálá zakaboněnost a uzavřenost, navíc se oblékal do černého jako ředitel krematoria a Stennerovi zkrátka připomínal – dle jeho vlastních slov – chuligána a pankáče. Vše se změnilo se Shouldersovým případem, který také poprvé postavil do nebezpečí ohrožení života i Vaila.

Zápisy v trestním rejstříku nedávaly Jackovi Shouldersovi možnost vlastnit obchody s lihovinami, se zbraněmi, restaurace ani bary, ale přes svůj nepříliš slavný profil byl všeobecně známý v kanceláři okresního návladního. Jeho parketou bylo vydírání a za cíl si vybral radnici. Na Shouldersově seznamu se dříve či později objevil každý, kdo měl co skrývat – řadový personál radnice, ředitelé odborů i členové městské rady. Shoulders pak rozšířil svůj záběr i na restauratérství, získával povolení na prodej alkoholu pod falešnými jmény, a dostal se dokonce i k podniku na letišti. Zjevně zaplatil někomu z města, někomu posazenému na vysokém místě, někomu, kdo mu zametal cestičku shora a nechal vydělat hygienikům i policistům, aby bez problémů vydávali všechna nutná povolení a schválení.

Vail i jeho tým moc dobře věděli, co má Shoulders za lubem, ale nedokázali najít spojovací článek s radnicí. Bez spojovacího článku nemělo jejich zjištění žádnou váhu. Kdyby ho dokázali dostat do souvislostí se zkorumpovanými radními, mohli zasadit smrtící ránu skupince podplatitelných městských činitelů, kteří zneužívali svých pravomocí už hezky dlouho. Vail potřeboval jakoukoli informaci, na níž by postavil obžalobu – svědka nebo důkaz nezvratně potvrzující Shouldersovo propojení s radnicí. K průlomu ze slepé uličky došlo tehdy, když policisté zatkli třikrát trestaného smolaře Bobbyho Bollingera za ozbrojené přepadení. Čekalo ho doživotí nepodmíněně. Teprve třiatřicetiletý Bollinger se tváří v tvář vysokému trestu rozhodl zazpívat výměnou za imunitu a vyhazov z města. Zavolal tedy Stennerovi, který ho už třikrát zatkl. Stenner si pro něho přijel a odvezl ho do zchátralého hotýlku na Erie Street. Pak začal Bollinger zlobit.

„Bollinger žvaní,“ řekl Vailovi jednoho rána Stenner.

„O co jde?“

„Chce výhody.“

„Ale on už výhody dostal.“

„Jenže on trpí syndromem ‚chci víc‘.“

„Co ještě chce?“

„Chce svědeckou ochranu i mimo území státu. Práci za sto táců ročně, změnu jména a vyčištění rejstříku. Nové auto. Tvrdí, že jeho corvettu vystopujou levou zadní.“

Vail se uculil: „A co jachtu?“

„Podle něho je tohle všechno míň, než co si doteď vydělával v docích.“

„A neříkal náhodou taky, že je obviněný z trestného činu? A odsouzený? A že už seděl třikrát? Nic nedostane a půjde sedět na doživotí.“

„Na všechna obvinění asi zapomněl.“

„Připomeň mu to.“

„Jak daleko chceš dojít?“

„Půjdu na ochranu svědka. S tím souvisí změna jména. Možná bychom mohli něco zařídit i mimo území státu. Jeho rejstřík jde k ledu s jeho původním jménem, takže tahle podmínka je taky z krku. Ale žádnejch sto táců. Budeme ho podporovat tři měsíce – v době, kdy se bude rekvalifikovat. Pak se musí o živobytí postarat sám. A jezdit může na kole.“

„Co když bude pořád odmítat?“

„Tak ho normálně odsoudíme před porotou. Tady platí třikrát a dost, takže má smůlu.“

„Ale on k nám přišel sám, Marty.“

„Jo, přišel, protože bydlí kousek odsud a protože je už tady stejně mrtvý muž. Hledá jenom zpáteční jízdenku. A zadarmo.“

„Tvrdí, že pro nás má ten chybějící článek.“

„Jo, to tvrdí on. Hele, já si nemám v úmyslu kupovat případ korupce za sto táců ročně. A zkus mě přesvědčit, že nemám recht, Abeli.“

„Já nevím. Když bude po jeho, dokážeme sejmout ty hajzly z radnice a zároveň se ještě Bollingera zbavíme. Pak ho necháme vlastnímu osudu – ať si s ním lámou hlavu v jiném státě.“

Vail se zarazil a zapálil si. Asi minutu chodil dokola v malém kroužku.

„Navíc bude taky svědčit u soudu,“ dodal Stenner. „To patří k dohodě.“

„Pane jo, nikdy mě nenapadlo, jak po těch věcech důsledně jedeš, Abeli.“ Vail se opřel o stěnu a kouř vyfukoval směrem dolů k podlaze. „Bollingera teda rád nemám. Do nějakých společných kšeftů se mi nechce. Ať už skončí kdekoliv, pořád v něčem pojede. On neví, jak z toho ven. A co se týče toho spojovacího článku – v tom jsem pořád skeptický. Ale budiž. Nejdřív na něj vybal ten můj návrh. Trošku ho postraš, ať ví, jak chmurné má vyhlídky. Když to bude nutné, nabídni pětadvacet táců za půl roku, ale auto je naprosto mimo diskusi. Ať prodá do bazaru tu corvettu a prachy, co za ni dostane, použije jako zálohu.“

„Tohle mi snad spolkne.“

„Pak musíš zaútočit natvrdo. Začíná to trochu smrdět, takže si s ním zahrajeme na hodného a zlého strejdu. Tebe si už zaškatulkoval jako vyjednavače, takže se postav do role hodného hrdiny. Ten zlý by mohl být Flaherty.“

„Flaherty?“

„Asi jsem tě překvapil, Abeli. Zkus ho nechat, ať se zařídí po svém. Když převezme iniciativu, stáhni se a nech ho.“

Flaherty vypadal na roli zlého policajta dostatečně drsně. Dalo se o něm téměř říct, že je hezký – měl krásné havraní vlasy a tmavohnědé oči. Jeho ostře řezané typické irské rysy měly dva kazy – lehce zploštělý nos a jizvu přes oko.

V laciném ošumělém hotelu se Stenner usadil k rozhovoru s Bollingerem, zrzkem s poďobaným obličejem, zkaženými zuby a ještě zkaženější povahou. Flaherty si sedl do kouta, sledoval výslech a jednou rukou svíral osmatřicítku v podpažním pouzdře.

„Do prdele,“ vyštěkl Bollinger, „já se vzdávám úplně všeho, milej zlatej. Kámošů, místa, auťáku, prostě všeho, kurva! A on se bude handrkovat o posranejch sto táců a novou káru místo mý corvetty!“

„Já ti povím, čeho se na druhou stranu nevzdáváš,“ řekl klidně Stenner.

„Fajn, to sem zvědavej.“

„Zbytku svého života, Bobby. Nezapomeň – nepodmíněný trest! A jestli dovedeme do konce tenhle případ, ještě tě do něho hezky zatáhneme za napomáhání trestnému činu! Pak se můžeš rozloučit s denním světlem až do dne, než můj syn začne kandidovat na prezidenta – můžu ti důvěrně sdělit, že se zatím ještě nenarodil.“

„No to je bezvadný, do prdele, fakt príma. Já k vám přijdu s rozumným…“

„Sto táců ročně a nové auto na veselé projížďky není rozumný požadavek. Prodej svou corvettu a utržené prachy slož jako zálohu na něco novějšího.“

„Na co si hrajete? Na mýho obchodního manažera?“

Stenner řekl: „I tak by se to dalo chápat.“

„Jestli vám to teda vysypu, tak mám na zbytek života vystaráno, jo?“

„Jo. Ale jinak tě dostanou. Třeba i v base. Nezapomeň – jsi na útěku. Jestli to ale řekneš, rezervujem ti letenku a zatáhnem tvůj odjezd.“

„V tom případě všecko záleží na tom, jak moc tu moji informaci potřebujete, co?“

„Ne, v tom případě záleží na tom, jak moc chceš zůstat naživu. Chceš hrát betla o svůj život na jedný a auťák na druhý straně?“

Bollingerovi vyschlo v ústech. Nervózně si olizoval rty. Ten zkurvenej prokurátor potřebuje mou pomoc!

„A jak dlouho to teda bude trvat?“ zeptal se.

„Normálně. Než dáme případ dohromady a pak před soud, může to trvat třeba rok.“

„Rok?! V tomhle zasraným krematoriu?“

„Panebože, proč pro něho nenajdeme nějakej krásnej velkej barák na venkově?“ zavrčel Flaherty.

Bollinger se ohlédl na Flahertyho, který si zrovna stříhal nehty. A kdo je zase tohle? pomyslel si. Pak pohlédl na Stennera.

„Celej rok žádnej pich?“ zakňučel.

„Pich?“

„No, myslím jako… šoustání… babu,“ prohlásil Bollinger s lascivním úšklebkem. „Aspoň to bych si zasloužil.“

Flaherty náhle vybuchl. Odhodil nůžky na nehty přes celou místnost a vyskočil. K Bollingerovi se hnal s tak vzteklým výrazem, že překvapil i Stennera. Proběhl kolem detektiva a zastavil se těsně u Bollingera.

Naklonil se a sykl: „Ty si nezasloužíš ani hovno.“

Nohou si přitáhl židli a posadil se přímo proti Bollingerovi. Naklonil se k tomu kriminálníkovi tak blízko, aby měl obličej asi dva centimetry od jeho a mluvil tichým, nepříjemně monotónním hlasem.

„Já znám všechny tyhle finty, Bobby. A víš proč? Protože já jsem v tom žil. Já moc dobře vím, co se ti teď honí hlavou. Vím předem všechno, co řekneš. Já jsem ve vobraze, jasný?“

Bollinger vytřeštil oči a náhle se zatvářil nejistě.

„Tadyhle major se k tobě snaží chovat jako ke slušnýmu člověku, a co z toho má? Samý pindy a jeden švindl za druhým. Už dva dny s náma hraješ parádního betla. Hele, puso, já ti teda beru všecky karty. Zapomeň na posranou corvettu a místo za sto táců. Seš normálně v prdeli, ty kreténe. Chápeš to? Prochází ti mý slova tím tvým sádelnatým prasečím mozkem?“

„Já jsem si…“

„Ty sis to všecko spískal, nic jinýho! Heleďse, teď ti konečně vybalím, co všecko se bude dít. Vybleješ nám tady všecko i se střevama. Jména, dny, hodiny, místa, co se kde dělo, prostě všecko. Jestli se nás jenom jednou pokusíš přechcat, rozluč se s letenkou! Jestli se vyhneš jediný otázce – rozluč se s letenkou! Řekni nám jednu jedinou lež – a můžeš se rozloučit s letenkou!“

Bollinger se obrátil na Stennera s prosebným výrazem. Klidný major ho ignoroval.

„A hned, jak s tím vylezeme, naběhneš hezky před soud a zazpíváš na svědecký lavici jako kanárek…“

„Běž do prdele, měl jsem tady dohodu…,“ zkoušel ho přerušit Bollinger.

„Měls akorát velký hovno. Víš, co uděláme, když nebudeš spolupracovat? Sundáme z tebe všechny obvinění a vykopnem tě na ulici – ale ještě předtím hádej co? Těsně předtím, než ti otevřem ty posraný dveře ven, roztroubíme po celým městě, žes nám všecko práskl. A budeš mrtvej. Vodkrouhnou tě dřív, než dojdeš vod dveří basy na roh.“

Stenner jen seděl a s údivem sledoval Flahertyho představení. Věděl, že Ir vyrostl na ulici, ale nikdy ho ještě neviděl v akci – a v této roli už vůbec ne.

Flaherty mával ve vzduchu rukou se vztyčeným ukazovákem a odříkával jednotlivé body: „Takže začneme znovu od začátku, protože teď momentálně nemáš ani prd, natož dohodu. Nestalo se totiž nic víc, než že jsi nám nakecal nějaký kydy, pak jsme nějaký kydy kecali my, ale nikdo neřekl ‚jo‘ nebo ‚ne‘. Nikdo neřekl ani hovno. Takže jak se teď domluvíme, Bobby? Mám zapnout diktafon nebo ses rozhodl pro vejlet do márnice?“

Bollinger prosebně hleděl na Stennera.

„Ten chlápek má celkem recht,“ řekl Stenner lhostejně.

„Vyslechnem si teda celej tvůj příběh,“ řekl Flaherty. „Teď hned.“

Bollinger se ošíval a přelétal pohledem z jednoho na druhého jako zvíře lapené do pasti, a pak začal: „Byl sem výběrčí.“

„Pro koho?“

„Pro Shoulderse.“

„A kdo byl ten druhej?“

Bollinger na chvíli zaváhal a pak řekl: „Roznick.“

„Vic Roznick? Tajemník městské rady?“ podivil se Stenner.

„A kolik Roznicků tady znáte?“

„Jakým způsobem probíhalo předávání?“

„Zavolali mi. Zajel jsem do klubu Shamrock ve West Erie. Shoulders tam měl v patře kanci. Dal mi kufřík plnej dvacítek a padesátek. Já sem ho pak převez na parkoviště v Illinoiský, kousek od Tribune. Tam bylo auto s otevřeným kufrem. Strčil sem prachy do kufru a to bylo všecko.“

„Jak jsi věděl, co je v tom kufříku?“ zeptal se Stenner.

„Kristepane, to je jasný, ne? Jake to počítal přímo před mejma vočima. Zdůrazňoval, že jestli bude chybět jedinej dolar, budu v prdeli.“

„A to auto patřilo Roznickovi?“

„Někdy. Já sem sedával ve svým autě a nejmíň v půltuctu případů ho viděl vystoupit zalovit v kufru a zmizet s prachama. Jindy to bejval třeba Glen Scott, Eddie Malone nebo Pete Yankovitch.“

„Takže lidi ze zastupitelstva?“

„Jo. Ty dávali na různých místech Shoulders měl všechny vomotaný kolem prstu. Vyhrabal na ně věci, co udělali pěkně dávno. Měl videokazety. Audio. Fotky. Přitlačil je ke zdi a pak vyjednával. Oni přistupovali na spolupráci, von dostal zaplacíno a nechával je bejt.“

„No jo, ale jakmile někdo rozjede vydírání, nikdy nepřestane,“ konstatoval Stenner.

„Dokonce sem udělal pár fotek.“

„Proč?“ podivil se Stenner.

„Abych si kryl záda, ne? Prostě pro jistotu.“

„Chceš říct, že sis chtěl taky trochu zavydírat, jo?“ podotkl Flaherty.

Bollinger pokrčil rameny, ale neodpověděl.

„Takže ty máš vyfocený ty lidi, co si peníze vyzvedávali?“ zeptal se Flaherty.

„Jo. Moh bych si s nima kapku přivydělat.“

„Jasně. Prostě součást dohody,“ pronesl Flaherty ironicky.

„Já… ehm… mám něco pořádnýho. Stálo by to za novou corvettu.“

„Fakt jo? To sem fakt zvědavej.“

„Mají políčený na vašeho šéfa.“

Stenner vstal a přimhouřil oči. „O kom mluvíš? O Yanceyovi?“

„Ne, váženej. Vo tý piraně.“

„O piraně?“ zopakoval nechápavě Flaherty.

„No o Vailovi přece. Sou z něho celý podělaný. Nedá se koupit. Nikdo neví, komu půjde po krku jako dalšímu.“

„Chceš snad říct, že chtěj vodbouchnout Martina Vaila?“ vypálil Flaherty. „Kdo?“

„Tak dohodnem se na tý corvettě?“ usmál se Bollinger andělsky.

Flaherty jen cosi zavrčel a vytáhl z podpažního pouzdra osmatřícítku a strčil hlaveň Bollingerovi pod nos.

„Nesnaž se nás přesrat, milej zlatej. Kdo má na Vaila políčeno a kdo má ten úkol splnit? Okamžitě to vysyp, nebo tě – přísámbůh, vykopnu tady z toho zaflákanýho vokna!“

„Hej, moment…,“ řekl Bollinger a zbledl jako stěna.

Stenner natáhl ruku a položil ji na pistoli. „Radši odpověz na ty dvě otázky hned, Bobby,“ přikázal mu přísně.

„Shoulders.“

„Shoulders si objednal jeho odstranění?“

„Jo, ale podle mýho v tom jedou všichni. Do tý akce se pustil celej gang.“

„A kdo bude střílet?“ zeptal se Flaherty. Náhle mluvil výhružně.

„Za todle byste mi ale fakt něco měli slíbit.“

„Do prdele, vysyp to! Kdo bude střílet?“

Bollinger si povzdechl. Začínal se potit. „Je to policajt. Nahrává Shouldersovi.“

„Policajt?“ zvedl obočí Stenner. „Jak se jmenuje?“

„Hele… já… víte…,“ koktal Bollinger.

„Jak se jmenuje?“ sykl Flaherty.

„Jmenuje se Heintz,“ blekotal Bollinger.

„Lou Heintz? Ten seržant?“ ujišťoval se Stenner.

„Jo, to bude von.“

„Vy ho znáte, majore?“ zeptal se Flaherty.

„Samozřejmě. Lou Heintz… Vůbec mě to nepřekvapuje. A kdy se má celá ta akce spustit?“

Bollinger pokrčil rameny. „Kdykoliv. Zálohu už dostal.“

„Kristepane,“ povzdychl si Stenner a skočil po telefonu.

„Radím ti, abys nekecal, pane Bollingere,“ varoval ho Flaherty.

„Co vy mi máte radit, pane – kdo vůbec jste, kurva?“ zabručel Bollinger.

Flaherty se poprvé usmál. „Já z tebe udělám chlápka, kterej bude za chvilku zpívat a tancovat líp než Fred Astaire!“

Své slovo dodržel. Sice mu to trvalo osmnáct měsíců, ale nakonec úspěšně odsoudil Shoulderse, dva hochy z jeho bandy, tři ředitele z odborů městské rady, předsedu městské rady a náměstka městského prokurátora. Kromě toho posunul k úspěšnému konci Meyerovy případy obžaloby dvou městských radních. Všichni seděli ve vězení.

Po ukončení případu byl Bollinger odsunut do Oregonu s příkazem nikdy ani nepáchnout na východ od řeky Mississippi.

Lou Heintz – policista, motorkář a vrah – zmizel. A od té chvíle se stal Stenner Vailovým bodyguardem – každé ráno ho vyzvedl doma, odvážel ho na schůzky, neustále mu hlídal záda a často ho v noci vozil zase domů.

Zhruba za rok po Heintzově zmizení našli policistu mrtvého v opuštěném autě v Pittsburghu. V týle měl čtyři střely z dvaadvacítky. Jeho smrt byla kvalifikována jako msta gangu. Nikdo se nikdy nedozvěděl, jestli byl zároveň odvolán příkaz na likvidaci Martina Vaila nebo ne.

Stenner však se svým hlídkováním nepřestal. Stal se Vailovým neustálým společníkem vyjma okamžiků, kdy se ho Vailovi náhodou podařilo setřást. Jako například předchozí noci.

* * *

Vail byl stále pohroužen do vzpomínek i ve chvíli, kdy Stenner vedle něho zastavil s autem. Vzhlédl ke svému šéfovi a nechápavě zavrtěl hlavou.

„Vynikající. Na volném prostranství…,“ přivítal Vaila jakmile nastoupil. „A sám. Vynikající cíl.“

„Prosím tě, Abeli… Je po všem. Heintz je mrtvý a Shoulders si musí odkroutit deset let.“

„Jednou tě varovali…“

„Jasně. Dobře víš, jak si tvé starostlivosti vážím. Jenže jednou za čas prostě potřebuju trochu soukromí. Něco jako když si malé děti hrají na schovávanou.“

„Já jsem si na schovávanou nikdy nehrál.“

„A víš, že mě to ani nepřekvapuje, Abeli?“

Stenner kriticky pohlédl na Vailův zmačkaný oblek a kravatu nakřivo. „Chceš se jet domů převléknout?“ zeptal se.

„Kašlu na to,“ mávl rukou Vail.

„Dnes dopoledne máš jít k soudu a podle Naomi tě čeká oběd s Paulem Raineyem.“

„Nejdřív k Butterfly, majore. Chci se nasnídat. Hele, ráno to není můj případ. Dělá to Parverová. Já si chci jen sednout někam dozadu do soudní síně a šmírovat.“

„A co oběd s Raineyem?“

„Platím stejně já. V takovém případě je mu jedno, co mám na sobě.“

17

Když dorazil Vail se Stennerem k Butterfly, už tam seděla Naomi Chanceová a Dermott Flaherty. Oba byli začtení do ranních novin. Když si Vail sedal, Naomi na něho vrhla nesouhlasný pohled.

„Dnes ráno jsi obešel žiletku širokým obloukem, co?“ komentovala jeho vzhled.

Nedokázal vymyslet pohotovou odpověď, a tak raději mlčel. Namísto odpovědi se obrátil k Butterfly, která se vynořila u stolu a vyčkávavě na něho hleděla.

„Dvě ztracený vejce, párek, bílej chleba,“ objednal si.

„Ztracený,“ odfrkla si. „Proboha!“ A odšourala se pryč.

„A ten oblek…,“ začala Naomi.

„Nechci slyšet nic ani o obleku, ani o holení, ani o ničem jiném,“ odbyl ji Vail.

„Můžeš se rychle oholit ve své minikoupelně u kanceláře,“ navrhla Naomi.

„Prdím na minikoupelnu. S koupelnou má společnej jenom ten název. Oni strčí umývadlo a sprchu do skříně na smetáky a hned tomu říkají koupelna!“

„Ale je po ruce.“

„Jo. Jenže je velká asi jako plechovka koly v letadle!“

„V jedné skříni máš vedle šanonů čistou košili a kravatu a na věšáku visí tvůj šedý proužkový oblek. Před odchodem k soudu ti převlékání nepotrvá ani čtvrt hodiny,“ řekla Naomi a přelétla pohledem titulní stránku USA Today.

„Co se s váma všema dneska děje?“ zavrčel Vail. „Já se přece nejdu fotit do nějakýho teploušskýho časopisu pro pány! Proč se nestrefujete do Flahertyho? On nosí pořád ty samý černý hadry každej den!“

„Já mám čtyři černé obleky,“ ozval se Flaherty, aniž zvedl oči od svých novin. „Já nenosím každý den jeden a ten samý.“

„Nepřipadá vám trochu podivný, že se oblíká jako Johnny Cash každej den?“ nepřestával útočit Vail. „Navážejte se chvilku do něj!“

Stenner mu pomohl: „Myslím, že změna by někdy neškodila.“

„Já se v černé cítím dobře,“ řekl úsečně Flaherty a tím konverzaci ukončil.

Pokračování debaty se nekonalo kvůli příchodu Okieho Okimota. Kráčel ke stolu se zachmuřeným a důležitým výrazem. Nesl svůj kufřík.

Butterfly se na něho zamračila: „Suši u nás nepodáváme,“ zavrčela nakvašeně.

„Já vůbec netoužím po žádném občerstvení ve vašem podniku, madame Butterfly. Jediné, co bych s trochou štěstí mohl přežít, je šálek kávy.“

„Chytrolín pitomej,“ mumlala si pod vousy a šouravou chůzí se odebrala do kuchyně.

Okimoto se posadil ke kulatému stolu, otevřel kufřík a vytáhl šanon.

„Mám tady zprávu o té slavné vraždě na skládce,“ prohlásil a málem se u toho zasmál. „Možná bych měl spíš říkat neslavné.“

„Co je na tom tak srandovního?“ zeptal se Stenner.

„Ten rozruch,“ odpověděl nejasně. „Kde je Harvey? Chci, aby to slyšel přímo z mých úst.“

„Patrně zaspal,“ vysvětlovala Naomi.

„Hmm. Tak asi počkám.“

„To tedy ne,“ namítl Vail. „Když už jsi zašel tak daleko, musíš to i dokončit.“

„Oukej. Protentokrát vynechám anatomické detaily a dlouhosáhlé lékařské termíny a povím vám to jenom stručně,“ začal Okimoto a rozevřel šanon. „Mimochodem – Eckling to ještě nemá. Předpokládám, že zachováte mlčení a nikomu ty informace nejmíň ještě hodinu nesdělíte.“

„Jasně. Tak ven s tím,“ řekl netrpělivě Vail.

„Oni totiž zmrzli,“ usmál se Okimoto.

„Cože?“ ozval se Flaherty a konečně zvedl zrak od novin.

U stolu se rozhostilo naprosté ticho a Stenner, Vail, Flaherty i Naomi na Okimota jen němě zírali a čekali na nějaké podrobnosti související s tímto překvapivým oznámením.

„Ti dva muži prostě zmrzli a žena se udusila,“ oznámil vytřeštěné skupince.

„Myslíš jako že umřeli na podchlazení?“ ověřoval si informaci Stenner.

„Chcete znát můj názor? Názor odborníka?“ zeptal se Okimoto. „Já si myslím, že to bylo následovně. Vlezli si někde do kontejneru a patrně se zahrabali do odpadků, aby se zahřáli – to se mohlo stát před několika týdny, třeba uprostřed ledna. Jestli si pamatujete, tak přece už od Nového roku mrzlo až praštělo. Do rána zkrátka muži v kontejneru zmrzli a žena byla příliš slabá a nedokázala se pohnout. Pak přijeli popeláři, odvezli kontejner na skládku a vysypali ho. Žena se udusila v odpadcích zřejmě až na skládce.“

„Pane jo!“ vydechl Flaherty.

„Takže nejde o vraždu, ale o tragédii tří bezdomovců?“ zeptal se Vail.

„Jo,“ mrkl šibalsky Okimoto. „Tolik tedy k Harveyovým vražedným teoriím.“

Pak se opřel lokty o stůl. „Víte, co si myslím? Myslím, že takové případy se stávají dost často. Možná jsou tam ještě další těla, ale to nikomu nebudu vykládat. Hned by tam naběhli odborníci a celou tu podělanou hromadu srágor by přehrabali.“

„Takže zmrzli,“ řekl polohlasem Stenner a zavrtěl hlavou. „Harvey by zasloužil přerazit.“

„Doslechl jsem se, že surfoval po celé počítačové síti a v policejních záznamech hledal zmizelé osoby z Illinois a širokého okolí,“ rozchechtal se Okimoto. Dopil kávu a rozloučil se: „Víte co? Vyřiďte Harveymu, že vražednou zbraní byla lednička.“ Pak se zvedl a nepřestával se pro sebe pochechtávat.

„Hmm, tak Harveymu jednou něco nevyšlo,“ vrátil se Flaherty ke svým novinám. „On a jeho červíček…“

„Buď spravedlivý – obvykle mu to vychází,“ řekla smířlivě Naomi.

„To sice jo, ale on se na tom normálně masíruje, nemyslíš?“ řekl Flaherty. „Každej si musel všimnout, jak nám to neustále připomíná a povyšuje se nad nás jenom proto, že si nepamatujem nějakou kravinu, jako například přesný datum vraždy Johna Dillingera a podobně. Krucinál, dyť toho Dillingera vodkrouhli třicet roků předtím, než sem se vůbec narodil!“

„Dvaadvacátého července devatenáct set třicet čtyři,“ řekla klidně Naomi. „Před starým kinem Biograph Theater. Mimochodem – není to odsud daleko.“ Usmála se Flahertyho údivu a s mrknutím dodala: „Je to součást historie našeho města, milánku. Nic si z toho nedělej.“

Když dorazili do kanceláře, Parverová už byla na svém místě a rázovala sem a tam v zadní části jejich velké společné kanceláře, popíjela kávu a psychicky se povzbuzovala.

„Připravená k bitvě?“ křikl na ni Vail těsně předtím, než vešel do své kanceláře, kde si sundal kravatu i sako.

„Jaký máš plán?“

„Žádná kauce. Co nejdřív před velkou porotu.“

„Ta po tobě vystartuje,“ řekl Vail.

„No jo, to je život. Prostě se do sebe natvrdo pustíme,“ odpověděla Parverová a nepřestávala chodit sem a tam.

Vail se usmál: „Ty jsi moje malá bojovnice.“

Naomi vytáhla ze zásuvky čistou košili a podala ji i s oblekem Vailovi.

„V tomhle kanclu prostě není pro mě a pro mé oděvy dost místa,“ zavrčel ironicky, popadl hromádku a zabouchl za sebou dveře.

„Máš dvacet minut!“ zavolala na něj Naomi a vrátila se ke svému stolu.

Za čtvrt hodiny se Parverová a Vail srazili s Harveyem St. Clairem. Zrovna vystupoval z výtahu. Vypadal nesmírně unaveně, ale také mohl být pouze pohroužen v myšlenkách. Vail se Shanou sice spěchali k soudu, ale na chviličku se zastavili.

„Postrádali jsme tě při snídani, Harve,“ řekl Vail.

„Můžu s tebou na vteřinu mluvit?“ zeptal se St. Claire a hlas mu zněl mnohem vážněji než obvykle.

„Musím jít dolů na kauční slyšení se Stoddardovou. Dělá ji Shana. Pak jdu s Raineyem na oběd. Nemůže to počkat do odpoledne?“

„No… jo, jasně.“

„Mimochodem, Okie náhodou přišel dnes ráno k Butterfly, chvíli nám hrál divadýlko a pak vysypal svou novinu. Víš, co jsou zač ty mrtvoly ze skládky? Tři bezdomovci, co vlezli do kontejneru a zmrzli. Takže se na surfování po síti můžeš klidně vykašlat a vrátit se ke své práci.“

A pak s Parverovou vykročil k výtahu.

„Ó ne, ne. To si nemyslím,“ zadrmolil St. Claire polohlasem, když se za nimi zavřely dveře.

* * *

Dva policisté vedli Edith Stoddardovou dlouhou ponurou chodbou k zadnímu schodišti do soudní síně číslo tři ve druhém patře. Ruce měla spoutané za zády. Venableová dozorcům zahrála na city a na ješitnost a přesvědčila je, aby její klientce nechali volné alespoň nohy.

„Vždyť je to třiapadesátiletá žena,“ řekla jim. „Myslíte si, že dokáže utéct dvěma mužům a vzít dráhu na hranice nebo co?“

Když došli ke dveřím vedoucím na schodiště, najednou se k nim protlačil zadním vchodem štáb sedmého televizního kanálu s rozsvícenými reflektory a připravenými mikrofony. Edith Stoddardová polekaně vykřikla a zmateně sklopila hlavu.

„K čertu s nima,“ láteřila Venableová a vrhla na dozorce nasupený pohled. Novináři udělali starý trik – strčili každému dozorci deset dolarů za informaci kudy a kdy povedou obžalovanou, aby mohli natočit pár záběrů. Postrkovala Stoddardovou před sebou, ale štáb je zachytil u dveří. Venableová je rychle otevřela a strčila Stoddardovou i s dozorci dovnitř. Pak se na prahu zastavila. Otázky se okamžitě jen sypaly.

„Kdy jste převzala ten případ?“

„Edith Stoddardová si vyžádala vás?“

„Chcete dosáhnout snížení kauce?“

„Je pravda, že se už přiznala?“

A tak šel jeden dotaz za druhým. Venableová nakonec zvedla ruku, a když je neutišilo ani to, zakřičela z plných plic: „Poslouchejte chvíli!“ Počkala, dokud se všichni neztišili a pokračovala: „Nebudu odpovídat na žádné otázky. Dnes je kauční slyšení. Pokud chcete vědět, o co jde, běžte nahoru do soudní síně jako všichni ostatní. Jinak vám nemám co říci. A po slyšení se ode mě také nic nedozvíte. Je vám to jasné?“

Pak zamířila ke schodům a dveře jim přibouchla těsně před nosem. Schodiště bylo cítit lysolem. Venableové se z toho pachu zvedal žaludek. Proč všechny staré veřejné budovy tak smrdí lysolem? Možná na něj mám psychosomatickou reakci…

„Prosím vás…, prosím…,“ zaúpěla Edith Stoddardová a z očí se jí koulely slzy.

„Nebude to trvat víc než pět minut,“ uklidňovala ji Venableová. „Snažte se to tam vydržet a důvěřujte mi.“ Pak zatajila dech a nenadechla se dřív, dokud se nedostali do uzavřené místnosti nahoře.

Parverová už seděla u stolku obžaloby. Před ní ležel útlý spis, velký žlutý poznámkový blok a hromádka krásně ořezaných tužek. Sledovala dozorce, jak vedou Edith Stoddardovou a Jane Venableovou na místo obhajoby. Pak se obě posadily a Venableová se naklonila ke své klientce a šeptem jí cosi říkala. Na Shanu se ani nepodívala.

V zadních lavicích soudní síně se usadil Vail, aby sledoval první krátkou potyčku dvou právniček. Venableová má před sebou jednoznačný cíl: snížit kauci co možná nejvíc – případně, při troše štěstí, nechat svou klientku propustit a vyšetřovat ji na svobodě, aniž by prozradila sebemenší detail celého případu. Parverová si vytyčila prostší úkol. Žádná kauce a tečka.

Vail se zadíval na Edith Stoddardovou. Za jeden den vazby se úplně proměnila. Vypadala zdrceně. Byla celá schoulená, hlavu sklopenou. Uvědomil si, jak je ironické srovnání Darbyho a Delaneyova případu. U obou těch vražd byl klíčový výstřel do hlavy.

V Darbyho případě vyšel jako první v pořadí a dokazoval záměr.

V Delaneyově případě zase vyšel jako druhý a byl důkazem zlého úmyslu.

Do síně vstoupila soudkyně Ione Pryorová, vysoká čtyřicátnice s ostrými rysy, nesmlouvavým výrazem a pronikavýma přísnýma očima za zlatými obroučkami brýlí. Posadila se na své místo za soudcovskou lavici.

„První případ,“ řekla soudnímu zřízenci.

„Stát versus Edith Stoddardová. Kauční slyšení. Obžalovaná byla včera vzata do vazby z důvodu podezření ze spáchání vraždy prvního stupně.“

„Kdo zastupuje stát?“ zeptala se soudkyně Pryorová.

Parverová vstala. „Já, Vaše Ctihodnosti. Shana Parverová, asistentka prokurátora, kancelář okresního návladního.“

Soudkyně Pryorová otočila hlavu ke stolu obhajoby a překvapeně zamžourala přes brýle. Chvíli si Venableovou prohlížela, a pak se s údivem zeptala:

„Vy zastupujete obžalovanou?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti. Obhájce Jane Venableová.“

„Už je to nějaký čas, co jsme vás naposled viděli u občanskoprávních sporů,“ konstatovala soudkyně.

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Slečno Parverová?“

„Vaše Ctihodnosti,“ začala Shana a povstala. „Stát má dostatečné důkazy pro vypracování formálního obvinění ze spáchání vraždy prvního stupně. Paní Stoddardovou může tedy za vraždu Johna Farrella Delaneye soudit velká porota. Navrhujeme, aby byla paní Stoddardová držena ve vazbě až do konání soudu bez možnosti propuštění na kauci. Šlo o předem plánovanou vraždu, Vaše Ctihodnosti.“

Venableová vstala.

„Námitka, paní soudkyně,“ řekla. „Celá obžaloba státu se opírá o tvrzení, které má klientka sdělila dvěma policistům. Vyslýchali ji v případě smrti jejího nadřízeného Johna Delaneye. Nikdy nevyslovila jeho jméno. Řekla jen ‚Zabila jsem ho.‘ Nic víc.“

„S dovolením, Vaše Ctihodnosti,“ triumfovala Parverová, „celý ten výslech se týkal vztahu paní Stoddardové k zesnulému Johnu Delaneymu. Je tedy jasné, že slůvko ‚ho‘ se v její výpovědi jednoznačně týkalo Johna Delaneye. Mám skutečně důvodnou pochybnost, že by hovořila o Johnu Kennedym nebo Abe Lincolnovi.“

Pryorová sklonila hlavu, dívala se nad obrubami brýlí na Parverovou a chviličku uvažovala o důtce, ale pak se rozmyslela. Mladá žalobkyně měla jednoznačně pravdu. Pohlédla tedy zpět na Venableovou.

„Já bych s tímto tvrzením souhlasila, slečno Venableová.“

„Je diskutabilní. Vaše Ctihodnosti. Tvrzení mé klientky je nepřípustné. Byla v tom okamžiku vystavena nesmírnému stresu. Byla k smrti vyděšená. Neměla právního zástupce…“

„Dostala možnost kontaktovat právníka, když jí byla čtena práva,“ řekla soudkyně.

„Já si však nemyslím, že v tom okamžiku byl takový krok moudrý. Paní soudkyně, máme zde hodně polehčujících okolností. Pokud jde o kauci, prosím o přihlédnutí k faktu, že paní Stoddardová má zcela ochrnutého manžela. Mé klientce je třiapadesát let a stará se o něho. Nedomnívám se, že by byla nějak nebezpečná pro své okolí a pro společnost a mohu vás ujistit, že nikam neodjede.“

„Promiňte, paní soudkyně,“ ozvala se Parverová. „Pokud obhajoba naznačuje, že by měla být paní Stoddardová propuštěna na kauci, stát má vážné námitky. Znovu opakuji, že jde o vraždu prvního stupně. Pokud jde o manžela paní Stoddardové, může se o něho postarat její jednadvacetiletá dcera, která je zcela zdráva. A věk paní Stoddardové je v tomto případě irelevantní.“

Soudkyně si Stoddardovou chvíli měřila, pak si sundala brýle a poťukávala si s nimi o bradu.

„A kde je její dcera?“ zeptala se soudkyně. „Je dnes u soudu?“

„Ne,“ odpověděla Venableová.

Parverová rychle vyskočila, aby zarazila veškeré další diskuse o specifických rysech případu. „Dnes se jedná pouze o návrhu, paní soudkyně. Doporučovala bych paní obhájkyni, aby počkala s obhajobou svého případu až před porotu.“

Páni…, přímo na komoru, pomyslela si Venableová. Vail své mladé právníky vyučil opravdu dobře.

Soudkyně musela potlačit úsměv. „Prosím, přečtěte tedy návrh obžaloby,“ obrátila se na soudního zapisovatele, který si našel příslušné místo a přečetl slova Parverové: „Navrhujeme, aby byla paní Stoddardová držena ve vazbě až do konání soudu bez možnosti propuštění na kauci.“

Soudkyně se pohodlně opřela. „Kdy byste chtěla předstoupit před velkou porotu, slečno Parverová?“

„Jak nejdříve to bude možné. Klidně už tento týden.“

„Dobrá. Tentokrát žádost o kauci odmítám. Souhlasím se slečnou Parverovou, paní obhájkyně. Jde o vraždu prvního stupně. A co se týče přiznání, s tím si poradí soudce při hlavním líčení před porotou, za předpokladu, že k líčení skutečně dojde.“

„Paní soudkyně, jestli dovolíte, měla bych ještě poznámku,“ ozvala se Venableová. „Obhajoba by ráda požádala o držení paní Stoddardové zde v cele dočasného zadržení na okrsku číslo dvě až do líčení před velkou porotou. Prosila bych o povolení nepřevážet ji v této době do věznice.“

Pryorová pohlédla na Parverovou. Shana se zamyslela, a pak promluvila: „Obžaloba nemá námitek.“

„Dobrá, takže je vše dohodnuto.“

Pryorová bouchla kladívkem a požádala o předvolání dalšího případu.

Venableová přistoupila ke stolku obžaloby: „Dobrá práce,“ pochválila Parverovou. „První kolo jste – zdá se – vyhrála.“

„Dík,“ kývla hlavou Parverová.

„Na viděnou!“

Venableová se vrátila k Edith Stoddardové. Dozorci právě připravovali pouta a chystali se ji odvést.

„Hoši, nevadilo by vám, kdybyste jí spoutali ruce vpředu?“ požádala. „Ona vám opravdu nic neudělá a určitě nezdrhne.“

Oba muži si vyměnili pohledy a jeden z nich pokrčil rameny.

„Jistě, slečno Venableová,“ řekl.

„Proč jste to udělala?“ ptala se Stoddardová, když ji vyváděli ze soudní síně. Poprvé jí v hlase zaznívala nějaká emoce – zklamání a hněv. „Řekla jsem vám přece, že se chci přiznat. Já už nesnesu to pokřikování reportérů a fotografů. A navíc ty fotky pak…“

„Edith, prosím vás, věřte mi. Uděláme to po mém,“ řekla Jane Venableová. „Se vší pravděpodobností vás obžalují z vraždy prvního stupně. Já pak vystoupím s žádostí o vyškrtnutí vašeho doznání. Nenašli vražednou zbraň, takže nemohou prokázat, že vám patřila. Díky tomu získám slušnou výhodu při jednání s Vailem.“

„Já to chci mít za sebou,“ pronesla truchlivě Stoddardová.

„Brzy bude po všem,“ uklidňovala ji soucitně Venableová při odchodu ze soudní síně.

Parverová si klestila cestu hloučkem reportérů, kteří se nyní vrhli na ni. Vail vyklouzl hlavním východem a přešel na druhou stranu chodby. Tam na ni čekal.

Parverová se zastavila těsně za dveřmi ze síně.

„Dosáhli jsme příslibu hlavního přelíčení obžaloby paní Stoddardové z vraždy prvního stupně. Snad to bude co nejdříve – možná i tento týden. To je vše, co vám mohu říci.“

„Budete žádat trest smrti?“ zeptala se jedna televizní hlasatelka.

Parverová na ni chvilku mlčky zírala. Otázka na ni zapůsobila jako výstřel z pistole. „Nemám v úmyslu rozebírat případ před novináři,“ řekla. „Pro tuto chvíli vám více sdělit nemohu. Děkuji.“

A odešla. Novináři se hnali chodbou a hledali Jane Venableovou. Vail se na konci chodby k Parverové přitočil a pak procházeli davem lidí společně.

„Nechápu, proč je Edith Stoddardová tak urputně rozhodnutá a chce se za každou cenu přiznat,“ podivila se Parverová.

„Důvodů má spoustu,“ řekl Vail. „Je vyděšená, je v šoku a ví, že je vinna. Nechce škodit své rodině víc, než je nutno. Podle mého odhadu chce chránit manžela a dceru. Kromě toho je pro ni celá situace velmi ponižující a traumatizující.“

„Podle mého jí ještě nedošlo, že vlastně toho chlapa chladnokrevně odpráskla a že za to tvrdě zaplatí,“ řekla Parverová. „Jenže když se nepřizná, bude žít.“

„Jsem si jistý, že Jane to do ní vtlouká horem dolem, ale ona se momentálně opravdu pohybuje trochu mimo realitu.“

„Je mi jí líto,“ přiznala polohlasem Parverová.

„Takový luxus si nesmíš dovolit,“ řekl Vail a dodal: „Zbývá ještě jedna věc…“

„Najít zbraň,“ předběhla ho Parverová.

„Jo! Jsi o krok přede mnou.“

„Na tom už pracuje Abel,“ řekla. „Kdy se mám do pani Stoddardové pustit?“

„Počkej až před velkou porotu,“ poradil jí Vail. „Jakmile bude obviněna formálně, určitě jí dojde, co ji čeká, a možná se začne psychicky hroutit.“

„Já si to nemyslím,“ namítla Parverová. „Podle mého je pevně rozhodnutá přiznat se a počítá s polehčující okolností přiznání.“

„A Venableová tomu chce za každou cenu předejit. Počkejme a uvidíme, jak se to vyvine.“

„Jsi připravená na Paula Raineye?“

„Ano, pane.“

„Máš ten papír?“

„Jo. Tady je.“ Vytáhla zatykač a podala ho Vailovi. Ten si ho zasunul do náprsní kapsy.

„Jdeme řinčet okovy,“ prohlásil.

18

Seděli v restauraci Sundance, ve dvoupodlažním atriu s prosklenou střechou, díky níž měl člověk za nevlídného nebo zkrátka příliš chladného počasí dojem, jako když sedí venku. I toho únorového dne bylo nevlídno. Skleněné tabule zastřešující velké nádvoří se daly otevřít pouhým stisknutím tlačítka v kanceláři majitele, a hosté ihned seděli pod širým nebem. Tentokrát zůstala střecha zavřená. Sundance byla oblíbeným podnikem všech lidí zaměstnaných v centru. Podávaly se zde nejlepší hotdogy na východ od Mississippi a hory salátů pro vegetariány. Zajímavá budova stála za jedním z největších knihkupectví a u starodávných stolků z tepaného kovu obyčejně vysedávali knihomolové, kteří si právě zakoupili nový román nebo časopis, a při obědě bývali na nádvoří zalitém sluncem zahloubaní do svého čtivá.

„Ty opravdu umíš člověka pobavit, Marty,“ řekl Paul Rainey poté, co se statečně utkal se dvěma párky v rohlíku se zelím, pikantním kořením, hořčicí, kečupem a cibulí. Pak pohlédl na Parverovou: „On je vždycky tak obrovsky zábavný, Shano?“

„Nic víc si za plat asistenta okresního návladního nemůžu dovolit,“ odpověděl Vail.

„Co mi to chceš namluvit?“ vyrukoval na něho Rainey. „Než jsi vzal tenhle flek, tak jsi vydělával tolik, že by sis už mohl zbytek života válet šunky. Vsadím se, že máš pořád ve slamníku ještě svůj první vydělaný pěťák. Krucinál, za co ty můžeš utrácet? Auto nemáš a oblíkáš se jak nějaký obejda. Víš vůbec, že Klub právníků uvažoval o vypsání sbírky na nový oblek pro Martina Vaila?“

„Ale tohle je nový oblek,“ odpověděl Vail pevným hlasem.

„Jasně. Směs vlny a bavlny. Konfekce. Za dvě kila. Víš vůbec, kolik stál tenhle ohoz mě? Dva tácy. V Barneys.“

Vail se zakousl do párku a minutu beze slova žvýkal. Pak prohodil ledabyle: „To je ovšem víc, než co vyděláš na Jamesovi Darbym.“

Rainey se na něho podíval a obrátil oči v sloup. „Panebože, takže ty ani nepočkáš, dokud nedojíme tuhletu opulentní hostinu?“ Povzdechl si. „Oukej, milí advokáti, probereme si, proč jsme vlastně tady.“

„My dva se, Paule, známe dvacet let, že?“

„Nikdy jsem to nepočítal.“

„A já znám naši profesi z obou stran.“

„Hele, úvody si nech od cesty a přejdi laskavě k věci, ano?“ přerušil ho Rainey.

„Ten tvůj milej Darby v tom vězí až po uši.“

„Ehm-ehm. Tohle vytáhneš na velkou porotu? Že v tom Darby vězí až po uši? Já si to nemyslím. A ty nic víc nemáš. Víš, já ho nemiluju o nic víc než ty, ale to z něho ještě nedělá vraha manželky. Oukej, je to vobšourník, ale to se dá říct o půlce chlapů na světě, ne?“

„Paule, já ti říkám, že ten chlápek pečlivě naplánoval a chladnokrevně provedl vraždu své manželky. A měl k tomu dva nejhorší důvody na světě: peníze a striptérku s buclatou prdelí a pětkama kozama.“

„Klídek, Marty, pokud bys chtěl odsoudit na křeslo všechny chlapy, co šukají s někým jiným než s manželkou, zůstalo by na týhle planetě asi tak deset mužskejch.“

„S tímhle bude porota hotová za minutu. Nemá cenu ji ani svolávat.“

„Co se děje? Ty snad nechceš čekat na soud?“ rozesmál se Rainey. „Chceš ho odsoudit tady u oběda? Víš co? Zavoláme číšníka, aby nám tady dělal porotu, jo?“

„Jsem tady v zájmu spravedlnosti a také proto, abych ušetřil peníze daňových poplatníků,“ řekl Vail chladně.

„No jasně. Proč bys sem jinak chodil?“

„Chvilku mě teď poslouchej. Kam jsme tedy dospěli ve vyšetřování? Darby nám tvrdí, že vstoupil do domu, jeho manželka na něho třikrát vystřelila, on na ni vytáhl brokovnici, ona pak vystřelila do stropu a on dokončil svou práci ranou do její hlavinky. Takhle to podává Darby, ne?“

„Ano. Tak se to stalo.“

„No…, zkus se nad tím zamyslet. Tři výstřely z osmatřicítky, rána z brokovnice, další osmatřicítka, další brokovnice.“

Vail otevřel kufřík a vytáhl walkman. Byla v něm kazeta s vyčištěnou nahrávkou Stennerova pokusu u paní Shundersonové – ovšem podle její verze, tedy s výstřelem z brokovnice jako prvním. Připojil k walkmanu sluchátka a podal ho Raineymu.

„Poslechni si tohle,“ řekl Vail a čekal, dokud si Rainey nenasadil sluchátka, a pak zmáčkl tlačítko play. Sledoval, jak Rainey pozorně poslouchá. Když nahrávka skončila, sundal si sluchátka a podal je Vailovi.

„No a co? Někdo střílí z brokovnice.“

„Je zcela jasné, že rána z brokovnice šla jako první,“ konstatoval Vail.

„Takže proto jsme tady? Kvůli této zamlčené nahrávce? Jakého králíka se to snažíš vytáhnout z klobouku, Martine?“

„To ti můžu hned říct, Paule. Mám totiž bezúhonného svědka, který potvrdí správné pořadí výstřelů – tedy toto.“

„No a co?“ Rainey se už tvářil rozzlobeně.

„No a nic. Tvůj klient ti prostě lhal, což je vzhledem k jeho chladnokrevnému činu pochopitelné. Jde o to, že k tobě nebyl upřímný. Momentálně připomínáš slepého letce, kterého navigují přímo do skály.“

„Kam s tím míříš, Marty?“

„Nabízím ti obchod, Paule. Necháme ho, aby se doznal k vraždě druhého stupně. Získá polehčující okolnost. Dostane jenom dvacet let nepodmíněně. Nabízím ti dvacet let a šlus. Vyleze jako padesátiletej a bez jedinýho dolaru v kapse, ale bude naživu. Domnívám se, že takové vyrovnání je dobré i pro celou společnost.“

„Ty šílíš víc než myš v komoře před Vánocema, víš to?“

„Znám tě, Paule. Je mi jasný, že věříš v Darbyho nevinu a v jeho verzi. Jenže mně je proti srsti, když s tebou vydrbává vlastní klient. Poslechni si tu nahrávku ještě jednou.“

„Já nebudu nic ještě jednou poslouchat. Už jsem to slyšel. Na věci to vůbec nic nemění.“

„Ale mění. Znamená to, že Darby vešel do domu, vstoupil do pokoje, kde jeho žena sledovala televizi a hezky ji střelil do hlavy. Pak jí vtiskl do ruky osmatřicítku, čtyřikrát vypálil – z toho jednou do stropu – a pak ji raději střelil brokovnicí ještě jednou. Což také svědčí o úmyslu. O promyšleném zlém úmyslu, přesně řečeno.“

„Kdyby sis byl tak zatraceně jistý, že ho dostaneš, nenabízel bys mi nějaké obchody. Znám tě. Hezky bys se mnou zacvičil.“

„Hele, já teď nemám ani dost času, ani dost lidí na tisíce místopřísežných svědectví, hledání svědků po všech čertech, předběžná líčení, hlavní líčení, tvé odvolání a tak dále a tak podobně. Mám na stole hromadu případů a teď momentálně na mě padly i Jackovy úkoly. Víš co? Domluvíme se, já ušetřím daňovým poplatníkům několik set tisíc doláčů, sobě ušetřím spoustu mrzutostí, ty neztratíš tvář a tvůj klient zůstane naživu. To je dobrý byznys, ne?“

Vail se obrátil na Parverovou a jen natáhl ruku. Vytáhla zatykač a podala mu ho. Vail papír položil před sebe na stůl a pak ho posunul před Paula Raineyho.

„Když přijmeš moje podmínky, dám ti tohle a můžeš ho přivést osobně… třeba dnes večer v osm, oukej?“

Rainey rozložil papír a pročítal zatykač – Darby byl obviněn z vraždy prvního stupně. Překvapeně zvedl oči a zadíval se na Vaila, pak je zase sklopil k papíru. Zjevně v sobě dusil obrovský narůstající vztek, protože se mu začaly zatínat čelistní svaly.

„Nevěřím svým očím. Jak jsi mohl vytáhnout na světlo boží takovýhle canc?“ ucedil nakonec přes zaťaté zuby.

„Je tu ještě jedna věc,“ dodal Vail. „Darby je úplně na mizině. Včera večer jsem mluvil s Tomem Smootem z New York Life. Zmrazili pojistky a čekají na rozhodnutí našeho soudu.“

„Ty si nikdy nenecháš ujít divadýlko, co?“ Z každého Raineyova slova přímo kapal jed. „Víš, co si myslím? Podle mého mi tady sděluješ podezřele mnoho informací. To je můj názor.“

„Jenže těch informací je ještě mnohem víc,“ promluvila tiše Parverová.

„Cože?“

„No… třeba například papírek s telefonním číslem. Podle našeho názoru napsal číslo vedle telefonu sám Darby, aby to vypadalo, jako že Palmerové volala jeho žena. Jenže já si myslím, že Poppy Palmerová s Ramonou Darbyovou nikdy nemluvila.“

„Proti Palmerové jste měli víc výhrad,“ řekl Rainey. „Jenže nic nemůžete dokázat. Všechno jsou pouhé domněnky. Chcete si s ní znovu pohovořit? Prosím, nic proti tomu nemám! Jen si poslužte!“

„My bychom moc rádi, Paule. Jenže ji nějak nemůžem najít,“ řekla Shana Parverová s klidem Angličana.

„Cože? Co to povídáš?“

„Poppy Palmerová nám vzala do zaječích,“ vysvětloval Vail.

Rainey těkal pohledem z Vaila na Parverovou a zase zpátky.

„Včera volala svému šéfovi – asi dvě hodiny poté, co se Shana vyptávala Darbyho na ten papírek s telefonním číslem. Prohlásila, že jí někde v Texarkaně umírá sestra, a že musí okamžitě odjet. Jenže její sestra žije v Kalifornii a těší se výbornému zdraví. Tvrdí, že s Poppy Palmerovou nemluvila pět let.“

Rainey byl velmi bystrý právník, a tak se pohodlně opřel a pozorně sledoval každé hnutí Vailova obličeje. Pak chvíli pozoroval Parverovou. Přimhouřil oči, ale mlčel. Pochopil, že v této chvíli se dozví mnohem víc, bude-li držet jazyk za zuby.

„Máme v úmyslu poslat Palmerové předvolání k soudu a já vážně uvažuji o vydání zatykače s obviněním z křivého svědectví,“ řekl Vail. „Prohlášení o svém telefonátu s Ramonou Darbyovou učinila pod přísahou. My předpokládáme, že lže. K telefonátu nikdy nedošlo. Pak hodlám zajít na FBI a složit přísežnou žalobu, aby na ni vydali zatykač z neoprávněného útěku za hranice státu za účelem úniku před trestním stíháním.“

Rainey se hluboce zamyslel. Bubnoval prsty o stůl, ale jinak zůstával stále zticha.

„Už v tom jedeš, Paule. Chceš od této chvíle dělat jako pro bono a zastupovat vraha v případě, který není možné vyhrát? Musíš z něj vymáčknout pravdu! Dlužíš to sobě i svému svědomí. Vysvětli mu, jaké má možnosti. Buď přistoupí na dvacet let nepodmíněně nebo jde rovnou na smrt a skončí na křesle – případně stráví čekáním na křeslo zbytek života.“

„Ty chceš, abych odepsal svého klienta jen proto, že není schopen platit,“ konstatoval Rainey břitce.

„Ale vůbec ne! Já ti jen, Paule, říkám, že musíš uspokojit vlastní právnickou zvědavost. Zkus všechno zvážit a rozhodni se pro řešení, které bude nejlepší pro tebe a tvého klienta. Buď přizná vraždu dvojku a přijme svůj úděl, nebo je odepsanej za vraždu jedničku. Všechno záleží na tobě. Máš teď celý případ ve vlastních rukou. Mám jenom jednu poznámku – pokud vezme roha, nikdy se nedostane na hranice, to ti povídám!“

Rainey se celý nějak shrbil a zíral na Vaila a na zatykač, a zase na Vaila.

„Řekne, že byl prostě zmatený,“ uvažoval nahlas Rainey. „Bude tvrdit, že zkrátka vešel dovnitř, ona na něho mířila, a on ztratil hlavu a vystřelil sám…“

Parverová ho přerušila. „A co ta trefa mezi oči?“ zeptala se. „Na to ho nakonec dostanou. Opravdu si myslíte, že vám nějaká porota skousne teorii o tom, jak na něho manželka střílela, byť měla v hlavě díru velkou jako Rhode Island? Ne… jako první se jí určitě trefil do hlavy. Schválně si poslechněte ten pásek.“

„Běžte s tím páskem někam! Není to vůbec žádný důkaz, a vy to oba zatraceně dobře víte!“

„Ty jsi přece stará páka, Paule, a moc dobře víš, jak z klienta vylomit pravdu,“ řekl Vail. „Pokud se bude držet své původní verze…“ Vail poklepal na walkman a pokračoval: „… tak ti jasně lže.“

Rainey se napil vody, osušil si rty ubrouskem a hodil ho na stůl. Pohrával si se zatykačem v prstech a posunoval ho po stole.

„My s tebou hrajem na rovinu, Paule,“ řekl Vail. „Klidně jsem pro něho mohl včera večer poslat šerifa. Touto dobou by už seděl v chládku.“

Rainey strčil zatykač do kapsy a vstal.

„Zavolám,“ řekl. Pak se naklonil přes stůl a s úsměvem zašeptal Vailovi do ucha. „Já dělám tenhle byznys o deset roků dýl než ty a stalo se mi teď poprvé, že mi okresní návladní navrhuje dohodu dřív, než mi zatkl klienta.“

„Jiná doba,“ usmál se Vail. „Dneska holt všichni někam spěchají.“

„Na tomhle mi prostě něco smrdí,“ zamračil se Rainey.

„Jo, smrdí. A víte kdo? Váš klient!“ řekla Parverová.

„Dneska jsem měl celé dopoledne velmi příjemné. Ale vy dva jste fakt čísla… Pozvete člověka na oběd a pak se ze všech sil snažíte, aby ho neudržel v žaludku!“

Rainey odešel. Parverová mlčela. Klopila oči k ubrusu a posunovala po něm svou sklenku s vodou.

„Copak? Co tě žere?“ zeptal se Vail.

„Nic.“

„Ale no tak! Klidně to vybal!“

„Proč máme sundávat Darbyho ze šibenice? Vrtá mi hlavou, proč jsme vůbec šli na to přiznání ke dvojce a polehčující okolnosti. Vždyť my bychom tohohle chlápka mohli bez problémů dostat normální cestou, Martine! Já to vím!“

„Uklidni se a zvaž, co máš. Jenom starou paní, která slyšela výstřely. Tu by si dal Paul Rainey lehce k večeři, hezky by ji sežvýkal, a pak vyplivl! Pro tvrzení paní Shundersonové nemáme další důkaz a Poppy Palmerová nám vzala nohy na ramena a my navíc nevíme, kde je. Co kdyby se náhodou sešla měkká porota? Darby by klidně odkráčel středem. Nebo by se přiznal k úmyslnému zabití v afektu a za tři čtyři roky by byl venku z vězení! Pokud nám to Rainey opravdu spolkne, tak máme jistotu, že Darby bude sedět dvacet let!“

„Přesto si myslím, že bych ten případ dokázala vyhrát.“

„Tys už vyhrála Shano! Posíláme Darbyho na dvacet let nepodmíněně do chládku! To je nejsladší vítězství, jaké si umím představit! Ber to taky jinak – takhle uzavřeš jeden případ. Nezapomeň, že se musíš ještě zabývat Stoddardovou a do zítřka ti budou možná ležet na stole dva další soudy. Darbyho už pusť z hlavy – toho jsme dostali. Doufejme, že ho Rainey prokoukne.“

„My jsme teď Raineyovi naservírovali celý náš případ na stříbrném podnose!“ vztekala se. „A proč jsme vůbec nehodili zatčení toho hajzla šerifovi?“

„Nic jsme mu nenaservírovali. Řekli jsme mu jen to, co by se stejně dozvěděl u soudu. A tím, že jsme mu dali možnost předvést svého muže osobně, jsme jen prokázali dobrou vůli.“

„Myslíte, že ho nějak ovlivnila ta finanční otázka?“

„To nedokážu říct. On Darbymu pochopitelně věřil, což je přirozené. Každý právník chce klientovi důvěřovat. Teď musí čelit možnosti, že ho klient od začátku vodí za nos. Paul Rainey nemá rád, když ho lakuje vlastní klient, který se mu navíc ani příliš nezamlouvá. Pokud je přesvědčen, že mu Darby lhal, pak musí čelit jiným věcem – buď bude obhajovat člověka, o jehož vině ví, a nedostane zaplaceno, nebo se pro něho pokusí dohodnout tu nejlepší eventualitu a nepožene celý případ před porotu.“

„Podle mého nám to nezblajzne,“ řekla.

„Možná ne. Nejvíc ale, podle mého, zpozorněl při té informaci o útěku Poppy Palmerové. Tohle ho dostalo. To a ten zatykač. Podle mého názoru k nám přijde s protinabídkou.“

„A?“

„A my se mu prostě pokusíme nabídnout to nejlepší, co bude v našich silách. A pokud nepřistoupí Rainey ani na to, je Darby tvůj.“

„Paráda,“ zajásala Parverová. „Tiše doufám, že na nás Rainey udělá dlouhý nos. Tím si skvostně zavaří!“

„Pokud to tak dopadne, měli bychom teda najít Poppy Palmerovou,“ dodal Vail. „Tím útěkem mu totiž zatloukla hřebíček do rakve.“

19

Na obrovitém stole Martina Vaila se válela změť soudních zápisů, pitevních zpráv, fotografií, starých policejních záznamů a xerokopií stránek z nějakých knih. Naomi, Flaherty a Harvey St. Claire stáli před stolem a bedlivě zkoumali takzvanou St. Clairovu ‚výstavku‘, jak všem důkazům souhrnně říkal. Naomi a Dermott Flaherty jen němě zírali na papíry na stole, a občas vzali do ruky nějakou zprávu nebo fotografii, aby si ji prohlédli, a potom zase položili zpět. Zjevně jim to všechno vzalo dech.

„Vypracoval jsi tady fakt dobrý případ, Harve. Měl bys být právník,“ řekl uznale Haherty.

„Já nedělám moc dobrý dojem u soudu. Jedině na lavici svědků. Umím se pod přísahou parádně držet svýho.“

„A co na to Abel?“ zeptala se Naomi.

„Je znepokojen,“ řekl St. Claire.

„Což v Abelově případě znamená, že je na pokraji zhroucení,“ uchechtl se Flaherty.

„Nemýlím se v tom nakonec?“ ptal se smrtelně vážně St. Claire. „Netrpím náhodou stihomamem?“

„Stihomamem? To sotva!“ uklidnila ho Naomi. „Proč jsme o tom nevěděli dřív, sakra?“ zaláteřila.

„Protože šerif z Gideonu si nepřál zpopularizovat jejich městečko ve velkém světě,“ vysvětloval St. Claire. „Pokud jsem si stačil udělat obrázek, tak město drží pod palcem samý starý prďolové – fanatický protestanti. Sice jsem s nima jenom telefonoval, ale vsadím se, že všichni připomínají slavný Abrahámy, Mojžíše nebo Johny Browny. Nechtěli dopustit, aby si svět myslel, že v jejich malém svátém městečku řádí satanisti jak utržení z řetězu!“

„Snažili se vůbec zjistit, kdo to udělal?“

„Připadá mi, že vůbec ne. Došlo k tomu před půl rokem a oni doufají, že se to nikdy nezopakuje. Podle mýho se to rozhodli vygumovat z hlavy. Nebo si to vytlouct z mozku nedělníma modlitbama.“

„Takže Lindu Balfourovou prostě odepsali?“

„I tak se to dá říct.“

„První otázka, která mě napadá, je: Kdo? A hned v závěsu za ní druhá: Proč?“ řekl Flaherty.

„Na tu první ti z voleje odpovím. Respektive jinak: vím, kdo to není. Není to Aaron Stampler.“ St. Claire vyplivl do svého stříbrného kelímku chuchvalec žvýkacího tabáku. „Pořád je totiž zavřenej v blázinci s maximální ostrahou v Daisyvillu.“

„Snad v Daisylandu, ne?“ opravila ho Naomi.

„Jo, znělo to tak nějak debilně,“ přikývl St. Claire.

Naomi zvedla hlavu, protože z výtahu vystoupili Vail, Parverová a Stenner. „Právě přichází jediná osoba, která vám může odpovědět na všechny otázky,“ řekla Naomi a kývla směrem k Vailovi.

„Copak to tady máme?“ zeptal se rozverně Vail, jen co překročil práh. Všichni se po sobě podívali a pak každý stočil pohled k Harveymu St. Clairovi. Ten si uhladil knír a vyhodil si v puse žvanec tabáku zpoza tváře mezi stoličky.

„Povim ti teda, jak to začalo,“ řekl ledabyle. „Projížděl sem si údaje o zmizelejch v počítači a myslel sem, že se třeba ukáže, kdo by mohl bejt v tý skládce. Koukal sem na pohřešovaný, pak na bankovní vloupačky i na feťácký bandy. Sázel sem na svý tušení – na červíčka, jasný? A Ben Meyer narazil na tu brutální vraždu u kentuckejch hranic. V prdelákově zvaném Gideon. Slyšels už o něm?“

„Jestli jo, tak si nevzpomínám,“ řekl Vail.

„No nic. Tak to město prostě mají pod palcem nějací pánbíčkáři a ti se celou věc pokusili ututlat. Prostě si to vodškrtli jako dílo satanistů a šmytec. Nás to zaujalo čistě ze zvědavosti. Obětí byla žena v domácnosti. Šťastně provdaná, příjemný, dobře zajištěný manžel. Roční syn. Přemejšlel sem, z čeho bych se dověděl víc, a požádal o pitevní zprávu. Šéf policie mě vodbyl, ale místní doktor, kterej dělá taky koronera, byl fajn a hodně mi pomoh.“

St. Claire zalovil ve změti papírů na stole a našel pitevní zprávu starého doktora Fieldse, kterou Ben pohotově zapsal do počítače a vytiskl. Četl nahlas:

„Oběť Linda Balfourová, běloška, žena, věk 26. Výška 157,5 cm, váha 67 kg, modré oči, světle hnědé vlasy. Namístě mrtvá. Dostavil jsem se do jejího domu na Poplar Street zde ve městě. Oběť utrpěla bodné, řezné a sečné rány, celkem 56. Známky posmrtných křečích, traumatu a aeroembolie. Masivní krvácení z bodných ran. Sečná rána na hrdle, díky níž byla Balfourové téměř oddálena hlava od těla, vyvolala vzduchovou embolii, která obvykle způsobuje okamžitou smrt. Rány na rukou a pažích jsou známkou obrany před zabitím.“

St. Claire na okamžik vzhlédl. „Začíná ti to něco připomínat, Marty?“

„Kam tím míříš, Harve?“

„Oukej, hned ti to vysvětlím. Poslechni si tohle. Pochází to z výpovědi koronera z případu Stampler.“

A přečetl úryvky z výpovědi Williama Danielsona. Doktor popisoval rány, které způsobily smrt arcibiskupa Richarda Rushmana před deseti lety.

„Danielson: Trauma celého těla, vzduchová embolie, křeče posmrtné ztuhlosti, několik bodných ran a exsangvinace – což je nadměrná ztráta krve. Toto vše mohlo způsobit smrt… Primární příčinou však byla podle mého názoru rána na krku… Způsobila vzduchovou embolii, což je náhlý únik vzduchu z plic. Tento druh rány je vždy osudný. Smrt nastává prakticky okamžitě… A zranění svědčí i o jisté chirurgické zručnosti pachatele.“

U Vaila se dostavovala reakce. Opřel se a nepřítomně před sebe zíral. Mezi prsty držel hořící cigaretu, ale úplně na ni zapomněl.

„A teď si poslechněte zbytek zprávy doktora Fieldse,“ řekl St. Claire a dočetl pitevní zprávu z Gideonu:

„Došlo též k zohavení těla. Bradavky a klitoris oběti byly amputovány a umístěny do úst oběti. Zdá se, že zranění i amputaci provedla osoba nebo osoby s jistou chirurgickou zkušeností. Na lebce oběti byl nalezen nápis C13.489 napsaný její vlastní krví 4,6 cm pod hranicí vlasů na týle. Zbraní byl pravděpodobně obyčejný řeznický nůž s čepelí dlouhou dvacet centimetrů – nalezen na místě činu…“

„Taky byla devět týdnů těhotná,“ dodal St. Claire téměř zamyšleně.

Vail beze slova hleděl do prázdna. Téměř minutu nepromluvil.

„Kde je Stampler?“ zeptal se nakonec.

„V Daisylandu přece. Pořád má maximální ostrahu,“ řekl Stenner. „Nikdy za ním nepřišla návštěva, nedostal jediný dopis a nikdy nikam netelefonoval.“

„Za celých deset let nic?“

„Za celých deset let nic,“ potvrdil jeho údiv Stenner. „Mluvil jsem s velitelem dozorců. Bascott a ostatní doktoři byli na poradě. Moc mi sice neprozradil, ale k tomuhle se uvolil.“

„To není všechno,“ řekl St. Claire. „Když jsem dočítal zápisy ze Stamplerova soudu, padlo mi do oka něco, čeho jsem si napoprvé vůbec nevšiml. Když mi to došlo, málem mě klepla pepka. Stampler totiž při tom výslechu říká: ‚Dohodli jsme se s mou holkou Lindou, že budem bydlet spolu.‘ Já jsem si myslel, že jde třeba o náhodu. Prostě je to jiná Linda než ta…“ St. Claire vzal do ruky fotografii Lindy Balfourové – zvětšeninu, kde byla pouze její hlava a ramena – a podal ji Vailovi. „Poznáváte ji?“

Vail si fotografii prohlížel několik vteřin. „Tohle je příšerný pohled. Nemůžu to poznat…“

„Ověřoval jsem záznamy v matrice v Carbondale, kde se vdávala. Její dívčí jméno je Linda Gellermanová. Pochází z Akronu v Ohiu.“

Vail zvedl oči k St. Clairovi a v myšlenkách se vrátil o deset let nazpět.

* * *

Na prahu stála drobná postavička ve žluté pláštěnce. Vypadala jako sirotek z chudobince – hlavu zaraženou do rolákového límce, z něhož na Vaila upírala jen velké vyděšené oči.

„Vy jste pan Vail?“ zeptala se zajíkavě.

Zavedl ji dovnitř, dal jí láhev coca-coly a zeptal se jí na bývalého přítele Aarona Stamplera.

„Fakt si myslíš, že Aaron zabil biskupa?“

„Copak si to nemyslej všichni?“

„Bylas tam, Lindo?“

„Kde?“

„U biskupa. Když ho zavraždili.“

„No jasně, že ne!“

„Jak tedy můžeš vědět, že to udělal Aaron?“

„Noo, protože se schovával s tím nožem v kostele a tak…“

„A co když to byl třeba Peter nebo Billy Jordan?“

„Vy o tom víte?“

„O čem?“

„Ale… o ničem.“

„Lindo? Proč jsi sem přišla?“

„Protože Aaronovi nemůžu pomoct a protože chci, abyste za mnou přestali slídit.“

„Třeba bys mu pomoct mohla.“

„Jak?“

„Potřebuju, abys svědčila.“

„O čem?“

„O ministrantech.“

Ucouvla od něj, celá vyděšená, a do očí se jí vkradl výraz štvaného zvířete. Hnala se ke dveřím. Vail ji popadl za ruku v okamžiku, kdy se natahovala po klice.

„To neudělám! To nikdy nepřiznám! Budu lhát. Povím jim, že to není pravda!“

„Lindo, můžeš tím pomoct porotě pochopit, co se ve skutečnosti dělo. K čemu vás biskup nutil.“

„Copak to nechápete? On nás k ničemu nenutil! Rychle nám to začalo připadat zábavný. Nám se to líbilo!“

* * *

Pak se obrátila a vyběhla ze dveří. Zmizela v temné deštivé noci. Nikdy ji znovu nespatřil, až do tohoto okamžiku, kdy si prohlížel fotografii venkovské ženy v ošumělých šatech, ležící ve svém obývacím pokoji v tratolišti krve.

„Linda Gellermanová,“ řekl Vail. „Přítelkyně Aarona Stamplera.“

„Myslím, že tady máme co dělat s nějakým napodobením. Někdo se zkrátka opičí,“ řekl St. Claire.

„Až na jednu věc,“ ozval se Stenner.

Vail za něho větu dokončil. „Ministranti.“

Stenner přikývl.

„Kdo byli, sakra, ti Ministranti?“ ptal se vztekle St. Claire. „V celým procesu o nich není ani zmínka.“

„Máš pravdu. U soudu jsme se o nich nezmiňovali,“ přikývl Vail.

„Ale ten, kdo zavraždil Lindu Gellermanovou, o nich věděl. Musel o nich vědět,“ řekl Stenner.

„A kdo to teda byl? Co s tím mají společného?“ zeptal se St. Claire nechápavě.

Vail do sebe vtáhl cigaretový dým a zvedl se, aby si z kávovaru nalil šálek kávy.

„V prvé řadě byste měli pochopit, že před deseti lety byl arcibiskup Richard Rushman proslavený jako Svatý z Lakeview Drive,“ začal. „Nedá se říct, že by byl pouze oblíben – lidé ho totiž přímo uctívali. Patřil také k jednomu z nejmocnějších mužů v Illinois. Měl v sobě jak rysy kardinála Richelieua, tak Jana Křtitele – a stejně tolik Machiavelliho jako Billyho Budda. Ale pro obyčejného člověka, či obyčejného porotce? Toho Rushman naplňoval přímo posvátnou bázní.

Aaron Stampler k nám přijel z chudého městečka v kentuckých horách. Představoval však dokonalý anachronismus – byl to chlapec s IQ génia, ale jeho rodiče byli negramotní. Vyrůstal v neuvěřitelně špatných podmínkách v hornickém městečku na západě Kentucky. Když si chtěl přečíst knihu, musel se uchýlit do domu své učitelky. Jeho otec nepřipustil, aby mu domů nějakou přinesl. Měli pouze bibli. Otec také trval na tom, aby Aaron pracoval na šachtě, které se však jeho syn bál jako čert kříže. Říkal jí díra. Šachta číslo pět – stále si vybavuji, jak o ní mluvil. Hluboká propast. Když se mu konečně podařilo uniknout z toho očistce na zemi, přijel sem. Rushman se s ním potkal někde ve městě a vzal ho do Domu spásy, což bylo zařízení pro děti bez domova nebo ty, co utekly od rodičů. Stampler se s biskupem velice spřátelil.

Pak si Aaron našel přítelkyni. Rozhodli se bydlet spolu. A v tomto okamžiku se začíná jeho příběh zamotávat. Jane Venableová dospěla k závěru, že se biskup rozzlobil, protože ti dva začali žít v hříchu, a tak je z Domu spásy prostě vyhodil. Bydleli dole v přístavu v hrozném starém skladišti, kterému se říkalo Díry – už to tam dávno zbourali. Dívka Stamplera opustila a on propadl nesmírnému vzteku a zoufalství, vrátil se do kostela a naporcoval biskupa jako vánočního krocana.

To je příběh podle Venableové. My jsme zastávali jiný názor. Stampler odešel dobrovolně. S biskupem se nikdy nepohádali. Seděl v knihovně, a zaslechl nějakou hádku z biskupova bytu v patře. Šel se tam podívat. Když nakoukl do ložnice, vycítil, že je tam ještě někdo. Pak upadl do bezvědomí, do stavu takzvané amnézie – což se mu stávalo dost často, zejména ve stresu – a další, co si pamatuje, bylo, že se skrýval ve zpovědnici s vražednou zbraní v ruce, celý od biskupovy krve. Tou jeho přítelkyní byla právě Linda Gellermanová.“

„Jenže to skutečně nebyl ten pravý motiv,“ řekl Stenner.

„Opravdu ne. Existoval jiný motiv – mnohem temnější. Já i Venableová jsme o něm věděli, ale ani jeden jsme se o něm nezmínili u soudu.“

„A jaký to byl tedy motiv?“ zeptal se Flaherty.

„Biskup byl ve skutečnosti pedofil. Jeho oběťmi byla skupinka zvaná Ministranti. Biskup s oblibou režíroval své vlastní video pornofilmy – jak Ministranti svádějí nějakou mladou dívku. Pak, když měl celou situaci zrežírovanou, vystoupil zpoza kamery a pustil se do sexuálních hrátek buď s dotyčnou dívkou nebo s chlapci. Podle toho, na co měl chuť. Aaron Stampler k Ministrantům patřil. A Linda byla tou dívkou.“

„Proč jste to, proboha, nevytáhli u soudu?“ divila se Parverová.

„Bylo to příliš riskantní. Společně s Venableovou jsme se domluvili na absolutním zničení všech videonahrávek. Pochopitelně až po ukončení případu,“ dodal Vail.

„A proč?“

„Abychom chránili biskupovo dobré jméno,“ řekl Stenner.

„Kristepane! Dobré jméno? V případě pedofila?“ divil se St. Claire. „Proč jste ho kryli?“

„To nemůžeš pochopit, tys u toho nebyl,“ reagoval Stenner. „Všichni ho doslova milovali. Každý rok věnoval na dobročinné účely miliony dolarů. Byl to neuvěřitelně mocný muž.“

„A navíc byl mrtvý,“ dodal Vail. „Oba jsme měli ty videokazety k dispozici, ale jejich použití bylo velmi riskantní. Biskup na nich totiž nebyl vidět. Byl jen slyšet jeho hlas. Skutečně jsme si to ani já ani Venableová nemohli lajsnout. Porota to mohla pochopit jako zoufalý krok v bezvýchodné situaci, a jejich reakce by nám pak obrátila celý případ úplně naruby. A kromě toho jsem ty kazety nepotřeboval. Já jsem případ vedl jiným směrem. Dokazoval jsem, že Stampler trpí rozdvojením osobnosti…“

„Rozdvojením…?“ nechápal Flaherty.

„Není to správný odborný termín, ale – ano. Jako Sibyla. Jeho alter ego byl šílenec, který si říkal Roy. Stampler sám byl velice milý, téměř naivní, kluk z vesnice. Roy byl psychopat. Vrah. Když Stampler znervózněl nebo byl vystaven stresu, vyvolal si z podvědomí Roye. Změnil se v něho a Roy za něj pak dělal špinavou práci. Stampler se nacházel ve stavu amnézie – měl tedy ‚okno‘– a vůbec netušil, co se s ním děje.“

„Takže tou jinou osobou v ložnici v době biskupovy vraždy byl Roy,“ pochopil St. Claire.

Vail přikývl. „Venableová Aarona nakonec podrobila křížovému výslechu, dostala ho do úzkých, a vyvolala tak Roye. Vyskočil z ohrádky pro svědky jako čertík z krabičky a pokusil se ji přímo v soudní síni uškrtit.“

„Tys ji ale nepřímo navedl, Martine,“ řekl Stenner.

„Jo? Kdo říkal? Ona?“

„To říkám já.“

„A jak jsi na to přišel?“

„Věděls z videokazet Aaronových pohovorů s psychiatrem, co ho dokáže vyprovokovat.“

„Cože věděl?“ ptala se Parverová.

„Že když se Venableová zaměří na ty citáty, uhodí na správnou strunu. Tys s těma citátama vyrukoval jako první, ale od přesného znění jsi pak ucukl. Ona ti to spolkla i s navijákem, protože se domnívala, že se toho z nějakého důvodu bojíš, a tak to dovedla do konce sama.“

„A tys mi na to neskočil? Ani tenkrát?“

Stenner zavrtěl hlavou.

„Tys dal teda Abelovi tenkrát parádně zabrat, když jsi ho měl na lavici svědků. Ohledně stavu amnézie a vůbec,“ usmál se Harvey St. Claire.

„Já už si to moc nepamatuju,“ řekl rychle Stenner. „Deset let s lidskou pamětí hezky zacvičí…“

„A co ti Ministranti?“ pokračoval v dotazech St. Claire.

„Bylo jich pět. Linda a ještě jeden někam utekli. Dva další byli zavražděni. Tím pádem neexistovali žádní svědkové, kteří by potvrdili, že hlas na kazetě patří Rushmanovi. Proto jsme to v soudní síni nevytáhli na světlo.“

„Byli zavražděni?“ ozval se Flaherty.

„Ano. Zavraždil je Stampler – tedy Roy,“ vysvětloval Stenner. „I to jsme všichni věděli. Venableová si myslela, že má Stamplera na lopatě i bez toho, a tak nechtěla riskovat obžalobu ze tří trestných činů, když jeden stačil až až.“

„Jakmile ho zavřeli do blázince, všechno už vlastně bylo jedno,“ dodal Vail. „Součástí dohody o přiznání viny, a z něj vyplývajících polehčujících okolností, bylo přiznání ke všem třem vraždám. Dostal pak souhrnný trest.“

„Pořád je tady ještě jedna další věc,“ řekl Harvey St. Claire a přerušil Vailovy vzpomínky. „Našel jsem biskupovy knihy. Jsou teď součástí jedné velké sbírky v knihovně v Newberry. Bez problémů jsem objevil dotyčnou knihu i stránku 489. Ten citát mi tam někdo podtrhl.“

„A kdy?“ zbystřil Stenner. „Myslím jako… bylo to podtrženo nedávno?“

„Domnívám se, že to by nám mohl sdělit Okimoto. Mně to připadalo poněkud starší.“

„A o jaký citát jde?“ zeptal se Vail.

„Je to z Kupce benátského,“ řekl St. Claire.

„Kde v právech pře se najde křivá dost,

převonět aby nešlo libohlasem

tu její zjevnou shnilost?“

Na okamžik se rozhostilo ticho, že by bylo slyšet upadnout špendlík. Vail přemýšlel o tom, jakou zprávu jim vrah zanechal. „Kde v právech pře se najde křivá dost, převonět aby nešlo libohlasem tu její zjevnou shnilost?“

Vail měl pocit, že je zpráva určena jemu. Copak hájil Stamplera křivě? Byla ta pře prohnilá? ‚Převoněl‘ ji něčím? A není náhodou prostě jen paranoidní? Po procesu se Stamplerem si Vail kladl otázku, zda jeho chytrá taktika náhodou ‚nepřevoněla‘ pravdu, tedy to, co básník nazývá ‚zjevnou shnilostí‘. Vzpomínky na proces ho pronásledovaly celé měsíce. Způsobily dokonce, že začal zpětně hodnotit svou kariéru obhájce a uvažoval o všech zločincích, pašerácích drog, lupičích a dalších lotrech, kteří představovali jeho největší devizu a na nichž si vybudoval pověst. I v minulosti si už kladl otázku, kde je vlastně ta rovnováha mezi pravdou a lží, kde stojí dobro, a kde zlo. Vše si vlastně urovnával oprávněnými pochybnostmi, ale až doposud se Vail ani na okamžik nezamýšlel nad otázkou, kterou před něj tak výmluvně postavil velký Shakespeare: Byla jeho pře ‚křivá dost‘, a on jen ‚libohlasem převoněl její zjevnou shnilost‘? A udělal to elegantně a suverénně?

Vail si při těch vzpomínkách uvědomil, že tuto otázku už nadhodil sám Stampler před deseti lety, když ho odváželi do Daisylandu. Už bylo po všem. Soud skončil, ale on chtěl ještě mluvit s Vailem mezi čtyřma očima a utrousil nepochopitelnou, hrůznou poznámku – možná dokonce žertem, která Vaila pronásledovala celé měsíce. Vail nakonec dospěl k jednoznačnému závěru. Jeho povinností advokáta bylo poskytnout svému klientovi nejlepší možnou obhajobu, což udělal – jako vždy – brilantně. Nakonec tedy Vail všechny chmurné úvahy zaplašil jako čistě teoretické a abstraktní.

Nyní si však musel přiznat, že je vlastně zaplašil až poté, co ovlivnily jeho rozhodnutí přijmout místo hlavního prokurátora.

Nyní si Vail prožíval děsivé déjà vu a náhle pochopil všechno, co se stalo, protože ten jeden kousek skládanky znal pouze on a nikdy ho nikomu neprozradil. Nikdy ho ani neměl v úmyslu někomu prozrazovat.

Jeho rozjímání přerušil telefon. Naomi vyšla ven z kanceláře a vzala hovor u svého stolu. Vzápětí se vrátila.

„Pro tebe, Harve. Buddy Harris.“

„Co mi, sakra, může Buddy chtít?“ dumal polohlasem St. Claire, když odcházel z kanceláře k telefonu.

„Ten Shakespearův citát nás hezky převoněl,“ ucedil Stenner, když St. Claire odešel.

„To jo,“ přikývl Vail. „V případě Rushman se vždycky všechny citáty vztahovaly k arcibiskupovi. O kom se ale mluví teď?“

St. Claire se vrátil do kanceláře celý zachmuřený.

„Máme další.“

„Cože?“ vyhrkl Vail.

„Kde?“ ozval se pohotově Stenner.

„V Hilltownu v Missouri. Asi třicet mil od St. Louis. Běloch, věk šestadvacet. Zaměstnanec dodávkové služby United Parcel Delivery. Vezl nějaký balíček na soukromou adresu a dočkal se dobrého dýška – vodkrouhli ho. Harris tvrdí, že se případu hned ujalo oddělení vražd policie St. Louis a že po tom tvrdě jdou. Nechtějí o tom zatím nic sdělovat tisku. Buddy tvrdí, že dnes ráno mluvil s jedním poldou z východního St. Louis o nějakém případu dealerů drog a dotyčnej polda se zmínil, že na druhý straně řeky mají brutální vraždu. Nakonec z něj vypadlo, že ten poslíček UPD byl naporcovaný na nudle. Podle Buddyho to vypadá jako opakování případu z Gideonu.“

„Řekl jim něco o Balfourové?“

„Ne. Neřekl jim nic. Jenom poslouchal.“

„Má ta oběť nějaké jméno?“

„Zatím se nesmí říkat. Nemůžou najít jedinýho příbuznýho. Podle Buddyho jim ten případ parádně zvedl mandle.“

Vail se znovu opřel a zůstal sedět bez jediného hnutí. Upřeně zíral na Stennera, ani nemrkl, pohroužen do úvah. Nakonec řekl: „Pokud je za těma vraždama Stampler, jak mohl ty lidi vůbec najít? Nějaký Gideon v Illinois? Nebo Hilltown v Missouri? Člověk ty zapadákovy taktak najde na mapě!“

„A pokud v tom teda jede, jak to, sakra, dokáže z blázince s maximální ostrahou?“ nadhodil další otázku St. Claire.

„Třeba za tím není Stampler,“ napadlo Stennera. „Třeba ho někdo jenom napodobuje. Někdo, kdo přišel na případ Ministrantů.“

„A počkal si deset let, než se do toho pustil?“ namítl Vail.

„Třeba je línej,“ usmál se Flaherty.

Vail se předklonil, opřel se lokty o stůl, pevně spojil ruce a bradu si položil na propojené pěsti. Několik vteřin zíral na St. Claira.

„Harveyi, chci, abys hned zítra hezky po ránu vyrazil do St. Louis a sehnal všechny dostupné informace z tamějšího oddělení vražd.“

„To nejde, šéfe. Jdu ráno k soudu. Případ Quarries.“

„Abeli?“

„Já mám zítra dvakrát svědčit.“

„A co kdybych jel já? Mám zítra volnějc,“ nabídl se Flaherty.

„Oukej, pojedeš ty. Naomi, zabukuj Dermottovi časně zrána letenku a zařiď mu půjčení auta. Dermotte, brnkni Buddymu a zkus z něho vymámit pár jmen lidí, se kterejma by sis mohl pokecat.“

„Jasně.“

„Naomi, ty mi sežeň na telefon Bascotta z Daisylandu. Chci osobně jeho. Je mi fuk, jestli je na poradě třeba s luciferem. Chci s ním mluvit. Teď hned.“

Naomi trvalo pouhých deset minut, než sehnala k telefonu ředitele státní psychiatrické kliniky. Vail už úplně zapomněl, jaký má Bascott příjemný, dokonale odzbrojující hlas.

„Pane Vaile,“ řekl mu po obvyklých úvodních zdvořilostech. „O případ Stampler se stará doktor Samuel Woodward, a to už… asi osm let, podle mého odhadu. Pan… ehm… Stampler je jeho pacient, a tak bych vám doporučoval, abyste si raději promluvil přímo s ním, pokud máte nějaké dotazy týkající se…“

„V jakém stavu je teď momentálně Stampler?“ přerušil Vail Bascotta otázkou.

„Znovu podotýkám, že bych raději…“

„Pane doktore, mám tady u nás jistý problém, a tudíž potřebuji, abyste mi na mé otázky odpověděli. Pokud je pro mne správným mužem doktor Woodward, pak mi ho, prosím, dejte k telefonu.“

„Jenže on je momentálně na dovolené. Rybaří někde ve Wisconsinu. Vrátí se zítra večer. Nechám ho zavolat…“

„Dorazím k vám pozítří zrána,“ řekl Vail a v hlase mu zaznívala podrážděnost. „Zařiďte mi laskavě schůzku jak s Woodwardem, tak se Stamplerem.“

„Pane Vaile, vy jste byl, ehm… Aaronův… právník. Za deset let jste ho nenavštívil ani jednou. Nechápu…“

„Takže pozítří,“ opakoval Vail. „Navštívím ho tedy pozítří.“ A zavěsil. „Zatraceně,“ zavrčel. „Tak sám Bascott mě už posílá od čerta k ďáblu. Naomi, zařiď mi soukromé letadlo okresního soudu na pozítří. Odlet směr Daisyland v osm hodin ráno.“

„Provedu.“

* * *

V šest hodin večer se objevil u dveří do Vailovy kanceláře – jako obvykle – Stenner.

„Tak co? Už to zabalíš?“

„Jo,“ přikývl unaveně Vail. Než se však stačil zvednout, zazvonil mu na stole telefon. Volal Paul Rainey.

„Nemůžu vyčmuchat Jima Darbyho,“ vyhrkl.

„Cože ho nemůžeš?“

„Celé odpoledne jsem seděl u soudu. Uzavírali jsme případ. Neměl jsem čas mu zavolat, tak to zkouším teď. Už asi hodinu. Zřejmě si někam vyrazil. Dej mi čas do zítřka do rána. Dostanu ho tam.“

Vail zaváhal.

„Určitě ho dokážu najít, Marty, neboj. Měl jsem teď prostě jenom hromadu práce.“

„Tak jo, Paule. V devět. Pokud se nedostaví, pošlu za ním šerifa se zatykačem. Bude obviněn ze snahy skrývat se před spravedlností.“

„To nebude vůbec nutné.“

„Paule, snažím se být spravedlivý. Podle mě teď ale klidně může sedět v letadle do Ria.“

„Proč? Ty bláho, vždyť on ani nevěděl, že na jeho osobu je vydaný zatykač! Určitě si prostě vyrazil někam do hospody a chlastá jak duha. Ráno bude tady!“

„Zaručil ses za něho, takže to máš na triku. Přemýšlels trochu o našem rozhovoru u oběda?“

„Zatím jsem s ním nehovořil,“ odpověděl Rainey, ale mluvil klidně, jako kdyby s kontaktováním klienta vůbec nespěchal.

„Nashle ráno,“ rozloučil se Vail a položil sluchátko. Pak pohlédl na Stennera. „Máme zatykač na Jamese Darbyho a obžalobu z vraždy jedničky a Rainey je trochu vyplašenej. Jestli mi toho Darbyho nepřiveze do devíti, budu po tobě chtít, abys vzal své dva nejlepší muže a jednoho chlapa od šerifa, našel Darbyho a přivedl mi ho.“

Stenner přikývl, ale tvářil se dost trudnomyslně.

„Něco tě trápí?“ zeptal se Vail.

„Poppy Palmerová,“ odpověděl Stenner.

„Co je s ní?“

„Říkal jsem si, že třeba ztratila hlavu. Možná…“ Konec věty zůstal hrozivě viset ve vzduchu.

„Ty máš ale morbidní představy, Abeli.“

„Dělám poldu téměř pětadvacet let,“ řekl Stenner. „Profesionální deformace.“

„A co chceš dělat?“

„Vypadnout odsud a trošku se po ní poohlídnout. Mrkl bych se, jestli se jí nějak nedostanem na kobylku. Vždyť Darby je obviněnej z jedničky vraždy a ona je jeho korunní svědek!“

„Jenže ty máš zítra dvakrát svědčit…“

„Nějak to všechno stihnu.“

Vail se zamyslel, a pak přikývl. „Dobrá. Palmerová je tvoje. Zkus je najít oba.“

20

Oddělení vražd v St. Louis bylo v okamžiku Flahertyho příchodu téměř liduprázdné. Kancelář ve městě byla špatně větraná místnost, plná stolů, telefonů, přihrádek se šanony a počítačů. Seděli v ní však jen dva detektivové. Oscar Gilanti, což byl kapitán oddělení a vedl vyšetřování, a seržant Ed Nicholson, starý zkušený vyšetřovatel s důstojným vystupováním a konzervativním vzhledem agenta FBI.

Oba detektivové se chovali mnohem přátelštěji, než Flaherty původně čekal. Kapitán byl malý hranatý svalovec s holou hlavou, na níž bylo možné najít černé kudrnaté vlasy jen okolo uší. Měl obrovské kruhy pod očima, na bradě mu rašilo dvoudenní strniště a v obleku zřejmě několik nocí spal. I hluboký hlas mu zněl ochraptěle – z nedostatku spánku.

„Musím se vrátit na místo činu,“ zavrčel na Flahertyho. „Nechám vám tu seržanta Nicholsona. Ví vo tom průseru úplně to samý jak my všichni. Jakže se to menujete?“

„Dermott Flaherty.“

„Oukej, takže, Dermotte, jestli se budeš chtít jet někam podívat, vodveze tě Nick. Vytáhl sem ti celej balík – fotky, předběžný zprávy, prostě všechny tydle ptákoviny. Pitva bude hotová asi až zejtra. Zprávu ti klidně faxnem, jestli ji potřebuješ.“

„Fakt vám strašně moc děkuju, kapitáne.“

„No jo. Hele, jestli něco víš, tak nám taky pomůžeš. Na týdle sračce uvítáme každou pomoc. Všichni za sebou maj několik bezesnejch nocí.“

„To si umím představit.“

„Nicku, jedu na místo činu, jo? Jestli tadyhle Dermott bude chtít ven, dělej mu garde, jo?“

„Jo.“

Seržant, starý zkušený praktik, ihned položil Dermottovi příjemným tónem otázku, jestli má zbraň.

Flaherty se usmál: „Já jsem zástupce okresního návladního, seržante,“ odpověděl. „Situace zase tak špatná ještě není.“

Policista se zachechtal. Byl to opravdový veterán místní policejní stanice – vysoká postava, dokonale vzpřímené držení těla, opálený vrásčitý obličej, příjemné, bystré oči a světlé, šedivějící vlasy. Nicholson odemkl svou zásuvku, vytáhl devítimilimetrovku H&K a strčil si ji do pouzdra na opasku. K opasku si připínal i svůj odznak – jako nějaký šerif z Divokého západu. Posunul po stole k Flahertymu velký, tlustý šanon.

„Nejdřív by ses možná mohl kouknout na tenhle vobrázek, ať si uděláš představu. Hilltown je vodsud asi třicet mil. Musí se uhnout z hlavní severovýchodní dálnice číslo čtyřicet čtyři. Ten Spierův barák je ještě pár mil za městem. Je to malá, dřevěná, přízemní stavba – vevnitř jsou dva pokoje, kuchyňka, pracovna a velká koupelna. To je celý. Hezky umístěný mezi stromama.“

Podal Flahertymu leteckou fotografii domu postaveného na konci čtvrt míle dlouhé prašné cesty, která se vinula mezi zakrslými borovicemi a hezkými chomáčky trávy ostřice. Cesta se za domem napojovala na jinou silničku, vedoucí k jezeru.

„Calvin Spier a jeho žena – těm totiž dotyčnej barák patří – jsou momentálně v Las Vegas. Měli se vrátit až příští týden, ale sehnali jsme je, a tak tady budou každou chvíli.“

„A znají ho ti Spierovi?“ zeptal se Flaherty.

„Spier tvrdí, že ne. Chcete se tam jet podívat? Budem tam za půl hodinky…,“ spiklenecky zamrkal. „Pustím blikačku.“

Flaherty přikývl. „Klidně. Vy tomu, koneckonců, šéfujete.“

Cesta byla příjemná, i když drobně mrholilo. Společenský Nicholson celou cestu mluvil svým klidným, autoritativním hlasem a líčil Flahertymu, co se dělo před vraždou. Mladý vyšetřovatel si přitom zběžně prohlížel spisy v šanonu. Fotografie mu jen potvrdily podezření, že tato vražda je přesnou kopií vraždy Balfourové-Gellermanové.

„Našel ho chlápek, co mu patří smíšený zboží u silnice, co ústí na příjezdovou cestu k Spierovýmu baráku. Bydlí za krámkem. Když se včera ráno probudil, všiml si auťáku s logem UPD za stromama. Když tam stálo ještě i v poledne, šel se podívat. Hlavní dveře byly votevřený. Pak uslyšel bzukot. Při pohledu na toho rozřezanýho kluka ho málem klepla pepka. Navíc to byl humus – byl mrtvej už asi šestnáct hodin.“

„Jak se jmenuje oběť?“ zeptal se Flaherty.

„Alexander Lincoln,“ odpověděl Nicholson. „Říkali mu Lex.“

Tak Alex Lincoln, pomyslel si Flaherty. Jasně. Poslední z Ministrantů…

Vlastně předposlední. Ještě zbýval Aaron Stampler.

Přijeli na místo. Celý pozemek kolem domu byl obehnaný žlutou policejní stuhou, z níž kapala voda. U příjezdové cesty parkovalo šerifovo auto. Nějaký policista na ně mávl a pustil je dovnitř. Přijížděli k domu a spatřili několik policejních aut zaparkovaných v řadě za sebou.

„Budeme to muset přeběhnout,“ řekl Nicholson a ohrnul si límec u saka. Oba pak vyskočili z auta a běželi deštěm k malé verandě táhnoucí se podél celé přední části domu. Pod střechou verandy stálo několik detektivů ve žlutých pláštěnkách. Kývli na Nicholsona a Flahertyho, kteří probíhali lijákem směrem k nim.

„Je to v prdeli, Nicku,“ promluvil jeden z policistů. „Tenhle déšť prostě všechno smyl. Otisky bot, pneumatik, prostě všechno. Starej se může posrat vzteky.“

Nicholson s Flahertym chvíli postávali v hlavních dveřích. Vedle nich držel stráž detektiv v civilu a škrábal si poznámky do notesu.

„Ahoj, Nicku!“ pozdravil. „To je bordel, co?“

„To teda jo. Seznamte se. Ray Jensen – Dermott Flaherty. Je to prokurátor vod chicagského okresního návladního.“

Jensen mu podal ruku. „Co vás sem přivádí?“ zeptal se.

„Máme v Chicagu jeden takový případ, co s tímhle asi přímo nesouvisí, ale můžeme najít nějaké vodítko.“

„Kdyby se něco našlo, byla by to pro nás příjemná změna,“ řekl Jensen. „Momentálně totiž vaříme z vody.“

Chodba za hlavním vchodem se táhla po celé délce domu. Flaherty si všiml bílých křídových obrysů naznačujících, ve kterých místech vyčnívaly nohy oběti do chodby. Vytáhl jednu fotografii interiéru – záběr od vchodu. Lincolnovy nohy trčely ze dveří umístěných asi v polovině chodby.

„Spierovi nechali svítit v obýváku,“ řekl Jensen. „Zbytek domu osvícený nebyl. Podle mého odhadu zavolal vrah Lincolna do té místnosti vzadu, a tam udělal svou špinavou práci.“

Prošli kolem obývacího pokoje plného celuloidových panenek, vyšívaných polštářů a tuctů zarámovaných fotografií. Na nábytku byly igelitové obaly proti prachu. Flaherty ucítil sladkokyselý pach krve a smrti.

Místem činu byla malá pracovna s krbem. Skleněnými posuvnými dveřmi se z ní dalo vyjít na zápraží umístěné na boční straně domu. Další dveře z pracovny vedly do kuchyně, zabírající převážnou většinu zadního traktu. Všude byla krev. Na stěnách, na stropě i na koberci. Flaherty si našel další fotografii – tentokrát celkový záběr oběti. Lincoln ležel na boku s hlavou zvrácenou v podivném úhlu. Hrdlo měl proříznuté tak strašlivě hlubokou ranou, až měl hlavu téměř oddělenou od těla. Zůstala mu otevřená ústa, takže připomínal leklou rybu. Ostatní rány byly neméně ohavné a bylo jich nesmírně mnoho. Lincoln měl staženy kalhoty ke kolenům, protože mu vrah amputoval přirození. Objekt té brutální amputace měl nacpaný do úst.

Flaherty listoval fotografiemi a našel detail Lincolnovy hlavy.

V týle stálo napsáno krví: „R41.102.“ Flaherty nehnul ani brvou. Dále si prohlížel snímky.

„Jak se dostal dovnitř? Myslím vrah,“ zeptal se.

„Rozbil okno vzadu,“ odpověděl Jensen. „Podle našeho názoru to tady musel pečlivě prošťourat. Věděl, že zadní cesta k jezeru bude v této roční době úplně opuštěná, zejména po setmění. Přijel tedy zezadu, dostal se až k domu a rozbil sklo v zadních posuvných dveřích z verandy. Má to jeden zajímavej detail. Noc předtím pršelo, ale přitom v celým baráku nebyla jediná šlápota a verandu někdo ostříkal hadicí, takže ani tam se nic nenašlo. Já si myslím, že si pachatel vevnitř zul boty. Když odcházel, umyl po sobě verandu, aby se nenašel jediný otisk. Možná smyl hadicí také krev oběti. Stačí se podívat na fotky Lincolna, aby každýmu bylo jasný, že vrah musel bejt od krve od hlavy až k patě.“

„Jo. Někdo tady odvedl dokonalou práci,“ přikývl Flaherty a nepřestával se probírat fotografiemi. „Ať už oběť sejmul kdokoliv, musel vědět, že je Spier s manželkou pryč. V takovém malém městečku se ví všechno…“

„Bylo to napsaný v Post-Dispatch,“ řekl Nicholson.

„Cože?“

„Ano – o Spierovi a jeho manželce – že se chystají do Vegas. Byl to takzvaný ‚příběh ze života‘ ve sloupku o oslavencích. On je totiž řidičem náklaďáku a vyhrál zájezd do Vegas za deset let bez nehody a bez jedinýho přestupku.“

„A co ten balíček?“

„Odeslaný z pošty ve východním St. Louis. Mají tam oddělení, kde si to člověk může i zabalit,“ informoval je Jensen. „Poslali ho někdy kolem oběda. Na poště bylo plno a nikdo si nepamatuje ani ň. Zpáteční adresa a jméno jsou vymyšlený.“

Flaherty sklopil zrak k doručence. Na řádku označeném slovem ‚odesilatel‘ stálo jméno M. Lafferty.

„Znáte nějakého Laffertyho?“ zeptal se detektiv.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Flaherty. „Oběť tedy doručila zásilku osobně?“

„Jo. Lincoln sice fňukal, že se musí vláčet takový lán cesty po pracovní době a pak se vracet potmě, ale jel.“

„A co ten… Lex Lincoln? Máte na něj něco?“

„Mladej kluk, šestadvacet. Pracuje u UPD dva roky, od chvíle, co se přistěhoval z Minneapolisu.“

„Z Minneapolisu? A tam na něho něco mají?“

„Ne, nic. Žádný záznam. Jeho šéf – chlápek jménem Josh Pringle – tvrdí, že byl v práci dobrej, vždycky chodil včas a že byl dost vtipálek. Zatím jsme nenašli žádného jeho nepřítele. Hrozně po něm letěly holky – tu noc, kdy byl zavražděn, měl domluvený hned dvě rande po sobě.“

„Třeba se proti němu spikly,“ usmál se Flaherty.

Zkušený detektiv se rozesmál. „Doneslo se mi, že sou z toho vobě na mrtvici.“

„Ztratilo se něco?“ ptal se dál Flaherty.

„Zatím jsme žádnou krádež neobjevili,“ odpověděl Jensen. „Přesně nám to budou moct povědět Spierovi, ale podle mého můžeme vloupačku vyloučit. Evidentně šlo o léčku a napadení ze zálohy. Jediné, co se ztratilo zcela určitě, je přezka Lincolnova opasku.“

„Přezka?“

„Ano. Taková ta reliéfní mosazná přezka s motivem americké vlajky,“ řekl Nicholson. „Někdo mu ji z opasku odřízl. A pak je tady ještě něco. Podívej se na tu fotku Lincolnovy hlavy zezadu. Je to napsaný krví. R41.102. Chápeš to?“

Než mohl Flaherty odpovědět, vrátil se do domu Gilanti a setřásal si dešťové kapky z kabátu. Energicky kráčel chodbou k Flahertymu, Jensenovi a Nicholsonovi, mračil se jako kakabus a něco si pro sebe brumlal.

„Nemáme popis pachatele, nemáme popis jeho auta, máme akorát velký kulový. A ať už tuhle hnusárnu provedl kdokoliv, je už vosumnáct až dvacet hodin na útěku, kurva!“ U trojice mužů se zastavil a znechuceně pohlédl na podlahu. „Krucinál, ten hajzl touhle dobou bude na půli cesty do New Yorku.“

Promluvil Jensen: „Kontaktujeme všechny v městečku a okolí. Kontrolujeme totožnost všech vozidel, která tudy projela mezi sedmou a desátou večer. Hledáme svědky u všech pump na dálnici číslo čtyřicet čtyři. Snažíme se objevit jakéhokoli podezřelého.“

„Panebože, mluvíme snad vo půlce světa! S tímhle se nikam nedostanem a ochotní svědci budou volat ještě nejmíň rok!“

„Třeba na něco přijdou chlapi z laborky,“ řekl Nicholson. „Najdou něco v krvi, nějaký vlákna, zjistí vzorky DNA – prostě něco.“

„Jo. Jasně. A když budem hodní, tak nám ho malej Pepíček hezky vykouří. Ty vole, my nemáme nic! Nevíme ani co hledáme, ani koho hledáme! Kristepane, ten vrah by mohl klidně postávat támhle v dešti a nakukovat pod žlutý policajtský stuhy, a my nebudem vědět ani ťuk!“

Pak pohlédl na Flahertyho a pokrčil rameny.

„Tebe třeba něco nenapadá, Dermotte?“

Flaherty se líně usmál. „Kapitáne, víte, já je usvědčuju. Na chytání moc dobrej nejsem.“

„No jo, tak pardon, že sem vobtěžoval, kluci. Vraťte se k práci, ať ste už dělali cokoliv.“ Gilanti pomalu odcházel, ale pak se ještě otočil na Flahertyho. „Hele, kdybys cokoliv věděl, jakoukoliv píčovinu, která by nám pomohla, Dermotte, tak svý další dítě pojmenuju po tobě, i kdyby to byla holka.“

„Díky za pomoc, kapitáne.“

„To je oukej,“ zavrčel Gilanti a vyšel do deště.

„A co bylo vůbec v té krabici, kterou Lincoln přivezl?“ zeptal se Flaherty Jensena.

„Tak z toho je mi teda nejvíc na blití,“ řekl Jensen. „Bylo tam tohle – zabalený jen do ubrousků.“

Flaherty pohlédl na dotyčný předmět a náhle ho zamrazilo.

Šéf gideonské policie Hiram Young si zrovna pochutnával na večeři, když mu zazvonil telefon. „Sakra,“ zamumlal s plnou pusou a rychle po něm sáhl. „Pes Abeho Greena zřejmě dělá nějakou neplechu u někoho na zahrádce. Haló!“

„Je to náčelník Hiram Young?“

„Ano, pane,“ odpověděl úsečně Young.

„Pane náčelníku, já jsem Dermott Flaherty. Pracuji jako asistent okresního návladního v Chicagu.“

„Už jsem s vašima lidma mluvil. Kolikrát vám budu opakovat…“

„Promiňte, pane, ale mám jen jednu otázku.“

„Zrovna sedím u večeře.“

„Nebudu vás zdržovat dýl než minutku. Chci jen vědět, jestli po vraždě Lindy Balfourové zmizelo něco z jejich bytu.“

„Už jsem vám říkal, že motivem určitě nebyla loupež.“

„Já nemluvím o loupeži, pane náčelníku. Mluvím o nějaké maličkosti. Třeba bezvýznamné. Takové, která měla cenu jen pro Balfourovy nebo tak.“

Nastala dlouhá odmlka. Young si přidržel telefon ramenem pod bradou a mazal si marmeládu na horký bílý toast.

„Nic velkého, fakt,“ říkal Young zamyšleně.

„A co to bylo?“

„Vycpaná ryba.“

„Myslíte jako trofej, co se dávají na zeď?“

„Ne. Malý vycpaný delfín. S nápisem ST. SIMONS ISLAND, GA. George ho Lindě koupil, když byli na svatební cestě.“

„A kde to bylo? Myslím jako – měli ho v místnosti, kde byla zavražděna?“

„Ano. Na krbové římse.“

„Tedy tam, kde došlo k vraždě?“

„Vždyť to říkám!“

„Děkuji vám, pane. Vaší pomoci si velmi vážím. Na shledanou.“

Young beze slova práskl telefonem.

„Máš nějaké potíže, miláčku?“ zeptala se ho žena.

„Ale…, nějakej hlavoun – okresní návladní z Chicaga si myslí, že se nám může míchat do našich věcí,“ zabručel a vrátil se k večeři.

* * *

„Abeli? Jsem na letišti v St. Louis,“ řekl Flaherty Stennerovi. „Musím si pospíšit, mý letadlo už nakládají. Budu tam v sedm nula pět.“

„Vyzvednu tě. Máš něco?“

„Jo. Hodně. Myslím, že si dnes večer budu potřebovat promluvit s Martinem a Jane Venableovou. Jde o stejnýho pachatele, o tom není pochyb. Oběť měla napsaný v týle číslo vlastní krví. Nadiktuju ti ho. Třeba by Harve mohl zaběhnout do knihovny a ověřit to. Máš tužku?“

„Jo.“

„Tak si piš: R41.102.“

„Mám to. R41.102,“ opakoval Stenner. „Hned po tom jdeme!“

„Fajn. Nashle v sedm!“

21

Jane Venableová se naklonila nad hrnec s omáčkou na špagety. Našpulila rty a opatrně usrkla z dřevěné lžíce, aby ochutnala. Moc dobrý, pomyslela si a maličko omáčku přisolila. Pak se zadívala na stůl. V průběhu dne jí přinesl poslíček z květinářství obrovitou kytici s jednoduchým vzkazem: „S tvou krásou se tyhle kytky vůbec nedají srovnávat. Marty.“

Poprvé za dlouhou dobu začínala mít Jane pocit, že za dveřmi její kanceláře vzniká nový život. Vydělávala sice spoustu peněz, ale musela jim téměř úplně obětovat své soukromí. Vlastně ani nevěděla, co to přesně soukromí je. Nyní se situace za pouhých pár dní úplně změnila. Hleděla na kytky a nepřestávala se divit: Bože můj, tak já jsem se do tohohle chlapa zamilovala? Hned však tu myšlenku zaplašila: Nesmysl! Jde jen o flirt! Nedělej z toho nic víc!

„Nemůžu uvěřit, žes tenhle sen šéfkuchaře uvařila ty!“ podivoval se Vail. „Kde ses naučila tak vynikající špagety? Nejsi přece Italka.“

„Já ne, ale moje matka je Italka. Pochází z Florencie. V osmnácti dělala tlumočnici při Norimberském procesu.“

„Ahá! Takže odsud vítr vane! Po ní jsi také zdědila tu svou houževnatost!“

„Otec ale taky nebyl žádný poseroutka. Dělal v Norimberku právního zástupce vlády. Tam se vlastně seznámili. Pak byl patnáct let federálním prokurátorem.“

„A co ti řekl na to, když jsi opustila prokurátorské místo a šla do soukromé praxe?“

„Byl pro. Podle něho je deset let až dost – pokud bych ovšem nechtěla ještě povýšit na generální prokurátorku nebo guvernérku. Jenže po takovým šrumci jsem vůbec netoužila.“

„Kdo by po něm taky toužil? V politice jsou jenom samé lži.“

„Já ti nevím,“ pokrčila rameny. „Jako prokurátorka jsem upřímně věřila, že jde o pravdu, spravedlnost a tyhle ptákoviny.“

„Já ti opakuju, že v politice jde o samé lži, Jani.“

„Víš přece, co se říká – že pravda je pouze dojem.“

„Ne, pravda je dojem poroty,“ upřesnil Vail.

„Dělal sis vůbec někdy s pravdou hlavu?“ zeptala se. „Nešlo jen o vítězství?“

„Co tím chceš říct?“

„Někteří lidi tvrdí, že jsme byli oba umanutí a chtěli prostě vyhrát.“

„To všechno je jen otázka úhlu pohledu. Hele – když jsem byl mladý právník, obhajoval jsem jednoho kluka obžalovaného z krádeže v potravinách. Klíčovou roli mezi důkazy sehrál plstěný klobouk. Prokurátor tvrdil, že ho můj klient ztratil při útěku z obchodu. Já jsem jeho tvrzení roztrhal na cucky, dokázal, že klobouk nemůže být jeho a všechny svědky jsem měl dokonale na lopatě. Úplně jsem mu přeoral jasný případ. Jakmile byl vysloven osvobozující rozsudek, tak za mnou ten kluk přišel a řekl: ‚Moh bych dostat nazpátek svůj klobouk?‘ Dělal jsem si – kvůli tomu strašnou hlavu. Jednou jsem pak šel na večeři se soudcem – který se později stal jedním z mých nejlepších přátel – a všechno jsem mu vypověděl. A víš, co mi řekl? ‚To ale nebyl váš problém. To byl problém obžaloby. Podejte mi, prosím, máslo.‘ Chápeš to?“

Tiše se zasmála. „A jaké z toho teda plyne ponaučení, Vaile?“

Vail usrkl vína a uchechtl se: „Nikdo přece nikdy netvrdil, že život je spravedlivý. A to je asi to ponaučení, pokud ho vůbec dokážem najít.“

„To je ale cynická odpověď, pane advokáte.“

„Neexistují žádné záruky! Vydáváme ze sebe přece to nejlepší, ať vedle nás stojí dobrá nebo špatná konkurence. Dnes už nejde o vítězství za každou cenu, ale o nejlepší možný výkon.“

„Já se domnívám, že bychom měli praktikovat eutanazii na všech špatných právnících na světě a pokusit se tak srovnat síly na bitevním poli. Jedině tak dosáhneme ideálního stavu – skutečné spravedlnosti v soudní síni. Rozčilovalo tě to vůbec někdy, Martine? Když jsi věděl, že tvůj oponent je naprosto neschopný?“

„Ne. Měl jsem prostě usnadněnou práci. Člověk si přece neprožívá pocity šílené provinilosti jen proto, že je úspěšný, ne? Nebo ty ano?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou, ale v hlase jí zaznívala pochybnost.

„Jani, mělas někdy za ta léta svého působení na prokuratuře na soudní lavici někoho, koho bys považovala za nevinného?“

Jeho otázka ji šokovala. „Samozřejmě ne!“ odpověděla.

„A obhajovalas někdy někoho, o jehož vině jsi byla přesvědčena?“

Dlouho váhala. „Nikdy jsem se neptala,“ řekla nakonec.

Rozhodil rukama. „Vidíš? Jde čistě jen o úhel pohledu. Já nechávám svůj případ uležet.“ Zapálil si cigaretu a opřel se pohodlně v křesle. Chvíli ji mlčky sledoval.

„Myslím, že jde o ten případ Stoddardové,“ řekl nakonec.

„Cože?“

„No kvůli čemu tady takhle klábosíme. Je to ta Stoddardová. Nevíš, co s tím.“

„Nějak si nedokážu udělat jasný obrázek. Nedává mi to smysl. Ta žena mi zakazuje, abych ji obhajovala, a já nevím proč.“

„Asi bychom to spolu vůbec neměli probírat. Promiň. Neměl jsem s tím začínat.“

„Jenže oba chceme vědět, co se té noci v Delaneyově hnízdečku v podkroví stalo, že?“ řekla.

„My víme, co se stalo.“

U stolu se rozhostilo ticho. Přerušil ho povzdech Venableové. „Máš pravdu. Neměli bychom o tom spolu vůbec mluvit.“

„Uděláme takovou dohodu. Když budeme spolu, necháme zákoníky hezky vysoko na polici, jo?“

S úsměvem zvedla skleničku. „To zní báječně.“ Natáhla druhou ruku a pohladila ho po tváři. Vstal a obešel stůl. Uchopil její obličej do dlaní a něžně ji políbil na rty.

„Nechceš zákusek?“ šeptala mezi polibky.

„Později.“

Náhle zazvonil telefon.

„Nech ho zvonit,“ řekla Jane se zavřenýma očima. Soustředila se, aby se špičkou jazyka dotkla Martinovy špičky.

Automaticky se zapnul záznamník. Vail poznal známý hlas.

„Paní Venableová, promiňte, tady Abel Stenner. Velice se omlouvám, že vás ruším doma, ale nezbytně nutně musíme najít Martina Vaila…“

„Ježíšikriste,“ zaúpěl.

„Až dostanete tuto zprávu, tak – v případě že víte, kde se nachází…“

„Ty mi něco říkej o nošení práce domů,“ ušklíbla se.

Vail přešel k rohu kuchyňské linky a zvedl přenosný telefon. „Ano, Abeli!“ Ani se nesnažil skrývat svou podrážděnost.

„Velice nerad tě obtěžuju, Martine, ale vrátil se Flaherty. Potřebujeme si s tebou promluvit.“

„Cože? Teď hned?“

„Ano, prosím. A myslím, že je načase zapojit do toho také Jane Venableovou.“

„Proč?“

„To pochopíš, až tam přijedeme. Rád bych s sebou vzal ještě Harva a Dermotta. Já vím, že je to velmi nepřiměřený požadavek, ale je to důležité.“

„Počkej chviličku,“ položil přes mluvítko ruku. „Promiň, Jani, že tahám domů pracovní problémy, ale Abel tvrdí, že s námi oběma potřebuje okamžitě mluvit.“

„S oběma? O co jde?“

Na okamžik zaváhal a pak řekl: „Týká se to Aarona Stamplera.“

„Ach bože,“ povzdechla si a na obličeji se jí objevila směsice zvědavosti a šoku. Pak řekl stručně: „Ale jistě.“

„Přijeďte,“ štěkl Vail do telefonu a bez dalšího slova zavěsil.

„O co tady jde, Martine?“

Vail pak Jane popsal vraždy Balfourové a Alexe a jejich význam. Poslouchala mlčky a jen čím dál tím víc třeštila oči, jak Vail pomalu líčil podrobnosti Lindiny vraždy.

„Je to úplně tentýž modus operandi, včetně krvavých znamení v týle obětí. Harvey už má citáty z Rushmanových knih, které jsou momentálně uloženy v knihovně v Newberry.“

„A co Stampler?“ zazněla její první otázka.

„Pořád pod zvýšenou ostrahou v Daisylandu. Pokud víme, nenavázal deset let jediný kontakt s okolním světem.“

„Myslíš teda, že ho nový vrah prostě jenom napodobuje?“

Vail pokrčil rameny. „I to je možné. Jenže takový vrah by sice mohl odhalit některé citáty vyznačené v knihách, ale určitě ne roli Lindy Gellermanové v celém případu. O tom se u soudu přece nikdy nemluvilo. Ukazovalas někdy někomu ty videokazety?“

„Samozřejmě že ne. Vymazala jsem je hned po skončení procesu. A co ty?“

„Já také ne. Ale všechny podrobnosti přece existují na záznamech, které si dělala při pohovorech se Stamplerem doktorka psychiatrie Molly Arringtonová.“

„To bylo taky video, že? Kde jsou ty kazety teď?“

„Zřejmě ve skladu důkazních materiálů.“

„Po takových letech…,“ řekla Jane.

„Jo,“ přikývl Vail. „Po takových letech.“

Nesmírně zvážněl. „Poslyš, potřebuju se ti s něčím svěřit. Nikdy jsem to nikomu neřekl. Je to informace související s důvěrou mezi klientem a obhájcem.“

„O co jde?“ ptala se zvědavě.

„Hele, strávil jsem několik měsíců vypracováním nejlepší možné obhajoby pro Stamplera. Postavili jsme to na tom rozdvojení osobnosti. Aaron byl tím nevinným geniálním hošíkem, Roy jeho ďábelským dvojčetem, které odvádělo špinavou práci. Fungovalo to. Ale toho posledního dne se na mě při odchodu ze soudní síně Aaron obrátil – říkám Aaron, ne Roy, protože já ten rozdíl poznám – s takovým tím svým zvláštně legračním, téměř posměšným úsměvem a řekl: ‚Co když nikdy neexistoval Aaron…?‘ A smál se celou dobu, co ho odváděli chodbou před odjezdem do Daisylandu.“

„Ale prosím tě, to byl jen jeho debilní smysl pro humor,“ pokrčila rameny.

„Možná. Ale co když nekecal? Co když to fakt všechno nahrál?“

„Prosím tě, Martine, právě před chvilkou jsi mi dával lekce na téma výčitky svědomí a teď tohle… Vážně si myslíš, že to předstíral?“

„Vlastně ne. Určitě by neobalamutil tu doktorku. Molly Arringtonovou.“

„Tak proč si s tím dělat hlavu? Navíc to nemůžeš povídat všem na potkání. Opravdu to je důvěrná informace z úst tvého klienta. Kdybys to pustil na veřejnost, okamžitě tě vyloučí z advokátní komory.“

„A co když ty nové vraždy nějak řídí?“

„To je čirá smyšlenka, pane obhájce. Založená na absurdních nepřímých důkazech. Abyste mě přesvědčil, potřeboval byste mnohem víc než nějakou nahodilou poznámku, vypuzenou z vašeho podvědomí za jistých specifických okolností pod náhlým útokem výčitek svědomí. Navíc jste mi právě sdělil, že se dotyčný nachází pod maximální ostrahou v Daisylandu. A za ta dlouhá léta neměl jediný kontakt s vnějším světem. Jak by to tedy mohl udělat, he?“

Vail zavrtěl hlavou: „Já fakticky nevím.“

„Zrovna jsem si vzpomněla na jednu roztomilou věc, kterou mi kdysi řekl starý Jack Yancey. Jako mladý právník během soudního procesu zjistil, že jeho klient je skutečně vinen z vraždy. Šel za soudcem a chtěl od obhajoby ustoupit, ale soudce ho rezolutně odmítl s tím, že by vyvolal zmatečné soudní řízení a obnovení případu by pak bylo nemožné. Kromě toho byla dotyčná informace důvěrná mezi Jackem a jeho klientem. Bylo mu řečeno, aby odvedl co nejdokonalejší práci, a on poslechl. Kupodivu celý případ vyhrál a jeho klient z toho krásně vyklouzl.“

„A co si o tom Yancey teda doopravdy myslel?“

„Řekl mi jen: ‚Spravedlnost zkrátka pokaždé zvítězit nemůže.‘ Takže na celou tu historku zapomeňte, pane obhájce.“ Krásně se usmála a pohladila ho po tváři.

Flaherty, St. Claire a Stenner vzápětí dorazili, takže jim rozhovor přetrhli. Nešetřili omluvami.

„Ráda vás zase vidím, Abeli,“ usmála se Jane a podala mu ruku. „Dávno jsme se nesetkali.“

„Hodně jsem o vás četl.“

„Jane, toto je Harve St. Claire a Dermott Flaherty,“ řekl Vail a ukončil tak představování. Pak odsunuli z jídelního stolu talíře a vázu s kyticí, aby udělali místo na Flahertyho poznámky.

„Hezké kytky,“ konstatoval Flaherty a začal vytahovat z batůžku na stůl zprávy a fotografie. „Máte narozeniny?“

Jane se usmála a zavrtěla hlavou. „Ne-e.“ Dál to nerozváděla.

„Uvedls trochu paní Venableovou do obrazu, Marty?“ zeptal se Stenner.

„Ano. Až do okamžiku Dermottova odjezdu do St. Louis. Co tedy máme?“

„Oukej,“ začal Flaherty. „Předesílám, že podle mého není pochyb, o koho jde. Je to tentýž vrah, co zabil Balfourovou. Stejný modus operandi.“ Rozložil po stole několik fotografií mrtvého Lincolna. „Stejné četné řezné, sečné a bodné rány, i amputace, s níž jsme se setkali u obětí před deseti lety. Nechyběla ani zpráva napsaná krví na šíji…“

Na okamžik zaváhal. Vail na něj pohlédl a vybídl ho: „Ano? Pokračuj.“

„Obětí byl Alexander Lincoln.“

Vaila to překvapilo, ale ihned si vyčítal, jak byl bláhový, že na to nepřišel dřív. „Jisté. Poslední z Ministrantů.“

„Vyjma Aarona Stamplera,“ řekl St. Claire.

„Může na tom být zainteresováno více osob než jedna?“ zeptala se Jane.

„Toto, podle mého, mluví za vše,“ odpověděl Flaherty. „Toto bylo v krabici, kterou doručil Alex Lincoln na adresu, kde byl zavražděn.“

Podal Vailovi fotografii z polaroidu. Vail na ni pohlédl a zděsil se. „Kristepane!“ zašeptal. Jane mu vzala snímek z ruky a znechuceně si ho prohlížela. Byly na něm krvavé ostatky Lindy Balfourové, zřejmě těsně po vraždě, protože zírala nevidoucím vyděšeným pohledem ke stropu.

„Bože můj, kdo je zase tohle?“ zeptala se Venableová.

„Linda Gellermanová, provdaná Balfourová,“ řekl Flaherty. „Zjevně fotografováno bezprostředně po činu. Ještě je jasně patrno, jak stříká krev z rány na hrdle.“

„Takže vrah chtěl – nebo chtěla, abychom to věděli.“

„Přesně tak, madam. Máme tady bona fide pachatele, který vraždí na pokračování.“

„Chci okamžitě, od této chvíle čtyřiadvacetihodinovou osobní stráž pro Jane,“ řekl Vail.

„Myslíte, že teď půjde po ní?“ zeptal se St. Claire.

„Kdo ví, sakra? Zlikvidoval si všechny Ministranty, takže je podle mě logické, že další v pořadí budou hlavní aktéři procesu. Já strávím pro tentokrát noc tady. Mohu spát v pokoji pro hosty. Nebude ti to vadit, Jane?“ Vail svou otázku prohodil tím nejlhostejnějším tónem, jakého byl schopen. Stenner nehnul ani brvou. Naklonil se ke kytkám, aby si přičichl. Jeho pohybu si okamžitě všichni ostatní všimli.

„Ne, dělej vše, co považuješ za vhodné,“ prohodila Jane nevinně.

„To v každém případě vyřeší organizační problémy,“ konstatoval suše Stenner. „Oba vás tím pádem mohu vyzvednout ráno najednou a odvézt do práce. Budeme tedy na noc potřebovat dva muže – jednoho v přední části domu a jednoho vzadu. Budou na stráži, dokud ráno nepřijedu.“

„Navrhuji ještě jednoho muže do domu přes den. Čisté pro případ, že se vrah uchýlí k vloupání,“ navrhl Flaherty.

„Dobrý nápad,“ pochválil ho Vail.

„Možná by neškodilo, kdyby ses taky nechal trochu hlídat, Marty,“ dodal St. Claire. „Čisté pro případ, že by se náš vrah tady rozhodl počkat. Víš, jde vlastně o jedno – bylo by moc príma toho zkurvysyna chytit za flígr – omlouvám se za své výrazivo, madam – ještě než provede něco dalšího. Musíme ho takzvaně přepadnout ze zálohy.“

„Kdo by ještě připadal v úvahu?“ ptal se Vail.

„Co Shoat?“ navrhl Stenner.

„Teď dělá na Nejvyšším soudu Illinois. Ale to by mi připadalo jako dost nejisté,“ reagoval Vail. „Varujte ho a nechte na něm, ať se o sebe postará – bude-li to považovat za nutné.“

„Vlastně s tím musíme počítat všichni,“ řekl Stenner. „Někteří lidi si ale budou myslet, že jsme se zbláznili.“

„Tak ať,“ pohodil hlavou Vail.

„A co tisk?“ zeptal se Flaherty.

Vail se chvíli škrábal na bradě. „Je opravdu jen otázkou času, jak rychle si dají dvě a dvě dohromady. Ale nakonec – proč bychom jim měli pomáhat?“

„Pojďme si teď projít všechno, co jsme doposud zjistili,“ navrhl Stenner.

St. Claire pohlédl na Jane a řekl: „První zprávou byl citát z Kupce benátského. A tady je poslední zpráva od našeho vraha.“ Vytáhl svůj notes a chvilku listoval. „Je to z Hamleta. Dějství první, akt pátý:

Zvěst počal bych, z níž slůvko by zdrtilo tě,

zmrazilo tvou krev,

tvým očím dalo jako povětroňům vyskočit z důlků

a tvým hustým vlasům se zježit po jednom a rovně čnít

jak bodlinám vzteklého dikobraza.“

(Překlad E. A. Saudek)

Chvíli nikdo nereagoval. Všichni se to snažili nějak strávit.

„Hmm, tedy dá se o něm říct, že je vysazený na skutečnou klasiku,“ řekla Jane. „Pokud se pamatuju, tak před deseti lety citoval Hawthorna a Jeffersona. Dnes je to už Shakespeare.“

„Jo. Ten už nám napovídal dost strašidelných zvěstí,“ řekl Vail.

Z ničeho nic si vzpomněl na záznamy rozhovorů doktorky Molly Arringtonové s Aaronem, respektive Royem. Byl opravdu dobrý vypravěč – ať už převtělený do kterékoli své postavy. Vybavil si andělský vzhled Aarona, jak popisoval své zážitky z dětství svým roztomilým kentuckým přízvukem.

* * *

„No, když sem byl tak sedmi– vosmiletej, měli sme toho kazatele Josiaha Shacklese. Takovej velkej vysokej chlap, hubenej jak tyčka, s dlouhejma černejma fousama až na hruď a vzteklejma vočima – přesně jako na vobrázkách z knížek vo historii – jako třeba John Brown. Znáte to? Když ho vobklíčili u Harpers Ferry. Viděla ste ten vobrázek? Jak vás těma vočima ouplně probodává? Takovej byl reverend Shackles. Měl ve vočích voheň. Nevěřil na vykoupení. Uděláte jednu – jedinou! – věc blbě, třeba řeknete maličkou lež, a už ste vodsouzený do pekelnýho vohně. Dycky na mě zíral a řikal ‚Pohleď na mě, hochu!‘, měl takovej hromovej hlas a já na něj koukal nahoru a připadalo mi, že zírám na nějakej vysokej kopec a von vobrátil prst přímo k zemi a řek ‚Ty půjdeš rovnou do pekla, hochu!‘ A tenkrát sem tomu věřil. Tenkrát jo. Reverend Shackles mi naháněl strach. V bibli podle reverenda Shacklese neexistovalo ani vykoupení, ani vodpuštění.“

* * *

Pak si Vail vybavil ještě něco – byla to jen taková vzpomínka, která se mu už málem vykouřila z hlavy. Když se Roy poprvé objevil v průběhu rozhovoru s doktorkou Arringtonovou. Všechna jejich sezení se natáčela na video. Aaron byl zrovna mimo kameru a Molly si něco četla v poznámkách. Najednou vzhlédla. Uvědomil si, že mu později vyprávěla, jaké měla pocity – jako kdyby někdo vypumpoval z pokoje všechen vzduch. Zalapala po dechu. A pak se na stěně za ní objevil stín a natáhla se ruka, která přikryla její. Ozval se ochraptělý šepot připomínající syčení jedovatého hada. Zněl jen pár centimetrů od jejího ucha. Slyšela slova: „Bude ti lhát.“ Nakláněl se k ní a rty měl těsně u jejího obličeje. Jenže to nebyl Aaron. Celý se proměnil. Vypadal o pět let starší. Rysy obličeje mu ztvrdly. Jakoby zešpičatěly. Tvářil se arogantně a upřený, téměř divoký pohled podivně světlých očí v sobě skrýval potlačovanou touhu. Rty mu nějak zduřely a ohrnuly se do oplzlého úsměvu. „Překvápko,“ zašeptal ochraptěle, znovu švihl rukou a popadl ji pod krkem a stisk zesiloval. Prsty jí zarýval čím dál hlouběji do masa. „Nemůžeš ječet, tak to ani nezkoušej.“ Usmál se. „Vidíš tuhle ruku? Tuhle ruku si můžu tadyhle zaklesnout a zlomit ti vaz. Šmik! Jako nic.“

* * *

Vailovi se vybavovaly další okamžiky, z nichž ho ihned zamrazilo. Například jak Roy dokončil příběh o Shacklesovi, ale nikoli tím Aaronovým zvláštním západokentuckým nářečím, ale tvrdým, chicagským akcentem Roye – tedy Aaronova psychopatického alter ega. Každý mluvil jinak, ale oběma byla vlastní schopnost napínavého vyprávění.

„Byli jsme tam nahoře u jezera – říkalo se mu Východní Gorge. Na nejvyšším bodě. To je skála, co vyčnívá nad vodu a je kolmá. Tyčí se tak sto sto padesát metrů nad hladinou jezera Gorge. Ten výčnělek je vidět odevšad. Shackles tam chodíval rád. Postavil se na útes nad tu propast a začal kázat. Z plných plic ječel jak kretén o pekelným ohni a zatracení a jeho kázání se rozeznělo nekonečnou ozvěnou. Tahal tam mladýho v jednom kuse. Já tam byl poprvé. Tenkrát mladýho přitáh k útesu, ukázal dolů a povídá, že přesně takhle to bude vypadat, až půjde do pekla – jako kdyby padal z takový skály. Mladej se moh posrat. Pak Shackles mladýho popad, srazil ho na kolena a vrhl se na něho. Asi se tak rozjížděl, než začínal s kázáním. A pak začal a mlel o nenávisti a ohni pekelném a prokletí, jako kdyby se to všechno týkalo jenom mladýho. Schovali jsme se teda v lese a sledovali ho, jak si vykračuje a mluví sám se sebou. Pak se obrátil, zamířil zpátky k útesu a začal s tím znovu. Vykřikoval, jak je mladej odsouzenej do pekla a jak je zkaženej skrznaskrz. Potichu jsem se k němu přiblížil. Bylo to kurevsky jednoduchý. Řval tak hlasitě, že mě ani neslyšel. Vzal jsem si do ruky zlomenou větev a jak jsem se dostal za něj, vrazil jsem mu ji mezi lopatky a strčil. Slítl přímo do propasti. Plesk! Nedokážu odhadnout, kdy přestal kázat a začal ječet hrůzou. Sledoval jsem, jak dopadl dolů. Nemínil jsem si to nechat ujít. Kutálel se po tom prudkým srázu a strhával za sebou břidličnatý jíl, který ho postupně zasypával – teda zasypával to, co z něho zbylo. Parádní pohled. Byl okamžitě pohřbenej.“

Tenkrát to Vailovi mělo dojít, když poslouchal ten hrůzný příběh. Mělo mu to dojít…

A další hrůzné vyprávění následovalo, když Roy popisoval tu noc, kdy byl rozřezán na kusy arcibiskup Rushman.

* * *

„Aaron stál u dveří do ložnice a pak najednou – jako blesk z čistého nebe do něj vjela nepřekonatelná zloba, měl dojem, že se obrací naruby a… bingo! V tom okamžiku jsem musel přebrat velení. On by to fakticky zase posral. Furt jsem si říkal, že třeba tentokrát do toho půjde, ale ani hovno. Bez šance… Proběh jsem vstupní halou do kuchyně a vzal za kliku u dveří. Bylo odemčeno. Vyšel jsem na schodiště a rozhlédl se. Nikde nikdo. Tak jsem se znovu vrátil, sundal si tenisky a ještě si z ledničky vytáhl čokoládové mlíko a vypil ho. Srdce mi tlouklo tak šílenou rychlostí, že jsem se bál, aby mi třeba nezlomilo žebro. Mlíko mě uklidnilo. Otevřel jsem zásuvku s nožema a vybíral. Nejvhodnější mi připadal dlouhý a široký porcovací nůž. Bude to jak porcování krocana na Díkůvzdání, říkal jsem si. Přejel jsem po ostří prstem. Bylo jako břitva. Hezky jsem se řízl. Strčil jsem si prst do pusy a sál si krev, dokud nepřestala téct. Pak jsem zamířil halou do ložnice. Muzika hrála na plný koule. Óda na radost. Hned jsem věděl, co dělá – stojí v ložnici a diriguje ten svůj neviditelný orchestr. Kdyby se, kurva, stal dirigentem, třeba bysme se s ním nikdy nesetkali. Nezklamal. Dirigoval. Zapálené svíce silně voněly – říkal, že s nima čistí vzduch. Prsten ležel na nočním stolku u postele. Než šel do sprchy, vždycky si ho sundával. Hodinky si nechával – podle mýho byly vodotěsné, ale prsten sundával. Nechápu. No nic, takže tam stál jako Jeho Šoustalence, miláček města. Jeho Svatý Kokot. A dirigoval svůj imaginární andělský chór. Hudba sílila. Řek jsem si: ‚Tak, teď jdi na to!‘ A vlezl jsem dovnitř, vzal prsten a natáh si ho. Jeho Excelence byl mimo. Mával rukama, zavřený oči, nic nevnímal. Já jsem se prostě postavil za něho a poplácal ho plochou stranou čepele po rameni. On se otočil a při pohledu na nůž mu oči málem vypadly z důlků. Pochopil dost rychle, to musím uznat. Natáh jsem ruku s prstenem a ukázal jsem na něj nožem. Začal se přiblble usmívat. Tak jsem otočil špičku nože ke koberci a jemu ten přiblblý úsměv z ksichtu zas zmizel. Klekl si a já mu strčil prsten pod nos. Pomalu se nakláněl, aby prsten políbil, ale já ucukl rukou a popad nůž oběma rukama. Když obrátil hlavu nahoru, švih!, a málem jsem mu prořízl hrdlo. Řval jsem: ‚Odpusť mi, Otče, odpusť!‘, ale chechtal jsem se mu do ksichtu. On se pohnul, takže jsem se netrefil a nůž se mu zaryl do ramene. Málem mu upadla celá ruka. Zařval a zved ruce. Nechápu, jak dokázal vstát, ale prostě vstal. Začal jsem do něj bodat, ale furt jenom do rukou a do nohou. Pak jsem mu konečně prořízl hrdlo a napřáh se k ráně na hrudník. Parádně jsem se trefil. Nůž šel mimo žebra, krásně se do něj zabořil až po rukojeť. On jen hekl a zhroutil se. Pak jsem nůž pustil. Abych ho z něj dostal, musel jsem mu šlápnout na hruď. Ještě jsem ho krásně zaťal do krku zezadu. Nemohl jsem se zastavit. Bylo to, jako když si můžete zadarmo zahrát na automatu. Krev cákala všude kolem. Pamatuju si na každou ránu, kterou jsem mu zasadil – všechny dopadly parádně. Třicet šest bodných, dvanáct sečných, sedmnáct řezných a jedna roztomiloučká amputace. Mám je všechny spočítaný…“

* * *

„Ach jo,“ povzdechl si polohlasem Vail. „Stampler by nám určitě mohl vyprávět pár zvěstí, ze kterých by se našim vlasům dalo – jak to řekl Shakespeare? – ‚zježit po jednom a rovně čnít jak bodlinám vzteklého dikobraza.‘?“

„Skoro ses trefil,“ řekl St. Claire. „Zůstává však otázka – s kým vlastně vrah mluví? S Martinem? Nebo s Jane? Pro koho nám, sakra, nechává zprávy ten, co se po Stamplerovi opičí a vraždí na pokračování?“

„Stampler nikdy nebyl masový vrah,“ řekl Stenner. S každým argumentem zvedl jeden prst. „Za prvé – nikdy si nevybíral oběti náhodně, za druhé, své zločiny dokonale ukrýval, za třetí – nesbíral žádné takzvané totemy, tedy trofeje z místa vraždy.“

Vail souhlasně přikyvoval. „Jen si vzpomeňte na Stamplerovu bilanci za téměř deset let, než jsme ho dostali. Všechny jeho oběti patřily k lidem, kteří mu – podle jeho názoru – nějak ublížili. Dalo by se s tím sice polemizovat, ale vlastně se to tak dá brát. Mrtvola Shacklese, fanatického šílence, kterého srazil z útesu, nebyla nikdy nalezena. Vražda bratra a bývalé Stamplerovy dívky byla zinscenována jako nehoda. Ošetřovatel z nemocnice z Louisville skončil mrtvý v krematoriu v rakvi se zemřelým a jeho popel byl rozptýlen.“

„Jenže pak následovala další skupina – Rushman, Peter Holloway a Billy Jordan,“ řekl Stenner. „Tehdy po sobě začal nechávat symboly. Vytvořil si specifický modus operandi.“

„Ale těla už neskrýval. Také si však nebral trofeje,“ řekl Flaherty. „Náš nový vrah dodržuje jeho styl do posledního detailu, plus krade věci patřící oběti. Linda Balfourová měla vycpaného delfína. Zmizel. Totéž se stalo s přezkou opasku Alexe Lincolna. A oběti zanechává tak, aby byly nalezeny. Jsou zde tedy jasně patrné odchylky.“

„Snažíš se tady říct, že tenhle novej chlápek je asi masovej vrah, co?“ ujasňoval si situaci St. Claire.

„V každém případě ho vraždění baví,“ konstatoval Stenner. „Dostává ho do euforie. Aaron, respektive Roy – to je jedno – vraždili z osobních důvodů. Ze vzteku, msty, chtěli s dotyčným zúčtovat za všechna příkoří, která jim v minulosti způsobil. Tenhle nový vraždí z nízkých pohnutek plus proto, že ho to baví.“

„A Stampler mu poskytl dobrou inspiraci,“ řekl Flaherty.

„Ty si nemyslíš, že se to Royovi líbilo? Zaručeně ho to bavilo. Když ne samotné zabíjení, tak určitě ono zajímavé vyprávění o těch vraždách,“ řekl Vail.

„Jenže on měl úplně ke každé vraždě specifický motiv,“ řekl St. Claire.

„Tyhle dvě oběti byly asi zavražděny z poněkud jiných pohnutek,“ řekl Flaherty.

„Neříkej tyhle, říkej klidně Stamplerovy,“ opravila ho Jane.

„Pokud Stampler našel způsob, jak navnadit tohohle vraha, tak máme následující situaci: je zde vrah, který rád zabíjí a Stampler mu dohazuje oběti,“ uzavřel úvahy St. Claire.

„Možná to tak ale není. Třeba se prostě po Stamplerovi opičí. Stále ještě existuje videokazeta, kde Molly shrnuje výsledky všech svých sezení se Stamplerem. Pouštěli jsme ji jen jedenkrát – v kanceláři soudce Shoata – aby ji viděla Jane i soudce.“

„Ano. Na to opravdu nikdy nezapomenu,“ přerušila ho.

„A ta videokazeta je pořád někde ve skladišti důkazních materiálů. Nikdy jsem si ji nevyzvedl. Možná na ni zkrátka někdo narazil a třeba se nechal inspirovat tím, co je na ní popsáno. Je tam fakticky celý jeho příběh.“

St. Claire si povzdechl. „No jo, tak já do toho skladu skočím. A promluvím si o možnosti najít jehlu v kupce sena…“

„Podle mého názoru si začne pan X brzy vybírat své vlastní oběti,“ řekl Vail.

„Nevím, nevím,“ zpochybnila jeho tvrzení Jane. „Stampler může mít na seznamu ještě hezkých pár obětí – tebe, mě, Shoata… Třeba by to pro nás mohla být výhoda, když to víme…“

„Nechápu…,“ ozval se Flaherty.

„Ona to bere tak, že by mohl jít po nejdůležitějších osobách soudního procesu,“ vysvětloval trpělivě Stenner. „A těmi jsou právě Jane, Martin, Shoat…“

„A ty,“ řekl Stennerovi Vail. „Tys byl velice důležitý svědek.“

„No jo, ale náš případ to není,“ namítl Stenner. „Gideonská policie ‚svou‘ vraždu ignoruje. A ta druhá zase spadá pod jurisdikci policie ze St. Louis.“

„Otázka tedy zní – kdo je vytipovaný jako další?“ řekl St. Claire.

„A kde se to stane?“ dodal Flaherty.

„A jak – pro všechno na světě – vůbec ty dva našel?“ zeptala se Jane. „Miniaturní Gideon v Illinois? A ztracená varta kdesi v Missouri? Jak je vystopoval?“

„A pokud v tom opravdu jede Stampler, tak jak to sakra dělá?“ přemítal Flaherty.

„Hej, klídek, třeba budem mít kliku,“ pronesl s nadějí v hlase St. Claire. „Třeba v St. Louis toho cvoka zhaftnou dřív, než se dostane zpátky sem. To nám všem asi vrtá hlavou, že? Že se dostane sem – nemám pravdu?“

„Myslím, že skutečně musíme předpokládat, že vrah míří do Chicaga,“ řekl Vail. „Možná už tady dokonce je.“

Cítil, jak se ho pod stolem lehce dotkla Janina ruka. Celá se chvěla. Něžně ji uchopil a povzbudivě stiskl.

„Nemůžu zapomenout, jak tenkrát u soudu přeskočil zábradlí u stanoviště svědků a chytil mě pod krkem,“ řekla tiše. „Ty strašné oči… Zlomek vteřiny předtím, než mě chytil, jsem do nich pohlédla a…“

„A co?“ zeptal se Vail. „Cos viděla?“

„Na maličkou chvilku se úplně podlily krví. Ale vypadaly, jako když jsou úplně celé rudé. I se zornicemi. V životě jsem neviděla takovou nenávist, takovou zlobu! Ty oči mě pořád pronásledují jako noční můra!“

Vail náhle ztratil o konverzaci zájem. Hleděl do šálku s kávou a přemýšlel o Lindě a Alexovi, o Ministrantech a biskupu Rushmanovi. Ti všichni byli Stamplerovými přáteli a on na všechny nakonec zaútočil. Vail se stal jeho spřízněnou duší při procesu, takže je jasné, že svou šílenou nenávist nyní zamíří proti němu. Znovu si vzpomněl na Stamplerova slova.

„Co když nikdy neexistoval Aaron…?“

Stampler toho dne určitě nežertoval – tím si byl Vail naprosto jist. A pokud byl Stampler dostatečně chladnokrevný a mazaný tenkrát a všechny tenkrát dokázal přelstít, určitě měl dost prohnanosti i nyní a klidně mohl přijít na způsob, jak organizovat ty vraždy ze své cely v Daisylandu. Vaila už dávno nezajímalo proč to Stampler dělá nebo jestli on sám – Martin Vail osobně – nebyl za ty hrůzy nějak odpovědný. Stamplera musí někdo zastavit. A pokud je nyní bezpečně zavřený za mřížemi psychiatrické léčebny s nejvyšší ostrahou, musejí se soustředit na jeho komplice.

Je třeba ho chytit, použít proti Stamplerovi a se vším jednou provždy skoncovat. A Stamplerův komplic už je blízko, tím si byl Vail jist.

Oběti mimo Chicago mu už totiž došly…

22

Vail popadl svůj telefon v autě a vyťukal číslo. Ozval se uhlazený, kultivovaný hlas Paula Raineyeho. „Prosím? Tady Paul Rainey.“

„Tady Vail. Kde je, Paule?“ ptal se Vail přísně.

„Já… ehm… nemůžu…,“ koktal Rainey.

„Nemůžeš ho vyčmuchat, co? Stejně tak jsi ho nedokázal vyčmuchat včera večer!“

„Nejde o nic vážného, Marty. Vůbec netuší, že je na něho vydán zatykač. Zřejmě je někde na rybách nebo na honu. Dost si prožil.“

„Jo. To jeho žena taky,“ neváhal s protiútokem Vail. „Na to, že jde o chlápka se zatykačem za vraždu jedničku v kapse a že je to navíc tvůj klient na útěku, se chováš nějak zatraceně džentlmensky.“

„Krucinál, on není na útěku!“

„Přistoupils na spolupráci, Paule. Teď na něho bez obav pošlu normální poldy a šerifa.“

„Marty, ještě čtyři hodiny. Do oběda ho tam budu mít.“

„K čemu další čtyři hodiny? Na pohovor se cvokařem? Jak to chceš ospravedlnit? Že byl sexuálně zneužíván vlastní matkou a pak to vybalil na svou ženu? Nebo že se bál, aby mu neuřízla pinďoura za to, že se motá kolem Poppy Palmerový? Obhajoba à la Menendez nebo Bobbit?“

„Táhni k čertu!“

„Nech toho, Paule! Tyhle pobouřený reakce si na mě nezkoušej! Znám tě až příliš dlouho. Najdem si ho sami. A Poppy Palmerovou taky, ať to máme při jednom. A nepočítej s tím, že by naše dohoda nadále platila. Půjde na křeslo, hošánek. Sbohem.“

Vail zavěsil. Pohlédl na St. Claira a Stennera. „Podle mýho vzal Darby do zaječích. Úplně jsem slyšel, jak se Rainey potí do telefonu.“

St. Claire si velice pomalu mnul ruce a zadíval se z okýnka.

„Chci povolení k prohlídce na celou farmu,“ řekl Stenner a upíral oči na silnici. „Doposud jsme prověřili letadla, autobusy, půjčovny aut i vlaky. Po striptérce není zatím ani vidu, ani slechu.“

„Ty si myslíš, že ji vodpravil, co?“ zeptal se St. Claire. Když Stenner chmurně přikývl, pokračoval: „No, vypadá na chlápka, kerej by s tím neměl problém.“

„A teď si myslí, že je z toho venku,“ řekl Stenner.

„Pokud ho Rainey nepřitáhne ve vleku za sebou. Třeba nás nakrmí zas nějakou mysliveckou latinou a vysvětlí to pořadí výstřelů.“

Vail zavrtěl hlavou. „Ne. Podle mýho se Rainey k žádnýmu podrazu nechystá. Přistoupil na dohodu a ví o zatykači. Pokud Darbyho skrývá, vystavuje se nebezpečí odejmutí licence. Ten případ mu za tak velkej průser nestojí. Určitě si myslí, že máme víc, než nějakou nahrávku pokusných výstřelů a ví, že Darby nemá ani floka. Hele, dejte se radši oba do hledání, hned jak mě vysypete na letišti.“

„Tak jo.“ St. Claire se zachechtal. „Už je skoro půl devátý. Máme tudíž napůl vyhráno.“

* * *

Muž byl úplně holohlavý a přesně uprostřed lebky měl vytetovanou ještěrku s vyplazeným jazykem, který se mu kroutil dolů po čele. Vykasané rukávy košile mu těsně obepínaly bicepsy dokonale vytvarované v posilovně, na nichž mu vytvářelo další tetování složitý vzor dýk, jmen a propíchnutých srdíček. Tyto motivy mu sahaly až k zápěstí. Kalhoty mu přidržoval pásek spletený z kožených řemínků, vpředu svázaných námořnickým uzlem těsně pod pupkem. Místo párátka měl v koutku úst desítku hřebík a z druhého koutku zářily stříbrné zuby. Zrovna kontroloval zásoby za barem. V deset hodin dopoledne bar páchl vyčpělým cigaretovým dýmem, potem a rozlitým pivem. Škvírou ve dveřích se dovnitř prodíral úzký sluneční paprsek a ozařoval nezametenou podlahu posetou nedopalky, zmačkanými ubrousky a špínou. Stenner zvedl průkaz.

„Jsem major Stenner, kancelář chicagského okresního návladního. Toto je poručík St. Claire.“

„Dobrý den, majore, dobrý den, poručíku. Na dva chlápkv až moc hodností, ne?“ zašklebil se barman křivými ústy.

„Je tady někde majitel?“

„Koukáte na něho. Mike Targis jméno mé.“

Potřásl oběma policistům rukama, jako by jim je chtěl rozmačkat na kaši.

„Jestli hledáte Poppy, tak sem vašim lidem řek všecko co vím. Vodešla předevčírem a vod tý doby se neukázala ani nezavolala.“

„V kolik hodin?“

„Co já vim… tak v jednu, ve čtvrt na dvě.“

„Měla dostat nějaké peníze?“

„Jo. Tři dny – tři papírky.“

„A ona opovrhla třema stovkama? To musela fakt hodně spěchat.“

Targis pokrčil rameny. „Rychlý prachy…“

„Má auto?“ zeptal se Stenner.

„Co myslíte? Za měsíc má bokem tři čtyři tácy na tringeltu, plus stovku na den. Vona je moje atrakce číslo jedna, vážení. Má červenýho mustanga s hadrovou střechou. Loňskej model.“

„Znáte číslo?“

Targis vrhl po St. Clairovi soucitný pohled. „Ne. A kupodivu neznám ani číslo motoru, představte si!“

„Víte, kde bydlí?“

„Jasně. Fairway Apartments, tadyhle za golfovým hřištěm. Dvě míle po čtyřiaosmdesátce. Nemůžete to minout. De vám vo tu věc s Darbym, co?“

„Víte o tom něco?“ zeptal se Stenner.

„Jenom co sem čet v novinách. Tomu má člověk věřit?“

„Vy tomu nevěříte?“

„Čemu jako? Tý střílečce ve stylu Calamity Jane a Wild Bill Hickok? Běžte někam.“

„Podle vás to jsou jenom dohady?“

„Na to vemte jed, váženej.“

„Mluvila o tom Poppy?“

„Zbláznil ste se?“ Opřel se o bar a ztišil hlas, i když nikdo jiný v lokále nebyl. „Mohla se posrat strachy.“

„Z čeho?“

„Ze všeho. Z poldů. Z vás. Z Velkýho Jima.“

„Tak jste Darbymu říkali? Velký Jim?“

„Tak mu říkala Poppy. Vod ní to přebrali všichni vostatní. Hádejte, kdo vám po čtyřech hodinách těžký pařby nechá dolarový spropitný? No Velkej Jim. K posrání. No jo, ale v ženskejch aby se prase vyznalo. Poppy je práskaná a má figuru, že by se to při pohledu na ni postavilo i chlapovi vytesanýmu do žuly. Vypadá jako Michelle… Jakže se menuje?“

„Pfeifferová?“ snažil se pomoct Stenner.

„Ne, ta druhá. Co dělala fízlici.“

„Philipsová,“ pomohl St. Claire.

Targis na něho namířil ukazováček. „Jo. To je vona!“

„Zmiňovala se někdy předtím o své sestře?“ zeptal se Stenner.

„Noo, možná jednou, dvakrát.“

„Takže vám se nezdálo, že by se nějak moc stýkaly?“

„Mně se nikdy nic nezdá. Její ségra je mi u prdele. Mám dost starostí se svou famílií.“

„Děkujeme, pane Targisi,“ řekl Stenner a podal mu vizitku. „Pokud byste si ještě na něco vzpomněl, zavolejte nám.“

„Zdrhá vám před zákonem nebo co?“

„Jen s ní chceme mluvit.“

„Myslel sem, že ste s ní už mluvili.“

„Zapomněli jsme se jí zeptat na pár věcí. Kdyby se náhodou objevila, dejte jí moje jméno a telefon, ano?“

„Jenže vona se nevobjeví. Dělám tenhle byznys skoro dvacet roků a poznám, když mi někdo volá naposled. A vona určitě volala naposled. Už se nevozve.“

„Třeba brnkne kvůli těm třem stovkám, co jí dlužíte.“

Zavrtěl hlavou a pak vytáhl utěrku, podržel ji pod pípou a když už nic neteklo, vyždímal ji téměř do sucha a začal utírat bar.

„Kdyby vo to stála, mohla se zastavit. Musela projíždět přímo tady kolem, když jela na dálnici.“

„Ona vám řekla, že do Texarkany jede svým autem?“

„Neřekla nic. Jenom si to myslím.“

„Dík.“

„Není zač. Přijďte trochu pozdějc na drink. Zvu vás.“

„Děkujeme, Miku, jste fakticky džentlmen.“

Ještě ani nedošli ke dveřím a St. Claire ucedil: „Targis určitě seděl.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Používá slova, který se říkaly asi před deseti lety. A navíc – já vím všechno. Dokonce i to, kdo je Michelle Phillipsová.“

„Mamas and Papas,“ řekl Stenner a otevřel dveře auta. St. Claire na něj nevěřícně zíral. „Mně nebylo odjakživa padesát, Harve.“

Nasedli do auta a zamířili na Darbyho farmu zkontrolovat, jak probíhá prohlídka.

* * *

Helikoptéra udělala prudkou otáčku a uhnula od dálnice ostrým obloukem dolů nad městečko Daisyland. Ze vzduchu vypadalo jako obyčejná vesnička obklopená starými viktoriánskými domy ukrytými mezi vzrostlými duby a jilmy. Jakmile helikoptéra nabrala kurz na sever od městečka, obydlených míst ubývalo, a vzápětí, zcela nečekaně, stromový porost skončil a pod nimi se objevila Stevensonova psychiatrická klinika – shluk nesourodých, avšak příjemně vypadajících budov a stavení, oddělených od městečka hustými živými ploty a cihlovou zdí, kterou byl celý areál obehnán. Ke starší rozlehlé hlavní budově nemocnice přiléhala dvě nová křídla. Nově vzniklý útvar vypadal z nadhledu jako dokonalý čtyřúhelník. Vail viděl maličké lidičky, jak se dole hemží jako mšice na obrovském zeleném listu. Vzpomněl si na jednu tu zcela nově postavenou budovu a představoval si, jak vypadala před deseti lety, když tady byl naposled – dvoupatrová stavba s atriem uprostřed. Šikmé skleněné desky tvořily špičatou jehlanovitou střechu. Monumentální dílo. Oddělení s maximální ostrahou – Stamplerův domov právě uplynulé dekády.

Dole pod nimi sledoval nějaký muž hřmící vrtulník z pavilonu umístěného přímo naproti hlavní čtyřúhelníkové budově. Muž vypadal sympaticky, téměř se dal označit za pohledného, s dobře a profesionálně vypracovanými svaly z posilovny. Na sobě měl kalhoty v barvě khaki a tmavomodrou košili jako strážný. Měl pronikavé modré oči a světlé vlasy zastřižené těsně nad uši. Byl hladce oholen a voněl kolínskou. Plné rty se mu zvlnily do letmého úsměvu. Stál se zvrácenou hlavou podepřenou rukama – pěsti měl pod bradou a prsty propletené vyjma ukazováčků, které si tiskl na rty. Svou pozornost soustředěně upíral na vrtulník. Sledoval, jak se obrací a mizí za stromy. Pak konečně promluvil tichým, ochraptělým šepotem:

„Vítejte, pane Vaile.“

A zazubil se od ucha k uchu.

„Říkals něco, Rayi?“ ozval se nějaký hlas z chodby.

„Ne, Ralphe, jen si tady bručím sám pro sebe,“ odpověděl a hlas mu zněl jako samet. Posadil se k pracovnímu stolu a vrátil se k přerušené činnosti.

Jakmile helikoptéra měkce dosedla na velké fotbalové hřiště nedaleko nemocnice, přijel po přístupové cestě čtyřdveřový cadillac a zastavil. Vrtule helikoptéry zvedala z hřiště víry prachu a náhle se zdálo, jako kdyby uprostřed trávníku vypukla lokální vichřice.

„Ty bys dokázal přistát bez úhony i na platu vajíček, Sidney,“ řekl uznale Vail, odepnul si bezpečnostní pás a otevřel dvířka.

„To říkáte pokaždý,“ zasmál se pilot.

Za volantem sedanu byl upravený muž, asi třicetiletý, s příjemným úsměvem. Měl na sobě kalhoty v barvě khaki a tmavomodrou košili a vůbec nevypadal jako dozorce, i když se ukázalo, že jím je.

„Dobrý den, já jsem Tony,“ pozdravil a otevřel zadní dveře. „Mám za úkol odvézt vás do Daisy.“

„Do Daisy? Tady se tomu říká tak hezky? Daisy?“

„Jo,“ přikývl Tony a podržel Vailovi dveře. „Daisyland jim zřejmě nepřipadalo dost pitomý.“

Vail se posadil a Tony za ním dveře zabouchl. Cesta trvala jen pět minut. Jakmile se přiblížili k obrovitému areálu, otevřela se široká železná brána a Tony projel dovnitř a pokračoval po štěrkové silničce lemované po obou stranách hustými keři zimostrázu, vysokými asi po kolena. Vail z nevysvětlitelných důvodů zneklidněl. Možná se podvědomě bojím, uklidňoval se, že si mě tady nechají. Anebo – což bylo pravděpodobnější – nijak netoužil po pohledu na nešťastné pacienty uzavřené před okolním světem do speciálního vězení, které tady poněkud krutě označovali hezkým dívčím jménem Daisy, tedy Sedmikráska.

* * *

Shana Parverová si stanovila jako hlavní cíl svého setkání s obžalovanou získat maximum informací použitelných při líčení před soudem, aby dokázala tvrdě vyrukovat s argumenty proti snížení trestu a stanovení polehčujících okolností vyplývajících z přiznání viny. Byla si totiž jistá, že Stoddardová nikdy před velkou porotu nepůjde a že Venableová se bude snažit vybojovat co nejlepší pozici pro dohodu s obžalobou. Příliš se ve svých předpokladech nemýlila.

Jane Venableová měla obhajovat klientku, která po obhajobě netoužila, a potřebovala získat u Parverové ideální pozici na vyjednávání polehčujících okolností. Venableová tedy přinejmenším musela přesvědčit Edith Stoddardovou, aby jí dovolila pokračovat v dalších krocích směřujících k co nejlehčímu trestu a zpochybnění Shaniny obžaloby. Stál před ní těžký úkol – přimět Stoddardovou, aby vzala zpět své přiznání. To bylo opravdu velké sousto. Jane tedy alespoň doufala, že se Stoddardová při soukromém výslechu s Parverovou nebude příliš obviňovat.

Před příchodem Shany Parverové měly několik minut pro sebe. Edith Stoddardovou přivedla do místnosti pro návštěvy ve vazebním oddělení dozorkyně, která zůstala stát přede dveřmi. Stoddardová vypadala vyčerpaně, ve tváři byla popelavě šedá, koutky úst jí poklesly a kolem očí měla černé kruhy. Na sobě měla neforemné modré šaty bez pásku a na nohou nízké bílé tenisky. Vlasy měla jen narychlo vyčesané nahoru a černé prošedivělé pramínky jí padaly z drdolu po stranách i vzadu.

„Jak se dnes cítíte?“ zeptala se Venableová.

„Ani nevím,“ zazněla bezvýrazná a nejasná odpověď.

„Nebude to trvat dlouho,“ uklidňovala ji Venableová. „Jde jen o formalitu.“

„Kdy už bude konec? Kdy už uděláte tu dohodu o výši trestu – ať už bude jakákoli?“

„Toto setkání je předzvěstí té dohody, Edith. Byla bych ráda, kdybyste dnes zmobilizovala všechny síly a vystupovala sebejistě. Velmi nám to pomůže při vyjednávání o výši vašeho trestu.“

Stoddardová bezmocně zavrtěla hlavou.

„Ona se chystá vyrukovat s otázkou zbraně, Edith. Já se vás nebudu ptát, kde jste ji ztratila, ani jestli jste ji vůbec ztratila. Když se vás na ni zeptá – mám na mysli tu ztrátu zbraně – vyjádřete se nejasně. Určitě také zazní otázka, kde jste byla tu noc, kdy byl Delaney zabit. Mějte na paměti – čím méně se toho Shana Parverová dozví tím lépe.“

„Proč jí prostě nemůžete říct… proč nemůžete udělat tu dohodu… jak tomu říkáte?“

„O polehčujících okolnostech a zmírnění trestu.“

„Udělejte to dnes. Ať už je to za mnou, prosím.“

„Edith, prosím, věřte mi. Já všechno v pravý čas urovnám.“

„Jenom chci, aby to už skončilo.“

„Já vás chápu, Edith. Ale dovolte mi dělat mou práci, ano?“

Stoddardová odevzdané schýlila ramena a několikrát zhluboka povzdechla.

„Všechno bude dobré,“ povzbudila ji Venableová. „Zvládnete to.“

Shana Parverová dorazila v kalhotovém kostýmu z lehoučkého hedvábí, černé vlasy jí padaly v hustých pramenech na ramena. Přišla pár minut po Venableové a přivedla si stenografku – vysokou, štíhlou, sympatickou zaměstnankyni soudu Chorine Hempsteadovou. Všechny přítomné si vyměnily srdečné pozdravení a Hempsteadová nabídla, že přinese kávu, což všechny vděčně přijaly – vyjma Edith Stoddardové. Ta seděla vedle Jane Venableové, naproti Parverové. Ruce si položila na stůl před sebe. Shaně ze všeho nejvíc připomínala vyděšeného ptáčka.

Parverová si položila na podlahu kabelku nacpanou k prasknutí, otevřela kufřík, vytáhla blok, svazek poznámek, několik tužek a malý diktafon Sony. Všechno vyskládala na stůl. Hempsteadová se vrátila s kávou a posadila se na konec stolu se stenografickým blokem a připravila se na těsnopisný záznam.

„Připraveni?“ zeptala se příjemným hlasem Shana a rovnala si před sebou poznámky a zápis Shocka Johnsona pořízený toho dne, kdy se Stoddardová z ničeho nic přiznala k vraždě Johna Delaneye.

„Pusťme se do toho,“ pronesla úsečně Venableová.

„Do zápisu,“ začala Parverová. „Chtěla bych prohlásit, že toto je formální výslech paní Edith Stoddardové, která je obviněna z vraždy prvního stupně v případu smrti pana Johna Farrella Delaneye, k níž došlo dne desátého února roku 1994 v Chicagu. Já jsem Shana Parverová a zastupuji okresního návladního ve správním obvodu Cook. Přítomny jsou též paní Jane Venableová, právní zástupkyně paní Stoddardové, a Chorine Hempsteadová, zapisovatelka soudu správního obvodu Cook, která pořídí z tohoto setkání oficiální zápis. Výslech byl proveden v kanceláři u cel předběžného zadržení v budově soudu šestnáctého února roku 1994 v devět hodin dopoledne. Paní Stoddardová, nemáte námitek proti pořízení nahrávky z tohoto setkání?“

Stoddardová pohlédla na Jane Venableovou.

„Není námitek,“ řekla Venableová.

„Výborně. Uveďte, prosím, do zápisu vaše plné jméno.“

„Edith Hobbsová-Stoddardová.“

„Jste vdaná?“

„Ano.“

„Jak se jmenuje váš manžel?“

„Charles. Charles Stoddard.“

„Jak dlouho jste provdaná?“

„Dvacet šest let.“

„A kde bydlíte?“

„Magnolia Street, číslo 1856.“

„Máte děti?“

„Mám dceru. Angeliku.“

„Jak je stará?“

„Jednadvacet let.“

„Bydlí u vás?“

„Chodí na univerzitu. Bydlí tedy na koleji, ale doma má svůj pokoj.“

„Myslíte Chicagskou univerzitu nebo Illinoiskou?“

„Chicagskou. Je ve třetím ročníku.“

„A vy jí studium financujete?“

„Má malé stipendium, které částečně pokrývá náklady na zápis do ročníku, učebnice a laboratoře, ale já – tedy my – jí platíme ubytování, jídlo a další nezbytnosti.“

„Kolik to dělá měsíčně?“

„Pět set dolarů. Dáváme jí pět set měsíčně.“

„A k vašemu manželovi chodí pravidelně na celý den pečovatelka?“

„Ne zdravotnice, ale naše hospodyně, která se stará o Charleye, vaří a uklízí.“

„Paní Stoddardová, máte s manželem oddělené ložnice?“

„Co má tohle s případem společného?“ zeptala se Venableová. „Je to pouze formalita,“ odpověděla Parverová jakoby nic. „Máme ložnice vedle sebe. Jsou průchozí,“ odpověděla Stoddardová unaveně. „V noci nechávám pootevřené dveře, kdyby Charley něco potřeboval.“

„Pracujete v podniku Delaney Enterprises, který je ve čtvrti Ashland. Je to správně?“

„Pracovala jsem,“ řekla Stoddardová s nádechem ironie v hlase. „A jak dlouho vám trvá – tedy trvala – cesta do práce?“

„Asi půl hodiny. Podle hustoty provozu.“

„Vy tedy jezdíte autem?“

„Ano.“

„Jak dlouho jste pro pana Delaneye pracovala?“

„Sedmnáct let.“

„A byla jste jeho osobní sekretářka?“

„Můj oficiální titul byl tajemnice,“ řekla hrdě.

„A jak dlouho jste tuto funkci zastávala?“

„Devět let.“

„A měla jste v této funkci příležitost zajít do bytu pana Delaneye v Lofts Apartments na Astor Street?“

„Ano.“

„Chodila jste tam často?“

„Ano. Rád tam pracoval. Ruch v kanceláři mu nevyhovoval. Často jsem mu tam nosila šanony, dopisy k podepsání nebo mi tam diktoval korespondenci.“

„A měla jste od toho bytu klíč?“

Venableová se pohnula, aby podala proti této otázce námitku, ale pak si to rozmyslela a nic neřekla.

„Ano.“

„A kde je ten klíč teď?“

„Já…, ehm… je asi na kroužku u mých ostatních klíčů.“

„A ty jsou kde?“

„Při zatčení mi je odebrala policie.“

„Takže klíč je nyní na policii?“

„Ano.“

„Teď bych se vás chtěla, paní Stoddardová, zeptat na vaši zbraň. Vlastníte přece zbraň, ne?“

„Ano.“

„Jaké ráže?“

„Je to osmatřicítka.“

„Typ?“

„Smith and Weston.“

„Myslíte patrně Smith and Wesson?“

„Asi ano. Ano.“

„A kde jste k té zbrani přišla?“

„Koupila. V obchodě U seržanta Yorka ve Wabashi.“

„Vybavíte si, kdy jste ji zakoupila?“

„Asi před měsícem. Na den přesně si to nepamatuju.“

„A kolik jste za dotyčnou zbraň zaplatila?“

„Sto třicet pět dolarů.“

„Proč jste si vůbec opatřila zbraň?“

„Pro svou ochranu.“

„Nosíte s sebou tuto zbraň stále?“

Pauza. „Ano.“

„Zdá se, že si nejste příliš jistá, paní Stoddardová.“

„Já si jsem jistá. Snažila jsem se jen vzpomenout, jestli jsem ji někdy nechala doma. Myslím, že ne.“

„A kde ji nosíte?“

„Jak jsem řekla – všude.“

„Ne, myslela jsem místo, kam zbraň ukládáte, když ji máte u sebe.“

„Do kabelky.“

„A v kanceláři?“

„Do prostřední zásuvky mého stolu. Na levé straně. Zamykám ji.“

„A v noci?“

„Pod matraci.“

„Ve vaší ložnici?“

„Ano.“

„A kde je ta zbraň nyní?“

„Já – ehm… ztratila jsem ji.“

„A jak? Pokud ji tedy nosíte v kabelce a zamykáte v zásuvce a doma ji strkáte pod matraci. Jak se vám podařilo ji ztratit? Je možné, že vám někdo ukradl zbraň ze zásuvky v kanceláři?“

„Asi ne… možná.“

„Co se s tou zbraní tedy přihodilo?“

„Zřejmě… asi… Musela mi vypadnout z kabelky.“

„Bylo to poté, co jste zastřelila Delaneye?“

„Námitka. Paní žalobkyně, budete-li takto pokračovat, končíme…“

„Máme přece přiznání paní Stoddardové…“

„Které, jak velmi dobře víte, bylo anulováno a odvoláno. To prohlášení učinila pod značným tlakem a byla v tom okamžiku nesmírně citově rozrušená…“

„Ztratila jste tedy tu zbraň poté, co byl pan Delaney zavražděn, paní Stoddardová?“ skočila Parverová Venableové do řeči a uťala tím veškeré námitky.

Jenže obhájkyně se nedala: „Ani tato otázka se mi nijak nelibí. Podle mého by nejlepší formulací bylo, kdybyste se jí prostě zeptala, kdy ji ztratila.“

* * *

„Dobrá. Paní Stoddardová, kdy jste ztratila dotyčnou zbraň?“

„Přesně nevím. Poprvé jsem si toho všimla, když jsem se ve čtvrtek večer vrátila z práce.“

„To bylo ten večer, kdy byl zavražděn Delaney, že?“ pohlédla Parverová na Venableovou a významně zvedla obočí.

„Ano,“ odpověděla Stoddardová.

„A teď bych se chtěla, paní Stoddardová, dozvědět, jestli vůbec víte něco o zbraních, když jste si zakoupila tu osmatřicítku Smith and Wesson?“

„Ne, nevím.“

„Chodila jste se učit střílet?“

„Ano, chodila.“

„A naučila jste se tedy se zbraní zacházet?“

„To ano.“

„A kde to bylo?“

„Na střelnici v Pershing Street. Jmenuje se ‚Střelecký klub‘.“

„A jak dobře jste se naučila střílet, paní Stoddardová?“

„To je dost nejasná otázka. Nemohla byste ji přeformulovat, prosím?“ ozvala se Venableová.

„Proč je nejasná?“

„Tak za prvé se vztahuje k odpovědi paní Stoddardové, která nám řekla, že o zbraních nic neví. A za druhé tudíž nemá s čím srovnávat. Jak může říct, jestli střílí dobře nebo špatně?“

„Paní Stoddardová, přestala jste už chodit na střelnici?“

„Ano.“

„Proč?“

„Instruktor mi řekl, že mi to už dost jde.“

„A myslel tím všechno, ano? Nabíjení, čištění i střelbu?“

„Ano.“

„A všechny tyto schopnosti jste si osvojila natolik, že jste mohla s výcvikem přestat, je to tak?“

„Asi ano.“

„Takže podle vašeho instruktora jste ve výcviku pokračovat nemusela?“

„Ne.“

„A koupila jste si do své zbraně i nějaké náboje?“

„Ano.“

„Víte, kolik jich bylo?“

„Dvě krabičky.“

„A kolik nábojů je v jedné krabičce?“

„Padesát.“

„Máte svou zbraň neustále nabitou?“

„Ano.“

„A kolik je nábojů v ní?“

„Šest.“

„Kde máte uskladněny krabičky s náboji?“

„Na poličce ve skříni v ložnici.“

„Je ta skříň uzamčená?“

„Ne. Proč bych si…“

Venableová jemně položila Stoddardové ruku na předloktí a zavrtěla hlavou, ale Parverová se to rozhodla ignorovat. Otevřela kufřík a vytáhla z něj nadvakrát přeložený list šedého papíru. Rozložila ho na stůl před Stoddardovou.

„Paní Stoddardová, toto je terč, který jsme získali ve Střeleckém klubu. Nechala jste ho tam poslední den svého výcviku, a oni si ho schovali. Domnívali se, že se budete čas od času vracet na tréninky a že byste ho ráda měla schovaný.“

Venableová pohlédla na terč. Byl to obyčejný terč s klasickou černou siluetou člověka na bílém pozadí, který se na střelnicích obvykle používá. Byl šestkrát prostřelený a všechny rány byly téměř na jednom místě – v oblasti srdce.

„Poznáváte ten terč, paní Stoddardová?“

„Ale ten může patřit komukoli, paní žalobkyně,“ vyštěkla Venableová. „Všechny terče jsou stejné.“

„Ale určitě nemají všechny dole poznamenáno jméno vaší klientky a datum,“ řekla Parverová a ukázala na dva řádky v dolním rohu. „Oni je označují, aby je jejich zákazníci poznali.“

„V tom případě se domnívám, že bude můj,“ řekla Stoddardová.

„To je zásah z dvaadvaceti metrů, paní Stoddardová. Jste zatraceně dobrá.“

Edith Stoddardová neodpověděla hned. Nakonec pokrčila rameny. „Většina lidí v klubu střílí takto.“

„Jaký typ kabelky nosíte, paní Stoddardová?“

„Značku Louis Vuitton. Normální standardní rozměr.“

„Tedy zhruba dvacet krát patnáct centimetrů, ano?“ specifikovala otázku Parverová a ve vzduchu nakreslila obrys kabelky.

„Asi tak.“

„A co v kabelce ještě obvykle nosíte?“

„Jakou to má souvislost?“ zeptala se Venableová.

„Sledujte mě, prosím,“ odpověděla Parverová, aniž změnila tón hlasu. Sklonila se a zvedla z podlahy svou přecpanou koženou kabelku a položila ji na stůl. Byla skutečně naplněná k prasknutí. „Toto je například moje kabelka,“ zasmála se Parverová. „A jak vidíte, nosím v ní snad úplně všechno mimo kompletního vydání encyklopedie Britannica.“

Edith Stoddardová maličko roztáhla rty do úsměvu a napětí v jejím výraze na okamžik povolilo.

„Bývá vaše kabelka takto nacpaná jako ta moje?“

Stoddardová se usmála. „Neumím si představit, že bych toho musela dennodenně tolik vláčet.“

„Takže vaše kabelka byla poměrně přehledná a všechno v ní bylo srovnané, ano?“

„Jistě. Měla jsem v ní peněženku, šekovou knížku, klíče, papírové kapesníky. Někdy paperbackovou knihu, pokud jsem ji měla rozečtenou. Občas čítávám při obědě.“

„Paní Stoddardová, máte představu, kolik asi váží vaše zbraň?“ zeptala se Parverová a nahlédla do poznámek.

„Ne.“

Parverová na okamžik zaváhala, a pak obrátila stránku. „Nabitá váží… šest set sedmdesát devět a půl gramu.“ A ještě dodala: „To je dost na to, abyste si všimla, zda ji máte ve své malé, přehledné kabelce, ne?“

„Já… myslím, že ano,“ odpověděla Stoddardová opatrně.

„Hned vám vysvětlím, kam mířím. Tu zbraň jste nosila na svou ochranu, neříkala jste to?“

„Ano.“

„Takže by bylo přirozené uvědomit si, jak je kabelka těžká, a podle toho poznat, zda máte zbraň pro případ nouze s sebou, ne?“

„Námitka. Nosila tu zbraň už tři týdny. Za tu dobu si na váhu kabelky určitě zvykla.“

„Jistě. Paní Stoddardová, říkala jste, že obvykle ukládáte svou zbraň do zásuvky, a tu zamykáte. Dokázala byste si vybavit, kdy jste ji tam dávala naposledy?“

„Ale paní žalobkyně, byla nervózní, v zoufalé situaci…“

„Paní Stoddardová, kdy jste se oficiálně dozvěděla o svém předčasném odchodu do důchodu?“ přerušila Venableovou Parverová.

„Ve čtvrtek.“

„Předtím jste o ničem neměla tušení?“

„Nikdo z mých nadřízených mi předtím o ničem neřekl.“

„Na to se neptám. Nevšimla jste si nějakých náznaků – ještě před tím čtvrtečním ránem, kdy vás Delaney nahradil jinou pracovnicí –, z nichž by vyplývalo, že vás chtějí vyhodit?“

„Ano, ale to byly jen řeči. Vždycky se začne něco proslýchat…“

„A kdy se k vám ty řeči donesly poprvé?“

„Víte, jak to chodí. Člověk si nepamatuje, kdy se to k němu donese. Dokonce si ani nedokážu vybavit, kdo s tím vůbec přišel.“

„Už se to tedy takzvaně proslýchalo delší dobu? Jak dlouho?“

„Už vám snad odpověděla, paní žalobkyně. Řekla, že neví, kdy se to k ní doneslo,“ řekla Venableová. „Na tomto místě bych chtěla zakročit. Operujete s informacemi z doslechu. Je také irelevantní, jestli…“

„Právě naopak, paní Venableová. Je to zcela relevantní. Někteří ostatní zaměstnanci uvádějí, že to bylo všeobecně známo – myslím informace o nahrazení Edith jinou pracovnicí – už od Vánoc. Tedy plné dva měsíce.“

„Radím nyní své klientce, aby neodpovídala na žádné další otázky týkající se toho, zda mohla či nemohla slyšet nějaké klepy, případně od koho je mohla či nemohla slyšet. Už vám řekla, že jí vše sdělil ve čtvrtek ráno Delaney. Od toho okamžiku počítala s tím, že ji v práci nahradí někdo jiný.“

„Paní Stoddardová, jaká byla vaše okamžitá reakce ve čtvrtek ráno, když vám Delaney oznámil, že vás chce nahradit?“

„Já… byla jsem… šokovalo mě to a také… rozčílilo, byla jsem asi zmatená…, nechápala jsem…“

„Nechápala?“

„Chtěla jsem znát důvod. Řekl mi jen – a to bylo všechno, co mi k tomu kdy řekl: ‚Edith, nastal čas udělat změnu.‘ A celý můj život se… Najednou bylo všechno úplně vzhůru nohama a celý můj život se ve vteřině změnil, protože bylo načase… bylo načase udělat změnu. Ano, byla jsem zmatená, rozčilená a nechápala jsem, co se děje. To vše jsem pociťovala.“

„Kdy jste viděla Delaneye naposled?“

„Řekl mi, že mě bude ještě dva týdny platit a že mám do pátku čas na vyklizení svých věcí. Myslím, že naposled jsem ho viděla, když odcházel ve čtvrtek na oběd.“

„Tedy toho dne, kdy byl zavražděn?“

„Ano.“

„A pátek měl být váš poslední den v práci?“

„Ano. Zřejmě si myslel, že má náhradnice se za víkend všechno naučí a od pondělka začne naostro.“ Na chvíli se zarazila a sklopila pohled ke svým rukám, nehybně ležícím na stole před ní. „Pardon. To bylo zbytečně sarkastické. Jsem si jistá, že s panem Delaneyem pracovala už několik týdnů, možná měsíců.“

„Teď bych se ráda dozvěděla, kdy jste si naposledy zamkla svou zbraň do zásuvky. Vybaví se vám to přesně?“

„Myslím, že to bylo asi ve středu.“

„Takže ve čtvrtek jste nosila svou zbraň pouze v kabelce, je to tak?“

„Námitka. Už uvedla, že si nepamatuje. Podle jejího odhadu to bylo ve středu.“

„Vy si tedy nepamatujete, jestli jste ve čtvrtek zbraň měla nebo neměla?“

„To vám přece řekla, paní obhájkyně.“

„Já si chci jen vyjasnit, kdy přesně mohlo dojít ke ztrátě. Ráda bych to co nejblíže specifikovala.“

„Ve čtvrtek,“ ozvala se náhle Stoddardová. „Pamatuji se, že jsem si ji ve čtvrtek dávala do kabelky před odchodem do práce. Všechno, co se přihodilo potom, mám v paměti zahaleno jakousi mlhou. Byl to pro mě velmi nepříjemný den. Byla jsem rozrušená. Pořád ke mně chodili kolegové jeden za druhým a říkal jak je můj odchod mrzí a tak…“

„Pokusíme se tedy o malou rekapitulaci. Koupila jste si zbraň, učila se střílet v klubu, dosáhla jste jisté zručnosti…,“ Parverová zaťukala prstem o terč položený na stole a pokračovala: „… a nosila jste ji v kabelce za účelem sebeobrany. V kanceláři jste ji zamykala do zásuvky a v noci jste si ji strkala pod matraci. Naposledy jste zbraň viděla, když jste si ji ve čtvrtek strkala do kabelky před odchodem z domu. Pak jste přišla do práce, Delaney si vás zavolal k sobě a propustil do předčasného důchodu. Dále o zbrani nic nevíte, nevíte ani kde se nalézá. Je to správně?“

„Ano.“

„Výborně. Teď se vrátíme ke čtvrtku. Povězte mi vlastními slovy, co jste přes den a večer dělala – až do okamžiku, než jste si šla lehnout.“

„Jakmile mi pan Delaney řekl… jakmile mě vyhodil…, šla jsem ven. Za budovou firmy je takový parčík. Lidé tam chodí sníst oběd, zakouřit si, prostě je to ideální příjemné místo na pracovní přestávku. Na chvíli jsem si tam sedla na lavičku. Nevím, jak dlouho jsem tam seděla. Myslím… asi jsem… patrně jsem plakala. Byl to nesmírný šok. Došlo mi, že je to skutečně pravda. Snažila jsem si nějak urovnat myšlenky…“

„Promiňte, paní Stoddardová, nerada vás přerušuji, ale právě jste řekla ‚Došlo mi, že je to skutečně pravda‘. Věděla jste tedy, že se o vašem propuštění uvažuje…“

„Námitka,“ skočila jí přísně do řeči Venableová. „To je čistě váš osobní závěr.“

Parverová se nenechala vyvést z klidu. „Ne, to není můj osobní závěr, paní obhájkyně. Ona přiznala, že se doslechla…“

„Nepřiznala vám ani ťuk!“

Parverová se obrátila k Edith Stoddardové. „Doslechla jste se přece, že…“

„Neodpovídejte na to!“ vyštěkla Venableová.

„J-já…,“ koktala Stoddardová.

„Dobrá,“ řekla Parverová jako když másla ukrajuje. „Půjdeme dál. Takže vy jste se v tom parčíku snažila urovnat myšlenky?“

Vyděšená Stoddardová si začala zmateně mnout ruce. Olízla si rty a promluvila unaveným tónem: „Ano, snažila jsem se… ehm… uvědomila jsem si, že je u Charleye naše hospodyně a dcera chodí na univerzitu a bydlí na koleji a… ehm… já… nevím, jak dlouho jsem tam seděla. Někteří lidé z kanceláře tam za mnou chodili a mluvili na mě, říkali, jak je jim to líto… Nakonec jsem to už prostě nemohla vydržet, a tak jsem se vrátila nahoru, vzala si krabici a začala si skládat věci. Jedna zaměstnankyně…, pan Delaney požádal jednu ženu, aby se tam posadila…, víte, jak jsem si skládala věci…, posadili ji tam, abych… asi abych něco neukradla. Ale já jsem stejně ve stole neměla příliš mnoho svých osobních věcí.“

„Neměla jste nic ani v té prostřední zásuvce vlevo? V té, kterou jste nechávala zamčenou?“

„Ne. Tam byly hlavně záložní diskety z počítače a několik důvěrných spisů pana Delaneye.“

„A dívala jste se do ní?“

„Ano.“

„Byla v té zásuvce v tom okamžiku vaše zbraň?“

„Já… ehm…“

„Toto jsme už přece probrali,“ řekla Venableová. „Uvedla, že si nepamatuje, kde ta zbraň byla.“

„Já vím. Ale když si balila osobní věci a nahlížela do zásuvky, tak kdyby tam zbraň měla, přirozeně by si ji vzala, protože tu má ve svém osobním vlastnictví, ne? Nemám pravdu, paní Stoddardová?“

„Tvrdí přece, že si nepamatuje!“

„Může mi vaše klientka odpovědět na otázku, prosím? Paní Stoddardová, vzala jste si z té zásuvky nějakou svou osobní věc?“

„Ona – si – ne-pa-ma-tu-je!“ vyslovovala zřetelně Venableová.

„Tak co jste si tedy vzala z pracovního stolu?“

„Nějaké šminky. Pero Montblanc – to jsem dostala k Vánocům. A – ehm – nějaké fotografie mé rodiny. Slovník. Já ne…“

Stoddardová bezmocně pohlédla na Venableovou a vrtěla hlavou. Roztřásly se jí ruce. Venableová si všimla, že se přestává ovládat a nebezpečně se blíží k psychickému zhroucení.

„Můžeme pokročit trochu dál, Shano?“ zeptala se Venableová. „To, co si vzala ze svého stolu, je skutečně irelevantní. Byla zcela zjevně silně rozrušená…“

Parverová se opřela a vypnula diktafon. „Chtěla byste si chvilku odpočinout?“ zeptala se.

„Já chci jen jedno – mít to co nejdřív za sebou,“ zašeptala unaveně Edith Stoddardová.

Parverová tedy znovu zapnula diktafon.

„Z kanceláře jsem odešla brzy. Kolem oběda. Chvíli jsem se bezcílně projížděla autem. Zamířila jsem do centra do Grand Parku a posadila se tam na dost dlouhou dobu k fontáně.“

„Ke které? Byla to fontána Great Lakes?“

„Ne, k Buckinghamské.“

„Takže jste seděla u Buckinghamské fontány a jenom jste si snažila udělat pořádek v hlavě?“

„Pokoušela jsem se. Jen jsem zírala na jezero.“

„Kde jste zaparkovala?“

„Na vnitřním parkovišti u umělecké školy.“

„Je možné, že se vám někdo mohl dostat do auta v době, kdy jste seděla u fontány?“

„Ne. Nikdo se mi do auta nedostal. Bylo zamčené a nikdo se do něho nevloupal.“

„Jak dlouho jste seděla v parku?“

„Nevím. Začalo mi být zima, takže jsem odešla. Zhruba po hodině.“

„A pak? Co jste dělala pak?“

„Pak jsem šla do obchodu u umělecké školy a koupila Angele kabelu přes rameno.“

„Angela? Tak se jmenuje vaše dcera?“

Přikývla. „Koupila jsem jí takovou tu tašku na učebnice. Vzpomněla jsem si, že ta její stará byla… byla hodně obnošená. Vzpomněla jsem si, že už se zmiňovala, jak nutně potřebuje novou, a když jsem se zašla do budovy umělecké školy ohřát, napadlo mě zajít do prodejny s dárkovými předměty a koupit jí novou. Stála dvanáct dolarů.“

„Cože? Dvanáct dolarů?“

„Ano. A ve čtyři hodiny jsem zašla do Elis Street – Angela tam mívá ve čtvrtek laboratorní cvičení. Počkala jsem na ni a pak jsme zašly naproti přes ulici do velkého knihkupectví, daly jsme si tam kávu a já jí dala tu plátěnou tašku a – ehm… řekla… řekla jsem jí, co se stalo a ona… byla tak strašně… rozrušená,“

Stoddardové se zlomil hlas. Zmlkla a upřela pohled k zemi.

Parverová znovu vypnula diktafon, sáhla do své přecpané kabelky a vytáhla krabičku papírových kapesníků. Posunula ji k ní po stole.

„Děkuji vám.“

Edith Stoddardová si osušila oči a vysmrkala se. Pak zvedla hlavu, napřímila se a přikývla. Parverová znovu diktafon pustila.

„Víte, ona sice má nějaké stipendium, ale to nestačí, aby… Ona se velmi dobře učí. Ma skoro samé jedničky, a přitom toho asi bude muset nechat a najít si práci. Hrozně se rozčilovala, a tak jsme odešly a já jsem ji odvezla domů. Celou cestu mi v autě plakala. Bylo to strašně traumatizující. A smutné. Nechtěla jet za žádnými svými kamarády. Nikoho nechtěla vidět. A tak jsem jí navrhla, aby přespala doma.“

„Ona má u vás v bytě vlastní pokoj?“

„Ano. Manželovi jsem o tom ještě ten večer neřekla. Prožil si dost těžký den a pak… Proč mu to ještě ztěžovat? Proč mu kazit den úplně? Když jsme přišly domů, byl už po večeři. Najíst mu dala naše hospodyně. My jsme hlad neměly a manžel zrovna usnul. Tak jsem odvezla Alici na autobus – asi kolem půl šesté…“

„Alice je vaše hospodyně?“

„Ano. Alice Hightowerová. Je u nás od té nehody. Pak jsem přijela domů a všimla si, že Angela spí celá uplakaná ve své posteli. Rozhodla jsem se, že ji nebudu rušit, a tak jsem šla dolů do obývacího pokoje, namíchala jsem si něco k pití a pustila si televizi, ale bez zvuku. I já jsem byla unavená. A odhaduju, že jsem také usnula.“

„V kolik to bylo hodin?“

Pokrčila rameny. „Asi v šest. Byla už tma.“

„A v kolik jste se probudila?“

„Opravdu nevím přesně, nevšímala jsem si hodin. Možná deset, půl jedenácté. Vypínala jsem televizi, zrovna když byla na obrazovce Diane Sawyerová. Vyšla jsem pak nahoru a probudila Angeliku, aby se převlékla z normálních šatů do pyžama. I já jsem si už šla lehnout.“

„Takže, řekněme, mezi šestou a desátou, respektive půl jedenáctou, spal Charley ve svém pokoji, Angelika také spala ve svém pokoji a vy jste usnula u televize v obýváku. Říkám to správné?“

Edith Stoddardová přikývla.

„A nikdo vás neviděl?“

„Ne.“

„Nikdo vám ani netelefonoval? Rozumíte – třeba aby vám řekl, jak ho mrzí, že odcházíte z práce nebo tak?“

„Ne.“

„Ani Angelu nikdo nevolal?“

„Ne.“

Parverová pohlédla na Jane Venableovou, ale ta byla skloněná ke svému žlutému bloku a rychle si zapisovala nějaké poznámky. Ani nevzhlédla.

„Takže váš manžel a vaše dcera vám nemohou dosvědčit, že jste byla mezi šestou a půl jedenáctou doma, že?“

Stoddardová na ni pohlédla a zachmuřila se. „Je z toho vynechte,“ řekla náhle velmi ostrým a rezolutním tónem. „Oni nic nevědí, tak je do té špíny nestahujte!“ Pohlédla na Venableovou se slzami v očích a roztřesenými rty. „Říkala jsem vám…,“ začala, ale Venableová ji rychle umlčela.

„Dobrá,“ promluvila Venableová. „To by pro dnešek stačilo. Radím své klientce, aby rozhovor okamžitě ukončila.“

„Mám ještě pár dalších…“

Venableová bouchla pěstí do stolu a ten hlasitý zvuk vyděsil Stoddardovou i Parverovou. „Řekla jsem dost!“ opakovala Venableová. „Pověděla vám o té zbrani a pověděla vám také, co onoho večera dělala. To je vše, co máme v úmyslu v tomto okamžiku říct.“

„Ještě jednu jedinou otázku,“ trvala na svém Parverová a nahlížela do poznámek.

„Tak rychle a k věci,“ vyzvala ji podrážděně Venableová.

„Kdy jste se poprvé dozvěděla o smrti pana Delaneye?“ zeptala se Parverová hlasem jako med.

Stoddardová na ni několik vteřin zírala a pak řekla: „Slyšela jsem o ní v rádiu cestou do kanceláře.“

Bingo! Shanina strategie se vyplatila. Sklopila zrak k poznámkám Shocka Johnsona.

„Paní Stoddardová, ráda bych vám přečetla úryvek ze zprávy poručíka Johnsona o vašem prvním setkání minulý pátek v podniku Delaney Enterprises. Cituji: ‚Paní Stoddardová, Delaneyova osobní tajemnice, byla evidentně Delaneyovou smrtí velmi rozrušena. Byla oblečena do černých šatů a měla černou smuteční stužku na rukávu.‘ Konec citátu. Pokud jste se tedy dozvěděla o Delaneyově smrti cestou do kanceláře, tak proč jste už byla, paní Stoddardová, oblečená do smutečních šatů?“

23

Tony řídil cadillac směrem k hlavní budově Daisylandu a Vail už z okýnka spatřil vysokého muže usazeného na dřevěné lavičce vedle schodiště u vchodu do správní budovy. Zrovna si cpal dýmku a snažil se stlačit tabák jakýmsi malým stříbrným nástrojem s plochým kulatým pěchovadlem na konci. Zdálo se, že ho činnost dokonale zaujala; tvářil se soustředěně, obracel dýmku v prstech a každou chvíli bedlivě sledoval čerstvě nacpaný tabák a znovu ho pěchoval.

„To je náš přednosta, doktor Samuel Woodward,“ řekl Tony. „Velký hlavoun. Chce vás oficiálně pozdravit.“

„A kde je dechovka? Kdo zahraje tuš?“ zeptal se Vail.

Tony se zazubil. „Kapela má vycházky jenom v pátek,“ řekl.

Právě v okamžiku, kdy Vail vystoupil z auta, Woodward vstal. Byl vyšší, než Vail původně čekal – asi sto devadesát centimetrů – a na sobě měl zcela neformální oblečení – hnědé manšestráky, světle modrou rozhalenku a černou vestu z vlněné látky, s jednou kapsou vyboulenou balíčkem tabáku. Woodward byl štíhlý muž s vyzáblým, téměř strhaným obličejem maratónce. Měl krátce ostříhané temně zrzavé vlasy s počínajícími kouty a nosil podobně krátce sestříhaný plnovous. Když spatřil Vaila, strčil si dýmku do druhé kapsy u vesty a podal mu ruku s dlouhými štíhlými elegantními prsty.

„Moc rád vás poznávám, pane Vaile,“ promluvil. „Jsem doktor Sam Woodward.“

„Těší mě,“ řekl stručně Vail.

Woodward ze sebe chrlil medovým hlasem: „I mě nesmírně těší. Velmi se omlouvám, že jsem vám onehdy nebyl k dispozici na telefonu.“

„To nic.“

„Dneska je tak krásný den… Řekl jsem si, že bychom se mohli projít tady po zahradě a povídat si venku,“ řekl tichým, vzdáleným hlasem, který zněl, jako kdyby ho přenášel nějaký zvukovod z druhé strany zeměkoule. „V pavilonech se nesmí kouřit. Já jsem sice s cigaretami skoncoval před půl rokem, ale dělám to postupně – pomocí dýmky. Sice nedostanu rakovinu plic, ale zato mi patrně uhnije jazyk. Vy kouříte?“

„Také uvažuji o tom, že bych přestal.“

„Hmm, skvělé! Hodně štěstí! Je to hrozný zlozvyk.“

Vytáhl malý zlatý zapalovač a předvedl působivý obřad zapalování dýmky. Z doutnajícího troubele vycházela příjemná nasládlá vůně aromatického tabáku. Vail si zapálil cigaretu a dýmal za pochodu vedle Woodwarda. Vyrazili na obchůzku po cestičce lemující široký, dokonale udržovaný trávník na čtyřúhelníkovém nádvoří tvořeném nemocničními pavilony.

„Musím se přiznat, že jsem velmi zvědavý na to, proč chcete náhle po deseti letech z ničeho nic znovu vstoupit do života Aarona Stamplera,“ řekl Woodward. „Nikdy jste ho ani nepřišel navštívit.“

„Já nemám ve zvyku vídat své klienty po uzavření jejich případu. Náš vztah je čistě obchodní. Končí vyhlášením rozsudku.“

„To je dost drsné.“

„Proč? Copak vy se kamarádíte se svými pacienty, pane doktore? Chodíte je navštěvovat po propuštění z vašeho zařízení?“

„Hmm,“ zamručel Woodward a tiše se zasmál. „Vy umíte uhodit hřebíček na hlavičku, pane Vaile. A já mám rád lidi, kteří to dokáží a kteří umějí vyjádřit takříkajíc co mají na srdci. V mé profesi je to velmi řídký jev. V rozhovorech s pacienty vám trvá obvykle dlouhá léta, než se proderete všemi jejich úzkostmi až k jádru věci.“

„To si umím představit.“

„Takže proč jste tady?“

„Ze zvědavosti.“

„Opravdu? Znovu jste za ta léta všechno uvážil a dospěl k jinému závěru?“

„Na co?“

„Ale, ale, pane Vaile… Nechápete? Teď jste prokurátorem, takže máte nohu takříkajíc v jiné botě, ne?“ opakoval doktor své zřejmě oblíbené slovo. „Já mám s prokurátory jednoznačnou zkušenost – domnívají se, že všichni duševně nemocní pachatelé svou nemoc předstírají.“

„Běžte do háje, doktore, vždyť on mě přesvědčil! Zachránil jsem mu život.“

„A teď toho litujete?“

Ta otázka Vaila překvapila. Než odpověděl, chvíli zapřemýšlel. „Asi… Ne.“

„Je to těžké, nemám pravdu? Je těžké pochopit a přijmout všechny absurdní zvraty, jichž je lidský mozek schopen.“

„Aha, takže tak tomu říkáte u vás? Absurdní zvraty?“

„Při komunikaci s obyčejnými lidmi ano. Dá se říct absurdní. Nebo směšné. Nesmyslné. Bláznivé. Ono je velice snadné dát věci, které nerozumíme nebo se nám nelíbí nebo ji nechceme akceptovat, nálepku ‚předstírání‘ nebo ‚šílenství‘. Pojem ‚šílenství‘ sám považuji za označení takříkajíc z pohodlnosti. Vždyť ve skutečnosti nejde o nic víc než o lékařský termín. To ‚disociační rozpad osobnosti‘ je, panečku, jiná káva. Užijeme-li tak přesného termínu, je jasné, že jde o duševní chorobu popsanou v DSM 3, tudíž přijímanou lékařskou veřejností; jev patřící k opravdovým záhadám lidského bytí.“

„DSM 3 je diagnostický manuál psychických chorob – tedy bible všech psychiatrů, pokud se nepletu…“

„Přesně tak, pane Vaile. Máte úplnou pravdu. Popisuje a zařazuje do skupin více než tři stovky duševních poruch. Je to jakási Grayova anatomie lidského mozku.“

„Když jsme tedy u toho – co říká DSM 3 o předstírání psychických chorob?“

Woodward se zarazil. Nedíval se na Vaila, ale přímo před sebe, a zamyšleně pokuřoval z dýmky.

„Já bych řekl,“ začal Woodward rozvážně, „že tato otázka může být položena jen čistě akademicky. Tím myslím nepřesně.“

„Ano. Pochopitelně. Pohybujeme se na tenkém ledě teorií.“

Dál pokračovali v chůzi mlčky a Woodward zavedl Vaila na druhou stranu velké travnaté plochy obklopené nemocničními budovami. Z oken dolehl k Vailovým uším tlumený výkřik, jakési vytí, které se rychle změnilo ve smích a pak odeznělo. Pokud Woodward ten příšerný zvuk slyšel, nedával to na sobě ani v nejmenším znát. Po travnaté ploše se procházelo několik pacientů – jeden divoce rázoval sem a tam, mával rukama a něco si pro sebe tlumeně vykřikoval; další se jen tiše opíral čelem o strom s nosem pár milimetrů od kůry a byl zabraný do hovoru v neznámé, vymyšlené řeči; třetí byl připoután v kolečkové židli, měl pootevřená ústa a půlka spodního rtu mu visela jako kdyby byl ochrnutý, přimhouřené oči upíral kamsi do neznáma a zíral do nekonečných dálek své duše. Vail prostě nedokázal ty lidské úchylky ignorovat. Woodward měl pravdu. Přestože k těm ztraceným nešťastným tvorům cítil nesmírný soucit, neubránil se, aby na něho nepůsobili jako směšní a blázniví cvoci. Sám se za ty myšlenky v hloubi duše styděl.

„Zírat je přípustné, pane Vaile. Vlastně přirozené. Oni vám pohled prostě pouze oplatí. Budete jim zřejmě připadat stejně bizarní, jako připadají oni vám.“

Kývl směrem k pacientce, která sbírala imaginární květiny, a ona se usmála a také mu pokynula.

„Co se týče vaší otázky o možnosti předstírat psychickou chorobu – měl jste určitě na mysli rozštěpení osobnosti – podle mého předpokladu to lze, ale pouze po velmi krátkou dobu. Opravdu vážně pochybuji, že by to někdo mohl vydržet dlouho. Musel by se do toho stoprocentně vžívat. Jen si představte – měnit držení těla, gesta, hlas, celkový vzhled, charakter, osobnost, chování – můj ty bože, to snad ani nejde. Je takříkajíc nemožné dokázat dokonale střídat chování dvou a více osob v delším časovém rozpětí.“

„Právě jste řekl ‚takříkajíc nemožné‘. Myslíte tedy, že by někdo…“

Woodward se blahosklonně usmál. „Aha! Zapomínám, že mluvím s právníkem. Takříkajíc nemožné… ano. To jsem řekl, že? Tedy, pane Vaile, já se domnívám, že v dnešní době už není nic absolutně nemožné, ať už to technicky znamená cokoli. Podle mého je však šance na výhru v loterii mnohem, mnohem pravděpodobnější než šance na úspěšné předstírání schizofrenie.“

„A je toho schopen Aaron Stampler?“

Woodward se znovu zarazil, a tentokrát si změřil Vaila přísným pohledem. Teprve pak odpověděl: „Pokud toho schopen je, tak já bych to nevěděl. Panebože, milý zlatý, on byl přece diagnostikován jako schizofrenik vaší vlastní doktorkou! Ten problém jste přece odhalil vy, pane Vaile. A teď, po deseti letech, najednou přistanete z oblačných výšin na zem a začnete klást otázky. A dost podivné otázky – takové, které by mohly ve svých důsledcích zlikvidovat osm let perné práce a přínosných výzkumů. Ne, já tvrdím, že tento muž nic nehraje. Tento muž nic nepředstírá.“

„Já se jen ptám, pane doktore. Jen si nezávazně povídáme, ne?“

Šli pořád dál a dál. Woodward mlčky pokuřoval, zjevně zahloubaný do myšlenek.

„Máte někdy sny, pane Vaile?“ zeptal se nakonec.

„Velice zřídka.“

„Ale někdy sny míváte, ano?“

„Občas ano.“

„A jste zkrátka na jiném místě, v jiném čase, a probudíte se zase úplně jinde…,“ luskl prsty, „…takhle rychle. Nemám pravdu?“

„No… někdy…“

„Okamžitá dislokace.“

„Tvrdíte, že sny jsou jen jinou formou ztráty paměti? Takzvaného ‚okna‘? Přesně tak popisoval svou amnézii, respektive ‚ztrátu času‘ Aaron, když se proměňoval v Roye.“

„Ano. Lidé, kteří prožili amnézii, ji často těmito slovy popisují. Tvrdí, že ‚měli okno‘ nebo ‚ztratili čas‘. Vyjádřím to tedy jinak. Řekněme, že uprostřed nějakého rockového koncertu prostě usnete a proberete se v okamžiku, kdy je konec a všichni už ze stadionu odcházejí. Nazval byste to ‚oknem‘?“

„To bych nazval spíš nudou.“

Doktor Samuel Woodward se rozesmál. „Jistě. Protože jste normální,“ řekl. „Ovšem pojem ‚normální‘ je také velmi relativní. Chci naznačit, že amnézie skutečně je jakousi ‚ztrátou času‘. Obvykle to netrvá dlouho – jen pár minut. Řekl bych, že takovým průměrem je pět minut. A může se opakovat klidně i několik let – postižení se o tom obvykle, zcela pochopitelně, stydí mluvit. Je ovšem jednoznačné, že každý, kdo si prožije takzvané ‚okno‘, nemusí být nutně schizofrenik, chápete, ne?“

„Jak jste se vůbec dostal zrovna k Aaronovi?“ změnil téma Vail.

„Nechci vás nudit svým životopisem, ale zestručním to: studoval jsem na Harvardu, postgraduál jsem dělal na Bellevue, atestace v nemocnici Boston General, a pak jsem sloužil pět let na psychiatrické první pomoci v nemocnici Philadelphia Memorial. Tam se mi strašně líbilo. Člověk se setkával úplně se vším. Učil se každý den něco nového. Právě tenkrát mě poprvé nesmírně zaujaly případy rozštěpení osobnosti. Po pěti letech jsem odešel na Menanger. A v Menangeru jsem se na schizofrenii specializoval. Dokonce jsem na to téma napsal několik článků. Když mi nabídli místo tady, skočil jsem po něm všemi deseti. A Aaron Stampler byl jedním z lákadel.“

„A čím se tak liší od ostatních?“

„Vším, pane Vaile. Úplně vším. Původem, inteligencí, povahou svých zločinů, příčinami i následky. Je to naprosto fascinující případ. Četl jsem zprávy připravené Bascottem, Ciaffovou a Solomonem, a pochopitelně také resumé doktorky Arringtonové. V jeho případě šlo pouze o dvě osobnosti. Nerozpadal se do pěti, šesti nebo celého tuctu lidí, takže jsem měl možnost zabývat se jeho nemocí na relativně elementární úrovni. Byla to pro mě prestižní záležitost. Ze všeho nejdůležitější totiž bylo, že nikdy nebyl léčen. Prošel si spoustou pohovorů, terapeutických sezení a podobně, ale nikdo se nesnažil ho léčit. Všechny tyto aspekty jeho případu pro mě představovaly neodolatelné pokušení.“

Odmlčel se, aby si znovu zapálil dýmku a pokračoval: „Také jsem si četl zápis soudního přelíčení jeho případu. Panečku, to byl mistrovský právnický výkon! Myslím ten proces.“

„Nevím, jestli to mám chápat jako kompliment.“

„Ach ano, jistě! V každém případě jako kompliment. V těch dobách – před deseti lety – bylo použití schizofrenie jako zbraně obhajoby velmi troufalé!“

„Byl to prostě horký brambor – porota to mohla, ale nemusela vzít v úvahu. Jenže u soudu někdy může být pravda zhoubná pro psychické zdraví klienta.“

„Proto jste tedy případ dořešili v kanceláři, a ne před zraky veřejnosti?“

Vail náhle zpozorněl. Ta otázka znovu prohloubila jeho vlastní paranoidní představy. Je možné, že by Woodward věděl o Stamplerově hereckém výkonu? Tuší snad, že to hraje od začátku? uvažoval Vail. Pak ale rychle usoudil, že Woodward určitě Stamplerovi na jeho škodolibé triky skočil.

„Ne, proto ne,“ odpověděl Vail. „Prokurátorka ho náhodou vyprovokovala a on se změnil v Roye. Proto jsme všichni odešli do kanceláře soudce Shoata.“ Chvíli šli zase mlčky, a pak se ozval Woodward: „Prvotní reakcí na příznaky rozpadu osobnosti bývá často odmítání a nedůvěra.“ Po chvíli ještě dodal: „A máte pravdu… Někdy je mnohem lepší zastávat názor čím méně ví veřejnost o jistých věcech, tím lépe.“

„Často jsem si kladl otázku, kdo vlastně skutečně biskupa zavraždil – jestli Aaron nebo Roy,“ řekl Vail. „Chápete? Aaron měl motiv, ale Roy vraždy prováděl. Z právní stránky bych musel vést žalobu proti Aaronovi za spolčení a napomáhání trestnému činu vraždy, respektive za spolupachatelství.“

„Promiňte, pane, ale zásadně nesouhlasím. Oni byli skutečně dvě zcela odlišné osoby se zcela opačnou povahou. Aaron se v žádném případě nestal vědomě spolupachatelem vražd. Vlastně byl větší obětí než oběti samotné.“

Vail se na okamžik zamyslel a pak přikývl: „To je dobrý právnický přístup,“ řekl.

„Od začátku léčby jsem musel zacházet s Aaronem a Royem jako se dvěma odlišnými lidmi,“ řekl Woodward. „Mají společné srdce, ale rozdílné duše – pokud tedy věříte v lidskou duši.“

„Já věřím ve svědomí. Předpokládám, že je to vlastně totéž.“

Woodward na Vailovu poznámku nereagoval. Pokračoval v rozvíjení své myšlenky, jako kdyby se obával, že ztratí nit.

„Co si pamatujete z tématu ‚lidská mysl‘? Víte, co je superego a id?“

„Detaily už nevím, ale pamatuji se, že superego představuje něco jako monitor našeho morálního cítění. A do idu se uchylují všechny potlačované touhy.“

„Velmi pregnantní a relativně přesné, pane Vaile. Když se tedy prolomí přehrada mezi idem a superegem, pak se potlačované touhy stanou touhami normálními. Náhle je normální i představa vraždy. Lidská mysl je narušena – to je právě příznak choroby. Vražda je pak pouhým symptomem. Dá se tedy říci, že Roy byl Aaronovým idem. Aaron potlačoval všechno, Roy nepotlačoval nic. Pokud Aaron někoho nenáviděl, Roy ho zavraždil.“

„To je v podstatě velmi pohodlný způsob existence, když se nad tím člověk zamyslí,“ komentoval doktorův výklad Vail.

„Ano. Vlastně je to účelové uspořádání. Jedním z důvodů, proč si člověk vytvoří jiné osobnosti, je nesnesitelná bolest z neschopnosti vyrovnat se s jistými věcmi. Nová osobnost vznikne proto, aby všechny bolesti zmírnila. Podívejte, pane Vaile…“

„Říkejte mi Martine, prosím.“

„Tak Martine, já jsem byl v posledních osmi letech pro Aarona Stamplera cvokařem, důvěrníkem, přítelem, lékařem – a jeho jediným společníkem. Když jsem nastoupil do Daisylandu, nacházel se ve stavu obvyklého zmatku. Trpěl snad úplně vším – fobií, disociačními poruchami, odcizením, náboženskou dezorientací, sexuální dezorientací… Ach můj bože, Aaron měl opravdu všechno. Bál se tmy, nenáviděl autoritu, nedůvěřoval svým rodičům, vyhýbal se vrstevníkům, neměl jasno v sexuálních otázkách…“ Woodward zmlkl a zavrtěl hlavou. „Slyšel jste ho někdy vyprávět o tom, čemu říkal Díra? O té šachtě, do níž ho v devíti letech donutil sfárat jeho vlastní otec?“

Vail přikývl. „Ano. Říkal mi to, když jsem s ním poprvé mluvil. Šachta číslo pět, na to nikdy nezapomenu. Plíživá strašidelná stvoření, brouci a démoni.“

„Co to mělo být?“

„Plíživá strašidelná stvoření, brouci a démoni? To na něj údajně čekalo na dně šachty. Pamatuju si to dost živě.“

„Ta ‚díra‘ by úplně klidně mohla představovat symbol všech jeho obav. Třeba pro něj byla prostě útočištěm všech jeho nespoutaných snů. Víte, vy v Aaronovi vidíte šílence. Já v něm vidím nemocného člověka. A od prvního dne, kdy jsem zde nastoupil, ho považuji za vyléčitelného.“

Vail si ho nedůvěřivě změřil.

„Proč se tak zdráháte uvěřit? Vždyť jste mu zachránil život.“

„Nemůžete je nechat zabíjet nevinné lidi jen proto, abyste v nich objevil jejich zlou stránku, doktore.“

„Touché!“ rozesmál se Woodward. Pak náhle znovu zvážněl. „Mimochodem, musím vám sdělit, že se díky Aaronu Stamplerovi od základů změnil můj lékařský přístup. Když jsem s ním začal pracovat, přestávalo se věřit, že duševní choroba je nemoc mysli, která může být vyléčena pouze terapií vedenou formou rozhovoru. Do popředí vědeckého zájmu se dostávala novinka – biologická psychiatrie.“

„To je ale bombastický název,“ konstatoval Vail, jen aby něco řekl.

„No, víte přece, co se říká – my, kteří se zabýváme medicínou, nedokážeme ani pozdravit kratším výrazem než dvouslovným.“

„A právníci se zase vyjadřují zásadně jednoslovně.“

„Cha cha! Velmi trefné, pane, opravdu, velmi trefné!“

„Mluvil jste ale o biologické psychiatrii.“

„Ano. Opírá se o teorii založenou na předpokladu, že duševní choroba je vyvolána chemickou nevyvážeností mozku, která může být léčena. Takže jsme náhle stáli – a stále stojíme – před dvěma polarizovanými hledisky. Zda léčit rozhovorem nebo pilulkami. Já jsem byl ze staré školy a zastával jsem formu rozhovoru – říká se, že starého psa novým kouskům nenaučíš, ne? Jenže pak jsem usoudil, že trocha novátorství ve Stamplerově případě nebude na škodu. Musel jsem zkusit úplně všechno.“

Woodward mával rukama, zvedal postupně prsty na rukou, jak odpočítával jednotlivé argumenty, zavíral oči, zvedal obočí. A mlel pořád dál.

„Seznam léčiv může být nekonečný. Thorazin, Prozac, Xanax, Valium, Zoloft, Halcion. Máme bezodiazepiny, které jsou návykové, a Haladol, který léčí halucinace a přeludy. Máme antipsychotické léky a antidepresiva a léky proti úzkostem. Vyzkoušel jsem všechno, všechno, co se – podle mého názoru – vyzkoušet dalo. Zkoušel jsem různé terapie – terapii odlišného chování, terapii rekreační i pracovní. Zkoušel jsem i léčbu šokem…“

Zmlkl, zapálil si znovu dýmku, několikrát vtáhl dým do úst, až se z troubele ozýval chrčivý zvuk, a vyfoukl kouř k modré obloze.

„A osm let – dvě hodiny denně, pět dní v týdnu – jsem trávil s Aaronem. Nikdo, pane, opravdu nikdo ho nezná tak jako já.“

Woodward začal mluvit o Aaronu Stamplerovi s důvěrnou znalostí, udělil Vailovi užvaněnou přednášku, která oživila v jediném přívalu vše, co už Vail zapomněl. Woodward Stamplera popisoval jako dítě narozené na nesprávném místě, které vyrostlo v nadaného, ale frustrovaného mladého intelektuála, jehož úspěchy jednoznačně shazoval přísný a krutý otec, pevně rozhodnutý, že ho chlapec bude následovat do pekla uhelných dolů. Matka zase považovala Aaronovo vzdělání za jakési hrátky s ďáblem. Chlapce však ani bití, ani urážky ze strany rodičů vůbec neodradily od silné a nezdolné touhy po poznání. Tu touhu podněcovala soucitná učitelka Rebeka, která v chlapci spatřovala zářivou naději, znovuzrození génia, k němuž dochází ve vyhnanství na citově vyprahlé a mravně zkažené kentucké vesnici jen velmi zřídka. Nakonec ho i svedla. Aaron byl samotář, přitahovaly ho jak přírodní vědy, tak umění, chtěl se stát – jako většina mladých lidí v určitém věku – tu právníkem, tu doktorem, tu hercem, tu básníkem. Okolí však jeho snům nepřálo a všichni mu ve vzdělávání nějak bránili – všichni kromě jeho rádkyně, učitelky Rebeky.

A Woodward mluvil dál: o učitelce, která se v prostém Crimsidu, v tom pochmurném a znetvořeném místě, stala jediným paprskem světla, jediným majákem vzdělání a moudrosti. O ženě, kterou někteří z místních obyvatel považovali jen za nutné zlo; o ženě, která představovala hrozbu jejich bigotním a omezeným názorům, jejich zatvrzelosti děděné z otce na syna, a která je svou ‚výukou‘ Aarona Stamplera poněkud poopravila. A nakonec hovořil i o Aaronových sexuálních začátcích – nejprve o erotických zážitcích s Rebekou, a později o perverzním zneužívání ze strany pedofilního biskupa Rushmana.

„Ono je velmi snadné pochopit, jak k tomu všemu mohlo dojít, vezmeme-li v úvahu, co víme o Aaronově dětství a dospívání. Zjednodušeně lze říci, že se Aaron proměnil v Roye, aby na něj svalil veškerou vinu a odpovědnost za činy, které Aaron nemohl sám uskutečnit. Opakuji – zde hovoříme o naprosto simplifikovaných závěrech studia jeho nesmírně složitých problémů. Nezapomeňte – zabýváme se lidskou myslí. Mozkem. Věda neumí být pregnantní a přesná jako údaje obsažené v DNA nebo například otisky prstů. Ty jsou jedinečné a nezaměnitelné.“

„Poslyšte, pane doktore, já jsem v žádném případě nijak nechtěl zpochybňovat váš…“

„Chápu, chápu. Jde mi pouze o to, abyste pochopil, jak obtížné je s ním spolupracovat. Já si s ním nechodím prostě dvakrát týdně nezávazně poklábosit. Tento mladík určuje směr mého profesního zaměření. V žádném případě nemám v úmyslu si stěžovat – má práce je navýsost uspokojující. Trvalo však celé tři dlouhé roky, než jsme dosáhli jistého stupně transference.“

„Transference?“ podivil se Vail.

„Jisté formy důvěry. Pokud je taková důvěra nastolena, pacient začne považovat svého psychoanalytika za nějakou osobu ze své minulosti, za jednoho z rodičů nebo učitele, zkrátka za někoho, k němuž vztahuje svou důvěru. A důvěra je pak transformována od učitele k terapeutovi.“

„Právě jste řekl, že se Aaron proměnil v Roye, aby na něj svalil svou vinu. Mluvíte nyní o tomtéž?“

„Ano. Prostě si vytvořil svého mstitele. Má to však i stinnou stránku – jako všechno. Spolu s novou osobností vzniká v pacientovi podvědomý strach z opakování minulých ústrků a křivd – tento jev nazýváme znovuprožíváním. Bojí se opakování frustrujících a bolestných zážitků vyvolaných dětmi, přáteli, partnery, prostě kýmkoliv.“

„Takže veškerá jejich bolest se proměňuje a přechází z minulosti do současnosti?“

„Ano, ale nejen bolest, také strach, frustrace, nereálná očekávání. Je to však důležité, protože nám to umožňuje nalézt spojovací článek mezi minulostí a přítomností. Strach mohou zmírnit podávané léky. Stejně tak mohou občas zmírnit i bolest.“

„A co je tedy konečným cílem, doktore? Jak jste to nazval… metou?“

„Volná asociace. Musíme povzbudit pacienta, aby se soustředil na své vnitřní zážitky – myšlenky, sny, pocity, bolest. V ideálním případě vytvoříme takovou atmosféru, v níž nám pacient řekne naprosto všechno, co ho napadne, a nebojí se autocenzury nebo příkrých soudů.“

„V čem vám taková situace pomůže?“ zeptal se Vail.

„Dokážeme si pak vypracovat jakousi mentální topografickou mapu. Takovou automapu jejich tajemství. Většinou si pamatují věci z dávné minulosti – traumatické zážitky, bolestné události – velmi jasně si znovu prožívají všechen strach a pocity, které ho doprovázely. A také – jak pevně doufáme – se tyto zážitky učí přijímat. Pokaždé se to samozřejmě nepodaří. Náš obor se nedá srovnávat s exaktní vědou jako je matematika, v níž jsou dvě a dvě vždycky čtyři. Ne, ne. Při práci s lidským mozkem a myšlenkami bývá často dvě a dvě třeba osm nebo dvanáct…“

„Nebo jedna?“

„Nebo jedna – nebo půl. V Aaronově případě jsme dosáhli díky znovuprožívání a volné asociaci vyvolání vzpomínek na některé z hrůzných činů spáchaných Royem a pokusili jsme se postavit k tomuto vědomí čelem.“

„Takže vy jste dosáhl pokroku?“

Woodward se zastavil a vyklepal popel z dýmky do odpadkového koše, a prázdnou dýmku si strčil do kapsy u vesty. „Řekl bych, že ano,“ přikývl. „Rád bych vás teď s někým seznámil. Jmenuje se Raymond Vulpes.“

„Kdo je Raymond Vulpes?“

„Jediný člověk na světě, který zná – podobně jako já – každý intimní detail Aaronova a Royova života.“

Přešli přes dvůr ke křídlu zvanému MaxBez – tedy maximální bezpečnost. První, čeho si Vail povšiml, byla okna bez mříží. Měla zesílená neprůstřelná skla. Celá budova působila vlídně. Architekti ji navrhli s evidentní snahou vytvořit co nejpříjemnější prostředí. Pokoje s nejvyšší ostrahou se nacházely na konci dlouhé, široké chodby spojující jeden pavilon s novějším křídlem. Na jedné straně chodby spatřil Vail jakousi kancelář s dveřmi z drátěného pletiva. Woodward vedl Vaila přímo k nim. Vytáhl svazek klíčů, odemkl a otevřel. Vail překročil práh a okamžitě si uvědomil změnu. Ve vzduchu cítil zášť a nesmírné zlo.

Připadalo mu, jako kdyby z místnosti někdo vypumpoval všechen vzduch.

Vnímal vlhký, ledový průvan.

Po zádech mu přebíhal mráz a hrůzou se mu zježily vlasy.

Na pažích mu náhle naskočila husí kůže.

Z čela se mu řinul pot – ledový pot, jako kapičky vody stékající z hlavy tajícího sněhuláka.

Křečovitě se zachvěl.

Podvědomě zalapal po dechu.

A pak všechny nepříjemné pocity zmizely.

Vail měl na okamžik dojem, jako když mu nohy vrostly do země. Nemohl se pohnout. Zdálo se mu, že ochrnul.

Co to bylo? Výplod bujné fantazie? Chiméra?

Podvědomý strach z nezmapovaných a nevypočitatelných mozků lidí z tohoto společenství nepříčetných šílenců?

Nebo je to nějaké znamení?

Rychle se vzpamatoval a napadlo ho, zda si Woodward prožívá totéž. Stačil však letmý pohled na lékaře, aby si uvědomil, že on tu hrůzu – nebo co to bylo – vůbec nevnímá. Rozhlédl se. Stáli v poměrně malé místnůstce – opravně elektronických přístrojů – plné televizí, videorekordérů, obrazovek a počítačů seřazených na pracovních stolech a poncích a prostě všude, kde bylo trochu místa.

Nad stolem v rohu u jediného okna se skláněl muž kolem třicítky. Vedle hlavy měl lampu na pohyblivé noze, jejíž žárovka byla namířená do rozebraného počítače. Měl hladké, dobře vypracované svalstvo typické pro plavce, špinavě blond vlasy a světlé oči. Byl oblečený do khaki kalhot a tmavě modré košile jako dozorce. Rukávy si vykasal k loktům. Když Woodward s Vailem vstoupili do místnosti, vzhlédl, usmál se širokým chlapeckým úsměvem a odhalil rovné bělostné zuby.

„Dobrý den, pane Vaile. Jsem Raymond Vulpes,“ představil se a natáhl ruku. „Jsem strašně rád, že vás zase vidím,“ prohlásil.

Vail stisk opětoval a pohlédl do mužova obličeje. V tom okamžiku si uvědomil, že si třese rukou s Aaronem Stamplerem.

24

Vaila situace zaskočila a šokovala, a tak od pana Vulpese uskočil a obrátil se k Woodwardovi, který se opíral o stůl a usmíval se. Vailovi blesklo hlavou, že je možná toto vše jakýsi perverzní vtip a že jsou blázni všichni a Woodward je z nich nejbláznivější, a pokud se on, Vail, pokusí uprchnout, zabouchnou dveře a zamknou ho dovnitř s ostatními šílenci.

„Chtěl jsem, abyste se seznámili,“ prohodil Woodward jakoby nic. „Půjdeme do místnosti pro návštěvy, Raymonde. Za chviličku pro tebe pošlu Terryho.“

„Dobrá. Musím ještě vyměnit pár čipů v Landbergovým počítači.“

„Výborně.“

„Tak zatím nashle, pane Vaile,“ řekl Vulpes a když Vail s doktorem odcházeli, blýskl zuby v dalším milionovém úsměvu.

„Co to má, krucinál, znamenat?“ ptal se vztekle Vail, když Woodward zamykal dveře.

„Poznal jste ho, ne?“

„Za těch deset let se zase tolik nezměnil. Určitě přibral a vypadá, že je ve vynikající kondici.“

„Každý den chodí na hodinu do posilovny. To je součást jeho režimu.“

„Jakého režimu? To je teda špatný vtip!“

„Vtip? To sotva. Uklidněte se, Martine. Všechno se v pravý čas dozvíte.“

Oddělení s maximální ostrahou bylo od chodby a zbytku pavilonu odděleno stěnou a jedinými posuvnými dveřmi z kvalitní oceli. Hubený mladík jménem Harley měl službu jako dozorce. Když k němu přišli Vail s Woodwardem, nasadil široký úsměv a zmáčkl nějaké tlačítko pod stolem. Těžké dveře se odsunuly. Harley jim zamával, aniž by se obtěžoval s vyplňováním podpisového formuláře příchodů a odchodů.

Široká chodba pokračovala i za ocelovými dveřmi. Světlo do ní pronikalo skrze skleněné panely atriové střechy. Po obou stranách v ní byly zamčené dveře do jednotlivých cel. Zpoza jedněch se ozýval nářek, ale samotná chodba zela prázdnotou. Woodward vstoupil do prvních dveří napravo.

V místnosti pro návštěvy stál malý stolek se dvěma židlemi, jedno křeslo, stůl, televize a lehátko. Okno bylo umístěno metr a půl nad úrovní podlahy. Všechno v místnosti – nábytek, stěny i podlaha – bylo natřeno čistě bílou barvou.

Vail si na tu místnost vzpomínal. Za deset let se v ní vůbec nic nezměnilo – jen nábytek možná přestavili maličko odlišně.

„Tohle je tedy pokoj toho… ehm… jak že se jmenuje?“

„Raymond Vulpes.“

„Je to jeho pokoj?“

„Ne, ne, toto je apartmá pro návštěvy, jak tomu z legrace říkáme.“

„Takže sem opravdu chodí návštěvy, ano?“

„Ano. Pacienti z pavilonu s maximální ostrahou nemají povoleno návštěvy přijímat ve svých pokojích, a tak jim umožňujeme používat tuto útulnou místnůstku. Kontakt s jinými pacienty je jim totiž striktně zakázán.“

„Takže spolu nemohou například mluvit?“

„Ne, milý pane. Já vím, že to působí jako ve středověké káznici. Jenže důvod je pochopitelně jiný – jsou totiž v různých stádiích léčby. Společenské kontakty by pro ně mohly být katastrofální.“

„Podle mého názoru je absolutní izolace katastrofální úplně stejně.“

„S některými lidmi se vídají,“ pokrčil rameny Woodward. „S terapeuty, dozorci, s některými zaměstnanci. Nejsou zavření na samotce. A hodinu nebo dvě denně také tráví venku.“

„Takže prostě jen nesmějí komunikovat mezi sebou?“

„Přesně tak.“

„Aaron tedy deset let vůbec nekomunikoval s okolním světem?“

„Myslíte Raymonda.“

„Raymond, Aaron… to je jedno, ne?“ řekl podrážděně Vail.

„Není. Naopak. Musíte to rozlišovat – je to velmi důležité, řekl bych dokonce zásadní. Posaďte se, Martine. Doufám, že to, co vám řeknu, ve vás probudí alespoň trochu pýchy.“

„Pýchy?“

„Sehrál jste totiž při terapii svou roli. Kdyby nebylo vás, Raymond by nikdy neexistoval. Hostitelská osobnost by se vší pravděpodobností byla již mrtvá – buď v důsledku popravy na elektrickém křesle nebo díky smrtící injekci.“

„Kdo tedy vlastně je ten Vulpes?“

„Raymond je tím, co nazýváme výslednou osobností.“

„Jakou?“

„Výslednou. Výslednou osobností byl například Roy. Nyní je to Raymond.“

„Takže z Aarona se stala vlastně třetí osobnost?“

„Ano i ne. Určitě je na jednu stranu jakousi třetí osobností. Jenže ty dvě předchozí již neexistují. Není to nic jedinečného, i když jeho případ by se jedinečným stát mohl.“

„Mohl? Za jakých podmínek?“

„Kdybychom Raymonda stabilizovali. Pochopte, tak by se už jeho osobnost nikdy nerozpadla. Obvykle se to totiž stane znovu.“

„Odkud Raymond pochází a kdy vznikl?“

„Byl stvořen, aby se stal prostředníkem mezi Royem a Aaronem. Poprvé se objevil asi před třemi lety.“

„Kdo ho vytvořil?“

„Hostitelem byl vždycky Aaron.“

„Takže jen další únikový mechanismus?“

„Nešlo o únik, ale o alternativu. O další formu transference. Jak už jsem vám vysvětloval – transference je vědomé nebo podvědomé zobrazování modelů chování přenášené z jedné osobnosti do jiné. Takové zrcadlení. Tento model je možno aplikovat do všech variant rozštěpené osobnosti. Je to forma jakéhosi popření. Schizofrenik svaluje svou vinu na jiného jedince. A v našem případě je tou novou osobou – voilà! – Raymond.“

„Voilà!“ zopakoval zjevně znechuceně Vail. „A co když se do Raymonda naopak převtělil Roy, a ne Aaron?“

„To se nemohlo stát. Raymond nic takového nechtěl. Abhorentní, tedy příčící se formy chování se mohou odrážet pouze v jedincích, kteří by takové chování obvykle přijali.“

„Jinými slovy ten, kdo nový způsob chování přijímá, musí být podobného chování schopen od začátku?“

„Přesně. Raymond Roye nepotřebuje. Nikdy ho nepotřeboval.“

„A Aaron tedy transferoval do vás, je to tak?“

„Ano. Rád bych podtrhl, že to byl hlavní průlom. Ten přenos nebyl vůbec snadný. Já jsem se rozhodl pro následující strategii: vyhovět jeho potřebám po vyjádření uznání ze strany jeho nadřízených. Právě tento rys ho přitahoval k Rushmanovi. Aaron převedl svou potřebu z dětství po uznání ze strany rodičů do vztahu k biskupovi. Přede mnou v tom okamžiku pochopitelně vyvstal problém vyvolaný Rushmanem. Ten totiž chlapcovu důvěru zklamal. Aaron mi několik let nedůvěřoval. Výhodou ovšem bylo, že občas vycházel ven i Roy, a tak jsem mohl pracovat s oběma. A v okamžiku, kdy se poprvé objevil Raymond, byla transference úplná. Aaron a Roy nakonec zcela vymizeli.“

„A teď tedy pracujete s dokonalým exemplářem – Raymondem.“

Woodwarda ta poznámka překvapila. Nervózně si oběma rukama uhladil vousy, a pak řekl: „Myslím, že sarkasmy nejsou na místě, Martine. Bude tady za chvilku. Nejdřív si s ním promluvte, a potom ho můžete soudit.“

„Nic špatného jsem tím nemyslel – jen že to zní jako když si Raymond vzal z Aarona to nejlepší – jeho inteligenci, sny, touhy…“

„Přesně tak. Aaron se vždycky považoval za nevinnou oběť. Nedokázal Roye nijak ovládat. Dokonce s ním nemohl ani komunikovat. Já jsem jim dělal prostředníka.“

„Existovaly dvě videokazety. Víte o nich?“

„Myslíte videokazety o Ministrantech?“

„Tak vy o tom skutečně víte?“

„Samozřejmě.“

„Originál i kopii po naší vzájemné dohodě vymazala paní prokurátorka.“

„Proč?“

„Aby ochránila katolickou církev. Rushman byl už stejně mrtev, a případ uzavřen. Nebylo vůbec nutné vytahovat tu špínu na světlo.“

„Oba jste se zachovali nesmírně ušlechtile. Jenže já si nejsem jist, zda to bylo v zájmu mého pacienta.“

„Proč by nebylo? Vy jste tu informaci mohl přece získat přímo od pramene. Předpokládám, že Roy vám s radostí poskytl detailní popis všech událostí.“

„To máte pravdu,“ přikývl Woodward.

„Vraťme se k Raymondovi. Jak vůbec vzniklo jeho jméno?“

„On se tak pojmenoval sám hned první den, kdy se objevil. Zeptal jsem se ho: ‚Kdo jste?‘ a on na to: ‚Raymond Vulpes‘.“

„Takže osobě Aarona dominoval Roy a Raymondovi se podařilo dominovat nad Royem. Je to tak?“

Woodward přikývl. „Aaron nebyl nikdy konfrontován přímo ani s Royem, ani s Raymondem. Jak už jsem řekl – prostředníka jsem jim dělal já. Když se však objevil Raymond, dokázal jsem vytáhnout ven zároveň s ním i Roye. Bylo naprosto fascinující sledovat, jak se proměňují jeden do druhého a zase zpátky. Skákali si do řeči, hádali se, docházelo k neuvěřitelnému střetu dvou osobností v jednom těle. A Raymond byl zcela normální – jako vy nebo já. Jeho ego a id byly na svém místě – dokonale je ovládal. Na Roye měl frustrující vliv. Odkazoval ho do patřičných mezí. V Raymondově přítomnosti byl Roy naprosto impotentní.“

„A co Aaron?“

„Ten z toho vystoupil a nechal Raymonda, ať se potýká s Royem sám.“

„Jak příhodné!“

„Pochopitelné. Raymond není postižený křivdami z minulosti. Raymond si neprožil tu strašnou bolest znovuprožívání dávných ústrků – tím vším prošel Aaron. A to, co se z té bolesti Aaron naučil a s čím se vyrovnal, od něj přebral Raymond. Raymond získal schopnost nadhledu a může tedy Aaronovy a Royovy střety hodnotit objektivně, racionálně. On chápe Roye a Aarona jako jedinou, nerozdvojenou osobnost. Hrůzy, s nimiž se musel Aaron potýkat, se Raymonda nedotkly. Raymond má schopnost se radovat. Raymond byl a je tím vším, čím chtěl být Aaron. A tak Raymond nakonec získal dominanci a zlikvidoval Roye – a, mimochodem, byl strašně rád, když se jich obou zbavil.“

„To se vsadím,“ ucedil ironicky Vail. „Takže od té doby se vám už nepodařilo vyvolat ven ani jednoho z nich?“

„Přesně tak. Posledních osmnáct měsíců je Raymond psychologicky stabilní. Žádné amnézie – tedy výpadky paměti, žádné projevy ve stylu Aarona nebo Roye. V posledních několika měsících o nich Raymond vlastně ani nemluví. Jen velmi zřídka. Daleko víc než minulost ho zajímá přítomnost a budoucnost.“

„Snažíte se mi namluvit, že Raymond Vulpes je duševně zdravý?“

„Má všech pět pohromadě stejně jako já nebo vy. V jeho případě se frustrovaný výrostek proměnil v okouzlujícího, vzdělaného, inteligentního muže. V sympatického chlapíka s IQ génia a pozoruhodnou pamětí. Je zcela racionální, přizpůsobivý a má neskutečné spektrum zájmů. Jsme s Raymondem opravdu dobří přátelé. Hráváme spolu šachy, povídáme si o filmech a knihách – on totiž nepřetržitě čte. Čte všechno – počínaje učebnicemi, přes časopisy, beletrii, literaturu faktu, až po příručky. Jeho touha po informacích je prostě neukojitelná.“ Woodward zmlkl a usmál se.

Při pohledu na Woodwardův samolibý, blazeovaný škleb se Vailova nejistota v chování k tomuto muži proměnila v čiré opovržení. Když Woodward mluvil o Raymondovi, působil jako moderní Frankenstein, který použil Aaronovy kosti a kůži a převtělil do nich lidskou bytost podle svých představ.

„Já jsem se ptal, jestli ho někdo navštěvuje, jestli si s někým volá nebo píše, zkrátka jestli jakkoli komunikuje se světem venku,“ zopakoval svou otázku Vail.

„Rámcově ne. V minulých měsících jsme zde měli na návštěvě několik kolegů, kteří přijeli na pozorování – aby zjistili, co jsme s ním udělali. Pochopitelně je vždycky doprovázel někdo z našeho personálu. Veškeré kontakty probíhaly velmi akademicky. Pohovory se odehrávaly ve velmi profesionálním duchu, takže to za společenský styk ani nelze považovat.“

„Žádné telefonáty?“

„Kdo by mu volal? Za celých deset let nedostal jediný dopis, ba ani pohled.“

„Takže on si s nikým nepíše?“

„Martine, popravdě řečeno, já si nemyslím, že by si Raymond vůbec s někým chtěl psát. Podívejte se na to takto. On ví hodně o své minulosti. Hodně, ale ne vše. Ví dost na to, aby chápal, co se stalo s Aaronem a proč se objevil Roy. Některé věci ho nezajímají. Myslím, že by se Raymond do jisté míry mohl přirovnat k člověku, který trpí ztrátou paměti. O své minulosti se dozvěděl tolik, aby se cítil sám před sebou dobře. Nepotřebuje vědět víc. Ani nechce.“

Woodward vstal a přešel ke dveřím. „Pošlu pro něho Maxe,“ řekl. „Omluvte mě na chvilku.“

Vail si vytáhl cigaretu a pohrával si s ní v prstech. Všechno, co mu Woodward vysvětloval, znělo dokonale logicky, z lékařského hlediska přijatelně, dokonce to celkově nebylo ani příliš neobvyklé. Všechno vlastně dávalo smysl.

Ale jistě, pomyslel si Vail. Jde přece o šílence trpícího psychózou, který si pohodlně bydlí v psychiatrickém ústavu. Všechny místní doktory bez problémů přesvědčil o své zázračné transference z vraždícího maniaka do roztomilého zlatíčka pojmenovaného Raymond Vulpes, který je dokonale při smyslech.

Na rozdíl od místních obyvatel, kteří blázinec vedou.

Vail nevěřil Woodwardovi ani slovo. Neměl v úmyslu prozrazovat mu něco o Aaronově poznámce po skončení soudu; byl vázán mlčenlivostí.

Za pár minut se objevil Max s Vulpesem. Vulpes se pořád usmíval, ale jeho žoviálnost vystřídala mírná ostražitost.

„Nechcete něco k pití?“ zeptal se všech přítomných mile Max.

„Já si dám kolu,“ ozval se Vulpes. Stál u stolu naproti Vailovi.

„Pro mě evian,“ řekl Woodward.

„Klidně kolu,“ přikývl Vail. Všichni se posadili. Vail a Vulpes seděli proti sobě a Woodward vedle nich na kratší straně stolu jako moderátor.

Vail nevěděl, co říct. Něco jako ‚Gratuluji k nové osobnosti‘ nebo ‚Vítej v novém světě, Raymonde‘? Ať už by si vybral cokoli, znělo by to stejně neupřímně.

„Tak tedy…,“ začal Woodward. „Chtěl jste mluvit s Raymondem. Tady je,“ pronesl hrdě.

„Musíš omluvit mé chování, Raymonde,“ řekl Vail. „Jsem těmi zázraky vědy poněkud omráčen.“

Woodwardův úsměv okamžitě zmizel. Vulpes nereagoval vůbec. Na rtech mu však stále pohrával náznak úsměvu. Upíral na Vaila soustředěný pohled.

„Ano. To překvapuje většinu lidí,“ řekl nakonec. „Tady doktor o mně píše knížku. Může s ní vyhrát i Pulitzerovu cenu, nemám pravdu, Same?“

„Ale prosím tě…, to se ještě uvidí,“ předstíral skromnost Woodward.

„Mně to připadá skutečně podivné,“ promluvil Vail. „Tak například – objevil ses poměrně nedávno. Nekladeš si třeba otázku, kdo byla tvá matka?“

Vulpes bez zaváhání odpověděl: „Mojí matkou byla Mnemosyné, bohyně paměti a matka devíti múz.“ Pak se zachechtal.

Woodward se k němu přidal. „Raymond má úžasný smysl pro humor,“ řekl, jako kdyby s nimi Vulpes v místnosti vůbec neseděl.

Vail se ptal dál: „Takže Roye ses prostě zbavil?“

„Řekněme, že už měl dost,“ řekl Vulpes. „Šel do důchodu.“

„A co ses tedy od Roye a Aarona dozvěděl?“

„Noo… Roy sice nebyl tak inteligentní jako Aaron, ale měl mnohem víc za ušima.“

„Myslíš tím, že byl prohnaný?“

„Myslím tím, že nebyl naivní.“

„A Aaron byl?“

„To víte sám.“

„A co já?“

„Nemůžete být naivní, když se vám povedlo udělat parádní fintu na tu prokurátorku… jak se jmenovala?“

„To ti říkal Roy? Že jsem na ni udělal fintu?“ ptal se Vail dál, aniž na otázku odpověděl. Vulpes ví zatraceně dobře, jak se Jane jmenuje.

„To říkám já!“

„Aha, tak to tedy je…“

„Četl jsem zápis toho procesu. A Roy mi řekl, že jste to sehrál naprosto přesně. Začal jste se ptát na symboly, a pak od toho cukl. Není divu, že vás označují termínem ‚brilantní právnický stratég‘.“

„Mluvili někdy Aaron s Royem o zabití toho starého kazatele… už si nepamatuju na jeho jméno… je to přece jenom deset let.“

„Shacklese.“

„Ano, Shacklese, to je ono.“

„Roy o něm něco žvanil, to jo. Strašně toho dědka nenáviděli.“

„Tos mi toho moc neřekl,“ ušklíbl se Vail.

Vulpes se téměř usmál a přikývl. „Jo, asi máte pravdu. Víte přece, že to byl jejich první.“

„Slyšel jsem.“

„Proč… sakra, pane Vaile, vždyť vy o těch dvou víte patrně mnohem víc než já!“

„Ne, ne. To si nemyslím.“

Jejich oči se setkaly. Jen na vteřinku. Nic. Ani nemrkl, ani neuhnul. Je to v očích, pomyslel si Vail. On se nesměje očima, i když se směje celý zbytek jeho obličeje. Ty oči jsou neměnné. Ledově modré.

„A co ostatní? Mluvil o nich?“

„Myslíte jeho bratra a Aaronovu první lásku Mary Laffertyovou?“

„Na její jméno jsem už také zapomněl,“ pokýval hlavou Vail.

Vulpes mu pohlédl zpříma do očí. „Lafferty,“ opakoval. „Mary Laffertyová.“

„Aha, ano. Samozřejmě,“ přitakal Vail.

„Mimochodem, Roy také mluvil o Peteru Hollowayovi a Billy Jordanovi,“ dodal Vulpes. „O Ministrantech.“

Vail hleděl do Vulpesových prázdných očí, v nichž nebyl mimo nenávisti žádný výraz. Náhle se mu zvedl žaludek a ucítil kyselou pachuť v ústech. Vzpomněl si na tu temnou noc před deseti lety, kdy objevil polorozpadlé mrtvoly dvou mladíků. Ten záblesk paměti byl skládankou hrůzných obrazů: tmavý, obrovský patrový srub ozářený bledým svitem měsíce odrážejícím se v jezerní hladině, kužely světla baterek přejíždějící přes rozlehlou místnost v přízemí, velký krb dělící místnost na dvě poloviny, tlustý mýval, který kolem Vaila proběhl, a za ním krysy vyplašené světlem, pištění za pohovkou, zčernalá ruka mrtvoly vzepjatá za pohovkou v posledním zoufalém gestu, prsty zaťaté jako pařáty; temně modré, téměř černé lidské maso, ohlodaná paže, ztuhlá končetina čnící ke stropu, a pak nahé nafouklé torzo těla, zbytky obličeje – nebo spíš lebka, oteklé a ohryzané k nepoznání, místo očí prázdné důlky, tváře, rty i čelisti potrhané a rozdrápané divokými nočními dravci, ústa otevřená k výkřiku – z těch zbyl jen temný tunel do obscénní napodobeniny čehosi možná lidského, hrdlo proříznuté od ucha k uchu a rána ještě rozšířená díky zvířátkům ohlodávajícím vše, co se jim postavilo do cesty, a pak bodné, sečné a řezné rány a obrovská kaluž zaschlé krve zčernalé jako asfalt a zohavené slabiny. A vedle této hrůzy další ztuhlá mrtvola – menší kopie té první.

Za tohoto vlkodlaka v lidské podobě můžu já, pomyslel si. Nějakou chvíli mu trvalo, než se vzpamatoval a mohl pokračovat v hovoru.

„Takže vy jste probírali i Ministranty,“ řekl po dlouhé odmlce.

„Samozřejmě. Vždyť kvůli nim to všechno bylo, ne?“

„Bylo to kvůli mnoha dalším věcem. A co Alex? Mluvil s tebou o Alexovi?“

„O Alexovi?“

„Lincolnovi. Jmenoval se Alex Lincoln.“

„Lincoln?“ Při vyslovení Lincolnova jméno nehnul ani brvou. „Myslíte toho dalšího ministranta? Nevzpomínám si, že by o něm Roy moc mluvil.“

Pokud jsou oči okny do duše, pomyslel si Vail, tak Raymond žádnou duši nemá. Aaron Raymondu Vulpesovi možná předal své IQ a fantastickou paměť, vše, co v sobě měl milého a laskavého, ale svou duši mu nepředal, protože Aaron také žádnou duši neměl.

„A co Linda? Mluvil někdo o Lindě?“

Vulpes chvíli hleděl z okna a pak řekl: „Gellermanová. Jmenovala se Linda Gellermanová. Aaron pro ni měl slabost, i když od něho utekla.“

„On řekl, že od něj utekla?“ zeptal se Vail.

„Možná se nevyjadřuju úplně přesně,“ řekl Vulpes.

„Řekl ti někdy Roy tu poslední věc, se kterou se mi svěřil?“

Vulpes na něho chvíli zíral svým bezvýrazným pohledem, a pak pomalu zavrtěl hlavou. „Nepamatuju se, že by se někdy zmínil.

O co šlo?“

„O nic důležitého. Byla to spíš nezávazná poznámka. Takový žertík.“

„Já mám rád každou legraci.“

„Povím ti to třeba někdy jindy.“

Vulpes zaťal zuby a posadil se trochu vzpřímeněji. „Zřejmě jste ho považoval za fakt dost dobrý, když si ho pamatujete i po deseti letech.“

„Víš, jak to chodí. Někdy člověku něco prostě uvízne v hlavě.“

Woodward vycítil, jak mezi těmi dvěma vzniká napětí a nepřátelství. „Raymonde, řekni Martinovi o své první vycházce do města,“ řekl.

Tentokrát zaťal zuby Vail. Zíral přes stůl na Vulpese a jejich pohledy se znovu setkaly.

„Tys byl venku?“ zeptal se Vail a ze všech sil se snažil, aby to znělo lhostejně.

„Jen třikrát,“ prohodil Woodward na vysvětlenou. „Pod přísným dozorem.“

„Kdy to bylo?“

„V posledních čtrnácti dnech,“ řekl Vulpes. V očích neměl vůbec žádný výraz – jako had. „Neumíte si představit, jaké to je, když si můžete zajít ke zmrzlináři a tam mají výběr z osmadvaceti různých chutí a ozdobí vám to horkou polevou a posypou těma… těma malýma kouskama čokolády.“

Co mi na tomhle prohlášení nesedí? pomyslel si Vail. Pak si uvědomil, že v Raymondově hlase scházela radost. Nezaznělo v něm ani vzrušení, ani nadšení. Vulpes hovořil bez jakýchkoli emocí. Skládal k sobě slova a urputně se snažil vytvořit dokonalý hlavolam. Působil však tak chladně, až jeho vyrovnanost a nevzrušenost vyvolávala představy náměsíčníka z Kabinetu doktora Caligariho. Sebeovládání. Raymond Vulpes měl dokonalou sebekontrolu.

„Čokoládová rýže,“ napověděl mu Vail.

„Ano, rýže,“ opakoval Vulpes.

„Takže proto jsi byl tak nadšený ze svého prvního dne na svobodě po deseti letech? Nadchla tě čokoládová rýže na zmrzlině?“ zeptal se Vail.

„Mluvím metaforicky. Jde o to mít výběr té zmrzliny,“ řekl Vulpes. „Tady je jen čokoládová nebo vanilková.“

„Další metafora,“ konstatoval Vail. „Je to prostě černé a bílé – podobně jako většina možností v lidském životě – pokud se všechno oklestí od nesmyslných kravin.“

Hleděli si upřeně do očí. Oddělovala je asi metrová vzdálenost a jejich oči sváděly tvrdý souboj o to, kdo uhne dřív. Černobílý výběr, pomyslel si Vail a v duchu se vrátil k onomu poslednímu dni soudního procesu. Tam šlo jednoznačně o to vybrat, co je černé a co bílé. Vail a jeho lidé museli celé týdny tvrdě pracovat, aby dokázali, že Aaron Stampler v sobě skutečně skrývá dvě osobnosti. Aaron, ten roztomilý kluk z Crimsidu v Kentucky, který utrpěl snad všechny myslitelné formy zneužívání – a proti němu Roy, jeho ďábelské alter ego s neukojitelnou touhou po vraždění a pomstě. Vail Stamplera obhájil a zachránil ho před téměř jistou smrtí na elektrickém křesle nebo před smrtící injekcí. Venableová si uvědomila, že byla poražena a souhlasila s vyjednáváním: Aaron Stampler se přiznal k vraždě a jako polehčující okolnost mu nebyl udělen nejvyšší trest, ale získal možnost umístění do Daisylandu na tak dlouho, dokud nebude považován za vyléčeného a jeho strašlivé psychopatické dvojče, Roy, nebude odstraněn.

Vaila vítězství u soudu naplnilo pýchou. Jenže když Stamplera odváděli z budovy soudu, naklonil se k Vailovi a s poťouchlým úšklebkem mu pošeptal: „Co když nikdy neexistoval Aaron?“ A pak se rozchechtal a jeho smích se rozléhal chodbou tak dlouho, dokud ho neodtáhli v poutech pryč.

Chce, abych to věděl. Chce, abych to věděl, ale nebyl schopen s tím nic dělat. Přesně jako ten den po soudu. Nestačilo mu, že mi vymyslel hrůznou noční můru, ale chce mě s ní pronásledovat až do smrti, protože ví, že s tím nic nenadělám a že to nemůžu nikomu říct.

Po deset dlouhých let Vail to temné tajemství uchovával ve své paměti; bylo děsivou pupeční šňůrou, která je oba – dokonce i v tomto okamžiku – poutala dohromady.

Stampler měl neukojitelné ego. Vail to v okamžiku jejich rozhovoru pochopil. V tom spočívala jeho hra. V té drzosti.

Zastav mě, jestli můžeš. Chyť si mě, jestli mě dohoníš!

Vail stále pohledem neuhýbal. „A co jsi ještě dělal – kromě toho, žes lízal zmrzlinu s horkou fondánovou polevou?“ zeptal se.

„Šel jsem do obchodu a koupil si pár cédéček. Pak jsme vlezli do počítačového království Data City a tam jsem si prohlédl nejnovější CD-ROMy. U Belka jsem si koupil džíny. Podle svého vlastního výběru – barvu, jakou jsem chtěl, i střih, jaký jsem chtěl. První den jsem byl dvě hodiny na svobodě. Pochopitelně, že jsem měl stále Maxe v patách jako stín. Šel se mnou i podruhé a potřetí. Předevčírem jsme šli do kina. Bylo to úchvatné. To obrovské plátno. Digitální zvuk. Žádná obrazovka velikosti poštovní známky, co mám tady. Fakt zážitek.“

„To věřím,“ přikývl Vail. Neptal se, jaký film viděli, přestože věděl, že se Vulpes nemůže dočkat, aby mu to řekl. Jenže Vail už jen nezávazně konverzoval. Dozvěděl se totiž všechno, kvůli čemu přišel. A čím dřív vypadne tím líp.

„Kde jsi vůbec vzal peníze?“ zeptal se Vail a doufal, že tím trochu srazí Raymondovi hřebínek a podaří se mu ho ponížit.

„Vydělal,“ odpověděl Vulpes chladně.

„Vydělal?“

„Raymond se stal pozoruhodně výkonným opravářem elektroniky. Spravuje nám videa, televize, počítače…“

„I telefony?“ zvedl překvapeně obočí Vail.

Vulpes zvlnil rty, jako kdyby mu na nich pohrával úsměv. „O telefonní přístroje se starají telekomunikace samy,“ odpověděl.

„Raymond si opravami našeho elektronického vybavení vydělává pětasedmdesát centů na hodinu. Dovolili jsme mu rozšířit spektrum a opravovat přístroje i lidem zvenku. Přinášejí je k nám do recepce…“

„Mám už v bance devět tisíc a něco,“ přerušil Woodwarda sametovým hlasem Vulpes. „Ukládá mi je tam doktor. Práce mám dost.“

„Je opravdu nejlepší opravář v okolí. Má to téměř jako zaměstnání na plný úvazek,“ pronesl Woodward hrdě.

A pak Vulpes dodal: „Brzy to tak bude doopravdy.“

Ta poznámka Vaila vyděsila. Po zádech mu přeběhl mráz. Ve Vulpesově tváři se nehnul ani sval, ale oči se mu na okamžik rozzářily.

„Nechápu,“ zavrtěl Vail hlavou.

„To je opravdu asi největší novinka,“ řekl Woodward. „Za tři dny jede Raymond na dovolenou.“

„Cože? Na jakou dovolenou?“

„Na šest týdnů. Dostal práci v opravně elektroniky na západním…“

„On jede do Chicaga?“ přerušil ho Vail.

„Máme tam ústav pro téměř vyléčené pacienty,“ vysvětloval Woodward. „Dohled čtyřiadvacet hodin denně, večerka v deset, skupinová terapie – podle našeho názoru je na to Raymond už připraven, ne?“

„Určitě to zvládnu.“

Vail měl dojem, jako kdyby mu hrudník sevřela obrovitá ruka. Intenzivně se soustředil na pravidelné dýchání, aby nedal najevo, jak ho ta zpráva šokovala. Náhle měl úplně ledové ruce a určitě zbledl jako stěna. Napil se coca-coly.

„Vsadím se, že to zvládneš,“ podařilo se mu nakonec ze sebe vymáčknout.

„Pokud to dokáže – myslím tím, pokud se mu podaří fungovat v těch prvních týdnech bez jakéhokoli incidentu, odsouhlasili jsme si v lékařské komisi, že ho propustíme natrvalo.“

„Panečku, to je opravdu na gratulaci,“ řekl Vail.

„Třeba bychom to spolu někdy mohli oslavit,“ ozval se Vulpes. „Nezajdeme na oběd? Koneckonců, za mou… ehm, za mou existenci vlastně můžete výhradně vy. To vy jste mě zachránil, ne?“

„To je ale krásný nápad! Musíte to oslavit!“ rozplýval se Woodward.

„Ano. Možná.“

„Proč možná? Co si o tom myslíte, pane… Martine?“ zeptal se Woodward. „Neposkytli jsme vám touto horkou novinkou možnost po obnovení víry ve vykoupení a zmrtvýchvstání?“

„Zmrtvýchvstání?“

„Ano, vždyť tady Raymond skutečně povstal takříkajíc z popela,“ řekl Woodward s tak úchylnou hrdostí v hlase, že Vaila znovu zamrazilo, ale tentokrát nikoli kvůli Vulpesovi, ale kvůli tomu egocentrického doktorovi. Woodward se tak nesmírně opájel vlastní genialitou, že se naprosto nedokázal dívat na Raymonda soudným zrakem a neviděl jeho skutečnou povahu. Jenže před deseti lety byl Vail úplně stejný – navýsost spokojený sám se sebou a s tím, jak geniálně zachránil Aarona Stamplera před jistou smrtí.

Zbytek rozhovoru Vail téměř nevnímal. Nebyl ani důležitý. Hrál jen o čas a čekal, až se bude moct diplomaticky vymluvit a vypadnout. Pomohl mu sám Woodward.

„No, myslím, že by to pro dnešek mohlo stačit,“ slyšel Vail Woodwarda. „Jsem si jist, že se už všichni potřebujeme vrátit ke své práci.“

„To ano,“ podařilo se Vailovi říct mile a vykouzlil i nucený úsměv.

Woodward přešel ke dveřím a zavolal na Maxe. Vail vstal a obešel stůl tak, aby stál za Vulpesem. Naklonil se k němu a tiše řekl: „Raymonde?“

Vulpes se neotočil. Zíral přímo před sebe. „Ano?“

„Co když nikdy neexistoval Aaron?“

Raymond se stále díval do zdi na protější straně místnosti. Usmíval se, ale to Vail neviděl.

On to ví. Moc dobře to ví a nic s tím nemůže dělat. Jsem teď volný a on tomu nemůže udělat přítrž, protože by mu nikdo nevěřil.

Uplynulo asi půl minuty, než se Vulpes konečně otočil. Vstal a naklonil se tak, že měl obličej jen pár centimetrů od Vailova. Usmíval se, ale náhle se na zlomek vteřiny jeho oči změnily v kámen. Prýštila z nich nenávist a duhovky se mu zbarvily doruda.

Vail pocítil stejně hrůzné mrazení jako v okamžiku, kdy vstoupil do jeho dílny. Zmizelo rychle jako mávnutím kouzelného proutku, ale Vailovi to stačilo. Srdce mu proklál ledový střechýl.

Venableová měla pravdu. Teď to plně chápal. Bylo to jako dívat se přímo do černé duše… koho vlastně? Aarona, Roye, Raymonda? – a uvědomit si, že se vůbec nezměnil; není o nic méně zlý a plný zášti, o nic méně schopný čehokoli, co provedl ten mladík, jehož Vail zachránil před deseti lety od jisté smrti. Je schopen všeho. Vail viděl jediný rozdíl – nyní je starší, mnohem nebezpečnější, a zakrátko má být na svobodě.

„V mém srdci zůstane Aaron navždy,“ řekl Vulpes tiše a ťukal se prstem do hrudi. „Stejně jako tam navždy zůstane Martin. Za všechno, co mám a kým jsem, vděčím jen a jen vám.“ Pak nasadil ten nejsametovější hlásek, kterého byl schopen, a usmál se svým nejupřímnějším úsměvem: „Děkuji vám.“

* * *

Vail energicky rázoval směrem k východu. Vulpes stál u okna a sledoval, jak odcházejí přes široký dvůr. Dokázal by uhodnout, co Vail právě říká. Téměř slyšel jeho protesty.

Jenže se mýlil. Vail věděl, že v argumentaci nemá proti Woodwardovi sebemenší šanci. Byla to zkrátka – jak mu řekli – jasná věc a on byl zcela bezmocný. Nemohl nic zastavit.

„Až se to dozví novináři, budou mít žně,“ říkal Woodwardovi.

„Tisk o tom nebude vědět vůbec nic. Příkaz k propuštění podepsal místní soudce, který projevuje značné pochopení pro naši práci. Propuštěn tedy bude Raymond Vulpes. Novináři znají Aarona Stamplera. O existenci Raymonda Vulpese nevědí.“

Vail si zlomek vteřiny pohrával s nápadem vytáhnout na doktora vraždy Lindy Balfourové a Alexe Lincolna, ale pak se rozmyslel. Je pouze otázkou času, než se to rozkřikne. Jenže Raymond má perfektní alibi. Obě vraždy budou chápány jako snaha o napodobení jeho kousků z doby před deseti lety.

Jak dokonalé! Vulpes myslel opravdu na všechno. Neušel mu jediný detail.

„Předpokládám, že to, co jste se při dnešním setkání dozvěděl, zachováte v tajnosti a budete chápat jako důvěrná sdělení,“ řekl Woodward.

„Proč důvěrná?“

„No, z právního hlediska jste přece stále jeho obhájce.“

Vail zavrtěl hlavou. „Konflikt zájmů,“ odpověděl sardonicky. „Jako prokurátor jsem se své soukromé praxe musel pochopitelně vzdát.“

„Dejte tomu chlapci šanci,“ požádal ho Woodward.

„Už to není žádný chlapec, Woodwarde,“ namítl Vail.

Potřásli si rukama a Vail vyšel ven a nasedl do auta. Tony na něho čekal u otevřených dveří.

Odvezl ho zpět na fotbalové hřiště a pilot okamžitě nastartoval helikoptéru, jen co Vail vystoupil z cadillacu a rozběhl se k ní. Skláněl hlavu pod lopatkami vrtule a vklouzl na sedadlo vedle pilota. Zapnul si pás.

„Kristepane,“ konstatoval pilot, „vypadáte, jako kdybyste právě viděl nějakýho ducha.“

„Taky jsem viděl,“ přikývl Vail. „Vypadněme odsud, sakra.“

25

JSI TAM, HYDRO?

ANO, LIŠÁKU.

VEDLA SIS NEOBYČEJNĚ DOBŘE. NAD VŠECHNA OČEKÁVÁNÍ. DĚKUJI TI, LIŠÁKU.

PROSTUDOVALA SIS PLÁN?

ANO, LIŠÁKU, JE TO PŘEKRÁSNÝ PLÁN.

A JSI PŘIPRAVENÁ?

ANO, ANO.

A MÁŠ ZPRÁVU?

ANO, LIŠÁKU.

VYNIKAJÍCÍ. VZRUŠUJE TĚ TO?

JAKO VŽDYCKY.

UŽ JE ZASE ČAS.

DĚKUJI TI. NEMÁM RÁDA ČEKÁNÍ.

JAK SE DNES CÍTÍŠ?

VÝJIMEČNĚ SE TĚŠÍM. NEMOHU SE DOČKAT.

VÝBORNĚ. MUSÍŠ SI DÁVAT VĚTŠÍ POZOR NEŽ KDY DŘÍV. VÍ TO?

ANO. ALE TY SI NEDĚLEJ STAROSTI. VŠECHNO PROBÍHÁ TAK, JAK JSME ČEKALI.

DÁM SI POZOR.

DOBRÁ. BRZY NASHLE, HYDRO.

ANO, ANO, ANO!

TAK ZATÍM…

26

Parverová dorazila do kanceláře až za soumraku. Žaluziemi pronikaly poslední tenké paprsky světla a vytvářely v šeru místnosti karmínové proužky. Uvnitř už nikdo nebyl až na Vaila, který zůstal sám ve své prosklené buňce. Seděl v křesle podivně zhroucený, s nohama strnule nataženýma před sebe a lokty položenými na opěrkách. Prsty rukou měl propletené a položené na hrudi. V celém patře svítila pouze jeho exkluzivní stolní lampa upevněná na jediném kloubu. Vail zmírnil intenzitu jejího záření pouze na slabý paprsek, který téměř zcela pohlcovala tmavá deska jeho stolu. Zíral do prázdna.

Opatrně přistoupila ke dveřím a tiše zaškrábala nehty na skleněné dveře. Vzhlédl a oči mu v tom šeru zablýskly.

„Á, slečna Parverová.“ Pokynul jí, ať jde dál.

„Máte moc práce?“ zeptala se.

Pár vteřin o její otázce uvažoval, a pak odpověděl: „Jo. Na to, abych si připadal odpočatě, se dost nadřu. Díky své taktice náhlé smrti najednou dělám absolutní prd – a navíc přes čas.“

„Tak já s tím asi počkám,“ obrátila se k odchodu.

„Na čekání je pozdě,“ zarazil ji. „Pojď dál a posaď se. Co máš na srdci?“

„Jde o případ Stoddardová,“ řekla a přelétla pohledem chaotický nepořádek na jeho stole. I přesto si všimla, že před ním leží maličký diktafon velikosti kreditní karty, ale asi o půl druhého centimetru vyšší. Měl ho připojený drátem k plnicímu peru.

„Co je se Stoddardovou?“ zeptal se Vail.

„Já nevím, ale mám pocit, jako kdyby ta její historka v některých bodech neseděla. Něco… já nevím… Není to úplně…“ Zarazila se a snažila se nalézt vhodná slova.

„…košer? Nedává to smysl?“ zkoušel jí napovědět.

„Jo. A já vím, že vy chcete vždycky dokonalý případ.“

„Od nás, obyčejných smrtelníků, absolutní dokonalost nečekám.“ Smutně zkřivil rty do úsměvu. „Co je dokonalé? Dokonalý je úsvit za jasného dne. Dítě narozené celé a zdravé. Smrtelníci nemají s dokonalostí nic společného.“

„Někteří…,“ začala, ale pak se zarazila.

„Někteří co?“

„Nic. Byla to zlá myšlenka. Neměla jsem ji vůbec vyslovit…“

„Parverová, vyslov to! Někteří lidi… co?“

Zhluboka se nadechla, nafoukla tváře a zafuněla jako parní lokomotiva.

„Někteří lidi tvrdí, že vy jdete k soudu jenom tehdy, když jste si stoprocentně jistý a máte to v kapse.“

Vail o tom chvíli přemýšlel. „Jo. Dalo by se na to dívat i takhle,“ přikývl.

„A jak se na to vlastně díváte vy?“

Vytáhl cigaretu a chvíli si s ní pohrával mezi prsty. Nakonec řekl: „Já chci jedno – případ, který nemá žádné mezery. Nechci dopustit, abychom v polovině soudního líčení objevili, že jsme obžalovali nevinného. Já chci vědět, že se provinil. A pokud to nevím jistě, vykašlu se na to. Pokud si to někdo vykládá jako sraní při zdi – budiž. Na druhou stranu, když víme absolutně stoprocentně jistě, že je obžalovaný vinen – třeba jako Darby – pak ho s klidným svědomím pošlu do horoucích pekel a klidně si uškvařím mozek vymýšlením nejjistějšího způsobu, jak ho tam dostat.“

„Můžeme si být vůbec takhle jistí, Marty?“ zeptala se.

„Co tím chceš říct?“

„Hele, pokud třeba nejde o jednoznačně předem uzavřený případ. Můžeme si být tak jistí?“

„U Darbyho si jistí jsme.“

„Ale vy se chcete domluvit.“

„Ano, protože jsme případ ještě nevyhráli. Ani výpověď staré paní Bystrosluchové nám nepomůže. S takovou by Rainey toho hajzla dostal ven dřív, než bys řekla švec. Říkal jsem ti přece, že je lepší se domluvit s obhajobou a dostat ho za mříže stoprocentně na dvacet let, než to riskovat a nechat ho křepčit v baru s Poppy Palmerovou a dvě stě padesáti tácama v bance.“

„Možná jim jde přesně o tohle…?“

„A kdo jsou ‚oni‘? S kým jsi to vlastně mluvila?“

Pokrčila rameny. „Přísahám, že si to ani nepamatuju. S nějakým přemoudřelým novopečeným právníkem v baru u Guida.“

„A začalo ti to vrtat hlavou?“

„Mohla jsem se podělat vzteky,“ řekla a zkrabatila čelo do varhánků vrásek.

„Aha, a teď už se to tou hlavou provrtává ven!“ Při pohledu na ni se rozesmál, a ona se k němu asi po minutě přidala. „Prosím tě, koho zajímají názory těch ukecaných kravaťáků?“ dodal ještě.

Když smích dozněl, Vail se znovu zamyslel. Shana ho přes stůl bedlivě pozorovala a najednou ji napadlo, že ho vlastně od doby, kdy u něho začala pracovat, nikdy neviděla doopravdy vybuchnout vzteky. Když se skutečně zlobil, tvářil se jako profesionální hráč pokeru. Obličej se mu proměnil v neproniknutelnou masku. Nemluvil. Hovořily za něj pouze jeho oči. Vlastně očima myslel. Náhle zbystřily a začaly se podobat očím dravce. Jinak za všech okolností zastával typicky irský postoj. ‚Přece se neposeru‘ nebo ‚Proč zuřit? Raději se mstít!‘

A v jeho očích se usadil bystrý výraz dravce právě nyní, ve chvíli jejich rozhovoru.

„Co vás žere?“ zeptala se a sama sebe tou otázkou překvapila. Zděsila se, že možná překročila hranici mezi pracovními a soukromými problémy. Už to však nemohla vzít zpět. Hleděl téměř nepřítomně kamsi za stůl. Ne na ni, ale na nějaký předmět na druhé straně kanceláře. Strčil si do úst cigaretu, ale nezapálil ji.

„Stampler,“ řekl po chvíli.

„Stampler?“

„Dnes jsem se s ním setkal.“

„A proč vás to žere?“

„Protože je lhář. Protože je to amorální člověk a dobře to ví a je se sebou náramně spokojený. Protože je to psychopatický vrah a mají ho pustit takzvaně na náš píseček a on už teď moc dobře ví, koho chce zabít, jak a kdy. A také ví, že já vím, k čemu se chystá, a že neexistuje způsob, jak bych mu v tom mohl zabránit. Do prdele!“

Jak mluvil, Shana zvedala obočí výš a výš, a když skončil, jen vydechla: „Výý-bor-ně!“

„Ještě to nikdo neví,“ dodal. „Nech si to pro sebe, dokud tu informaci mezi lidi nevypustím sám, jo?“

„Tak na tohle máte takový diktafon? Hele, je vůbec legální?“

Sklopil zrak k miniaturnímu magnetofonu, a pak znovu pohlédl na ni. „To je pouze kvůli ověřování faktů,“ řekl a dál to nerozváděl.

„Co chcete se Stamplerem dělat?“ zeptala se.

„To kdybych věděl, neseděl bych tady sám ve tmě. Byl bych u Jane a cpal se domácíma špagetama a přemýšlel o tom, jaký mě čeká nádherný večer.“

„Můžu vám nějak pomoct?“

„Shano, ty jsi sice energická holka a u soudu se umíš skvěle ohánět, ale kdybys o téhle věci věděla víc, určitě by ses nechtěla namočit. Tady nejde o nějaké fotky obětí vraždy nebo výslechy nimroda, který je schopen odbouchnout manželku. Se Stamplerem to je opravdu ďábelská hra a člověk stojí doslova na prahu pekel. Když se k tomu jen přiblížíš, ztratíš poslední zbytky ideálů. A to by v tvém případě byla škoda.“

Neodpovídala. Kanceláří se rozhostilo ticho. Za chvilku se zavrtěla na židli a odkašlala si. Chtěla odejít. Jenže Vail se náhle prudce napřímil a luskl prsty tak hlasitě, až ji vyděsil.

„Fajn,“ pronesl energicky. „Dík, žes mě vyslechla. Teď musím za Jane Venableovou. Pokusím se na pár hodin všechno pustit z hlavy. Co se týče Edith Stoddardové, máš pravdu. I Jane tvrdí, že ten obrázek, co si o vraždě udělala, je nějaký pokřivený. Zkus přijít na to, co tam nesedí. Taky bych to rád věděl.“

„Dík za důvěru,“ pronesla poněkud neradostně.

„Je to tvůj případ, Parverová. Chtělas se mnou probrat něco podstatného?“

„Ne, asi jsem si prostě s někým potřebovala promluvit, a vy jste byl na ráně.“

„Chceš tedy ještě mluvit?“

Usmála se a zavrtěla hlavou. „Ne-e. A vy určitě taky ne.“

Vail vstal a protáhl se. „Máš naprostou pravdu,“ řekl. „Pojď, vezmeme si taxíka. Platím já.“

„Ne, já si zaplatím svůj díl,“ řekla vzdorovitě.

„Ale prosím tě, nech toho,“ okřikl ji Vail. „Jestli se k tomu chceš stavět takhle samostatně, klidně to můžeš zacvakat celý!“

* * *

Harvey St. Claire sledoval, jak za oknem skomírá denní světlo. Vedle houští nízkých borovic asi půl míle od farmy spatřil tančit v šeru soumraku světla baterek. Už šest hodin hledali Poppy Palmerovou.

„Oni ji takhle nenajdou, Abeli.“

„Já vím.“

„Tak proč tady plýtváme časem?“

„Můžu se mýlit.“

Stenner seděl u Darbyho stolu už dvě hodiny, pečlivě probíral jeho účty, poštu, poznámky, zkrátka vše, co mohl najít.

St. Claire si k němu přitáhl židli a posadil se na ni obráceně. „Žádné rezervace letenek. Žádné taxíky. Její auto parkuje u domu…“

Stenner poznamenal: „Mohl ji odvézt na letiště sám.“

„Jenže ona nemá u aerolinek žádnou rezervaci,“ opakoval St. Claire. „A žádnou sestru v Texarkaně.“

„Mohla letět kamkoli.“

„Ale nemá rezervaci…“

„Zaplatila hotově a udala falešné jméno.“

„Její fotku rozeslali na všechny přepážky prodeje letenek. Nikdo ji nepoznal.“

„Třeba měla paruku.“

„Ty jsi ale velice divný chlap, Abeli.“

„Pracuju pro Martina Vaila deset let. Člověk si tak prostě zvykne uvažovat jinak. Stejně jako on. On nenávidí překvapení.“

„Pokud teda není tady a pokud ani neodletěla, kde ksakru vězí?“

Stenner neodpovídal. Mlčky pokračoval ve své nudné práci.

„Někdy bych si strašně přál, abych v životě neslyšel o Mirandě a poučování zadržených osob o jejich právech,“ řekl St. Claire. „Někdy děsně toužím po troše texaské justice.“

„Co myslíš tím pojmem ‚texaská justice‘?“ zeptal se Stenner a téměř okamžitě svého dotazu zalitoval. Pečlivě probíral hromádku otevřené pošty na stole. Neotevřené dopisy skládal na opačný roh stolu.

„Když jsem před lety dělal pro šerifa… ty jo… už to bude hnedle osumnáct dvacet roků…,“ začal rozvláčně St. Claire. „… tak mě poslali dolů na mexický hranice, abych někde vyšťoural uprchlíka jménem Chulo Garciez. Zabásli ho za převádění ilegálních přistěhovalců přes hranice a jejich rozvážení na kočovný farmy za prací. Dva mý nejlepší kámoši ho vezli do San Antonia, ale nevěděli, že Chulova holka mu do basy propašovala v čokoládový tyčince péro vod hodinek. Myslím, že to byla marska, nebo možná taky Baby Ruth.“

Stenner zvedl oči, zkormouceně se na něho zadíval a pak se vrátil k poště.

St. Claire pokračoval: „Chulo si teda schoval pružinu dozadu za pásek u kalhot, protože věděl, že mu spoutají za zádama ruce a posadí ho na zadní sedlalo v autě. Naplánoval si, jak pomocí toho péra z hodinek vodemkne pouta, šáhne dopředu, sebere Freddymu pětačtyřicítku, střelí ho dvakrát do hlavy a čtyři zbejvající náboje nasype do Charleye Hinkela, kterej řídil; přeskočí dopředu, vykopne Charleye ven, vobrátí auto, vykopne ven Freddyho a přejede zpátky hranice v tom policajtským autě. Věděl, že auto nechá deset mil vod průsmyku Eagle přímo na hranicích. Tam ho taky našli. A tak jsem jel na stanici pohraniční hlídky do průsmyku Eagle a tam jsem potkal Harleye Bohanana – chlap nejmíň dvoumetrovej, sto dvacet kilo – vedle něho by i John Wayne vypadal jak trpaslík. Svý starý kolty – teda jeden, čtyřiačtyřicítku – nosil proklatě nízko, přesně jako Wayne.“

„Eh-hm.“

„Vodvyprávěl jsem Harleymu tu svou historku a on na to, že Garcieze zná, že je to zasranej mexikánec a že mi teda možná pomůže. Vrazil mě do strašlivýho motelu z vepřovic za městem, kde byli švábi obrovský jak přístavní krysy a žádná klimatizace. Jenom větrák na stropě tak strašlivě velkej, že by člověku vycucl voči z hlavy. Přísámbůh, že když jsem si pod něj leh, musel sem voči zavřít.“

„Eh-hm.“

„Za dva dny přišel Harley – bušil mi na dveře ve čtyři ráno – a hned jsme vyrazili ke Quemadu a těsně za ním po řece do malýho slepýho kaňonu. Tam leželo asi tucet novopečenejch přistěhovalců – jenže všichni s kulkou v hlavě, svlíknutý do naha, dokonce měli vyražený i zlatý zuby. Harley čmuchal kolem dokola a najednou z něho vypadlo: ‚Jeden je v čudu.‘ A měl recht. Našli jsme stopy bosejch chodidel a šli jsme po nich pár hodin a nakonec nás dovedly do tý tajný schovávačky v malý jeskyni v poušti. Chudák malej hajzlík – umíral tam žízní.“

„Eh-hm.“

„No a von nám řek, že s nima takhle vy drbal nějakej kapitán vod federálů, co se jmenoval… asi Martino, nebo Martinez, tak nějak… plus chlápek jménem Chulo, co je měl vyzvednout na hranicích a převíst na tuhle stranu za prací. Všecko klaplo až na to, že je ten federál s Chulem začali střílet. Tenhle chlápek zdrhl jen proto, že měl kliku. Harley toho federála znal. Tý noci jsme přebrodili Rio Grande – v tom místě je hluboký ani ne po kotníky, skočili do džípu a našli federála popíjet v hospodě. Počkali jsme, až vyleze a Harley ho popadl za krk jak štěně a hodil ho dozadu do džípu a zase jsme si to drandili k řece. Tam hodil Mexikána do řeky a stáhl mu kalhoty. Vyndal pak tu svojí strašnou čtyřiačtyřicítku. Neměl na ní vůbec mušku. Upiloval si ji. Pak šáhl do kufru džípu, vyndal starou špinavou plechovku se zbytkem voleje, strčil do ní hlaveň a pak srazil toho federála na kolena, donutil ho se předklonit a pak – přísahám bohu, stál jsem vedle něho – mu strčil tu hlaveň nejmíň na pět čísel do prdele a začal ho vyslýchat: ‚Kde je Chulo? Počítám do tří. Jestli to ze sebe nevysypeš, tak ti asi prdelí vystřelím mozek z hlavy.‘“

„Eh-hm,“ zahučel Stenner a nepřestával probírat poštu.

„Za hodinu už jsme byli před hospodou na americký straně. Stál tam Chulův náklaďák a on seděl vevnitř, chlastal pivo a veselil se s nějakou nadrženou seňoritou. Harley vytáhl nůž velkej asi jak Mount Everest a udělal mu parádní díru do zadní gumy. Já vlezl do baru, poručil si coronu a mexikánsky prohodil. ‚Hele, ten náklaďák venku má prázdnou gumu.‘ Chulo vstal a motal se ke dveřím. Já za ním – dělám jakoby nic. Vobešel si auťák a čumí na tu díru. Harley vylezl zezadu s bouchačkou v ruce a vysypal na něho: ‚Garciezi, seš zatčenej za vyhejbání se vojenský službě‘. V tu ránu Chulo vyskočil a udělal děsnou chybu – šáhl si pod paži. Ozvala se rána jak z děla – bác! – a milej Harley prostřelil do toho chudáka parchanta díru, kterou by klidně projel tím svým náklaďákem. A víš, co ten starouš Harley pak řekl? ‚Každýho daňovýho poplatníka stojí den takovýhohle hajzla ve vězení dvacet doláčů. Chulo by seděl nejmíň dvacet let. Ty vole, Harve, právě jsme daňovejm poplatníkům ušetřili sto táců!‘ Tak tomuhle já říkám texaská justice!“

Stenner pořád nezvedal oči od účtů a dopisů.

„Teda ty vysvětluješ pouhý dvě slova tak dlouhatánskou historkou?“ podivil se, když St. Claire uzavřel svůj román.

„Myslel jsem, že bys vocenil ty podrobnosti,“ řekl St. Claire. „Nikam se přece neženem. Spěcháme snad na fotbal nebo co?“ Přešel k oknu, rázně ho otevřel a elegantním obloukem vyplivl žvanec rozžvýkaného tabáku ven na trávník.

„Kdybys byl v Darbyho kůži,“ zeptal se Stenner, „a chtěl se na týden nebo dva ztratit, kam bys šel, Harvey?“

„Co já vím? Na Havaj. Nebo na nějakej malej vostrůvek v Karibiku…“

„To si nemůže dovolit. Pojišťovna ho má v hrsti a na účtu v bance mu toho moc nezbylo. Kreditní karty už určitě vyčerpal do dna. A vůbec neotevřel svou včerejší poštu.“

Stenner podal St. Clairovi dva účty za telefon. „A co třeba nějaká malá lovecká výprava?“ řekl. „Lovecký srub Red Marsh na řece Pecatonica je odsud asi osmdesát mil. Minulý měsíc tam volal dvakrát a před pár dny také. Právě jejich číslo je poslední na účtu, který přišel dnes.“

Vytočil číslo Red Marsh.

„Red Marsh,“ ozval se muž s měkkou výslovností a lehkým švédským přízvukem.

„Haló?“ zahučel do sluchátka Stenner. „Prosím vás, my jsme kámoši Jima Darbyho. Tedy pana Jamese Darbyho. Měli jsme jet na lov s ním, ale odmítli jsme, protože nám do toho vlezla nějaká práce. Podařilo se nám ji ale dřív dodělat. Chytneme ho u vás ještě?“

„Je dole u řeky, připravuje si výbavu do člunu. Dostat ho sem k telefonu by mi trvalo dost dlouho.“

„Ale ne, my s ním nechceme mluvit. Napadlo nás, že bychom přijeli a hned po ránu ho překvapili. Máte volné nějaké ubytování pro dva?“

„Jasně. Chata osm, hned vedle něho.“

„Tak on je v sedmičce?“

„V devítce.“

„Paráda. Hele, neříkejte mu, že jsme volali, chcem ho pořádně překvapit u snídaně.“

„Tak to byste měli přijet dost brzo. Vyráží na číhanou už v půl pátý. Chce tam být hned za svítání. Většina lovců to tak dělá.“

„A můžete nám rezervovat i člun?“

„Jasně.“

„Tak ho na nás napište, ano? Na jméno Stenner. A. Stenner.“

„Abe Stenner. Mám to.“

„Přesně tak, Abe Stenner.“ Zavěsil, pohlédl na St. Claira a téměř se usmál.

„Máme ho,“ řekl.

* * *

Později té noci ležel Vail v posteli, Jane Venableová mu spala na rameni, jednu dlouhatánskou nohu si přehodila přes jeho a dýchala mu tiše a pravidelně přímo do ucha. Přemýšlel, jak rychle a přirozeně se jejich první divoké milování změnilo v bezproblémový klidný vztah. Vášeň se pokaždé dostavila a byla náhlá a úžasná a ohromná, ale zároveň spolu pociťovali jakousi pohodu. Možná proto, že oběma bylo přes čtyřicet a láska – pokud to vůbec byla láska, nikdo z nich totiž jejich vztah tím označením zatím nenarušil – pro ně byla jakýmsi malým pokladem, který oba kdysi ztratili a dávno se vzdali naděje, že by ho znovu našli. Vail si uvědomil, jak je poprvé za dlouhá léta rád, když mu skončí pracovní den a on může vypadnout z kanceláře, přijít k Jane a těšit se z její přítomnosti. Ležel na zádech, úsměv mu pohrával na rtech a zíral nahoru do tmy v klenbě vysokého stropu. Brzy se ho však začaly zmocňovat úplně jiné myšlenky a jeho vzpomínky od Jane Venableové odlétly a vrátily se zpět k Aaronu Stamplerovi – nebo Raymondu Vulpesovi – nebo kdo to vlastně byl… Vail si pomyslel: Tentokrát tedy ne, ty hajzle. Jednou se ti podařilo mě dostat. Tentokrát jsem na tahu já. A ty prohraješ!

27

Mlha byla tak hustá, že když se přiblížili k močálům lemujícím řeku, musel Stenner zpomalit a jel maximální rychlostí třicet kilometrů v hodině. Nakláněl se dopředu, mhouřil oči a snažil se rozeznat bílou čáru uprostřed vedlejší silnice. V mlze husté jako smetana minuli odbočku k lovecké chatě, a tak se musel vrátit a pomaličku projet zpět po asfaltové silnici a přepínat světla z dálkových na mlhovky, aby v těch mracích válejících se nízko nad zemí vůbec něco spatřili. Nakonec odbočku našli – byla to jen malá dřevěná šipka na křižovatce asfaltové silnice s prašnou cestou ztrácející se mezi stromy. Ke srubům dojížděli jednoznačně pozdě – půl páté bylo nenávratně pryč.

TÁBOŘIŠTĚ RED MARSH, četli černý nápis na bílé ceduli pocákané blátem. Tlustá červená šipka pod názvem ukazovala na rozbahněnou cestu. Přestože jim svítily mlhovky, slila se jim mlha před autem do neproniknutelné bílé hráze a oni se jen pomaličku prodírali asi dvě míle lesem po vyježděné cestě plné zatáček. Teprve pak se náhle z mlhy vynořila jako fata morgána roubená hlavní budova loveckého tábora.

Tři čtvrti na pět.

Walt Sunderson byl podsaditý Švéd s růžovoučkou pletí a hustým zrzavým knírem dlouhým téměř pod spodní čelist. Vyšel na verandu u srubu a sledoval, jak vystupují z auta. Na sobě měl montérky, silnou flanelovou košili a přes ni teplou prošívanou zimní bundu.

„Abe Stenner?“ zavolal a jeho hlas zněl v husté šedé mlze bezvýrazně a tlumeně.

„Ano?“ ozval se detektiv a vystoupil z auta.

„Těsně jste se s ním minuli,“ řekl Sunderson a v jeho slovech byla zvláštní melodická kadence typická pro Švédy. „Darby odsud vyrazil asi před deseti minutama nebo čtvrt hodinou. Stejně jsem vám ale nachystal člun. Máte v něm i mapu močálů s vyznačeným místem, kde je takzvanej posed. Tam budou čekat. Vyrazit můžete hned. Vybalíte se, až přijedete zpátky. Ani si nemusíte zamykat auto.“

„To zní teda dost dobře,“ konstatoval St. Claire a palcem si zastrčil za tvář žvanec tabáku.

„Uvařil jsem vám hektolitry kafe – na mě je spoleh. Máte ho v termoskách. Doufám, že vám stačí černý?“

Oba přikývli. Přestože měl Stenner raději kávu se špetkou cukru, nemohl se dočkat, až vyrazí. Otevřeli kufr a vytáhli dvě brokovnice v černých kožených pouzdrech. St. Claire se oblékl stylově – do lovecké vesty s kožešinovou podšívkou a poutky na spoustu nábojů. Vybral si kalibr dvanáct. I Stenner si strčil krabičku s náboji do kapsy své vojenské bundy a byl připraven. Sunderson jim okamžitě přinesl termosky s kávou. Vedl je pak dolů k vodě, k dlouhému, úzkému pontonu s lodičkami.

„Dávejte si bacha, pánové. Mlha je jak mlíko, není vidět ani ň!“

„Bývá tady často takhle hustá mlha?“ zeptal se St. Claire.

„Ne. Ve dne ne.“

Člun vypadal dobře – dva a půl metru dlouhý, s plochým dnem a motorem o síle třiceti koňských sil na zádi. Člun se líně pohupoval na vodě klidné jako olej a ve tmě a mlze by ho téměř neviděli, nebýt silného kužele světla ze stowattové zářivky opodál. Sunderson zkontroloval věci na dně člunu, cosi si pro sebe bručel a mumlal, a pak odešel do malé kůlny na jednom konci pontonu. Vrátil se s tlustým lanem svinutým kolem ruky a přehozeným přes rameno.

„Mohl bych přísahat, že jsem vám včera večer nachystal do člunu kotvu i řetěz,“ řekl. „Další už nemám, ale vezměte si tohle lano. Najdete tam spoustu stromů a uvízlých kmenů, takže se k nim bez problémů vyvážete.“

„Skvělý, děkujem. Poradíme si,“ řekl Stenner a skočil do lodě za St. Clairem, který se už chopil kormidla. Okamžitě vyrazili do té všeobjímající bílé temnoty, kterou nerozptýlil ani sebemenší závan větru. Neujeli ani padesát metrů, a už se jim na obličeji i na bundách srážela vlhkost do kapiček.

„To počasí je fakticky divný,“ řekl St. Claire a snažil se kormidlovat podle světla malé baterky připevněné k přídi.

„Ach, cítím smrt – mám mlhu v hrdle a závoj rosy přes obličej,“ řekl Stenner tiše.

„Já jsem netušil, že seš takovej poeta, Abeli,“ uchechtl se St. Claire.

„Já ne. To byl Robert Browning.“

Zmlkli. Člun tiše klouzal proti proudu úzké říčky a motor tlumeně vrčel. Stenner studoval malou mapu a snažil se určit, kde vlastně jsou. Za dvacet minut spatřil matný obrys další loďky před nimi. Viděli ji přes cáry vlhké mlhy, která se převalovala nad vodou. Loďka byla uvázaná k padlému stromu.

„Tady jsou na čekané dva,“ zašeptal Stenner, když se přiblížili.

V člunu seděli dva lovci v maskáčových bundách, oba si už sundali záchranné vesty a hodili je na záď. Ani jeden z nich nebyl Darby. St. Claire obrátil kormidlo a zajížděl k nim přes šustící rákosí. Jeden muž z dvojice – vysoký a obhrouble vyhlížející – si zrovna hezky zavdával z pětilitrového soudku – držel si ho v ohbí paže a nakláněl hlavu dozadu, aby mu jantarová tekutina stékala přímo do úst. Vedle druhého muže seděl v loďce velký černý labrador s přátelským pohledem a jakmile spatřil přijíždět z mlhy jinou loďku, tiše zavrčel.

„Dobrejtro,“ pozdravil vesele muž se psem. Byl – na rozdíl od svého společníka – malý, s počínajícím bříškem a dvojitou bradou. Když se usmál, vypadal téměř jako andělíček.

„Dobrejtro,“ odpověděl Stenner, když St. Claire zpomalil loďku zpětným chodem a přirazil vedle nich. Druhý muž dopil, položil soudek a otřel si ústa hřbetem ruky.

„Nedáte si hlt?“ nabídl jim. „Je to domácí jablečné víno. Dokáže v týhle sibérii hezky zahřát.“

Stenner zavrtěl hlavou: „Já ne, děkuju.“ St. Claire však natáhl ruku, popadl soudek, zručně si ho postavil na ohnutý loket a zhluboka se napil. Když soudek vracel, otřásl se.

„Brr, to je vono,“ řekl. „Člověka to vohřeje až do morku kostí, fakt. Moc dík.“

„Neviděli jste tady ráno ještě jiného lovce?“ zeptal se Stenner.

„Myslíte asi Jima Darbyho, ne? Jel na šestku. Asi před půlhodinou.“

„Co je to šestka?“ zeptal se Stenner.

„Každý místo určený pro čekanou má svý číslo. I na tý mapě, co máte. Starej Walt dal k posedům tabulky. Hrozný. Čísla jsou na nich namalovaný ručně. Šestka je tady kousek po proudu, asi půl míle před soutokem s velkou řekou. My jsme tady na čtyřce a támhle na druhý straně je pětka.“

„Jak daleko je ta šestka?“ zeptal se znovu Stenner.

„Zhruba půl míle.“

„To znamená, že odsud se tam jede maximálně deset minut, ne?“

„Řek bych, že tak pět – i v tý mlze.“

„Dík.“

„Vy jste jeho kámoši?“ zeptal se jeden z dvojice.

„Jo,“ přikývl St. Claire. „Mysleli jsme, že ho překvapíme. No nic. Díky za pomoc.“

„Není zač. Dobrej lov přejem.“

„My vám taky.“

St. Claire nastartoval motor a kormidloval loďku zpět do proudu směrem k posedu číslo šest. Za pět minut zahlédli malou tabulku na křivé tyči s ručně namalovanou šestkou. St. Claire zajel do vysokého rákosí a vypnul motor. Na místě nikdo nebyl.

„Slyšíš?“ řekl St. Claire. Stenner se zaposlouchal, a pak se k němu z mlhy donesl tlumený zvuk motoru. Vzápětí se rozštěkal pes a za další okamžik zaslechli další tlumený zvuk. Jakési plesknutí. Motor nabral obrátky a jeho zvuk postupně sílil.

„Už jede,“ zašeptal Stenner.

Vrčení motoru se k nim pomalu blížilo a zanedlouho se z mlhy vynořil člun – téměř přímo před nimi. Na zádi se choulil Darby. Zdálo se, že má plné ruce práce a ničeho si nevšímá. Zbystřil, teprve když se rozštěkal jeho lovecký křepelák.

„Ježíši,“ vyjekl překvapeně a vypnul motor. Zrovna měl na klíně brokovnici a strkal dvanáctimilimetrové broky do komory. St. Claire vytáhl z podpažního pouzdra devítku glocka a ledabyle si ho položil na stehno. Když se k sobě lodě přiblížily, Darby zamžoural přes husté cáry mlhy a náhle poznal Stennera. Vzpřímil se a nasadil zakaboněný výraz. Jeho člun se dostával před ně. Stenner natáhl ruku, popadl okraj jeho loďky a přitáhl si ji k sobě.

„Dobré jitro, pane Darby,“ pozdravil. Sáhl si do kapsy u bundy a vytáhl zatykač. St. Claire si v tom okamžiku klekl a namířil Darbymu do obličeje.

„Buďte tak laskavej a položte tu brokovnici na dno,“ vyzval ho ostře.

„Máme na vás zatykač, pane Darby,“ řekl Stenner a strčil Darbymu kus papíru pod nos.

Darbyho tím viditelně vyděsili. Dokonce i v mlze a matném světle počínajícího úsvitu si všimli, jak mu z brunátného obličeje zmizela všechna barva a Darby zůstal bledý jako stěna.

„Tady na to zrovna není dobrý místo,“ zavrčel. Křepelák v přídi lodi začal výhružně poštěkávat. „Ticho!“ okřikl ho Darby, pes zakňučel a poslušně zmlkl.

„Šerif na vás bude čekat na tábořišti u srubů,“ řekl St. Claire. „Nechcete si snad ke svým problémům ještě přidávat úmyslný únik před spravedlností, že ne?“

„Já před ničím neutíkám. Copak vám to tak připadá? Nemám proč unikat před spravedlností.“

„Zatykač na vás byl vydán za vraždu prvního stupně. Jste obžalován z vraždy své manželky. Cokoli řeknete…“

„Já už to znám,“ zasyčel Darby a odložil brokovnici stranou. „Už jsem to všechno slyšel.“

„Buďte tak laskav, otočte se a dejte si ruce za záda, prosím,“ řekl Stenner stroze. „Musím vás spoutat.“

„Já nikam neutíkám,“ řekl Darby.

„To je úřední postup.“

„Prosím vás, nedělejte to,“ žadonil. Změnil tón. Už nebyl arogantní, ale téměř prosebný.

„Říkám vám, že je to úřední postup.“

„Tak ne za zády, ano? Kam bych tady utíkal?“

„Snažíš se nás obalamutit, synku, co?“ řekl St. Claire.

„Moc vás prosím, nespoutávejte mi ruce za zády,“ říkal plačtivě. „Já… já neumím plavat.“

St. Claire pohlédl na Stennera, který zase hleděl na Darbyho. Bylo na něm znát nelíčené zděšení. Pes nejistě couval, znovu zavrčel a štěkl.

„Řekl jsem ticho!“ okřikl ho Darby hystericky a pleskl ho přes čumák. Pes zakňučel a schoulil se na podlaze do klubíčka. „Prosím vás ne…,“ kňoural.

„Spoutej ho vpředu, Harve,“ řekl Stenner bezvýrazným nevzrušeným hlasem. St. Claire si zasunul pistoli do pouzdra a postavil se vedle něho.

„Děkuju,“ ozval se Darby a natáhl ruce před sebe. Jakmile ho spoutali, lehl si na podlahu člunu tak, že mu hlava téměř nebyla přes okraj ani vidět. Schlíplý pes se k němu připlazil a olizoval mu obličej.

„Psi člověku odpustí úplně všechno,“ řekl St. Claire a zavrtěl hlavou. Pohlédl dolů na Darbyho. „Co jste to dělal támhle v tom rákosí?“ zeptal se.

„Vyhodil jsem tam nějaký vodpadky,“ odsekl rozmrzele Darby.

„Prdlajs odpadky. To vyšplíchlo, jako kdyby se potápěl Titanik!“ Popadl světlo z přídě a začal jím pročesávat řídnoucí mlhu. Darbyho loďka prorazila v rákosí vodní cestičku. „Heleďse,“ ušklíbl se St. Claire, „nechal nám za sebou parádní stopu.“

Přivázal Darbyho člun k jejich zádi a namířil si to do polámaného rákosí. Na východě už slunce zbarvilo mlhu dorůžova a vrhalo přes rákosí dlouhé matné stíny. Spatřili, jak nedaleko od nich proklouzl had, nenechal se rušit, zvedal hlavu, rozhlížel se a hledal si zřejmě něco k snídani. Kousek dál zase ve stále husté mlze zazpíval pták a vzlétl. Slyšeli šumění jeho křídel. Příroda se probouzela. Dostali se na konec stezky v rákosí. Loďka se tam zřejmě otáčela, protože rákosové stonky byly polámané v širokém kruhu. Na jeho obvodu spatřili jako obrovské ztuhlé pařáty větve potopeného stromu.

„Hele, tady je to,“ řekl Stennerovi. „Víš co? Já se tady přivážu a počkám, až ho odvezeš do srubu a přivoláš šerifa. Pak mi sem vezmi pár pořádnejch tažnejch lan.“

„Jo. Dobrá,“ přikývl Stenner. „Jedu tam,“ obrátil se k Darbymu. „Držte si psa.“

„Furt štěká,“ povzdechl si Darby. „O co vůbec jde?“

„O Poppy Palmerovou,“ řekl Stenner a Darbyho obličej zbledl ještě víc. Vlastně zesinal a barvou tak ze všeho nejvíc připomínal mokrý cement. Stenner si přisedl do lodě k Darbymu.

„O čem to mluvíte?“ zasípěl Darby. „Jela přece k sestře do Texarkany.“

„Jenže ona žádnou sestru v Texarkaně nemá.“

„Za to já ale nemůžu!“

„To už je pro tvůj případ ale dost irelevantní!“ zachechtal se St. Claire.

„Vrátím se co nejrychleji, Harve,“ řekl Stenner. „Poradíš si tady?“

St. Claire na něj jen uhrančivě pohlédl a zhluboka se napil kávy. Stenner se už v druhém člunu prodíral rákosím do karmínového jitra.

Vítr rozfoukal chuchvalce mlhy a objevilo se ranní slunce. Jitro však bylo chladné. St. Claire konečně spatřil, jak po hladině říčky projíždí velký desetimetrový motorový člun. Strčil si do pusy dva prsty a pronikavě zahvízdal. Pak ještě pro jistotu zamával rukama nad hlavou. Člun odbočil do rákosí a tiše se zastavil u jeho loďky. Stenner stál ve člunu vedle šerifa – vysokého mohutného muže v tmavě modré bundě a hnědé baseballové čepici, na níž měl připíchnutou hvězdu.

„Dobrejtro, pánové,“ pozdravil St. Claire. „Dík, že jste přijeli.“

Šerif naposledy zabublal motorem a loď zastavil. Pak přešel na příď a naklonil se. St. Claire mu podal ruku.

„Jake Broadstroke,“ představil se hlasem tak hlubokým, jako kdyby mu vycházel odněkud z paty. „Sorry, že to trvalo tak dlouho, ale museli jsme sehnat pár potápěčů. Doufám, že víte, o čem mluvíte.“

„No, vlastně je to jenom tušení,“ řekl St. Claire. „Jenže já mám na svým kontě za třicet roků ve službě už hezkejch pár tušení a dá se říct, že se nemejlím často.“

Jeden potápěč v černém neoprénu a brýlích seskočil z velkého motorového člunu do vody. Sahala mu jen do pasu.

„Hej, šerife, myslím, že lana ani potřebovat nebudem. Dno je sice bahnitý, ale měli bysme to zvládnout. Podejte mi někdo baterku.“

Popadl vodotěsnou svítilnu, připevnil si přívod kyslíku a potopil se. Za chvilku se k němu přidal ještě jeden potápěč. Všichni se pohodlně usadili a čekali. Nikdo nemluvil. Jediný zvuk, který se ozýval, bylo šustění rákosí.

Uplynulo půl hodiny. Šerif přežvykoval zbytky doutníku. St. Claire bez okolků plival žvance tabáku do mírně zčeřené vody. Stenner nedělal nic. Všechny oči se upíraly na rákosí. Pak se zakalená špinavá voda rozvířila a najednou se z ní vynořila ženská hlava. Vykoukla z vody jako mořská panna. Mokré tmavé vlasy se jí přilepily na oteklý modrošedý obličej a částečně zakryly otevřená ústa plná bahna. Kolem krku měla utažený černý řetěz. Ze skelných vypoulených očí jí stékala voda, takže to chvíli vypadalo, jako když pláče. Poppy Palmerová tančila svůj poslední striptýz.

„Ježíši,“ vyjekl St. Claire.

„Jo,“ řekl téměř neslyšně Stenner. „Taky jsem doufal, že se mýlíme.“

28

Vail seděl za zavřenými dveřmi své kanceláře – což byl signál pro ostatní, že chce být sám. Naomi tomu říkala ‚potápění‘. Přirovnávala to k pobytu pod vodou, v jiném světě, bez zvuků a jiných rozptylujících věcí, ve světě, ve kterém se skládala dohromady všechna fakta případu. Vail se snažil všechno si utřídit a seřadit do logické chronologie, dokud si v hlavě nevytvořil obrázek, který mu dával smysl. Bylo to jako složitá hádanka. Dával k sobě všechny kousky puzzle, až mu konečně vystoupil do popředí hlavní obrázek, i když několik kousků skládačky ještě chybělo. Vail měl v hlavě nyní jediné – Aarona Stamplera alias Raymonda Vulpese. To byla zkrátka stejná osoba, nijak neproměněná. Tím si byl jist.

Vail zatím problém Stamplera-Vulpese s nikým neprobíral a nemínil ho předhodit své Divoké smečce dřív, dokud si sám pro sebe nerozebere setkání s Woodwardem a Vulpesem a nevymyslí počáteční strategii pro řešení situace. Na uších měl sluchátka a do nich si pouštěl nahraný rozhovor s psychiatrem a jeho ‚objevem‘. Věděl, že v průběhu rozhovoru se Vulpes úmyslně odhalil, aby Vaila vyprovokoval. Na té nahrávce je někde vodítko, které Vail musí najít. Není to žádný inkriminující důkaz, ale jen narážka, kterou Vulpes Vailovi naznačuje, že je stále Aaronem Stamplerem a že je úspěšně všechny vodí za nos. Pokud Vail věděl něco s jistotou, pak to byla jedna věc – najde-li Aaronovo ego, bude mít i své řešení.

Za zavřenými dveřmi seděl několik hodin, a pak mu konečně zavolal Stenner. Sděloval, že se on i St. Claire zanedlouho dostaví do kanceláře s podrobnostmi, ale že chce, aby Vail věděl, že Darby je pod zámkem a že našli mrtvolu Poppy Palmerové. Vail musel tedy na nějakou dobu pustit Stamplera-Vulpese z hlavy a zabývat se Darbyho případem. Za dvacet minut vtrhli Stenner a St. Claire do kanceláře jako velká voda.

Bože můj, pomyslel si Vail. Je možné, že se Stenner usmívá?

Vail mávl na Parverovou, aby se k nim přidala, a pohodlně se usadil v křesle. „Fajn,“ řekl svým dvěma hlavním vyšetřovatelům. „Posloucháme vás.“

„Všechno nám vysypal,“ řekl St. Claire. „Dostali jsme ho hned za vraždu manželky. Shano, ta stará dáma slyšela opravdu dobře. Šlo o to, že Rainey Darbyho prostě nenašel, takže ani nevěděl, že po něm jdeme. Darby si myslel, že má po problémech. V cestě mu stála jen Poppy Palmerová.“

Dál pokračoval Stenner. „Darby si zariskoval. Vyzvedl Poppy v práci, namluvil jí, že ji veze na letiště, ale odvezl ji k sobě do stodoly a tam ji uškrtil.“

„Pak si ten hajzl hodil mrtvolu do kufru auta a celý den s ní jezdil,“ pokračoval zase St. Claire. „Přespal v motelu někde za Rockfordem a dnes ráno jí omotal kolem krku kotevní řetěz a hodil ji do rákosí u Pecatonicy.“

„Gratuluju,“ pochválil je Vail. „Oba jste odvedli vynikající práci.“

„Měli jsme štěstí,“ řekl Stenner. „Našli jsme ho ve chvíli, kdy házel tělo do vody. Slyšeli jsme to.“ Obrátil se k Shaně Parverové. „Ale dostalas ho ty.“ Zvedl palec a ukazováček. „Dvakrát.“

„Když jsme ho přivedli, čekal tam v tý místní věznici Rainey,“ řekl St. Claire. „Prej se chce domluvit.“

Vail se rozesmál. „No to je jasný! Ať jde k čertu! Na domlouvání je pozdě!“ Obrátil se na Shanu. „Tak, Shano, dosáhlas svého. Darby je tvůj. Předpokládám, že pro něho budeš požadovat nejvyšší trest.“

Vzhlédla k němu a usmála se, ale v tom úsměvu nebylo nic veselého. „Samozřejmě…,“ řekla pomalu.

„Máš snad jiný názor?“

„Ne! V žádném případě!“

„Probíhalo jinak všechno v pořádku?“ zeptal se Vail Stennera. „Myslím v souvislosti se zatýkáním.“

„Předali jsme mu zatykač, poučili ho o právech a pak přivolali šerifa okresu Stephenson, aby se svými muži vylovil tělo.“

Parverová seděla tiše v koutku a kousala si ret.

„Co se děje, Shano?“ zeptal se Vail.

„Nemůžu si pomoct, ale kdybysme ho zavřeli hned po prvním slyšení, Poppy Palmerová by mohla žít.“

„Jenže my jsme po tom prvním slyšení neměli nic, za co bychom ho zavřeli,“ namítl trochu rozmrzele Vail. „Poslyš, uvědom si jednu věc. V době, kdy jsme sehnali ten zatykač, už byla mrtvá.“

Parverová na Vailovo vysvětlení nereagovala.

„Shano?“

„Co je?“

„Kdyby nám nelhala, tak by ještě žila.“

„Já vím.“

„V tomto případě se nemůžeš příliš ohlížet za sebe. Vyřiď ode mě Raineymu, že krev té dívky má na rukou on, ne my. Kdyby nám svého člověka předal v době, kdy to slíbil, mohla Poppy Palmerová dnes žít.“

„Jo, to mu řeknu,“ přikývla.

„Fajn. Nepřistupuj na žádné vyjednávání o polehčujících okolnostech. Chtělas ho dostat na křeslo? Prosím. Máš možnost.“

„Ano, pane.“

* * *

St. Claire se namáhavě vlekl mrazivým podvečerem ke skladu audio a videonahrávek dva bloky od soudu. Toho dne viděl sice jak východ tak západ slunce, ale byl zatím příliš vybičovaný, než aby s prací přestal. Rozhodl se najít chybějící kazety se Stamplerovými výslechy v horách pásků a kazet a krabic ve skladišti důkazních materiálů ze soudních procesů. Věděl, že je to téměř nesplnitelný úkol, ale třeba bude mít štěstí toho dne i podruhé.

Znaveně procházel temnými chodbami – vysokými přes dvě patra budovy, které lemovaly krabice a šanony osvětlené pouze zelenkavými zářivkami pověšenými vysoko na stropě. Slyšel tlumenou melodii písničky Franka Sinatry ‚Come Fly With Me‘, která se rozléhala jednou z chodeb. Matné světlo vrhalo do hlavní chodby dlouhé stíny. Když došel na roh a podíval se do nejbližší uličky, spatřil v houpací židli pod starobylou stojací lampou se stínidlem ozdobeným třásněmi sedět policistu. Poslouchal malé tranzistorové rádio, nohy si opíral o šedý kovový stůl a lehce se pohupoval.

„Nazdárek!“ zahlaholil St. Claire a jeho hlas se rozezněl desítkami ozvěn celou chodbou.

Starý policista vyskočil. „Zatraceně,“ odplivl si, „vyděsíte mě k smrti!“

„Moc se omlouvám,“ řekl St. Claire a prošel chodbičkou lemovanou krabicemi. „Jmenuju se Harve St. Claire. Kancelář okresního návladního.“

Policista sundal nohy ze stolu a ztišil rádio. Na košili měl ručně popsanou nášivku C. FELSCHER, HLÍDAČ.

„Seržant Claude Felscher k vašim službám.“ Natáhl ruku.

Seržant Felscher byl vysoký zavalitý muž s několika kilogramy nadváhy, byl vrásčitý a rozcuchaný, neměl vyžehlenou uniformu, kalhoty mu visely jako pytle pod pivním břichem, plandající kravatu měl nakřivo a její uzel byl navíc dost nízko, takže bylo vidět, že má u límečku modré košile utržený knoflík. Přes uši mu čouhaly prošedivělé kudrnaté prameny mastných vlasů. Působil zaprášeně, jako zapomenutá zkamenělina v tmavém koutě muzea. Pouze jeho odznak se všem těm šedivým odstínům vymykal. Byl pěkně naleštěný a pod matným světlem žárovky ve staré lampě se hezky blýskal.

St. Claire si zasunul pořádnou dávku tabáku za tvář a nabídl i starému policistovi. Ten však zavrtěl hlavou.

„Jak dlouho tady děláte hlídače, Claude?“

„Vodjakživa. Vod tý doby, co Kain vodkrouhl Abela.“

„To je snad nejosamělejší policajtská štace v celým Chicagu.“

„Jo? Ani bych neřek,“ řekl starý veterán. „Rozhlídni se vokolo sebe. Společnost mi dělaj všecky ty proslulý případy. Pamatuješ na Specka? Na Richarda Specka?“

„Jasně.“

„Ten je přímo za nosem v uličce devatenáct. Gacy je támhle v šestce. George Farley zabil dvanáct ženskejch, pamatuješ? Jak si je naložil do vocta a sklínky si narovnal do sklepa jako vokurky? Ten je v pětce. Mám dokonce i spis na Dillingera, jak ho zabásli po tý bankovní loupeži v Gary. To byli panečku pašáci! Co zločin, to klasa, ne jako ty vořezávátka dnes. Vraždy z auta, vobyčejný přepadení nějakejch obchodů, pro kristový rány, co to je? Svět je fakticky v prdeli, Harve.“

„Souhlasím všema dvaceti. Pamatujete na případ Rushman?“

„Arcibiskup? Ty bláho, dyť to bylo včera. Tak arcibiskupa hledáš?“

St. Claire přikývl. „Je to případ Stát versus Aaron Stampler. Soudní řízení bylo uzavřeno koncem března.“

„Vo co ti jde konkrétně?“

„O věcné důkazy.“

„Á… do prdele. O věcnejch důkazech bych ti moh vyprávět dlouhý pohádky. Než se sem dostanou, jsou parádně přebraný. My dostanem to, co si nenárokoval nikdo jinej. A většinou jsou dost blbě srovnaný. Jenom se rozhlídni. Neumím ti říct, kolik případů je tady archivovanejch – tisíce, blbost, tisíce tisíc – a hodně z nich je založenejch blbě, pod jiným číslem a tak.“

„No jo. Toho jsem se bál. Říkal jsem si, že třeba budu mít štěstí.“

„Jasný. Ty bláho, nevzdávej to tak rychle.“

Seržant si vytáhl ze stolu baterku a vedl St. Claira jeskyněmi záznamů a spisů. St. Clairovi pronikl do nosu zápach plísně a vlhkého papíru. Felscher našel krabice se Stamplerovým případem.

„Už jsem tady byl,“ řekl St. Claire. „Asi jste měl volno. V těch krabicích žádné důkazy nebyly. Jen samý papíry.“

„Máš pravdu,“ kývl Felscher a vytáhl několik krabic z police ven, prohlédl je, a pak strčil zpátky. „A co konkrétně hledáš?“

„Videokazety.“

„Tak to sorry. Ale klidně se tu můžeš porozhlídnout.“ Rozmáchl se rukou a ukázal na police všude kolem. Rozesmál se.

„No jo. Jako bych nic neřekl. Stejně díky za pomoc, Claude.“ Potřásli si rukama a St. Claire vyrazil pryč strašidelnými dlouhými chodbami, kolem tisíců soudních zápisů.

„Nic si z toho nedělej, Harve,“ volal za ním Felscher. „Už budou asi stejně dost zničený. Todle prostředí se nedá označit jako chráněný proti vlhkosti.“

„Já jsem se na ně ale nechtěl podívat. Doufal jsem, že zjistím, jestli si je někdo neodnesl. A pokud ano, tak kdo.“

„Aha, tak to je něco jinýho. Počkej! Proč jsi to neřek hned?“

Felscher prošel chodbičkou k vysokým policím s dlouhými řadami vázaných tlustých knih popsaných daty. Přejížděl po jejich hřbetech prstem.

„Kde to je… prvního až desátého září osmdesát dva… prosinec… únor… Tady to máme – dvanáctého až třicátého března osmdesát tři.“ Felscher vytáhl tlustou knihu páchnoucí plísní a okousanou od švábů nebo rybenek. „Tadyhle jsou evidovaný čísla případů. Ne že by člověku pomohly, když něco hledá, ale…“

Otevřel knihu a pečlivě obracel stránky, celé zažloutlé, s vybledlým písmem. Soudní zapisovatel tam zaznamenával čísla spisů.

„S tímhle musíš dělat vopatrně. Takový starý bichle se člověku rozpadnou v ruce jako nic. Stampler, Stampler… to byl nějakej velkej případ. Jasně. Co se s ním vůbec stalo?“

„Je pořád v Daisylandu.“

„To je dobře. Rozřezal starýho biskupa tak, že bych ho v tom blázinci nechal na doživotí.“

„Svatá pravda,“ přitakal St. Claire.

„Tady to máme. Dvacátýho třetího března… Stát versus Aaron Stampler, vražda jednička. A soupis důkazů. Co to bylo… nějaký zakrvácený šaty, boty, kuchyňskej nůž, pár knížek a prsten – ten vrátili katedrále na Lakeview druhýho dubna. Co ty víš, Harve… Třeba budeš mít kliku… A tady máme kazety. Třiadvacet jich bylo. Byly vydány doktorce Molly Arringtonové, Winthrop, Indiana. Šestadvacátýho dubna osmdesát tři.“

„Já se picnu,“ vykřikl St. Claire a srdce mu poskočilo radostí. „Ta musí mít doma normálně videoknihovnu!“

* * *

V kanceláři nebyl nikdo kromě Parverové, která seděla sama ve své malé buňce. Před sebe si rozložila tlustý spis s Darbyho případem, ale už ji nebavilo ho studovat, a tak si vytáhla případ Stoddardová. Moc se jí nechtělo zabývat se ani jedním z nich. Byla unavená a neměla kam jít – jedině domů – a tak seděla sama ve velké kanceláři a snažila se ze všech sil překonat narůstající neklid. Nevěděla přesně, proč je nervózní. Za ní se náhle otevřely dveře výtahu a z nich vystoupil Flaherty s otlučeným starým kufříkem v ruce. Zamířil rovnou ke svému stolu, hodil na něj kufřík, a teprve pak si všiml Parverové. Pomalu se loudal k jejím dveřím a zastavil se na prahu s rukama v kapsách.

„S tím Darbym to parádně vyšlo,“ řekl. „Nemůžu se dočkat, až uslyším tvou řeč k porotě.“

Vzhlédla k němu a zkřivila obličej, jako kdyby ji něco hodně bolelo. „O Poppy Palmerové jsi slyšel?“

„Jasně, odpolední noviny jsou toho plné,“ přikývl. „A slyšel jsem, že Eckling je zpruzenej. Kdyby se tím prej zabývalo jeho oddělení, tak by tu holku nikdy nezabili.“

„Cos čekal? Jenže kdyby se toho případu ujal Eckling, tak by Darby asi povraždil půlku obyvatel okresu, než by mu Eckling čuchnul k prdeli dost blízko na to, aby ho zabásl.“

Flaherty jen udiveně hvízdl. „Jsi v pořádku?“ zeptal se.

„Proč?“ vyjela na něho zprudka.

„Promiň, promiň. Měl jsem zaklepat.“ A obrátil se k odchodu.

„Kam jdeš?“ obořila se na něho.

„Já nevím. Vypadáš trochu…“ Zarazil se a hledal vhodné slovo.

„Trudnomyslně?“

„Trudnomyslně?“ Zamyslela se nad tím a pak se pousmála. „Jo. Myslím, že asi jsem trochu trudnomyslná.“

„Nemůžu ti pomoct?“

Chvíli na něho zírala zpoza svého stolu, potom se na své židli s kolečky odsunula a vstala. „Co kdybychom zašli ke Corchranovi? Zvu tě na panáka.“

„Ne – já tě zvu na panáka.“

„Aha, takhle to je… Víš co, Flaherty? Hodíme si desetníkem, jo?“

„Myslíš jako když se hraje čára?“

„Jo.“ Sáhla si do peněženky a vyndala dva desetníky. Jeden mu podala. „Vzadu v místnosti u počítače není koberec.“

„Mluvíš jako profesionálka.“

„Bejvávalo…“

Odešli spolu tedy k počítačům a postavili se na tři metry od stěny.

„Jak se to hraje?“ zeptal se nevinně.

„Copak v Bostonu se nehraje desetníkem čára?“

„Když jsem bydlel v Bostonu, tak jsem moc desetníků na rozhazování neměl.“

„Prostě ho takhle cvrnkneš do vzduchu, aby se odrazil od stěny. Ten, komu spadne blíž ke stěně, vyhrává. Chceš si to jednou zkusit nanečisto?“

„Ne. Jedem hned naostro. Takže kdo vyhraje, platí, jo?“

„Jo. Vítěz platí panáka.“

„Tak začni, ať vidím, jak se to dělá.“

Předklonila se, položila si ruku na kolena, podržela minci mezi palcem a ukazováčkem a hodila ji, jako kdyby chtěla udělat žabku na vodě. Mince se odrazila od stěny, spadla asi deset centimetrů od ní, chvíli se točila jako káča a pak upadla.

„Hmm. Dost dobrý,“ řekl.

„Jo. Není to špatný.“

„Takže takhle… jo?“ řekl a pomalu zaujímal stejný postoj, pouze s tím rozdílem, že si minci vzal do levé ruky.

„Ty jsi levák?“ podivila se. „Nikdy jsem si toho nevšimla.“

„Ty sis mě nikdy moc nevšímala, Parverová,“ odpověděl.

Ta poznámka ji překvapila.

„Jenom to tak cvrnkni, jo?“

„Jo.“

Předklonil se, natáhl ruku před sebe, zamířil, a pak minci hodil backhandem. Prolétla vzduchem a dopadla přesně do místa, kde se stěna dotýká podlahy. Ani se nezatočila a zůstala ležet přímo u stěny. Mezi mincí a stěnou nebyl ani milimetr.

„Kdo by to byl řekl?“ pokrčil rameny. „Začátečníci mívají holt štěstí.“

Parverová podezíravě přimhouřila oči. „Tys mě podfoukl, Flaherty,“ ucedila přes zaťaté zuby.

„Já? Nikdy!“

„Viděla jsem, jaký máš grif. Určitě jsi mě podfoukl!“

Zašklebil se, zvedl oba desetníky a podal jí je. „Půjdeme?“

Ke Corchranovi jeli taxíkem a zkušeně zamířili do salonku umístěného pod nápisem ‚Dámské toalety‘. Číšník řečený Tank se k nim přivalil, obšťastnil je úsměvem s prořídlými zuby a uvedl je do rohového boxu. Oprášil stůl vlhkým hadrem, který nosil za pasem, a změřil si je svým zdravým okem.

„Budete jíst? Nebo jenom pít?“ zeptal se.

„Začneme s pitím a uvidíme.“

„Fajn,“ zašišlal. „Co to bude?“

„Martini, co nejvíc suché, bez sody, bez přísad,“ řekla Parverová.

„Bez čeho?“ zašišlal Tank.

„Bez oblohy. Prostě žádný ovoce ani zelenina,“ vysvětlil Flaherty.

„Jasnačka. A co vy, pane Flaherty? Jako obvykle?“

„Jo.“

„Už se to nese.“ Tank se odvalil k baru.

„Fajn. Hele, Parverová, co tě žere? Ty brdo, vždyť máš všechno, cos chtěla. Darbyho usmažíš levou zadní, Stoddardovou máš na lopatě, tak vo co de? Dva parádní případy. Nechceš mi jeden přenechat?“

„To tedy nechci. Děkuju pěkně,“ odpověděla namyšleně.

„Tak v čem je problém?“

„Poprvé mi to dneska došlo, když se mě Marty ptal, jestli jsem připravená dostat Darbyho na křeslo.“

„No, a co je na tom? Chtěla bys zmáčknout i ten čudlík?“

Tank se přivalil se skleničkami a postavil je na stůl. Obrátila do sebe své martini a hned si objednala druhé.

„Tak tohle jsem si nepředstavovala,“ řekla a zkřivila obličej. „Sakra! Copak martini chutná jako éter?“

„Tys nikdy martini nepila?“

„Ne-e. Obvykle piju značku Cuba Libres.“

„Kriste na nebi! Obrátilas to do sebe jako sklínku mlíka. Dávej si bacha nebo budeš na sračky!“

„Nosej je v dost malejch skleničkách. Je to jako nic. O čem jsme to mluvili?“

„Řeklas jenom něco vo tom, že sis to tak nepředstavovala – poté co jsem se tě zeptal, jestli chceš zmáčknout čudlík u elektrickýho křesla.“

„Jo, jasně. Vzpomínám si. Jde o to, že jsem v životě nedělala případ, co končí nejvyšším trestem, Flaherty.“

„Aha… tak ty máš trému z vystoupení před veřejností?“ Flaherty se rozesmál. „Drsňačka Parverová je podělaná strachy? Co blbneš, vždyť je to jenom tvůj další případ – ber ho jako normální přečin.“

„Ale ne. Tak to nemyslím. Já se nebojím, že vyhraju. Vůbec ne. Jenom… jenom jsem o tom vlastně nikdy předtím nepřemýšlela.“

„O čem? O čem to sakra mluvíš?“

„O požadavku na trest smrti.“

„Ach tak. Už mi svítá. Očekáváš záchvaty výčitek svědomí? Uklidni se, vždyť ten chlápek normálně přišel ke svý manželce a rozstřílel jí ksicht na sračky brokovnicí. A tu malou striptérku zase chladnokrevně uškrtil. O tomhle přemýšlej – když ji vraždil, tak se jí díval do obličeje.“

„Přestaň, Dermotte.“

„Nepřestanu. Jsme přece žalobci, Shano. Jsme ta poslední instance, která dělí civilizaci od zákonů džungle. My nevymýšlíme zákony, my jen dohlížíme na jejich dodržování. A zákon praví, že pokud bude Darby usvědčen z vraždy jedničky, tak má po žížalkách!“

„Bože na nebesích, ale tohle všechno vím!“ vyjela na něho vztekle. „Nepotřebuju si od tebe vyslechnout výcuc přednášek z filozofie!“ Najednou vstala a zamířila k východu.

Natáhl ruku a jemně ji uchopil za předloktí. „Počkej. Nezlob se,“ žadonil. „Někdy jsem možná až příliš cynický – ale jen kvůli sobě. To víš, zvyk je železná košile. Slibuju, že nevyslovím žádnou otřepanou frázi. Prosím tě… neodcházej…“

Pohlédla na něj a usmála se: „Žádný další kydy?“

„Žádný kydy, fakt.“

„Dobrá.“ Posadila se zpátky a dopila své druhé martini.

„Mohl bych se tě na něco zeptat?“ dovolil se slušně. „Kdybys seděla v porotě a někdo se tě zeptal, jestli jsi pro trest smrti, co bys řekla?“

„Nevím. To je akademická debata.“

„No jasně. Ale zapřemýšlej o tom.“ Vrátil se ke své coca-cole. Než odpověděla, seděli beze slova plnou minutu.

„Řekla bych, že si nejsem jistá, ale že to neovlivní můj úsudek. Nejvíc přece záleží na důkazech.“

„Dobrá. A šla bys jako obhájce před soud, kdybys měla pochybnosti o vině svého klienta?“

„Panebože, mluvíš jako Martin. Onehdy večer se mě ptal na totéž.“

„Toho se totiž bojí žalobci nejvíc ze všeho – že odsoudí nevinného.“

„Nebo nevinnou.“ Zvedla ruku, zamávala na číšníka a ukázala prstem na svou prázdnou sklenku.

„Jo. Nebo nevinnou. Ale mně jde o něco jiného – když už máš dotyčného na lopatě – a ty Darbyho máš – tak v čem je rozdíl? Děláš svou práci. A jak by ti bylo, kdybys věděla o Darbym všechno, co teď, a on se z toho vyvlíkl? A nešel by ani sedět?“

„To se přece nemůže stát,“ ohradila se.

„Jasně – ale mohl by ho soudit třeba někdo jinej, a posral by to.“

Znovu se zamyslela a pak se náhle rozhodla jeho otázku ignorovat. Změnila téma. „Ještě mám problém s Edith Stoddardovou,“ řekla.

„Co je s ní?“

„Něco mi na ní nesedí, Flaherty. Ona dokonce totiž ani nechce bojovat!“

„To je ale její problém. O co by bojovala? Podle tvého předběžného líčení si koupila zbraň, strávila dva týdny na střelnici a pak ho vodbouchla. A střílela dvakrát. I když by jednou stačilo. Druhý výstřel už byl jen jako pojistka. To svědčí o úmyslu, ne? Vražda jednička, typická! Ta dáma už vlastně nežije.“

„Ty bys ji fakticky poslal na křeslo?“

„Vždyť je to předem jasný. Zjevně si minimálně čtrnáct dní plánovala, jak ho vodkrouhne. Prostě se na něj nasrala, naplánovala si to, a bác – střelila ho jak zajíce.“

„Je mi jí strašně líto. Na ní je něco… fakticky… smutného. Tragického.“

„Tragická je ona sama. Tyhle věci se nesmí brát osobně, Shano.“

„No jo. Ale tohle osobní je. Já to osobně beru.“

„Tak bys to radši měla přenechat někomu jinýmu.“

„Nikdy v životě, irčane. Udělám to já a poradím si s tím!“

„O tom nepochybuju. Obhajuje ji Venableová, a ta se trestem nezabývala deset roků.“

Parverová dopila třetí martini a posunula sklenku na okraj stolu. „Ty si snad myslíš, že to bude procházka růžovým sadem? Dovol, abych tě upozornila, že je proklatě dobrá. Možná uplynulo deset roků, ale ona je dobrá furt!“ Zarazila se, naklonila se přes stůl a řekla opatrně: „Myslím, že Marty s ní něco má.“

„Pojďme vodsud,“ navrhl a sehrál po její poznámce překvapený obličej. Vzpomněl si na kytici na jídelním stole v bytě Jane Venableové.

Parverová nadšeně kývala a mrkla.

„Nechť překvapení nikdy nekončí!“ rozesmál se.

Číšník Shaně přinesl další sklenku a prázdnou odnesl.

„To už je tvé čtvrté martini,“ řekl Flaherty. „A já náhodou vím, že barman má těžkou ruku a lije dobrou míru. Teda nic mi do toho není, ale podle mého o martini nic nevíš.“

„Jo. Možná se dneska večer trošíčku stříknu, Flaherty.“ Zarazila se, usrkla ze skleničky a pak dodala: „Víš, že máš strašidelně dlouhý jméno: Fla-har-ty.“ Začínal se jí plést jazyk. „To máš skoro tři slabiky. Budu ti říkal Flayi. Takže Flayi, zvládneš to, když se trošku připrdnu?“

Usmál se na ni: „Já jsem se nikdy v životě neopil,“ řekl se zvláštně bázlivým výrazem.

„Děláš si prdel?“

„Ne-e. Já jsem si vybral něco jinýho – marjánu.“

„Jenže marjána je ilegální.“

„Proto jsem s ní taky skončil.“

Zvedla skleničku: „Tohle je legální.“

„Stejně je to nesmyslný. Jakej je v tom rozdíl?“

Shana už jeho otázky nevnímala. „Když jsem poprvý zkoušela trávu, seděla jsem u kámoše v kuchyni, čuměla do trouby a hodinu čekala, až z ní vyleze Johnny Carson.“

Flaherty se rozchechtal a přikývl: „To musel bejt dobrej matroš, ta tvoje první tráva.“

„Co já vím…? Už nikdy jsem to pak nezkoušela.“ Uvědomila si, že začíná mluvit trochu nesrozumitelně a Flaherty se jí najednou před očima rozmazával a viděla ho dvakrát. Zavřela jedno oko a snažila se přes stůl zaostřit pohled na jeho drsný, ale pohledný obličej. „Jak to, žes mě ještě nikdy nikam nepozval?“

„Právě jsem to napravil, ne?“

„Hmm. Po půl roce? Jak mám vědět, že nejseš teplej?“

„Nejsem.“

„A já – uhm – já vím, že nejsem zase tak neatkartiv-, ne– a-tra…“ Zarazila se a uchichtla se. „Ne-a-trak-tiv-ní.“

„To opravdu nejsi,“ zašeptal s úsměvem.

„No?“

„Na bostonských ulicích se člověk nenaučí společenskému chování – ani v polepšovně.“

„Tys na tom byl tak špatně?“

„Byl jsem na tom dost špatně.“

„A co bylo nejhorší, čeho ses v životě dopustil? Nebo bych se možná neměla ptát…?“

„Kradl jsem auta.“

„Cože?“

Přikývl. „Jo. S kámošema.“

„A umíš takový ty věci, co dávají vždycky ve filmech… jak vyrvou všecky dráty z palubní desky, vono to zajiskří a auťák se nějak nastartuje? Umíš to?“ Znovu zavřela jedno oko a snažila se na něho zaostřit svůj rozmazaný pohled.

„Myslíš startovat navostro?“ zeptal se a kývl hlavou. „Šedesát vteřin a rozjedu cokoliv, co má kola.“

„Kéécááš!“

„Ne-e.“

„Páni… A proč jsi toho nechal?“

„Měl jsem zjevení. Jedné noci se zjevil v nohách mé postele Bůh a řekl mi jednu věc. Jestli prý budu takhle pokračovat, umřu velice mladý.“

„A dál…“

„Nic. Vzal jsem ho vážně.“

„Vona to vážně nemyslela,“ pronesla Parverová skepticky.

„Jaká vona?“

„Paní bohová.“

„Ach tak.“ Flaherty se usmál a mokrou skleničkou dělal kulaté otisky na stole. „Možná myslela. Jeden z mých nejlepších přátel skončil na křesle. Rozhodl se vykrást smíšený zboží a zabil přitom policajta. Byl to fakt můj blízkej kámoš… Ernie… Dělali jsme spolu.“

„Jmenoval se Emie?“

„Ernie Holleran. Byli jsme taková parta pěti kluků. Všecky kšefty jsme dělali společně. Ernie byl jeden z nás. Jenže měl ten průser a oni ho odsoudili. Tu noc před jeho popravou jsme si koupili jízdenky na autobus a zajeli ke státní věznici. Víš, na ten kopeček, ze kterýho je vězení vidět. Měli jsme dva kartony piva a seděli jsme na tom kopci a chlastali a čekali, kdy to udělají. Ono se to pozná, protože když zmáčknou ten čudlík, zhasnou všechny světla a pak se zas rozsvítí. Dělají to pro jistotu dvakrát. Seděli jsme tam, dokud s ním nevodjeli havrani. Házeli jsme po nich prázdný plechovky a pak jsme zase autobusem vodjeli domů. Přesně tu noc se mnou mluvil Bůh. Teda paní bohová. A já se rozhodl, že tak skončit nemíním.“

Zírala na něho s jedním okem stále zavřeným a pootevřenou pusou. Jeho příběh ji zcela ochromil.

„Víš, co ti povím?“ řekla po chvíli. „Já nemám záujem… teda zájem… vo spolčen… teda spo-le-čen-ský chování, Flayi.“ Vypila svůj drink do poloviny a hlasitě bouchla skleničkou o stůl. „Mám záujem… teda zá-jem… vo briliant… brejlant…“

„Brilantní?“

„Jo. Dík. Vo takovou konzerva… konverzi… teda kon-ver-za-ci a vo krásnýho chlapa s nádhernejma vočima a tmavejma vlasama a sen… senzovní… senzilní…“

„Senzační?“

„Jo. Takový věci. Hele, jak to, že nosíš furt černý hadry, Flayi? Proč máš ten synchron… teda symptom… teda…“

„Syndrom?“

„Jo. Syndrom Johnnyho Cashe?“

Povzdechl a upil ze své coca-coly. Zadíval se jí do očí, v nichž začal přetrvávat skelný výraz. „Chceš znát pravdu?“

„Co jinýho?“

„Víš, já nemám vůbec smysl pro barevný kombinace. Nevím, co se k čemu hodí. Když mám všechno černý, jsem si jistej.“

„Tobě na takovejch věcech fakticky záleží, co?“

Chvíli seděl bez jediného slova asi minutu, a pak přikývl. „Asi jo.“ A do tváří mu začala pronikat jasně červená barva.

„Ty brďo, pane žalobce, já snad nevěřím svejm vočím! Ty se červenáš?“ Zahihňala se. „Ty seš někdo jinej, Flayi!“

Připojil se k jejímu smíchu a překonal svůj ostych. „A ty seš pěkně zboulovaná.“

„Stydíš se za mě?“

„Já? Nikdy.“

Dlouho se na sebe přes stůl dívali, a ona pak sklopila oči jako první. „Myslím, že bysme… já… Myslíš, že vodsud vodejdu, aniž bych si rozbila nos na kaši?“

„Já nikdy nedovolím, aby sis rozbila nos, ty číslo…“

„Číslo? To je hezký…“

„Chceš už jít?“

„Jo.“ Znovu se zahihňala. „Ale ještě za chviličku.“

„Nedáme si třeba kafe?“

„Joo…“

„Fajn. A zůstanem prostě tady, dokud se neprobereš.“

„A nemoh by nám Tank zavolat taxíka?“

„Počkej tady a nikam nechoď.“

„Ne-e. Schválně půjdu dááleko…,“ ukázala na druhou stranu místnosti a dostala záchvat smíchu. Číšník jim sehnal taxíka a Flaherty jí pomohl vstát. Objal ji kolem ramen a opřel si ji o sebe.

„Lidi si budou myslet, že se normálně tulíme a nikdo nám nebude věnovat pozornost,“ řekl, opřel jí hlavu o své rameno a vedl ji ke dveřím.

„Tulíme… to se říká v Bostonu?“

„Jo,“ přikývl. K hlavním dveřím dorazili bez nehody, ale jakmile vyšli ven, opřel se do nich svěží mrazivý vítr od řeky.

„Jjéžíši… co je to?“ zeptala se vyděšeně.

„Čerstvý vzduch.“

„Myslím, že mi vodcházejí nohy,“ řekla a podklesla v kolenou. Úspěšně ji odvedl k taxíku a strčil ji na zadní sedadlo.

„Flayi?“

„No?“

„Dík.“

„Za co?“

„Žes mě poslouchal.“

„Já tě budu rád poslouchat kdykoli,“ prohlásil a vklouzl na sedadlo vedle ní.

„Fakticky?“

„Jasně.“

„Tak teď poslouchej velice dobře, protože… snažím se vzpomenout… jakou mám vůbec adresu?“

Vzpomněla si hned na třetí pokus a pak se konečně zhroutila na zadním sedadle, položila si mu hlavu na rameno a jedním okem si ho měřila. Řekla ještě: „Povím ti tajemství, pane Flahr… Flaherty, jo? Toužím po tobě vod první chvíle, co sem tě viděla. Myslíš, že je to normální?“

Objal ji pevněji.

„Myslím, že je to skvělý,“ zašeptal, ale nepřiznal, že i on po ní touží stejně dlouho.

„To sem sama ráda,“ zamumlala a vzápětí tvrdě usnula.

Bydlela ve druhém patře v domě na rohu West Eugenie a North Park – ve dvoupatrové cihlové budově působící příjemně starosvětsky. Flaherty zaplatil řidiči, našel u ní v kabelce klíče a vystoupil. Sklonil se pro ni na sedadlo a vzal ji do náručí.

„Nepotřebujete pomoc?“ zeptal se řidič.

„Ne. Je lehká jako pírko,“ odpověděl Flaherty a odnesl ji do domu. Její byt našel bez problémů, a pak poněkud kaskadérsky zalovil pro klíče, opřel si koleno o stěnu a chvíli s ní balancoval, aby mohl odemknout. Podařilo se – vnesl ji dovnitř a nohou dveře zavřel.

Ocitl se ve světlém veselém dvoupokojovém bytě zařízeném dost nákladně. Na ničem se nešetřilo. Převažovaly značky Waterford a Wedgewood a nábytek působil teple a příjemně. Malá, ale funkční kuchyňka byla od místnosti oddělena barovým – tedy spíše jídelním – pultem. Stěny zdobily kopie Miróa, Matisse a Degase. U okna svítila jediná lampa. Odnesl Shanu do ložnice a rozsvítil si loktem. Ocitl se v malé neuklizené místnosti, s rozestlanou postelí, talířem se zbytkem pizzy na nočním stolku a hromadou knih v koutě. Položil ji na postel, Shana se zavrtěla a ospale na něho pohlédla.

„Jsem doma?“ zeptala se.

„Jo.“

„Tys mě vynesl po všech těch schodech?“

„No…“

„Teda, seš jako Sir Gagalad… teda, jak se jmenoval…? Gala… Prostě ten úžasnej rytíř. To seš ty.“

Snažila se posadit, ale svalila se na měkkou matraci. Roztáhla ruce a povzdechla. „Jsem v peří,“ zahihňala se. „A mám peří snad i v puse.“

„Přinesu ti něčeho napít.“

„Pokusím se svlíknout, když budeš pryč.“

Odešel do kuchyně, našel v příborníku skleničku ze silného skla a hodil do ní z mrazáku několik kostek ledu. Na ně nalil vodu a chvíli ji s kostkami míchal.

„Jak jsi na tom?“ zavolal na ni.

„Líp, než jsem čekala.“

„Řekni mi, až budeš v posteli.“

„Za chviličku,“ odpověděla.

Když se vrátil do ložnice, už ležela napůl přikrytá. Šaty rozházela po podlaze. Jednu nohu měla vystrčenou zpod přikrývek a opřenou o zem. Visely jí na ní kalhotky.

„Skoro jsem to zvládla,“ řekla. „Ale ta levá noha mě fakt kurevsky pozlobila.“ Zakroužila nohou s kalhotkami a tiše se zasmála. „Týý bláho…,“ řekla. „Měls pravdu vo těch mar-tý-ny…“

Postavil sklenici vody na noční stolek vedle postele a přešel k oknu, aby zatáhl závěsy. Náhle mu po zádech přeběhl mráz. Maličko závěsy roztáhl a pečlivě sledoval ulici pod oknem.

Byla prázdná kromě jediného auta zaparkovaného na druhé straně silnice. Ani v něm nikdo neseděl.

Jsem snad paranoik? pomyslel si. Pokud pobíhá po Chicagu ten zabiják, co napodobuje Stamplera, tak určitě nemá na seznamu Shanu Parverovou. Znovu závěsy zatáhl.

„Flayi?“

„No?“ Pohlédl na ni. Obrátila k němu hlavu a zamžourala pootevřeným okem.

„Neodcházej, prosím… Já se nechci vzbudit ráno sama. Jo?“

„Jo.“

„Seš skvělej.“

Přešel k posteli, pomohl jí posadit se a napít se vody.

„Hmm,“ zamumlala a upadla zase na matraci. „Nevopustíš mě?“

„Ne. Neopustím tě.“

Usmála se a okamžitě usnula. Flaherty se posadil na postel a velice opatrně jí kalhotky stáhl přes kotník. Chvíli podržel v dlani její prsty u nohou a něžně je pohladil.

Panebože, pomyslel si, má nádherný i ty prsty…

* * *

Jane Venableová seděla na zadním sedadle své služební limuzíny a už se jí začínalo stýskat po Martinovi. Vracela se z obchodní schůzky se svými japonskými klienty. Vail usoudil, že by měl čas od času strávit noc ve svém bytě.

Už ji dokonale zkazil. Zkazil ji svými pozornostmi, vášnivým a vynalézavým milováním, zkazil ji prostě jen svou přítomností. Zírala ven z okna a sledovala, jak se kolem ní míhají noční světla. Když se na křižovatce zastavili, náhle se naklonila dopředu.

„Larry,“ zavolala na řidiče. „Zajeď tam před ty mrakodrapy, ano?“

Limuzína odbočila a zaparkovala před lesklými vysokými budovami ze skla a chrómu. Larry vyskočil a hbitě jí otevřel dveře.

„Vrátím se za chviličku,“ řekla a spěšně odešla do obytného bloku. Noční vrátný seděl u pultu připomínajícího ze všeho nejvíc řídicí panel nadzvukového letadla. V celém objektu fungovala průmyslová televize, takže mohl sledovat, co se děje na chodbách ve všech třiceti patrech. Vrátný byl štíhlý, s tváří plnou vrásek a prošedivělými hnědými vlasy sčesanými z čela dozadu. Na sobě měl modrý blejzr s rudým karafiátem v klopě a vypadal mnohem víc jako recepční v exkluzivním hotelu než jako vrátný v obytném bloku.

„Co pro vás mohu udělat?“ zeptal se distinguovaně a snažil se napodobit britský přízvuk. Uznale si limuzínu prohlížel.

Venableová vykouzlila svůj nejroztomilejší úsměv. „Dobrý večer. Jak se jmenujete?“

„Viktor,“ usmál se ostražitě.

„Poslyšte, Viktore, já jsem Jane Venableová,“ řekla, vytáhla z kabelky list papíru a posunula ho po nablýskaném pultu přímo před něj. „Jsem obhájkyně. Mou klientku obžalovali z vraždy Johna Delaneyho. Mám tady soudní povolení ke vstupu na místo činu. Vím, že si možná dovoluju až příliš, ale pustil byste mě dovnitř?“

„Cože? V tuhle dobu? Vy chcete prohlížet místo činu teď?“

Položila na povolení padesátidolarovou bankovku.

„Náhodou jedu kolem. Nezdržím se tam dýl než čtvrt hodiny.“

Pohlédl na povolení k prohlídce, ještě jednou si uznale změřil limuzínu, pak se na ni usmál a přikryl bankovku dlaní.

„Jak bych mohl odolat vašemu krásnému úsměvu, paní Venableová…,“ prohlásil. Otevřel zásuvku, vytáhl z ní kroužek klíčů a odvedl ji k výtahu.

„Hrozná věc,“ konstatoval, když se výtah vyšplhal až do třicátého patra.

„Strašná,“ přitakala a uvědomila si, že Delaneyho smrt byla patrně důvodem k oslavě u většiny obyvatel města. „Znal jste ho dobře?“

Viktor zvedl obočí a usmál se. „Jo. Když přicházel, říkal mi ‚Nazdar’a když odcházel, tak ‚Dobrou noc‘ a na Vánoce mi dával flašku skotský. Takhle asi jsem se s panem Delaneyem znal.“

„Byla to dobrá skotská?“

„Chivas.“

„To je slušný.“

Výtah zastavil v třicátém patře a Victor odemkl dveře do bytu. Stuhy označující místo činu už byly odstraněny.

„Nespěchejte, sloužím do dvou,“ řekl Viktor. „Když odejdete, jen zabouchněte. Dveře se zamknou samy.“

„Jste zlatíčko, Viktore.“

„Děkuji, paní Venableová.“ Odešel a zavřel za sebou.

To je ale blbost, pomyslela si, vtrhnout sem uprostřed noci. Jenže když zrovna jeli kolem a ona se dívala z okna auta, uvědomila si, že jsou přímo na místě. Řekla si – no a co? stejně do svého prázdného bytu nijak nespěchám…

Venableová naposledy navštívila místo nějaké vraždy před mnoha lety, a tak se jí hladina adrenalinu zvýšila už v okamžiku, kdy pohlédla chodbou směrem k obývacímu pokoji. Postavila se asi metr od černého obrysu na podlaze. Zdálo se, že se přesně shoduje s obrovskou temně hnědou skvrnou na koberci.

Vlastně ani nehledala nic konkrétního. Měla jen pocit, že má vůči Edith Stoddardové povinnost seznámit se s místem vraždy. Vstoupila do ložnice a všimla si, že jsou na sloupcích na čele postele nějaké škrábance. Pak se šla podívat do koupelny. Byl tam jeho kartáček na zuby, holení a štětka s miskou holicího krému Abercrombie & Fitch. To vše bylo na jedné straně mramorové desky pod umyvadlem. Na druhé stála voda po holení. Na zlaté tyči u sprchy visel čistý ručník.

Ještě zašla do kuchyně a zkontrolovala obsah ledničky. Jenže tu už někdo vyprázdnil a vymyl. V malé spíži stály jen konzervy s jídlem. Zdálo se, že Delaney miloval chřest značky LeSueur a vídeňské párky. Znovu se vrátila do ložnice, prohledala Delaneyho stůl a všechny zásuvky, ale nic zajímavého nenašla. Objevila popelník, odnesla si ho do ložnice a posadila se na konec postele proti šatně. Rozhodla se ještě si před odchodem zapálit. Ve služebních vozech se totiž kouřit nesmělo.

Jsem asi pitomá, pomyslela si, ale aspoň mám tenhle malý výlet za sebou.

Skutečně Edith Stoddardová považovala ztrátu svého místa za zradu a ten pocit uspíšil Delaneyho smrt? uvažovala znovu. Ta otázka jí pořád vrtala hlavou. Ostatní fakta případu byla přímo do očí bijící, ale motiv vypadal velmi bezvýrazně. Pak si ale vzpomněla na jiné případy, které měly s tímto jisté podobné rysy – například jeden pošťák, který přišel o práci, se na poštu vrátil se zbraní v ruce a zabil devět lidí. Pak spáchal sebevraždu. Třeba motiv ztráty zaměstnání není tak nanicovatý…

Nepřítomně zírala na skříň a přemýšlela o Edith Stoddardové. Z místa, kde seděla, viděla celý prostor šatny, který byl jakousi malou předsíňkou před koupelnou. Ve velké šatně nebylo nic kromě obleku, několika košil na ramínkách, županu, kožených pantofli a černých mokasín.

Jenže Jane Venableovou zaujalo něco jiného. Jak zírala na šatník, uvědomila si, že nějak prostorově neodpovídá. Skládal se ze dvou půlek – jednou stranou přiléhal ke stěně a vytvářel hluboký prostor, a na druhé straně byl hluboký jen tak, že se do něj vešel oblek na ramínku. Druhá půlka byla minimálně o půl metru mělčí.

Plné dvě minuty zírala na tu záhadu a její staré instinkty se probudily – ta známá kombinace stihomamu a všetečnosti, díky níž byla ve své době nejlepší prokurátorkou.

„Proč je ten šatník tak nevyvážený?“ řekla si polohlasem.

Prošla tedy do koupelny a zkoumala, jestli na druhé straně nejsou třeba police, ale na místě, kde ke koupelně šatník přiléhal, byly uvnitř jen dlaždičky. Police žádné. Znovu se vrátila do ložnice, chvíli se dívala do šatny, a pak si v ní rozsvítila světlo. Nad takovými nesrovnalostmi bytové architektury si může lámat hlavu jedině ženská, pomyslela si. Jedině ženu může totiž zajímat, proč jí chybí v šatníku tolik prostoru… Zabušila na zadní stěnu klouby prstů. Domnívala se, že by za ní mohla být třeba stoupačka. Bušení skutečně znělo dutě.

Takže prostor půl metru hluboký a půldruhého metru široký? Nějaká skrýš? Sejf? Tajné dokumenty, nebo nějaké inkriminující důkazy? Co když najde něco, čím by mohla být poskvrněna čest oběti? Přejížděla prstem po spojnici stěny se šatníkem, ale nic nenašla. Pak pevně přitiskla dlaně na falešnou stěnu a zatlačila.

Podařilo se jí zadní stěnu na jedné straně maličko zastrčit jakoby dovnitř. Přesunula se tedy na zasunutou stranu a zatlačila víc. Měla úspěch. Panel tvořící zadní stěnu nebyl přibitý, ale držel uprostřed, jako kdyby byl zamčený. Znovu přejížděla prsty po jeho obvodu – shora, zespodu i po stranách. Šlo jednoznačně o dveře. Teď musí jen přijít na to, jak se otvírají.

Zkusila přejet prsty po obvodu dveří i po zemi dole u koberce. Nic.

Povzdechla si, posadila se znovu na postel a chvíli šatník sledovala. Na tyči určené pro ramínka visely šaty jen v hluboké straně. Vešla proto znovu dovnitř, uchopila tyč a zacloumala s ní. Pak se snažila otočit s ní kolem osy. Tyč byla přišroubovaná na jeden závit. Musela s ní čtyřikrát otočit, než ji uvolnila od stěny. Položila ji na zem a zkoumala závit, do něhož byla tyč upevněna. Ve vzniklém otvoru ve stěně bylo nějaké tlačítko. Zmáčkla ho, zaslechla tiché cvaknutí, a pak se celý panel na dva centimetry pootevřel. A za ním se zároveň rozsvítila žárovka. Jane strčila do dveří a otevřela je.

Zalapala po dechu. Chvíli nevěřícně zírala s otevřenou pusou na obsah skříně. To, co spatřila, ji šokovalo.

„Bože můj,“ zašeptala.

Sklopila oči k podlaze tajné skrýše a vzdychla podruhé.

Na podlaze ležela pistole.

29

Jane Venableová dorazila do Vailovy kanceláře přesně v deset hodin. Dveře výtahu se před ní otevřely a ona vystoupila ven – vyšňořená do smaragdově zeleného kostýmku, nad kterým zářily jako pochodeň její rudé vlasy. Přes rameno si přehodila koženou kabelku. Rázně a sebevědomě kráčela ke dveřím jako plnokrevník, který se hrdě nese před porotou v soutěži krásy na dostizích. Každý si v kanceláři najednou našel nějakou práci, při které ji mohl sledovat celou cestu. Nesla se až k Naominu stolu a pozorovaly ji úplně všechny oči.

„Ahoj,“ pozdravila a zářivě se usmála. „Vy jste určitě Naomi, že? Já jsem Jane Venableová.“ Podala jí ruku.

Vail vyšel z kanceláře a pozdravil se s ní. Ignoroval letmý úsměv, kterým po něm blýskla – to gesto však v žádném případě neušlo Naomi. Marty, Marty, pomyslela si. Vězíš v tom až po uši. Vail začlenil Venableovou do seznamu přítomných na zvláštní schůzce věnované nadcházející krizi způsobené propuštěním Stamplera. Ona přece byla nedílnou součástí jeho případu. Uvedl ji do kanceláře. Zatím v ní ještě nikdo jiný nebyl.

„Včerejší večer byl famózní,“ prohlásila a vystřihla úsměv od ucha k uchu.

I on se usmál. „Já jsem se snažil usnout – a vykouřil jsem přitom balíček cigaret.“

„Aspoň si odneseš ponaučení a budeš spávat tam, kam patříš – v mé posteli.“

„Bacha, všichni nás sledují,“ řekl varovně a blýskl okem po lidech v kanceláři.

„Já vím. Vždyť je to dobrá sranda, ne?“

„Dáš si kafe?“

„Jasně.“

„Včera večer jsem tě kontroloval – abych se ujistil, že máš kolem baráku své strážné anděly,“ řekl Vail.

„Já teda nevím, co si myslí moji sousedi,“ usmála se. „Jeden chlap mi parkuje celou noc před barákem a druhý zase na dvorku a každou hodinu pročesává baterkou celé okolí.“

„Jen pro ně budeš ještě tajuplnější, než jsi.“

„Vlastně ani nevím, proč mě to napadlo. Nikdy jsem žádného svého souseda vlastně nepotkala.“ Zdálo se, že v okamžiku, kdy se k ní obrátil zády, aby jí připravil kávu, se jí náhle změnila nálada. Viděl její odraz v okenní tabulce. Vypadala náhle méně temperamentně a více se jakoby obrátila do sebe. Připadalo mu, jako kdyby se hluboce zamyslela.

Případ Stoddardové ji opravdu trápil. Objev tajné skříně v Delaneyho bytě ji postavil před zvláštní dilema. Jako obhájkyně neměla povinnost říkat zástupcům obžaloby, co našla. Jenže na druhou stranu byla zbraň pro celý případ zásadní a kdyby nic neřekla, mohla být obviněna ze zatajování důkazů. Rozhodla se ničeho se nedotýkat. Zamkla tajnou skříň a hned odešla – pak bude moct argumentovat tím, že si nebyla jistá, komu ta zbraň ve skříni vlastně patřila. A o svém objevu si bude muset promluvit s Edith Stoddardovou. Nyní se rozhodla svůj problém odložit stranou – vždyť program na dopoledne je stanoven jednoznačně – Vailova schůzka. Zvolni, klidně zvolni, říkala si.

Vail jí do kávy nasypal vrchovatou lžičku cukru. Jakmile se k ní se šálkem vrátil, rychle rozjasnila tvář. Postavil kávu před ni na stůl a zeptal se: „Něco tě trápí?“

„Tak dlouho mě zase neznáš.“

„Jak dlouho?“

„Tak, abys poznal, že mi něco leze na nervy.“

„Cha cha! Takže něco ti na nervy teda leze, co?“ pronesl vítězoslavně. Obešel stůl, jednou nohou si přitáhl židli na roh blíž k ní a posadil se.

Opřela se lokty o stůl a hleděla na něj přimhouřenýma očima. Pak řekla ironicky: „Já ale nervy nemám, pane okresní návladní.“

Rozesmál se a Jane se přitom zeptala: „Chyběla jsem ti?“ Ale tvářila se, jako když se ptá, kolik je hodin.

„Ne-e, i když mě napadlo, že by ti nějaký japonský samuraj mohl u včerejší večeře ukrást srdce.“

Rozesmála se: „Tak snadno se mě nezbavíš, Vaile.“

„Ale já se tě vůbec zbavit nechci.“

Tvářili se jako dva nezávazně konverzující obchodní partneři, čímž hráli dobré divadlo pro zaměstnance kanceláře, kterým činilo dost velké problémy předstírat, že pracují a scéna za skleněnou přepážkou je vůbec nezajímá.

„To ráda slyším,“ řekla a pohodila hlavou tak, až se jí vlasy rozlétly ve zlatavém proudu přes ramena.

Potichu uznale hvízdl, aby dal najevo, jak ho svým svůdnickým gestem dostala. „Ty umíš dělat divy,“ konstatoval.

„Myslím, že pusa na dobré ráno by tady asi způsobila dopravní zácpu, co?“

„Ta by způsobila dopravní zácpu asi všude.“

„Škoda.“

„Pustíme sem dovnitř Divokou smečku a začneme. Určitě všichni sedí kolem tohohle akvária a odečítají nám ze rtů. A navíc se nemůžou dočkat, až se seznámí s legendární Jane Venableovou.“

„To určitě…“

„Fakt. Vědí o tobě všechno. Všichni si přečetli zápis ze soudu se Stamplerem.“

„No tak to je výborný,“ obořila se na něho. „Jediný přelíčení, kdy mi dal milostpán Úchvatný na prdel – a oni znají jenom to!“

„Nebylo jediný. Dal jsem ti na prdel dvakrát. Nepamatuješ si…?“

„Víš co, tak je zavolej, buď tak laskav,“ přerušila ho.

„Včera večer jsi mi fakt strašně chyběla,“ zašeptal, když procházel kolem ní.

„Tos ale chtěl ty.“

„Jasně. Jen mi to dej sežrat.“

Otevřel dveře a zamával na všechny, kdo seděli ve velké kanceláři. Postupně pokládali telefony, zavírali šanony a asi pět minut se k němu trousili. Každý z nich Venableovou mile pozdravil, i když si ji všichni zároveň měřili s podezíravým výrazem, protože ji považovali za svou potenciální hrozbu v soudní síni. Nalévali si z velkého kávovaru kávu, sypali do ní cukr a mléko, brali si koblihy z krabice, kterou přinesla Naomi, a sedali si – někteří na židle, jiní na podlahu. Netrpělivě očekávali, co se bude dít. Vail takovou pohotovost nesvolával často. Přítomní byli všichni kromě Hazel Fleishmanové a Buckyho Winslowa – ti byli zrovna u soudu.

Jako poslední se dostavil Bobby Hartford, vysoký černoch se vzpřímeným držením těla, pocházející z Mississippi. Jeho otec Nate Hartford byl představitelem Národní asociace pro podporu barevných občanů, a když bylo Bobbymu devět let, zastřelili mu otce před očima. Nyní byl v osmatřiceti nejstarším členem Divoké smečky a jediným ženatým – ve smečce byla ještě jedna vdaná, a to Hazel Fleishmanová. Bobby působil nesmírně klidně a vyrovnaně, přestože prožil tak traumatické dětství. Vail nikdy neslyšel, že by jen jedinkrát zvýšil hlas. Posadil se na podlahu vedle Mahertyho.

„Požádal jsem Jane Venableovou, aby dnes přišla mezi nás, protože věc, kterou s vámi chci prodiskutovat, se jí bezprostředně týká,“ začal Vail. Obrátil se k Venableové. „My tomuhle říkáme podrobná prohlídka mozků. Pravidla jsou stejná pro všechny. Pokud se někdo chce na něco zeptat, něco si vyjasnit nebo naopak vysvětlit, kdykoli může komukoli skočit do řeči. Patrně budeš svědkem různého popichování, provokací, a tak dále. My to tady tak děláme.“

Odmlčel se, usrkl kávy a zapálil si cigaretu. Kouř vyfukoval do větráku.

„Takže…, situace je následující. Předpokládám, že už jste všichni četli Dermottovu zprávu o vraždách Balfourové a Lincolna. Už jste také četli zápis ze soudního přelíčení se Stamplerem, takže v současné době je vám jasné, že shodná povaha všech těch zločinů je více než náhodná. A přestože ty poslední dvě vraždy vůbec nespadají pod naši jurisdikci, stejně jsme do těch případů namočení, ať se nám to líbí nebo ne. Podle mého názoru mi chce Stampler dát najevo, že nás může všechny oblafnout – a zatím se mu to skvěle daří. Z toho důvodu jsem se vybavil štěnicí, když jsem šel na návštěvu do blázince za ním a jeho cvokařem, doktorem Woodwardem. Všechny rozhovory jsem si nahrál.“

„A je to vůbec legální?“ zeptal se Hartford.

„To je irelevantní. Nemám v úmyslu použít nahrávku před soudem.“

„Ale na to jsem se neptal, pane advokáte,“ rýpl si Hartford.

Vail si ho zlověstně změřil a pak zavrtěl hlavou: „Ne, legální to nebylo.“ Pak se zašklebil: „Chceš odejít z místnosti, až to tady budu přehrávat?“

„Ne, sakra, nechci!“ zachechtal se Hartford. „Chtěl jsem jen zjistit, jestli jsi dnešní nebo včerejší.“

Kanceláří zašuměl smích.

„Ani dnešní, ani včerejší. Mám strach,“ řekl Vail smrtelně vážně. „Já se toho muže doopravdy bojím. Je nesmírně nebezpečný. Doufám, že se mi do konce této schůzky podaří všechny vás o tom přesvědčit. Než vám to pustím, řeknu vám základní fakta. Víme, že Stampler neměl deset let jediný kontakt s okolním světem. Žádné telefonáty, žádné dopisy, žádné návštěvy. Víme, že vrah píše krví obětí na jejich zátylky kódy, respektive zprávy, přesně jako to dělal Stampler. A citace se vztahují ke knihám z Rushmanovy původní knihovny. Ta byla přestěhována do knihovny v Newberry, stejně jako Stamplerovy knihy. Všechny tyto náhody je možné celkem rozumně vysvětlit. Novinové články, zápisy ze soudních procesů a podobné věci jsou každému k dispozici. Nic z toho není utajovaná skutečnost.

Víme však také jednu věc – ať už Balfourovou a Lincolna zavraždil kdokoli, znal jednu informaci, která mohla pocházet pouze od Stamplera. Veřejnost se totiž nikdy nedozvěděla, že Rushman byl pederast. Zorganizoval si skupinku takzvaných Ministrantů – což byli čtyři chlapci a jedna dívka – a s ní režíroval pornografii a natáčel ji na video. Pak do rozjeté scény sám vstoupil a užíval si sexu buď s dívkou nebo s jedním z chlapců nebo se všemi – na co měl právě chuť. Stampler k Ministrantům také patřil. Dva ze skupiny zavraždil už tenkrát, ale Alexu Lincolnovi se podařilo uprchnout. Stejně tak utekla Stamplerova dívka Linda, která ve skupince dělala jako úplně mladičká takzvaného ‚maskota‘. Ta se později stala paní Lindou Balfourovou. Nyní jsou i tito dva uprchlíci mrtví a modus operandi je přesně tentýž jako v případě vražd spáchaných Stamplerem osobně.“

„Je zde však jeden nepatrný rozdíl,“ přerušil ho Stenner. „Tento vrah si bere malé trofeje – vždycky na místě činu sebere nějakou drobnost jako vzpomínku. Lindě Balfourové sebral vycpanou hračku a Lincolnovi zase přezku z opasku. Podle mého názoru jde o vraha, který buď Stamplera napodobuje nebo je to prostě šílenec a vybírá si oběti.“

„Na místě Lincolnovy vraždy nám také nechal polaroidový snímek mrtvoly Lindy Balfourové,“ řekl Flaherty. „Tudíž není pochyb, že oba zločiny spáchala jedna osoba.“

„Žádná inkriminující informace o Rushmanovi před soudem nikdy nezazněla,“ pokračoval Vail. „Existovaly pouze dvě videokazety z jednoho setkání Ministrantů. Jednu měla Jane a jednu já a oba jsme je po soudu vymazali. Máme následující teorii – pokud Stampler tohoto vraha nějak vede, pak vůbec nevím, jak to dělá ani jak se svým případným zástupcem navázal první kontakt. Já si myslím, že mi někdy v průběhu našeho rozhovoru Stampler naznačil, kdo by mohl být skutečný vrah, možná někde nenápadně utrousil slovo, které může být vodítkem.“

„Proč by to dělal?“ zeptal se Meyer.

„Protože si se mnou hraje jako kočka s myší. Je to psychopat. Myslím, že než začnete klást nějaké další otázky, tak byste si asi měli poslechnout ten pásek. Je klidně možné, že se mě to dotýká tak úzce, že nedokážu tu narážku poznat, ale vy mi budete schopní pomoct.“

„Anebo se mýlíte,“ zašklebil se Flaherty, „a on vám vůbec žádné vodítko nenaznačil.“

„Myslíš si snad, že jsem už paranoidní, Dermotte?“

„Něco na ten způsob.“

Vail pokrčil rameny a usmál se. „I to je možné. Já se tedy ptám – je má paranoia opodstatněná? Rozhodněte sami.“

Zmáčkl knoflík diktafonu a ihned spustil Woodward. Celá skupinka včetně Venableové bedlivě naslouchala. Všichni se naklonili dopředu, zahloubali se do rozhovoru a soustředili se na každé slovo. Woodward popisoval svou téměř desetiletou anabázi s Aaronem Stamplerem. Odhalení faktu, že z Aarona Stamplera se stal Raymond Vulpes, vyvolalo ve skupince největší ohlas. Pak, když už rozhovor s Vailem a Stamplerem/Vulpesem nějakou dobu probíhal, se náhle zvedl Dermott Flaherty a zvolal: „Stop! Tady to stopněte!“

Vail zmáčkl tlačítko Stop.

„Kousek zpátky a pusťte to znovu,“ vyzval ho Flaherty.

Vail ho poslechl, zmáčkl knoflík pro přetáčení, chvíli počkal, a pak zase ťukl na tlačítko Play.

VAIL: Mluvili někdy Aaron s Royem o zabití toho starého kazatele… už si nepamatuju na jeho jméno… je to přece jenom deset let.

VULPES: Shacklese.

VAIL: Ano, Shacklese, to je ono.

VULPES: Roy o něm něco žvanil, to jo. Strašně toho dědka nenáviděli.

VAIL: Tos mi toho moc neřekl.

VULPES: Jo, asi máte pravdu. Víte přece, že to byl jejich první.

VAIL: Slyšel jsem.

VULPES: Proč… sakra, pane Vaile, vždyť vy o těch dvou víte patrně mnohem víc než já!

VAIL: Ne, ne. To si nemyslím. A co ostatní? Mluvil o nich?

VULPES: Myslíte jeho bratra a Aaronovu první lásku Mary Laffertyovou?

VAIL: Na její jméno jsem už také zapomněl.

VULPES: Lafferty, Mary Laffertyová.

„Tady máte své vodítko,“ řekl Flaherty. „Jméno Mary Laffertyové zopakoval třikrát. Já jsem o Mary Laffertyové nikdy neslyšel, proto mi to v té chvíli hned nedošlo. A tudíž jsem to ani nezahrnul do své zprávy, takže byste se o tom nedozvěděl ani vy, Marty.“

„Jak ‚nedošlo‘? O čem to mluvíš?“ zeptala se Venableová.

„To jméno bylo na balíčku, který měl doručit Lincoln, když byl zavražděn. Odesilatelem byla M. Laffertyová. To by Stampler nemohl v žádném případě vědět z tisku, protože podrobnosti o vraždě ještě novináři nedostali.“

Odhalení vyvolalo šum hovoru mezi zúčastněnými. Nejvíc rozrušený byl St. Claire.

„Copak tohle nestačí, aby to zarazilo úmysly toho Woodwarda?“ zeptal se. „Cožpak tohle není důkazem, že Vulpes – nebo jak se sakra jmenuje – o všech těch vraždách věděl?“

„To je v našem případě jedno. Já jsem byl posledním Stamplerovým obhájcem,“ řekl Vail. „Já proti němu nemohu zahájit žádné soudní řízení – dokonce proti němu ani nemohu svědčit u soudu. No nic… momentálně máme pouze nepřímé důkazy a předtuchy. Garantuju vám, že bychom na zastavení Woodwarda potřebovali mnohem víc. Vulpese považuje za své osobní lékařské vítězství a Vulpes to ví. Ale s tím balíčkem máš pravdu, Dermotte. Vulpes si myslel, že o té zpáteční adrese vím. Právě tím způsobem mi dával najevo, že je přinejmenším mírně namočený do vražd Alexe Lincolna a Lindy Balfourové.“

„Je tu ještě něco jiného,“ řekla Jane Venableová. „Nenapadá vás něco při vyslovení jména Vulpes?“

Všichni se po sobě podívali a zavrtěli hlavou.

„Vulpes to je latinské označení pro lišku.“

„Jasně. Nejmazanější ze všech zvířat,“ zanotoval Stenner.

„Sakra, další zpráva,“ zavrčel St. Claire.

„Jani,“ dodal Vail, „a viděl jsem ty rudé oči podlité krví, o kterých jsi mluvila. Jen na zlomek sekundy jsem v nich viděl čirou nenávist. Viděl jsem v nich vraždu. Viděl jsem v nich všechno…“

„Tak já vám povím něco trochu jiného, abychom se na účet pana Vulpese taky trochu pobavili,“ řekla Naomi. „Je to ze zprávy předávané soudci, který podepsal příkaz pro Vulpesovo propuštění.“

„Jak ses k ní dostala?“ podivil se Vail.

„Jednou jsem byla na nějakém semináři s úřednicí od tamního soudu. Faxla mi to,“ mrkla Naomi. Listovala svými papíry. „Tady to je. Napsali to do kolonky ‚různé‘.“ Vzhlédla. „Pan Stampler, jak se zdá, trpí fobií.“

„Fobií? A jakou?“ ptal se hned Vail.

„Bojí se tmy,“ uchechtla se.

„Cože, bojí se tmy?“ zavrtěla nevěřícně hlavou Parverová. Flaherty propukl přímo v řehot. Živě si představil toho šílence, který se krčí ve tmě a podělává se strachy.

„Ano. Bojí se tmy,“ opakovala Naomi. „Dostal zvláštní povolení spát s rozsvíceným světlem. To povolení má od svého nástupu do Daisylandu.“

„A spí při rozsvíceném světle až doposud?“ zeptal se Vail.

Přikývla. „Podle doktorů Woodwarda, Ciaffové a Bascotta, kteří o jeho propuštění zažádali, se jedná o neagresivní fobickou reakci. Připisují ji traumatickým zážitkům z dětství.“

„Jenže podle Woodwarda Raymond své minulé zážitky nikdy znovu neprožíval – to prožíval přece Aaron,“ řekla Parverová. „Na tom pásku tvrdí, že Raymond netrpí ani jedním Aaronovým, respektive Royovým psychickým problémem.“

„Jak je tedy možné, že Raymond přebral tuto Stamplerovu fobii?“ zeptal se St. Claire.

„Protože tuto fobii Stampler prostě nedokáže skrývat,“ řekl Vail.

„A jak to, že unikla geniálnímu Woodwardovi?“ položila provokativní otázku Naomi.

„Protože on chtěl, aby mu unikla,“ konstatoval Vail. „Woodward si už totiž na stěně ve své ordinaci vybral místo pro rámeček s Nobelovou cenou.“

„Nebo prostě fobii nehledal,“ zaujala Venableová poněkud praktičtější přístup k dané otázce. „Stampler spal s rozsvícenými světly celá léta a Raymond to prostě dělal také. Ta poznámka ve zprávě byla patrně součástí nějakého jeho staršího posudku.“

„Bojí se tmy…,“ zamyslel se Stenner. „Jasně. To dává dokonalý smysl – vždyť Stampler se nejvíc v životě bál uhelných dolů.“

„Jasně. A nic nemůže být temnější než šachta,“ řekl St. Claire.

„Něco jo,“ namítla Jane Venableová. „Stamplerova duše.“

„Myslím, že vám dokážu odpovědět na jednu zásadní otázku. Vím, jak mohl vystopovat Lincolna i Balfourovou,“ řekl tiše Bobby Hartford. „Jdu si do kanceláře zavolat. Můžete si to pustit na Martyho hlasitým odposlechu.“

„Komu jdeš volat?“ zeptal se Flaherty.

„Na minnesotský dopravní inspektorát, evidenci motorových vozidel.“

Hartford odešel do své kanceláře a vytočil číslo. Ozval se mu vysoký, poněkud komický hlásek.

„Evidence motorových vozidel. U telefonu seržant Colter.“

„Ahoj, seržante, tady detektiv John Standish z Chicaga. Jak jde život?“

„Fajn, sousede. Co pro tebe můžu udělat?“

„Hele, hledáme svědka v jednom starým případě vraždy – zmizel nám před pár lety nějak z dohledu. Zrovna jsme dostali tip, že ho kdosi viděl v lesích tam u vás. Nemůžeš se mi na něj mrknout do počítače?“

„Máš jméno?“

„Alexander Sanders Lincoln. Běloch, šestadvacet.“

„Počkej mi chvilku na drátě.“

Slyšeli, jak cvakají klávesy počítače a pak se ozval seržant: „Máš kliku, kamaráde. Máme ho tady do roku 1991, pak mu propadl řidičák. Počkat… ještě je tady poznámka. Dopravní inspektorát z Missouri si na něho vyžádal v listopadu devadesát jedna posudek. Asi požádal o řidičák na náklaďák. U nás byl čistej.“

„Fajn. Zkusím teda to Missouri. Díky, seržante. Strašně jsi mi pomohl.“

„Rádo se stalo.“

Hartford zavěsil. Vytočil další číslo.

„Tady je illinoiský dopravní inspektorát, evidence motorových vozidel. U telefonu Anderson. Co si přejete?“

„Ahoj, Andersone, tady je detektiv John Standish, chicagská policie.“

„Dobrejtro, Standishi, co tě pálí?“

„Hele, máme tady nějakej starej zatykač, za chvilku mu vyprší lhůta. Jde o ženu jménem Linda Gellermanová. Běloška, šestadvacet. Dostali jsme tip, že se vrátila do Illinois. Projeď mi ji počítačem, buď tak hodnej, jestli se ti tam nevobjeví.“

„Gellermanová – se dvěma el?“

„Přesně tak.“

Další pauza, cvakání klávesnice a pak: „Jo, jasně. Linda Gellermanová… před dvouma rokama se vdala a nechala si vydat nový řidičák. Teď se jmenuje Linda Balfourová, bydlí na Poplar Street sto dva v Gideonu v Illinois.“

„Ty bláho, to byl fofr. Na zbytek dne si můžu dát pauzičku.“

Anderson se rozesmál. „Škoda že taky nemám takovou kliku.“

„Díky moc, kámo. Přijeď se někdy podívat.“

„Rád. Zatím.“

Hartford zavěsil a vrátil se do Vailovy kanceláře. Jen otevřel dveře, luskl prsty a sedl si zpátky na své místo na podlahu.

„Starý trik. Zjišťoval jsem tak jména členů Ku-klux-klanu podle řidičáků. Zjistili jsme, kdo to je, volali jsme jim, představili se jako FBI a varovali jsme je, ať se držej stranou,“ řekl Hartford. „Chvilku se jim aspoň potila strachy prdel.“

„To Stampler klidně mohl provádět z Daisylandu – pokud měl přístup k telefonu,“ řekl Flaherty.

„Jenže on přístup k telefonu nemá,“ namítl Vail.

„A co ta jeho dílna?“

„Není v ní telefonní linka.“

„Jenže to klidně taky mohl udělat ten vrah,“ řekl St. Claire.

„Když mluvil o Lindě Gellermanové, úplně mě mrazilo,“ ozvala se Parverová. „Před dvěma lety si ještě myslela, že má celý život před sebou.“

„Taky měla,“ konstatovala Naomi. „Jenže netušila, jak bude krátký.“

„Vy myslíte, Marty, že to všechno hrál?“ zeptal se Flaherty.

„Co si myslíš ty, Abeli?“ zeptal se Vail ledově klidného detektiva.

„Já jsem ani nevěřil, že Roy existuje. Nikdy neexistoval. Podle mého je Raymond Vulpes prostě mýtus. Stampler byl a stále je mazaný, chladnokrevný, psychopatický vrah.“

„Mohl byste se vyjádřit poněkud konkrétněji?“ usmála se Venableová. Celá skupinka vybuchla nervózním smíchem a napětí, které začalo v místnosti narůstat, se uvolnilo.

„Pekelný trik. Při představě, že bych to měl dokazovat před soudem, je mi mdlo. Ale s Abelem souhlasím,“ řekl Vail. „Podle mého tahal posledních deset let úplně všechny dokonale za fusekli.“

Ozval se St. Claire: „Všechno, co ten hajzl dělá, je vlastně nějaká zpráva pro nás.“

„Včetně jeho nového jména – Lišák,“ řekl Hartford opovržlivě.

„Jo. A jeho nová zpráva zní: Chyť si mě, jestli můžeš,“ řekl vážně Vail. „Protože zítra ráno odjede Raymond Vulpes na šest týdnů z Daisylandu. A jede sem. Abeli, chci na Lišáka nasadit dva muže. Sledovačka od rána do večera. Nesmí mu viset přímo za patama, ale musejí být schopni ho natáčet na video. Chci vidět s kým mluví, kam chodí, s kým se stýká.“

„To trochu zavání obtěžováním – ne sexuálním, ale skutečným, ne?“ prohodil lhostejně St. Claire a odplivl si do svého miniaturního kalíšku.

„Ale vůbec ne,“ prohodil úplně stejným tónem Vail. „Obtěžování by to bylo, kdybychom ho zatáhli do úzké uličky a zmlátili bychom ho do bezvědomí.“

Vailova reakce všechny zaskočila. Nikdy neslyšeli svého šéfa mluvit tak jedovatě, s tak nepokrytým vztekem.

„Pořád ale zůstává jedna zásadní otázka,“ vrátil se ještě Flaherty. „Jak vůbec našel toho svého vraha a jak ho navedl na oběti?“

„Jo. Je tu něco, co furt všichni přehlížíme,“ řekl St. Claire. „Mezi důkazy Stamplerova případu bylo zahrnuto třiadvacet dalších videokazet.“

„Cože? Třiadvacet?“ podivil se Vail.

„Jasně. Pamatuju se,“ přikývla Venableová. „Nepamatuješ, Marty? Soudce Shoat si chtěl přece nechat přehrát všechny záznamy pořízené doktorkou Arringtonovou z jejích pohovorů se Stamplerem. Chtěl si přece ospravedlnit, že je důvod poslat Stamplera do Daisylandu.“

„Sakra, na to jsem zapomněl jako na smrt,“ zavrtěl hlavou Vail. „Nikdy jsem je nevyzvedl.“

„Jenže to udělala Molly Arringtonová,“ sdělil mu St. Claire. „Asi týden po skončení procesu. Má je u sebe už deset let – pokud je tedy skladuje.“

„Proč by je neskladovala?“ ozvala se Parverová. „Podle mého musejí představovat úchvatný studijní materiál.“

„Což nás přivádí k jádru věci,“ přerušila ji Venableová. „Možná jste ten problém pořád chápali naopak.“

„Co tím myslíte?“ zeptal se Stenner.

„Třeba toho svého vraha nenašel Stampler,“ odpověděla Venableová. „Třeba si ten vrah našel jeho.“

30

„Hele, Raymonde,“ zeptal se Terry. „Co bys řekl na to skočit si do kantýny a pojíst aspoň jednou s ostatními chovanci – než odejdeš?“

„Vydržel jsem to deset let,“ odpověděl Vulpes, „tak nevím, proč by mi to teď mělo chybět. Počkám, až dorazíme do města a dám si pohár s fondánovou polevou a párek v rohlíku.“

Terry se rozesmál. „Ty a tvoje zmrzliny a hotdogy… Musím za sebou ještě zamknout. Však víš, jak to chodí.“

„Jasně. Co na tom. Hodina sem, hodina tam. Stejně si musím sbalit nářadí.“

„To je fakt. Jsem na tebe hrdý, Raymonde.“

„Díky, Terry. Budeš mi chybět.“

„Ty mě taky.“ Zasmál se. „Ty bláho… jsi jediný, s kým si tady můžu pokecat. Jedině ty dokážeš odpovědět tak, že to dává smysl. Přinesu ti kolu, jo?“

„Díky.“

Terry za sebou zavřel dveře z drátěného pletiva a zamkl je. Vulpes poslouchal, jak jeho kroky doznívají v chodbě. Pak otevřel skříňku v dílně, vytáhl video a postavil si ho na stůl. Vzal si malý šroubováček, odstranil čtyři Šroubky z každé strany krytu přístroje a sundal ho. Položil ho vedle sebe tak, aby bránil v pohledu do přístroje ode dveří.

Potom pohlédl do nákupního oddělení, které bylo na protější straně chodby, přímo naproti němu. Bylo malé – staraly se o něj jen tři ženy. Dvě stály na prahu. Třetí z nich, Verna Mabletonová, rázovala sem a tam a mluvila do bezdrátového telefonu. Zamávala dvěma kolegyním, a ty odešly. Pak se vrátila, posadila se na roh svého stolu a nepřestávala mluvit.

Vulpes ji sledoval a v obličeji neměl žádný výraz. Čas od času jen pohlédl na dveře do dílny.

Uvnitř videorekordéru měl schovaný malý, vlastnoručně vyrobený počítač. Byl jen patnáct centimetrů dlouhý, deset široký a pět hluboký a vypadal jako maličká klávesnice s miniaturním obdélníkovým digitálním displejem nad klávesami. Vedle počítače byla černá skříňka o velikosti asi šest krát šest centimetrů, hluboká dva a půl. Vytáhl oba přístroje, položil si je na stůl a neustále hlídal dveře. Černou skříňku připojil k minipočítači třemi centimetry telefonního drátu.

Vulpes byl na svůj minipočítač náležitě pyšný. Vlastně to byl jen modem s klávesnicí. Vyrobil si ho ze zbytků. Na převodní skříňku byl hrdý ještě víc. Čekal totiž trpělivě více než rok, dokud se jeden z počítačů z nákupního oddělení nepokazil. Navrhl, aby se s opravou počkalo do soboty, kdy se v kanceláři nepracuje. Dozorce seděl venku a opaloval se. Vulpes rozebral bezdrátový telefon a obkreslil si jeho zapojení. Dalších pět měsíců mu trvalo, než si ho kousek po kousku složil ze součástek objednaných na své opravy nebo z opravovaných přístrojů. Nesměl vzbudit podezření a vyžádat si hned všechen materiál. Další čtyři měsíce trvalo, než duplikoval telefon z oddělení nákupu, ale podařilo se. Vlastně to byla jen pomůcka na vytáčení čísel pro modem.

Znovu pohlédl přes okno do kanceláře. Verna vstala, kývla a postavila bezdrátový telefon do stojánku. Popadla kabelku a odešla. Vulpes zapnul svůj minipočítač a napsal na displej MODEM. Počítač zabzučel a na displeji se objevilo slůvko ENTER. Vyťukal pak telefonní číslo a čekal. Číslice pravidelně blikaly a za pár vteřin se třikrát rozsvítilo slovo CONTACT. Začal psát.

JSI TAM, HYDRO?

ANO, LIŠÁKU, JAKO VŽDY.

JE ČAS.

ACH, DĚKUJU TI, LIŠÁKU.

JSI PŘIPRAVENÁ?

ANO, LIŠÁKU, VŽDYCKY.

PROCHÁZELA SIS TEN SEZNAM?

ANO, VŠECHNY ČTYŘI.

A?

VYBER SI SÁM.

JSI VYNIKAJÍCÍ, JAKO OBVYKLE, HYDRO.

DĚKUJU TI, LIŠÁKU. KDO BY TO MĚL BÝT?

CHCEŠ SI VYBRAT?

UDĚLÁM VŠECHNO, CO BUDEŠ CHTÍT, LIŠÁKU.

JÁ MYSLÍM…

ANO?

MYSLÍM, ŽE TO BUDE DNES VEČER.

ACH, LIŠÁKU, UŽ VEČER! DĚKUJU, DĚKUJU TI, LIŠÁKU.

HYDRO?

ANO, LIŠÁKU?

VÍŠ, CO MÁŠ DĚLAT PAK?

ACH ANO, LIŠÁKU. JÁ VÍM, CO MÁM… NĚKDO JDE.

UDĚLEJ ČÍSLO TŘI.

ČÍSLO TŘI! ANO, ANO, LIŠÁKU. ANO! BRZO…

Vulpes napsal na displej END a počítač se vypnul. Srdce mu tlouklo až v krku. Měl erekci. Posadil se a opřel se tak, aby si schoval obličej za krytem videa. Nemohl popadnout dech. A najednou se uklidnil. Nadechl se, dlouze vydechl, a nakonec se posadil zpříma. Několikrát se zhluboka nadechl a pomaličku si začal pobrukovat. Postupně zpomaloval rytmus svého bručení, až se ozývalo jen občas jako odkašlávání. Tep se mu zklidnil. Povzdechl si.

Odpojil malou skříňku a sundal si horní patro ze své krabice s nářadím. Minipočítač a převaděč zabalil do olověné folie a položil je až úplně na dno. Na ně poskládal své nářadí.

Tak. Prozatím je hotovo.

31

Pilot měkce dosedl s dvoumotorovým soukromým letadlem na travnatý pruh u městečka Milford v jižní Indianě. Tady nečekal žádný Tony v cadillacu, a tak museli Vail se St. Clairem zajít do půjčovny aut na malém letišti a šest mil na jih přes řeku Flatrock odřídit sami. Nemocnice zvaná Justinská klinika se od Daisylandu příjemně lišila. Od dálnice ji odděloval asi půl míle široký pruh lesa a jelo se do ní po štěrkové silničce. Jakmile Vail a St. Claire z uměle vysázeného lesíka vyjeli, otevřel se před nimi celkový pohled na Justinskou kliniku, která připomínala spíš nějaké zemědělské družstvo než psychiatrickou léčebnu. Shluk starých cihlových budov lemovalo malé jezírko. Uprostřed rozlehlého pole oddělujícího léčebnu od lesíka stálo vysoké cihlové silo jako osamělý, opuštěný hlídač. Vysoký drátěný plot ohraničoval na jedné straně jezera cosi jako obrovské hřiště. Na roztočeném kolotoči si hrálo několik dětí a nedaleko od nich seděla nějaká žena v teplé červené bundě a četla si knihu. Do jezera vybíhal ponton, k němuž byl přivázaný hausbót s plechovou střechou a zhruba dvacet metrů od břehu se na hladině pohupoval opuštěný plovoucí dok. Léčebna měla opravdu příjemnou atmosféru, úplně opačnou než Daisyland, který působil spíše jako nevlídná, zlověstná trestanecká kolonie.

„Tady to vypadá jako v jednom letním dětském táboře, kde jsem byl jako kluk,“ podivil se St. Claire.

„Člověče, Harve, já si tě nějak jako kluka ani neumím představit,“ usmál se Vail.

„Tenkrát mi bylo asi devět. Ty vole, jak mně to tam lezlo na nervy… Museli jsme v tom jezeře plavat a vono mělo tak deset stupňů. Zmodraly mi rty a vydrželo mi to celý dva tejdny, co sem tam byl.“

Odmlčel se, aby si odplivl žvanec tabáku z okýnka auta. „Jak že se ten chlápek jmenuje?“

„Lowenstein. Doktor Fred Lowenstein. Je to ředitel.“

„Připadal ti jako sympaťák?“

„Jo. Aspoň podle toho, jak mluvil do telefonu.“

„A ona s tebou mluvit nechtěla, co?“

„Ne, její sekretářka mi řekla, že odešla na nějakou schůzi, tak jsem si holt vyžádal pohovor s panem ředitelem.“

„A on ví, o co jde?“

„Matně.“

Zastavili před objektem, který vypadal jako hlavní budova. Ze všeho nejvíc připomínal obrovskou cihlovou stodolu s břidlicovou střechou. Zaparkovali na štěrkové cestičce před vchodem vedle několika dalších aut. Od jezera se hnaly poryvy svěžího větru a jakmile dvojice mužů vystoupila z auta, hned se do nich vítr opřel. Zvedal ze země prašné víry a hnal je po cestě. Nedaleko od nich nějaký mladík ostřikoval vodou z hadice otlučenou dodávku.

„Hledáme doktora Lowensteina,“ křikl na něho Vail. „Má kancelář tady?“ Chlapec přikývl a sledoval je, jak jdou dovnitř.

Dvorana budovy byla obrovitá místnost s vysokým stropem, monumentálním otevřeným krbem, kolem něhož byla rozestavěna stará, vybledlá a ošuntělá křesílka a židle. Recepční – boubelatá padesátnice s nepoddajnými modrošedými vlasy vyčesanými nahoru a upevněnými vlásenkami – seděla za poškrábaným stolem z javorového dřeva hned vedle dveří. Na jednom rohu stolu měla starobylou sklenku, a v ní asi půl tuctu slaměnek. Za ní visel trošku nakřivo velký obraz pěnkavy – kopie rytiny z Audubonova atlasu. Jediná moderní věc v celé obrovité místnosti byl telefon s rozvodným panelem.

„Přejete si?“ zeptala se příjemným hlasem.

„Jsem Martin Vail a jdu za doktorem Lowensteinem. Mám s ním smluvenou schůzku.“

„Vy jste ten z Chicaga?“

„Přesně tak.“

„Božínku, to jste teda dorazil hezky rychle,“ podivila se a zvedla sluchátko.

„To jsou kouzla letecké techniky,“ blýsklo v očích St. Clairovi.

Zamžourala na něj nad skly brýlí bez obrouček, přísně si ho změřila a pak promluvila do telefonu: „Pane doktore, přijeli za váma hosté z Větrného města. Hm… ano. Už jsem jim to říkala. Prý to jsou kouzla letecké techniky. Dobrá.“ Pak telefon položila. „První dveře napravo, prosím,“ řekla a vedla je dvoranou k jedněm otevřeným dveřím a uličnicky se na St. Claira usmála.

Lowenstein byl rozložitý muž se širokými rameny a hustou hřívou nečesaných vlasů, které mu přečnívaly přes uši a kroutily se až k límci kostkované košile. Rukávy měl vyhrnuté k loktům a na obnošených manšestrových kalhotách se mu na kolenou leskla ošoupaná kolečka. Z příjemného zdravě červeného obličeje se smály hnědé oči a jeho sympatické nestrojené chování se vůbec nedalo srovnat se škrobenou odměřeností doktora Woodwarda, který si hrál na kuřáka dýmky. Lowenstein seděl u typicky amerického stahovacího stolu a skláněl se nad velkým žlutým exemplářem motýla připíchnutého na bílém kartonu. Prohlížel si ho lupou. Na stole stál mezi hromadami papírů a haldami brožurek zapomenutý šálek čaje. Když Vail zaklepal na otevřené dveře, doktor vzhlédl.

„Jste pan doktor Lowenstein? Já jsem Marin Vail a toto je Harve St. Claire.“

„Tedy, vy jste opravdu neztráceli čas,“ zabručel hlubokým ochraptělým hlasem.

„Máme k dispozici dvoumotorovou cessnu a tu můžeme, pokud si to situace žádá, kdykoli použít. Jedna hodina letu vydá za tři hodiny jízdy autem.“

„To je, panečku, úspora!“ Položil lupu na stůl a nabídl Vailovi mozolnatou ruku, v níž se ta Vailova úplně ztratila.

„Hezká věcička,“ kývl St. Claire k motýlovi připíchnutému na karton.

„Obyčejný motýl,“ pokrčil rameny Lowenstein. „Dnes ráno jsem ho našel na okně. Myslel jsem, že by si ho děti třeba chtěly pořádně prohlédnout. Můžu vám něco nabídnout? Čaj nebo kávu?“

„Ne, děkuji,“ zavrtěl hlavou Vail.

Lowenstein si sedl ke stolu a mávl svou obrovitou medvědí tlapou ke dvěma dřevěným židlím.

„Velmi si cením vaší pomoci v této záležitosti, pane doktore,“ začal Vail. „Neobtěžoval bych vás s tím, jenže Molly jsem nesehnal k telefonu.“

„Já chápu teoretickou povahu vašeho problému, pane Vaile, ale o Stamplerově případu nevím ani ň. Mám dojem, že ten problém však můžete vyřešit pouze s Molly. A jsem si jist jednou věcí – i kdybyste ji k telefonu dostal, určitě by setkání s vámi odmítla.“

„Proč?“

„Molly se před čtyřmi lety zhroutila. Kombinace vyčerpání, deprese a alkoholismu. Půl druhého roku u nás byla ne jako lékařka, ale jako pacientka.“

„Tak to se moc omlouvám. Vůbec jsem netušil…“

„Své zásadní potíže už překonala. Nicméně zůstaly některé vedlejší problémky. Například asi rok trpěla agorafobií – strachem z otevřeného prostoru. Bydlela v areálu. Nikam neodjížděla. Slouží jí ke cti, že i s tímto problémem se vyrovnala. Teď bydlí v malém domku u silnice, nedaleko odsud. Koupila si auto. Momentálně pracuje výhradně s dětmi a má dost velký úspěch. Vyhýbá se jakémukoli přetěžování. Je to skvělá žena – však víte sám. Velmi dobrá. Na univerzitě v Indianě absolvovala s vyznamenáním. Má neuvěřitelnou schopnost soucítit s lidmi.“

„Já to vím, pane doktore,“ přikývl Vail. „‚V případě Stampler odvedla pozoruhodný výkon.“

„Ale na to právě narážím. Myslím, že to na ní zanechalo následky.“

„V jakém smyslu?“

„Nikdy jsem na to úplně přesně nepřišel. Když se vrátila, byla – ehm – nejprve velice zaražená. Dlouho o svých zážitcích z Chicaga nechtěla mluvit. Vlastně o nich nemluvila nikdy – jen velmi kuse a výhradně v odborných souvislostech. Určitě si nepřeje oživovat, čím si prošla. Už se jí podařilo zanechat to v minulosti.“

„Proč jste nám tedy dovolil přijet, když s námi Molly stejně nepromluví?“

„Protože ten váš problém je opravdu vážný. Myslím, že nyní je dostatečně silná, aby vám dokázala pomoci, a pak zase vše pohřbila v paměti.“

„Vy ji léčíte?“

„Léčil jsem ji. Je také moje výborná kamarádka – tedy v posledních patnácti letech. K jejímu zhroucení ještě přispěly i problémy s bratrem. Víte o nich?“

Vail přikývl. „Potlačovaný stres – syndrom z Vietnamu?“

„Ano. Je stále katatonický. Jeho stav se nezlepšil. Stále nic nevnímá. Práce s ním je opravdu těžká.“

„Tady je ale opravdu příjemné prostředí,“ pochválil ho Vail. „Pokud měla kvůli té své zkušenosti z Chicaga problémy, nedokážu si představit lepší místo pro léčbu. S Daisylandem se to absolutně nedá srovnávat.“

„Díky. My se tady moc nepředvádíme,“ řekl skromně.

„Molly tedy souhlasila, že se s námi setká?“

„Vysvětlil jsem jí, že jde o skutečně prekérní situaci. Do detailů jsem nezacházel. A ona věří mému úsudku.“

„Mockrát vám děkuji.“ Vail a St. Claire se zvedli k odchodu. Vail se ještě mezi dveřmi otočil. „Mimochodem, pane doktore, dokázal byste mi dvěma slovy popsat psychopata? Ale ne žádným odborným způsobem, prostě laicky.“

Lowenstein si Vaila chvíli měřil pohledem a pak pomalu přikývl. „Naprosto amorální, obvykle paranoidní, dusí v sobě obrovskou zuřivost – což dokáže úspěšně maskovat. Vzpomínáte na toho chlapce v texaské věži? Nikdo netušil, kolik zuřivosti v něm je – dokud neproměnil město ve střelnici se živými terči. Psychopaté mají také tendence považovat ostatní za podřadné a opovrhují svými vrstevníky. Jsou to asociální, patologičtí lháři. Neuznávají žádné zákony.“

„Mají sklony k zabíjení?“

„I to je možné. Záleží to na míře oné potlačované zuřivosti. Dokáží být totiž i okouzlující, inteligentní, vtipní a často velmi společenští. Proč?“

„Myslím, že na Aarona Stamplera tento popis sedí dokonale.“

„Říkáte, že je to roztomilý hošík?“

Vail přikývl.

„Jo jo. Právě díky takovým máme plné ruce práce, pane Vaile,“ řekl Lowenstein a vrátil se ke svému motýlkovi. „Běžte do druhých dveří nalevo. Čeká na vás.“

* * *

Pokoj doktorky Molly Arringtonové byl hned za její ordinací a představoval studii dokonalé elegance. Malá místnůstka působila útulně a vstřícně. Hlavní dominantu v ní tvořila příjemně zelená pohovka-chesterfieldka s buclatými poduškami a polštářky. Dvě kennedyovská houpací křesla z tmavého dubu dotvářela sedací kout kolem velkého starožitného konferenčního stolku. Na stěnách byla šedobílá proužkovaná tapeta. Přes jedno opěradlo pohovky někdo přehodil chlupatou deku s poněkud přihlouplou háčkovanou černobílou krávou s velkýma očima. Na rohu stolku stála úzká váza s obrovitou žlutou gerberou. Jediným oknem dovnitř pronikalo měkké světlo a vytvářelo v koutech pokoje hluboké stíny.

„Ahoj, Martine,“ řekla Molly a vystoupila ze stínu. Její hlas zněl jen jako ochraptělý šepot. Vaila vzhled doktorky Arringtonové zcela šokoval. Byla menší, než si pamatoval, její kdysi dokonale hladká pleť byla rozrytá vráskami věku a osobní tragédií, hnědé vlasy jí prokvétaly šedinami a byly nakrátko ostříhané těsně k uším. Ve světle modrých očích se skrýval téměř vyděšený výraz. Bylo zjevné, že půldruhého roku hospitalizace si vzalo svou daň. Naštěstí si udržela své nesmlouvavé vystupování a měla stejně tvrdohlavě zvednutou bradu a napřímená ramena jako dřív.

„Ahoj, Molly. Jsem rád, že tě vidím.“

„Deset let…,“ řekla. „Tak dlouhá doba. Ty ses ale vůbec nezměnil. Pojď dál a posaď se.“ Usmála se na St. Claira a představila se. „Já jsem Molly.“

„Harve St. Claire. Moc mě těší, paní doktorko.“

Vail usedl na pohovku a St. Claire klesl do jednoho houpacího křesla a s rozkošnickým povzdechem se opřel.

„Tohle místo je fakticky příjemné,“ pochválil léčebnu Vail. „Strašně mi připomíná takovou tu klasickou starou anglickou soukromou školu. Teď je mi jasné, proč to tady máš tak ráda.“

„Fred tomu říká kampus,“ usmála se. „Nějakou dobu jsem tu i bydlela.“

„Říkal nám.“

„Teď už jsem se odstěhovala do města. Chodím nakupovat, do kina…“ Posmutněle se usmála. „Své agorafobie jsem se už zbavila.“

„Je mi moc líto, žes byla nemocná. Vůbec jsem to nevěděl.“

„No jo… Byla to zvláštní zkušenost – najednou jsem nebyla jedna z nás, ale jedna z nich. Získala jsem úplně nový pohled na život,“ řekla a tím zakončila všechny další případné diskuse o svých problémech. Vytáhla ze zásuvky popelník a postavila ho na stolek. „Klidně tady můžeš kouřit,“ řekla. Působila tak klidně, až Vailovi vrtalo hlavou, jestli není pod vlivem nějakých utišujících léků.

„Co se vůbec stalo s Tommym Goodmanem?“ zeptala se. „Dělá pořád pro tebe?“

„Tommy se seznámil s princeznou vinic z údolí Napa, oženil se, a stal se viceprezidentem vinařských závodů jejího otce. Jezdí v rollsu a má tříletého všetečného synka, který je mrštný jako lasička.“

Molly se rozesmála příjemným uvolněným smíchem, zaklonila hlavu a přivřela oči.

„Teda… Tommy je vinařský magnát? Tomu se vzpírám uvěřit! A co ty?“

„Já jsem okresní návladní.“

„Děláš si srandu?“

„Bohužel ne. Tady Harve je jeden z mých nejlepších vyšetřovatelů. Pomáhal už objevit dokonce i Pancha Villu.“

„Tak starej zase nejsem, madam,“ uchechtl se St. Claire.

„A co Naomi?“

„Pořád dělá kapitánku naší vlajkové lodi.“

„O Soudci vím – byl přítelem mé tetičky. Smutný konec. Byl to opravdový džentlmen. Vždycky nosil v klopě čerstvý karafiát.“

„Hrozně mi chybí,“ přiznal se Vail. „Už to vůbec není taková zábava.“

„Jak to?“

Chvíli se zdálo, že Vaila její otázka zaskočila, ale pak se vzpamatoval: „Nevím. Všechno se asi změnilo.“

Vstala a přešla na druhou stranu pokoje k malé lednici. „Nedáte si kolu nebo džus?“

„Jasně, něco si dáme. Já kolu.“

„Já totéž madam,“ řekl St. Claire.

„Nevadí, že je v lahvi?“

„Jinak ji nepiju,“ usmál se St. Claire.

Otevřela tedy tři skleněné lahve, pečlivě otřela papírovým ručníkem jejich hrdla, obalila je do plátěných utěrek a podala jim je bez skleniček. Pak se posadila a zapálila si cigaretu.

„Jde o Aarona Stamplera, že? Proto jste přijeli?“

„Ano.“

„Oni ho chtějí pustit?“

„Jak jsi to uhodla?“

„No, deset let je pryč…“

„Co to znamená?“

„Že ho za tu dobu mohli vyléčit.“

„Stampler je nevyléčitelný.“

„To sis myslel i před deseti lety.“

„Ne, tenkrát jsem chtěl vědět, jestli se stane to, že když bude náhodou vyléčen, tak ho propustí na svobodu, a nepošlou do Rock Islandu odsedět si zbytek trestu. Ale nikdy jsem nepředpokládal, že by k tomu mohlo dojít.“

„Jaká je jeho diagnóza?“

„Slyšelas někdy o zbytkové osobnosti?“

„Jistěže.“

„Jeho psychiatr tvrdí, že si vytvořil novou osobnost jménem Raymond Vulpes. Zdá se, že Aaron a Roy odešli do pekelného kotle určeného pro rozdvojené osobnosti.“

„Mluvíš dost cynicky, Martine. Copak nepociťuješ ani trochu uspokojení z toho, žes ho zachránil?“

„Ne.“

„Proč, proboha živého?“

„Protože mu nevěřím. Nevěřím mu ani to, že vůbec někdy existoval Roy a Raymonda považuji za pouhý výplod Aaronovy fantazie, nikoli jeho nové psyché – stvořené Woodwardovým egem.“

„Cože? Sam Woodward je jeho doktor?“

„Ano. Byl. Posledních téměř deset let. Ty ho znáš?“

„Osobně ne. Znám pouze jeho pověst.“

„A ta je jaká?“

„Vynikající. Mezi psychiatry je skutečně uznávaný. Myslíš, že Aaron Stampler obelstil Sama Woodwarda i tebe i mne i státní psychiatry, žalobkyni, soudce…“

„Ano. Všechny obelstil. Věřím tomu. Věřím tomu, že je šílený psychopat a fakticky vynikající herec.“

„To je zcela nemožné, Martine.“

„Pamatuješ, jak jsi mi říkala, že když se ti poprvé zjevil Roy, tak se v místnosti udělalo hrozně chladno a tys nemohla popadnout dech?“

„Ano. To si pamatuju dost přesně. Nikdy v životě jsem něco takového nepocítila.“

„Vidíš? A přesně to se stalo mně, když jsem vstoupil do místnosti a setkal jsem se se Stamplerem – respektive s Vulpesem – poprvé po deseti letech. Bylo to jako neblahé znamení. Jako kdyby vedle mě číhalo nějaké velikánské zlo. Ani já jsem ještě nikdy nic podobného nezažil.“

„Předtucha. Zjevně sis mé vyprávění živě zapamatoval. Očekával jsi to a…“

„Jenže mně se to stalo ještě dřív, než jsem ho spatřil. Ani jsem netušil, že v té místnosti je on.“

Chvíli nastalo ticho. Potom se Molly zeptala: „A když jsi tam šel, pociťovals něco jako obavy?“

„Necítil jsem se ve své kůži.“

„Proto, že se máš zase setkat s Aaronem?“

„Nevím. To asi rozhodující nebylo. Já především nemám rád Daisyland.“

„Od tebe se nečeká, že se ti bude líbit, Martine. Nesmíš od toho čekat zážitek srovnatelný třeba s návštěvou divadla.“

„Ale ne, to neočekávám. Na mě z toho místa… já nevím… dýchá nějaká taková beznaděj nebo co.“

Snažil se rozhovor přirozeně stočit na pravý důvod jejich návštěvy. Usiloval o lehkou konverzaci, o obnovení její důvěry v něho, ale příliš se mu to nedařilo.

Obrátil se na St. Claira. „Harve, nevadilo by ti, kdybys šel na chviličku ven?“ Zkušený St. Claire kývl, omluvil se a odešel.

„To, co ti chci říct, je za normálních okolností porušení důvěry mezi obhájcem a klientem,“ šlápl do toho Vail přímo. „Ale vzhledem k tomu, že jsi byla jeho psychiatr, mohu s tebou mluvit chráněn jistou imunitou. Jsi totiž také vázána mlčenlivostí.“

A řekl jí o Aaronových posledních slovech po skončení soudu.

„Nedělal si legraci,“ řekl Vail nakonec. „Myslím, že jeho ego zvítězilo. Chtělo, abych to věděl.“

„Proč jsi mi to neřekl tenkrát?“

„Proč? Sakra, k ničemu by to nebylo. Stampler si pět minut po oznámení rozsudku klidně mohl stoupnout na schody před soudem a vykřičet do světa, že má všech pět pohromadě a že ty tři lidi chladnokrevně zavraždil. V tu chvíli by se s tím nedalo vůbec nic dělat. Vlastně se ke všem třem vraždám přiznal a oficiálně ho odsoudili, uznali zmírnění rozsudku na základě polehčující okolnosti přiznání a šmytec. Nikdo už nemohl nic změnit, Molly. Říká se tomu zákaz dvojího stíhání pro tutéž věc, Molly.“

„Říkal jsi mi také, že tvým úkolem je hledat právní mezery a využít je proti spravedlnosti samotné, aby se změnil zákon.“

„Ano, ale to jsem mluvil o chování před soudním tribunálem. Cožpak nechápeš, že my Raymonda Vulpese prostě před soud pohnat nemůžeme? Ty i já jsme vázáni zásadami mlčenlivosti. Kdybych předstoupil po skončení soudu před Shoata a přiznal se mu na základě Stamplerových slov k chybě, mohl bych být vyloučen z advokátní komory. Vzhledem k tomu, jak mě Shoat nenáviděl, bych vyloučen určitě byl. No, a co bych mohl mít z toho, kdybych o Stamplerových slovech tenkrát pověděl tobě? Tys s tím taky nemohla absolutně nic dělat.“

„Nyní tedy nadešel čas jeho propuštění a ty ho chceš držet v blázinci jen kvůli nějaké hloupé poznámce, kterou ucedil před deseti lety?“

„Ten problém je poněkud složitější.“

„Možná. Ale můj problém to není, Martine.“

„To máš pravdu, ale já teď potřebuju veškerou pomoc, které se mi může dostat. Vulpes bude stoprocentně propuštěn. Já nemohu udělat nic pro to, abych ho zastavil a Vulpes to ví. Woodward je přesvědčen, že Stampler ani Roy už neexistují. Věří pouze v Raymonda Vulpese. Navíc se mu podařilo přesvědčit státní komoru psychiatrů a oni to propuštění už odklepli.“

„To je pro mě nepříjemné pomyšlení. Miluji medicínu stejně jako ty miluješ právo a zákony. Pokud je to, co říkáš, pravda, pak si připadám… já nevím… jako kdybychom překroutili svou profesi naruby.“

„Ty ne. Ty jsi odvedla obrovský kus práce.“

„Obávám se, že ne příliš kvalitní.“

„Molly, on nás přece obelstil oba. Ale já jsem se chtěl nechat obelstít. Chtěl jsem mu věřit, protože to byl jediný způsob, jak tu kauzu vyhrát. To je ironie, co? Vždycky jsem se nejvíc obával, abych neodsoudil nevinného člověka, ale budu muset žít celý život s tím, že jsem odpovědný za záchranu jednoho vinného!“

„Postav se k tomu pragmaticky. Pokud jde o věc, v níž prostě už nic nemůžeš dělat, hoď ji za hlavu a zanechej ji v minulosti. Ta věc se tě přece už netýká.“

„Ale týká! A víš proč? Protože dělám to, co chce on!“

„Co tím jako chceš říct?“

Vail zase zavolal do pokoje St. Claira. „Co si pamatuješ nejvíc z vraždy biskupa?“ zeptal se Vail Molly.

„Nejvíc? Nejživěji se mi vybavují fotky,“ řekla. „Byly příšerné.“

„A co ještě? Co třeba Ministranti? Pamatuješ si na jejich jména?“

„Obávám se, že bohužel ne. Pamatuju se jen, že je zabil.“

„Ale ne všechny. Jeden mu unikl. Jmenoval se Alex Lincoln. Pamatuješ si na Stamplerovu přítelkyni?“

„Ano. Jednou jsem se s ní viděla. V tom domově…“

„Byl to Dům spásy. A jmenovala se Linda Gellermanová.“

„Byla velice vyděšená. A těhotná. Pokud se správně pamatuji, měla jít na potrat.“

„Přesně tak. Pak si život trochu urovnala, před dvěma lety se vdala za sympatického muže a narodil se jí chlapeček.“

Usmála se. „Je příjemné slyšet nějaký příběh se šťastným koncem.“

„Bohužel ne. Ten příběh tady nekončí. Před pár měsíci se někdo dostal do jejího domu a před očima toho malého dítěte ji rozsekal na kousky.“

„Ach ne…“

„A teď někdo udělal úplně totéž s Alexem Lincolnem. Naprosto stejný postup jako v případě Stamplerových vražd, včetně amputace genitálií a symbolů napsaných krví obětí na zátylku. Víme, že obě vraždy spáchala stejná osoba – k jedné došlo v jižním Illinois, ke druhé kousek od St. Louis. Jenže Stampler je stále ještě v Daisylandu v oddělení s maximální ostrahou a za deset let nedostal jediný dopis, ani k němu nikdo nepřišel na návštěvu.“

„Ale myslíš si, že je v tom nějak namočený…“

„Asi tak.“

„A jak by to mohl udělat?“

„Nevíme jak a nevíme ani proč. Ale jsem si jistý, že toho svého nástupce nějak řídí. My – Harve a já – se domníváme, že to může mít co do činění s transferencí.“

„S jakou transferencí? Nechápu…“

„Není snad pravda, že díky transferencí někdy pacient klade iracionální nároky na lidi, s nimiž pracuje a žije? A že znovuprožívání může probudit problémy?“

„To může. Ale jsou i jiné důvody. Lidé přirozeně očekávají od rodičů, případně nadřízených, uznání. Pokud se ho nedočkají, prožívají frustraci a ta může vyvolat vztek nebo jiné nezralé formy chování.“

„Nebo něco horšího?“

„Ano.“

„A tyto tendence psychiatr okamžitě pozná, že?“

„Symptomem je obvykle abnormální chování. Díky němu se pacient většinou dostane na psychiatrii.“

„Na to jsem se ale neptal.“

„A co teda naznačuješ?“

„Žes třeba léčila někoho, kdo měl mnohem závažnější psychické problémy než…“

Do tváří jí stoupla červeň a náhle mluvila značně jedovatým tónem. „Ty o mých schopnostech opravdu nemáš příliš vysoké mínění, co, Martine?“

„Ale jistěže mám! Ty nechápeš…“

„Dokonce jsi mě ani nepustil před porotu jako svědka!“

„Tys ale svůj úkol splnila, Molly. Sakra, kdyby nebylo tebe… Zarazil se, protože si uvědomil, kam vlastně touto argumentací směřuje.“

„Jistě. Kdyby nebylo mě, nedostal by ses do tohohle průseru. Tos chtěl říct?“

„Ne, ne, ne.“ Zavrtěl hlavou. „Za své problémy si nesu odpovědnost sám. Jen já. Nikdo jiný…“

„Tak přestaň naznačovat…“

„Já fakt nic nenaznačuju!“

„Ale jo. Naznačuješ, že ten tvůj vrah je jeden z mých pacientů!“

„Ale ne, my to prostě považujeme za jednu možnost, to je vše. Máš ještě pořád ty videokazety, které jsi nahrála se Stamplerem?“

„Ano, mám.“

„A kde jsou?“

„Pod zámkem.“

„Kde?“

„V mé ordinaci.“

„Mohu je vidět?“

„Co se tím snažíš dokázat?“

„Můžeme je vidět, prosím?“

Vstala a otevřela dveře do své soukromé ordinace. Kolem všech stěn tam stály vysoké dubové knihovny se skleněnými dvířky. Byly plné šanonů, lékařských zpráv a posudků, a na jedné polici stály i videokazety se Stamplerem – bylo jich třiadvacet. Každá měla na černém obalu štítek s datem. V ordinaci bylo kromě toho několik zamčených skříní na šanony.

„Většinu svých pohovorů s pacienty si také nahrávám na diktafon,“ řekla mírně sarkasticky. „Kazety pak zamykám do speciálních šanonů.“

„A nenecháváš si někdy ty skříně odemčené? Třeba v průběhu dne, když si z nich něco bereš?“

„Ty videokazety nikdy neopustily mou ordinaci.“

„A mluvilas o nich někdy s někým?“

„Mluvila jsem o tom případu, ale čistě odborně.“

„Takže žádné podrobnosti třeba o Ministrantech?“

„Ne. Naprosto ne. Nikdy jsem nic neprozradila. Tyto informace jsou důvěrné. A jsou neocenitelné coby předmět vědecké práce.“ Zarazila se a nakrčila čelo. Obočí se jí nad kořenem nosu téměř spojilo. Mračila se: „Ty mě vyslýcháš jako kdybych byla na lavici svědků! To se mi vůbec nelíbí!“

„Prosím tě, já se jen snažím přijít na to, jak mohl ten vrah, co napodobuje Stamplera, vědět o Lindě a Alexovi. Ty pásky představují velmi logickou možnost. Nezmínila ses náhodou někdy o motivech Rushmanovy vraždy třeba…“

„Dobře víš, že bych to nemohla udělat, i kdybych nevímjak chtěla. Cítím vůči svému pacientovi přece jen jistou zodpovědnost. A ty po mně chceš, abych porušila profesionální mlčenlivost!“

„Nezahrávej si se mnou, Molly,“ řekl Vail a do tónu hlasu se mu vkrádal hněv. „Tohle není o vztahu cvokař-pacient, to je o vraždění. Dokonce ani ne o zabíjení, ale o vraždění. O masovém vraždění. Stampler je skutečně masový vrah. Chceš seznam jeho obětí? Shackles. Jeho bratr. Mary Laffertyová, jeho první láska. Nějaký chlapík z Richmondu – jeho jméno ani neznáme, pro kristový rány! Dál Rushman, Peter Holloway, Billy Jordan, Alex Lincoln a chudák Linda Gellermanová, která se snažila nějak znovu uspořádat ten svůj posraný život a odstěhovala se do jakéhosi zapadákova. Spočítej si je, milostivá – je to dohromady devět. Devět, o kterých prokazatelně víme! Tak mi tady nevykládej nic o mlčenlivosti, když máme na svobodě dva šílené vrahy!“

„Jak si dovoluješ se mnou takhle mluvit? Jak si dovoluješ…“

„Molly, někdo, koho jsi léčila, nebo s kým jsi pracovala, může být tím pokračovatelem Stamplerových vražd. Zřejmě zabíjí podle jeho příkazů! Zamysli se nad tím – oba to patrně byli tví pacienti. Chceš je opravdu chránit s odvoláním na důvěru mezi pacientem a lékařem?“

„Ty bys je určitě chránil, kdyby šlo o tvoje klienty,“ obořila se na něho.

Vail zaváhal. Najednou nasadil ledově chladný tón a mluvil ochraptělým šeptem: „Stampler ale byl můj klient,“ řekl. „Udělal jsem chybu. Teď se snažím ji napravit. My nechceme žádné podrobnosti. Chceme jména. Prověříme si je opravdu diskrétně. Nechceme se nikoho nijak dotknout, ani nikoho dostat do trapné situace. My chceme jen zarazit to vraždění!“

Neodpovídala. Namísto odpovědi vstala a znovu se schovala do stinného kouta místnosti, takže se změnila pouze v křehkou siluetu. St. Claire se v křesle neklidně zavrtěl. Byl překvapen tím Vailovým útokem na Molly Arringtonovou. A potřeboval si žvýknout. Ticho v místnosti bylo velmi nepříjemné. Vail ztichl stejně náhle jako vybuchl. Schýlil ramena a zavrtěl hlavou. Ticho přetrvávalo ještě plných pět minut. Nakonec ho prolomila Molly.

„Stejně jde pouze o domněnku,“ řekla unaveně.

„Tady bych s vámi nesouhlasil, madam,“ vložil se do hovoru klidně St. Claire a poprvé promluvil. „Já opravdu věřím, že ten nový vrah vyšel odsud – stejně jako opravdu věřím, že si z vás i z nás Stampler vystřelil. Nemíním předstírat, že chápu jeho důvody. Podle mýho jste v týhle místnosti jediná, kdo by mohl prošťouchnout náš pech a kdo by nám moh pomoct tu záhadu rozluštit. Ovšem jednou věcí jsem si naprosto jistej – že je to skutečná a absolutní zrůda. Nezasluhuje si sebemenší lítost nebo soucit. A ať v jeho stopách jde kdokoliv, je naprosto stejně špatnej a odpornej.“

„Jak byste to poznali?“ zeptala se z bezpečí svého stínu. „Myslím jako… i když bych vám dala jména, jak byste poznali, jestli někdo z nich…“ Konec věty nechala viset ve vzduchu.

„Musela byste nám v tomhle prostě věřit. Určitě to byl někdo, kdo měl přístup k vašim záznamům. Třeba dokonce někdo, kdo sem přišel výhradně pro ně – a Stamplera bral jako hrdinu.“

„A taky by musel mít možnost zabít Lindu Balfourovou a Alexe Lincolna, takže by na dotyčné dny měl sporné alibi,“ dodal Vail.

„A vy si jako myslíte, že Aaron Stampler udělal z té osoby masového vraha?“

„Ale vůbec ne. Domnívám se, že ty sklony už dotyčný měl, a tak Stamplerovi stačilo trochu je rozvinout. Já si myslím, že v této záležitosti možná hrála hlavní roli ta transference.“

Molly vystoupila ze svého stínu a sedla si do houpacího křesla naproti St. Clairovi i Vailovi. Řekla: „Vy tu trasferenci pořád nějak zdůrazňujete.“

„To říkal Woodward,“ bránil se Vail, který si poznamenal cosi o audiokazetách a vzápětí si vzal blok a chvíli jím listoval. „Tady je to. Mluvil o odvrácené straně transference – jak vzniká podvědomý strach z opakování starých ústrků a křivd. Řekl mi, že jde o meč se dvěma ostřími – že strach z opakování starých ústrků a křivd může obrátit pacienta proti terapeutovi. A pak ještě řekl – a to cituji:, Abhorentní, tedy příčící se formy chování se mohou odrážet pouze v jedincích, kteří by takové chování obvykle přijali.‘“

„To je pravda,“ přitakala. „Nikdo nedokáže přetransponovat abnormální morální normy na někoho jiného, pokud by dotyčný takového chování nebyl schopen.“

„Heleďte, madam, a to přesně se podle nás stalo. Musíte pochopit, že to popisujem jako amatéři, ale podle nás ten nový zabiják procházel nějakou terapií a nepříznivě reagoval na nějaký znovuprožívání. A tak si tahle osoba vyhledala Stamplera, aby se ujistila, a Stampler byl dostatečně geniální, aby se stal jejím poradcem.“

„Takže zabiják se transformoval do Stamplera?“

„Jasně. A Stampler vsadil na zabijákovu labilitu,“ řekl Vail.

„Jenom si ještě nejsme jistí, jak ten vrah Stamplera kontaktoval, paní doktorko. Momentálně nevíme, jak to provedl, ale musel ho kontaktovat on, protože Stampler neměl dost možností ke kontaktu s někým zvenku. Podle mého názoru ho prostě někdo vyhledal – on si nikoho nevytipovával.“

„A proč si myslíte, že ta osoba byla tady?“

„No kvůli těm videokazetám. Jedině z nich se mohl náš vrah dozvědět o Rushmanovi a Ministrantech. A o Lindě.“ St. Claire se na chviličku zarazil a pak dodal: „Jen jsem si myslel…, že třeba ta osoba nemusela bejt stálej pacient…“

„Takže třeba někdo, kdo k nám jen ambulantně docházel?“ přerušila ho Molly.

„Nebo třeba i zaměstnanec. Někdo, kdo tady dělal a kdo byl taky léčenej kvůli nějakejm psychickejm potížím. Dostal se k záznamům, našel si Stamplera… a pak třeba odešel… nebo ještě sehnal džob v Daisylandu…“

„A Stampler ho obrátil na svou víru,“ dokončil větu Vail.

„Jo. To se mohlo stát. Jinak to nedává valnej smysl.“

„Bylo by to možné, Molly?“ zeptal se Vail.

„No… samozřejmě není pravidlem, že se pacient vždycky zásadně transferuje do svého lékaře.“

„My tedy hledáme někoho, kdo byl pacientem z tvého kádru a odešel…“

„Nebo se neléčil v době, kdy byli zavražděni Balfourová a Lincoln,“ dodal Vail.

„Chceš tím naznačit, že by se ta osoba u nás mohla stále ještě nacházet?“

„Ne, madam. My se domníváme – a opakuju, že jde jenom o naše dohady – že vrah teď čeká v Chicagu na Stamplera alias Vulpese, kterej tam má přijet.“

„A propouštějí ho právě dnes, Molly.“

„Další naší domněnkou je, že má seznam svejch budoucích obětí.“

„Seznam sestavený Vulpesem.“

Vail si vedle sebe na pohovku položil kufřík, otevřel ho a vytáhl velkou obálku z tuhého papíru. V ní byly tři fotografie. Podal Molly detail mrtvoly Lindy Balfourové, který pořídila policie. Molly se dívala s vyděšeným výrazem, a když mu fotku vracela, odvrátila hlavu.

„Alex Lincoln pracoval jako poslíček pro UPD. Vylákali ho do osamělého domu nedaleko St. Louis a tam ho zavraždili. Tato fotka byla v krabici, kterou měl Alex Lincoln doručit. Skuteční obyvatelé onoho domu byli v té době mimo město.“ A podal jí polaroidový záběr Balfourové pořízený vrahem.

V hrůze vytřeštila oči, protože si uvědomovala, kdo to vyfotografoval.

„Bože můj!“

„Ty jsi psychiatr, Molly,“ řekl Vail. „Jak bys to hodnotila? Jde o stejný modus operandi jako v případě Stamplerových vražd. Obě oběti měly na zátylku čísla vztahující se k Rushmanovým knihám, které jsou nyní v soukromé knihovně. A byli to poslední žijící členové pornoskupiny Ministrantů. Tato informace nikdy u soudu nezazněla. Jak se o nich mohl vrah dozvědět?“

„Hele, jde nám vo následující věc, paní doktorko. My se vám nechcem hrabat v záznamech, ani se dozvídat nějaký podrobnosti. Potřebujem jenom zjistit, jestli je šance, že se některej váš pacient nebo zaměstnanec mohl na ty kazety mrknout. A pokud jo, tak jestli toho dotyčnýho můžem lokalizovat. Sakra, takovejmdle požadavkům vodpovídá tak půl tuctu nebo tucet lidí. A naším úkolem je zúžit celkovej záběr, zjistit, jestli některý z nich mohli bejt v určitou dobu v Gideonu v Illinois a taky v St. Louis v Missouri v těch dnech a době, kdy byli zavražděni naši dva milánkové.

V žádným případě nemáme v úmyslu tahat sem stovky lidí a nechat je procházet nějakejma psychologickejma prověrkama. Toho se asi bojíte, ne?“

„A vy si myslíte, že ten vrah šel odsud do Daisylandu, ano?“

„Je to dost dobře možné,“ řekl Vail. „Možná nešel přímo odsud, ale nakonec se mu podařilo Stamplera zkontaktovat.“

„Kdy tady ten vrah měl jako být?“

„Nejsem si jistej, madam. Mohlo to bejt dost dávno. K první vraždě nám došlo vloni v říjnu, takže vodhaduju nejdřív tak dva tři roky předtím.“

„Kolik lidí je stále v areálu? Myslím personál plus chovance,“ zeptal se Vail.

„Pacienty, prosím, žádné chovance.“

„Pardon.“

„Náš seznam pacientů zahrnuje tři sta padesát lidí. Pak je zde lékařský personál v počtu dvaadvaceti a dalších dvacet v kuchyni, bezpečnostní služba a centrální kancelář. Takže dohromady kolem čtyř set.“

„Střídá se tady personál hodně?“

„Ani ne. Pracuje se tady dobře a platy jsou vynikající.“

„A pacienti se střídají?“

„Teď budu hádat – řekla bych, že průměrná délka pobytu se pohybuje od dvou do tří let. Máme i některé dlouhodobé a naopak krátkodobé pacienty, kteří po půl roce odcházejí. A ještě něco – třetina z nich jsou děti – od tří do jednadvaceti let.“

„Já vám povím, co by nám pomohlo, madam. Kdybysme mohli dostat seznam personálu a pacientů za poslední tři roky.“

„Já vám ale jména pacientů dát nemohu. Jsme soukromá nemocnice a našim pacientům je zaručena anonymita.“

„A co tedy seznam personálu a případných zaměstnanců, kteří procházeli léčbou, když tady byli zaměstnáni?“ navrhl kompromis Vail.

Chvíli se nad tím zamyslela, pak se jim omluvila a odešla do své ordinace. U dveří se zastavila. „Pochopte, já si nechci hrát na nějakou primadonu, jenže všichni tito lidé mají velmi křehké ego. Potřebují i sebemenší šanci, kterou jim společnost může nabídnout. A jejich osudy nemívají pokaždé šťastný konec. Někdy nám skončí zase tady – nebo na nějakém ještě horším místě. Nejsme pochopitelně neomylní a pracujeme s lidmi, neopravujeme stroje.“

Vešla do ordinace a zavřela dveře.

St. Claire se vyčerpaně opřel do pohodlného křesla a zašeptal: „Uvědomuješ si, že možná honíme největší kachnu v dějinách?“

„Máš snad lepší nápad?“ Vail také šeptal.

„Ty bláho, to víš, že ne. Vždyť s tímhle tyátrem jsem stejně přišel já.“

Slyšeli tlumeně její hlas, jak s kýmsi mluvila do telefonu. Vail si zapálil cigaretu. Vrátila se za deset minut. Posadila se znovu do houpacího křesla.

„Mně se to vůbec nezamlouvá,“ řekla. „Mluvila jsem s Lowiem – tedy Fredem – a naší ředitelkou osobního oddělení Jean Framptonovou. Oba souhlasili s předáním seznamu našeho personálu. Ale nechali to na mně – jen já se mám rozhodnout, jestli chci uvádět také jmenovitě lidi z personálu, kteří se léčili. A právě to se mi nezamlouvá. Ti lidé se na nás obrátili s obrovskou důvěrou a vypověděli nám své problémy. Já mám tu důvěru porušit…“

„Všecko chápu, paní doktorko. Je nám jasné, jak se cítíte. Mohl bych v této souvislosti něco navrhnout? Co kdybychom prodiskutovali případy vašich zaměstnanců-pacientů všeobecně. Nemusíte nám říkat jména – jedině až tehdy, pokud by vypadali na pachatele.“

„Uvidíme.“

„To je férovej požadavek, ne?“

Za půl hodiny už měli seznam zaměstnanců z posledních pěti let vytištěný z počítače. Rozprostřeli si tu obrovskou plachtu na konferenční stolek a Molly začala seznam procházet. Byl rozdělený do kolonek Jméno, Adresa, Věk, Pohlaví, Vzdělání, Kvalifikace, Poslední zaměstnání. U každého byla možnost odkazu na Reference a vstupu do dalšího souboru nazvaného Fotografie. Na seznamu bylo pětapadesát jmen. Osmatřicet z nich bylo v léčebně zaměstnáno plné tři roky. Šest dalších minimálně dva; čtyři byli v podstatě nováčci a sedm dostalo výpověď nebo odešlo z vlastní vůle.

„Začněme s těmi, co odešli,“ navrhl St. Claire.

Molly měla pozoruhodnou paměť na lidi. Vzpomínala si na to, odkud přišli, jakou měli povahu i jak rozuměli své práci. „Když potkáváte každý den stejných čtyřicet lidí, poznáte je velice dobře,“ vysvětlovala. Probírali jedno jméno za druhým a povídali si o jejich minulosti a vlastnostech, jako kdyby to byli kandidáti na nějaké významné místo. Do odpoledne se už Molly pro jejich projekt zcela nadchla, postupně se prokousávala seznamem a občas si šla zavolat, aby nenápadně vyjasnila dohady, které s daným člověkem souvisely. St. Claire se čím dál tím víc soustředil na svého červíčka tušení, i když o něm nemluvil. Nakonec eliminovali všechny mimo tří podezřelých – dvou žen a jednoho muže.

„Jana Riderová,“ řekla Molly. „Byla několik lét stálým pacientem, pak bydlela v domě s psychiatrickou péčí a chodila se k nám léčit ambulantně asi půl roku. Dělala uklízečku. Byla přesně na hranici psychopatických příznaků. Měla halucinace, byla disociovaná. Začínala se jí štěpit osobnost. Zavolali nás její sousedi, když vyšla jednou na dvorek úplně nahá a modlila se u stromu jako u oltáře. Věřila, že je Panna Maria.“

„A víte, kde je teď?“

„Ve státní psychiatrické léčebně v Ohiu. Bohužel patří k jednomu z našich neúspěchů.“

„A určitě je stále na té psychiatrii?“

„Určitě.“

„Kdo je další?“

„Sidney Tribble. Můžu vám sdělit hned na začátku, že pochází ze St. Louis a jakmile jsme ho propustili, hned se tam vrátil. Tribble tam má totiž sestru. Mají se velice rádi. Sehnal si dokonce i dobrou práci a poměrně slušně vydělává. Zatím se neprojevily žádné opakované příznaky duševních chorob.“

„Proč tady byl?“

„Schizofrenie, paranoia, počátek rozštěpení osobnosti.“

„A proč byl umístěn právě sem?“

„Na příkaz soudu. Opustila ho žena a on si začal namlouvat, že se mu po rozvodu posmívá – i se svým novým partnerem. Pobodal jednoho muže v obchodním centru – vůbec ho ani neznal. Popadl zkrátka v železářství z police obrovité nůžky a zaútočil na něho.“

„Zabil ho?“

Zavrtěla hlavou. „Všechny rány byly poměrně lehké a povrchové. Soudce mu pak nakázal ústavní léčbu a stálý dozor a jeho sestra mu zaplatila pobyt tady. Nechtěla ho posílat do státního zařízení.“

„Jak dlouho u vás byl?“

„Léčili jsme ho rok, a pak zůstal ještě dva roky jako zaměstnanec a chodil na ambulantní léčbu. Pracoval jako elektrikář. Asi před rokem odjel do St. Louis.“

St. Claire vrhl po Vailovi pohled a pak si vedle Tribblova jména udělal poznámku: „Možný.“

„Oukej. Kdo je ten poslední?“ zeptal se Vail.

„Rene Hutchinsonová. I ona nám dělala uklízečku. Velice inteligentní. Nakonec nám tady učila ve třídě desetiletých dětí a byla docela dobrá. Nechtěla však nést žádnou odpovědnost. Nejdřív u nás jen uklízela, a později dokonce i pomáhala jako ošetřovatelka. Pohledná ženská, ale taková trochu vyzáblá. Typická osadnice Divokého západu. Houževnatá.“

„Kolik jí bylo?“

„Hodně přes třicet. Spíš ke čtyřicítce.“

„A jaké měla problémy?“

„Ona nebyla mou pacientkou,“ řekla Molly. „Radila bych vám promluvit si o ní s doktorem Salzmanem. Léčil ji on.“

„Myslíš, že s námi bude chtít mluvit?“

„To hned zjistíme,“ řekla a zvedla telefon.

* * *

Orin Salzman byl drobný mužík s prošedivělou vandykovskou bradkou a upravenými ostříhanými vlasy. Měl poněkud schýlená ramena a nahrbená záda, jako kdyby na nich vláčel břímě každého svého pacienta. Na sobě měl černý rolák, khaki kalhoty a tvídové sako s koženými záplatami na loktech. Zdálo se, že je tím vyrušováním trochu otrávený. Objevil se ve dveřích Mollyina pokoje, ruce vražené do kapes a přísně si je měřil přes silné brýle s želvovinovou obroučkou. Molly mu nabídla něco k pití, ale on odmítl.

„O co tady, sakra, jde?“ zeptal se přísně s rukou na klice.

Molly představila Vaila a St. Claira a stručně mu nastínila celkovou situaci. Do detailů nezacházela. Salzman byl povrchně obeznámený se Stamplerovým případem, což nebylo na škodu.

„Zajímají se o případ Rene Hutchinsonové,“ řekla Molly.

„Víš přece moc dobře, že podrobnosti o léčbě Rene nemohu zveřejňovat,“ bránil se.

„Poslyšte, pane doktore,“ promluvil St. Claire. „My v žádným případě nemáme v úmyslu způsobit tý Hutchinsonový nějaký problém. Potřebujem ale všechny tyhle vytipovaný lidi prověřit. Pokud se vás zeptáme na něco, co podle vás má zůstat tajný, řekněte nám, a my vycouváme, jo?“

„Hmm,“ zabručel. Pomalu vstoupil do místnosti a posadil se na druhý konec pohovky, na které seděl Vail. „Předpokládám, že jdete po lidech s psychopatickými příznaky, že?“

„Asi tak.“

Chvíli bubnoval prsty o konferenční stolek a pak řekl: „Dobrá. Když Molly tvrdí, že je to v pořádku, jsem ochoten vás vyslechnout.“

„Tak především, co nám můžete takhle z hlavy říct o jejím původu a všeobecně o její osobě?“ zeptal se Vail.

„Její otec sloužil v armádě. Myslím, že to byl seržant. Narodila se kdesi na západě a bydlela snad všude. Pořád se stěhovali. Z domu odešla v relativně mladém věku. Dva roky studovala na univerzitě v Coloradu. Nesmírně inteligentní žena s nesmírně křehkou psychikou.“

„A přišel jste na to, proč je tak křehká?“

„Vlastně ne. Než k nám přišla, prodělala si nervové zhroucení, což ovšem zatajila, aby zde dostala práci. Prozradilo se to asi až po dvou letech. Pracovala u nás jako uklízečka na noční služby a přes den chodila do školy. Nesmírně ji to vyčerpávalo a téměř se znovu zhroutila. Pak byla zatčená za krádež v obchodě.“

„A co ukradla?“

„Něco zcela nepodstatného. Myslím, že nějakou lacinou kabelku, pokud si vzpomínám. Kleptomanie bývá často pouze snahou upoutat na sebe pozornost.“

„A jak dlouho tady byla?“

„Pracovala u nás asi tři roky. Posledního půl roku prodělávala léčebnou terapii zaměřenou zejména na opravu jejího pochroumaného ega a otřeseného sebevědomí. Potřebovala si znovu vybudovat svou ztracenou sílu.“

„A co si vůbec všechno prožila?“

„No… jí se zrovna o minulosti příliš nechtělo mluvit.“

„A nepřišla k vám právě kvůli ní?“

„Přišla se ke mně léčit, protože musela. Soudce jí nařídil psychiatrickou léčbu.“

„Na jak dlouho?“

„Na půl roku.“

„A chodila k vám ochotně?“

„Ano. Prožívala si obrovskou bolest – věřte mi, duševní poruchy jsou stejně bolestivé jako třeba zlomená noha. Jenže na psychickou bolest vám nepomůže aspirin nebo masáž. Nemůžete ji léčit ani antibiotiky, ale pro nemocného je jeho zranění velmi konkrétní a bolestivé.“

„Jak se stavěla ke své minulosti?“

„Nijak. Nikdy jsem k probírání její minulosti nepřistoupil. Proces znovuprožívání je nejbolestivější ze všech. Dotyčný pacient už musí být velmi silný, aby zvládl i ty nejtemnější stránky své duše a dokázal prozkoumat všechny činy a motivy, na které by ovšem nejradši zapomněl.“

„A Rene na to nebyla připravená?“

„Ani o to pořádně nestála. Mám silné podezření, že ji sexuálně zneužíval vlastní otec, i když to nikdy otevřeně nepřiznala. Ale jednou mi řekla, že její otec byl značně hrubý – jak fyzicky, tak psychicky. Dál to nikdy nerozváděla.“

„Takže příliš nespolupracovala?“

„Ale ano. Byla velmi přátelská a hovorná, ale prostě nechtěla vzpomínat na svou minulost a šest měsíců byla příliš krátká doba na to získat její důvěru.“

„Měl jste ji tedy v oblibě?“

„To se nedá říct. Byla zkrátka pacientkou, kterou jsem vídal tři hodiny týdně. Nikdy jsme se nedostali za její ochranný štít, ale to je poměrně velice běžné.“

„Považoval jste ji někdy za nebezpečnou?“

„Ne. I když… asi když ke mně poprvé přišla. Ale to byla nebezpečná jen sama sobě. Nebezpečně se blížila maniakální depresi a v takových případech vzniká vždycky nebezpečí sebevraždy. Ale nikdy jsem ji nepovažoval za schopnou ublížit někomu jinému.“

„Domníváte se tedy, že byla vyléčena?“

„Řekněme, že jsme zastavili její problémy dřív, než se mohly zvrhnout do něčeho opravdu zlého. Nikdy nebyla léčena jako stálý pacient. Docházela za mnou na ty tři hodiny týdně a já jsem jí kromě toho předepisoval nějaká antidepresiva.“

„Říkáte, že chodila na noční směny?“ zeptal se Vail.

Přikývl. „V pracovním týdnu to byly čtyři hodiny za noc a o víkendech osm. Patřila do skupiny nočních uklízeček, které uklízejí ordinace a čekárny.“

„Měla tedy přístup ke klíčům do ordinací – aby je mohla uklidit?“ zeptal se Vail.

„No… ano.“

„Zmínil jste se, že chodila někam do školy. Vzpomínáte si ještě, co se učila?“

„Studovala datové systémy. Počítače. Říkala, že se v nich skrývá budoucnost.“

„A kam na ty přednášky chodila? Tady, někam do Winthropu?“ zeptal se Vail.

Salzman se zasmál. „Je mi jasné, že jste Winthrop nikdy neviděl. Je totiž velký asi jako dlaň. Dojížděla do Shelbyville, což je asi patnáct mil po dálnici. Měla starý pontiac. Typ Firebird.“

„A víte, kam šla odsud?“

„To opravdu nevím. Jakmile odešla, ztratili jsme s ní kontakt. Můžete si to ještě ověřit na osobním u Jean – možná se na ni někdo mohl ptát nebo chtít pracovní reference.“ Molly se omluvila a šla do ordinace. Slyšeli ji, jak s někým mluví do telefonu.

„Ještě jeden dotaz,“ obrátil se na Salzmana St. Claire. „Neobjevil jste nějaký náznaky, že by Rene Hutchinsonová mohla být psychopat? Neprojevovala nějaké psychopatické sklony?“

„Neprojevovala, ale to neznamená, že je třeba neměla. Psychopaté jsou mimo jiné chorobní lháři. Někdy se uměla chovat rezervovaně a dokonale se ovládala. A také měla výkyvy nálad. Ale kdo z nás není náladový, že?“

„Vzpomenete si ještě na něco?“

„Ani ne. Vlastně ano – uměla výborně pracovat s mladými lidmi. S věkovou skupinou mezi osmi a patnácti lety. Připadalo mi, že ji mají rádi a tíhnou k ní, pokud vám to nějak pomůže.“

„Nezmiňovala se někdy o Aaronu Stamplerovi nebo o někom jménem Vulpes?“ zeptal se St. Claire.

„Nevzpomínám si.“

Vail podal Salzmanovi vizitku. „Kdybyste si ještě na něco vzpomněl, buďte tak laskav a zavolejte mi, ano?“

Salzman si zvedl brýle na čelo a mžoural na vizitku. „Aha. Tak vy jste okresní návladní? A proč se zajímáte o Stamplera?“

„Byl jsem jeho obhájcem,“ řekl Vail. „Pak jsem se stal prokurátorem.“

„Pchá,“ vyprskl opovržlivě psychiatr a zase si brýle nasadil. „Takže tohle je pro vás dost horká kaše, co?“

„Ano. I tak by se to dalo říct,“ usmál se Vail.

„Vyřiďte Molly, že se za ní později zastavím. Zůstanete u nás ještě?“

„Ne. Zanedlouho se musíme vrátit. Děkujeme vám za pomoc.“

„Bohužel jsem vám nepomohl nijak výrazně, ale rád jsem se s vámi seznámil,“ prohlásil Salzman a odešel.

Když se Molly vrátila, oznámila jim: „Mám pro vás pár informací. Jean mi řekla, že skutečně dostala žádost o reference a pracovní doporučení pro Rene. Stalo se to asi dva měsíce po jejím odchodu. Ptali se na ni z městské nemocnice v Terre Haute. Právě jsem domluvila s jejich osobním oddělením. Řekli mi, že u nich byla čtyři měsíce, a odešla k prvnímu lednu. Od té doby o ní neslyšeli.“

„Takže tam pracovala v době vraždy Balfourové,“ řekl St. Claire.

„A tady šlo skutečně o nervové zhroucení. Neprojevovala známky jiné psychické choroby…,“ zamyslel se Vail.

„Ale možná byla prostě chorobný lhář, jak by řekl doktor Lowenstein,“ dodal St. Claire.

„Vy si opravdu myslíte, že byla psychopat?“ zeptala se Molly.

„To se ptáme vás, madam,“ usmál se St. Claire.

Molly si zapálila další cigaretu a chvíli si pečlivě promýšlela odpověď. Nakonec řekla: „Pokud byla, tak to Orin neodhalil.“

„Odkud sem vůbec přišla?“ zeptal se Vail.

„Podle záznamů v počítači sem přišla z krajské všeobecné nemocnice v Daytonu. Takže z Ohia. Tam dělala uklízečku,“ odpověděl mu St. Claire a ověřoval to na vytištěném listu papíru. „Také je tady její fotografie, pokud dobře chápu tyhle značky.“

„Řeknu Jean, ať ji vytáhne z archivu,“ nabídla se Molly.

„Můžu vám něco ukázat?“ zeptal se St. Claire. Zavedl je do ordinace. „Nemáte pár vlásenek?“ zeptal se Molly.

Rozesmála se. „Já je pochopitelně nepoužívám.“

„A co svorky na papír? Potřebuju dvě.“

Vzal si od ní dvě svorky a natáhl je. Pak je strčil do zámku u knihovny. Pracoval oběma rukama a otáčel oběma dráty dokola, až našel západky zámku. Znovu otočil oběma svorkami a knihovna se otevřela. Netrvalo mu to ani půl minuty. Sáhl dovnitř, vytáhl jednu krabičku s videokazetou, vyndal ji a pak vrátil prázdný obal zpátky. Obrátil se k Molly a kazetu ji podával.

„Kdy jste se na ně dívala naposledy, paní doktorko?“

„Netuším,“ zavrtěla hlavou Molly. „Myslím, že jsem je neviděla od doby, kdy jsem nastoupila léčení. Takže naposled před čtyřmi lety. Možná to bude i dýl.“

„Pracovala v noci, měla klíč od ordinace, mohla bez problémů dovnitř, s tímhle zámkem si poradila, vzala kazetu – možná dvě nebo tři – a další noc je zase vrátila. Nic na tom není. Neměla jste šanci to poznat – jedině kdybyste náhodou vytáhla přesně tu krabičku, ze které si kazetu půjčila. Tedy, pokud to Hutchinsonová opravdu byla.“

„Vy si myslíte, že věděla, jak otevřít zámek?“

„To není žádný tajemství, madam. Hele, není to žádnej policajtskej fígl. Dokonce jsem o tom četl v jedné takové knížce z edice 101 věcí, které jste vždycky chtěli vědět, ale nikdo vám to neprozradil. Znáte to, ne? Jde mi o jedno – klidně se na ty kazety mohla podívat. Pak o ní dva měsíce nic nevíme, pak požádala o práci v Terre Haute, a měla psychické problémy. Nikdo jiný našim požadavkům tak dobře neodpovídá. Ještě snad Tribble.“

Vrátili se do pokoje. Ředitelka osobního oddělení jim poslala velké barevné fotografie Rene Hutchinsonové a Tribbleho. Molly je podala Vailovi a pak si znovu vzala do ruky fotografii mrtvoly Lindy Balfourové, která ležela obrácená lícem dolů na stole. Chvíli si ji prohlížela.

„Vy si myslíte, že tohoto by byla schopná žena?“ zeptala se.

„Madam,“ promluvil St. Claire. „Já si myslím, že ženská je schopná úplně všeho, čeho je schopnej mužskej. Jedinej rozdíl je, že mužskej nemůže mít děti – ale momentálně si nejsem moc jistej ani tím.“

32

Angelika Stoddardová byla malá a podobala se své matce. Měla elegantní, pevné tělo, držela se zpříma a modré oči měla tak světlé, že vypadala téměř jako slepá. Na sebe si toho dne oblékla dlouhatánský svetr, který jí visel až ke kolenům vybledlých džínů. Obula si sportovní tenisky a bílé froté ponožky, které si ohrnula přes okraj bot. Na blond vlasy si nasadila černou flísovou kšiltovku a narazila si ji téměř až na uši. Vypadala zasmušile a kráčela rychle se sklopenou hlavou. Venableová s ní srovnala krok. Angelika si jí nejprve vůbec nevšímala, ale nakonec otočila hlavu a pohlédla na ni.

„Ahoj,“ pozdravila Venableová. „Jsem Jane Venableová, právnička tvé matky. Nemohly bychom si někam zajít a chviličku si popovídat?“

„Tady ne,“ odpověděla dívka šeptem a pokradmu se rozhlížela.

„Tak kde? Řekni si.“

„Kdekoli, jen ne tady,“ řekla Angelika.

Venableová ji tedy posadila do auta a odjela s ní do kavárničky mimo areál vysoké školy. Našly si stolek úplně vzadu. Angelika si objednala cappuccino a Venableová černou kávu bez mléka.

„Proč jste za mnou přijela do školy?“ zeptala se Angelika. „Proč jste mi nejdřív nezavolala?“

„Snažila jsem se, ale nemohla jsem se dovolat.“

Angelika schýlila ramena. „Ach ano, samozřejmě… Ten telefon na chodbě,“ zavrtěla hlavou. „Je pořád obsazený. Moc se omlouvám, že jsem na vás byla tak příkrá, ale já… je mi tak strašně trapně. Vím, že to není správné, ale nemohu si pomoct.“

„To je v pořádku, Angeliko. Je to naprosto pochopitelné. Mně se omlouvat nemusíš.“

„Co jste chtěla?“

„Potřebuji tvou pomoc.“

„V čem?“

„Chci, abys se mnou šla navštívit matku.“

Angelika se zatvářila překvapeně. „To nemůžu,“ řekla rozhodně, ale stále mluvila tichým šeptem. „Jednoznačně mi zakázala, abych…“

„Angeliko, ale ona musí bojovat!“

„Vy mou matku neznáte. Když si jednou něco vezme do hlavy…“

„Poslyš, pro boha živého, ona se teď ale nerozhoduje, jaké auto si má koupit! Teď je v sázce její život!“

„A co tedy můžu udělat já?“

„Řekni jí, ať se nechá obhajovat.“

„Ona mě neposlechne. Ona se nerozmyslí. Já ji znám, paní Venableová. Mluvila jsem s ní. Dovolili jí, aby mi zavolala. A pořád opakovala: ‚Toto je jediný způsob!‘“

„Musíš teď jet se mnou. Půjdeme za ní a ty mi musíš pomoct.“

„Ona mě zabije!“ vykřikla Angelika a pak rychle dodala: „Myslela jsem to, pochopitelně, obrazně.“

„Angeliko… říkají ti taky Angel, že?“ Mladá studentka přikývla. „Angel, pověz jí, že ji s otcem potřebujete. Nemůže jen trpně stát a čekat na rozsudek s nejvyšším trestem. Pokud se konečně rozhodne bojovat a bude se hájit, můžeme její případ vyhrát. Ty bys chtěla, aby dalších dvacet let strávila ve státní věznici?“

„Ne! Jistěže ne. Ach bože, co se to s náma děje?“ Angelika zavrtěla hlavou a dala se do pláče.

„Věř mi,“ přesvědčovala ji Venableová. „Udělej prostě přesně to, co ti řeknu, a věř mi.“

* * *

Vail si obstaral povolení pro odposlech telefonního automatu z chodby přede dveřmi do Vulpesova pokoje plus odposlech telefonu přímo v jeho pokoji. Dva odborníci na elektroniku z oddělení sledování si udělali pozorovatelnu v prázdném podkroví naproti domu, v němž Vulpes bydlel. Jednak ho tedy mohli pozorovat, a také odposlouchávat. Jedním z odborníků byl Bob Morris, který studoval elektroniku jako obor na střední škole a pak šel na akademii FBI. Jeho partner Reggie Solomon byl typický nadšenec, kterého zajímaly pouze a jedině záhady a mystéria elektronického odposlouchávání a střežení osob. Druhou dvojici tvořili Randy Dobson, mladý hubený detektiv, který nosil pytlovité khaki kalhoty, tričko s nápisem Atlanta Braves a přes ně koženou bundu, a Kirby Grossová, vysoká, kostnatá žena oblečená do tepláků jako na jogging. Ti dva patřili k nejlepším ‚stínům‘ ze sledovacího týmu. Byli počítačovým mistrům k dispozici v autě zaparkovaném jeden blok od jejich půdního úkrytu. Grossová měla ve svém batůžku ukrytou nejkvalitnější kameru nastavenou tak, aby mohla Vulpese natáčet, aniž by ji někdo viděl.

Sledovali, jak Terry přivezl Vulpese k ubytovně pro pacienty z psychiatrie, a jak mu pomáhá vynášet věci do druhého patra. Vulpes s sebou měl velký starý kožený kufr, stereo, televizi a video, svou krabici s nářadím a dvě obrovité bedny plné knih a kazet. Z odposlouchávacího zařízení bylo slyšet, jak Vulpes vešel do svého pokoje, a Morris s pomocí pětisetmilimetrového objektivu udělal jeho první videozáběr přes otevřené okno. Slyšeli, jak mu správce vysvětluje pravidla a omezení. Nejdůležitější byla večerka ve dvaadvacet hodin, která byla přísně vyžadována. Správce se jmenoval David Schmidt a měl příjemný uklidňující hlas.

„Určitě se ti tady povede dobře, Raymonde,“ řekl při odchodu z Vulpesova pokoje.

„Určitě. Díky,“ odpověděl Vulpes a za chviličku se objevil v okně svého pokoje. Vyklonil se přes římsu a rozhlédl se po ulici. Zavřel oči a zhluboka se nadechl čerstvého vzduchu.

Ve skutečnosti však Vulpes prohlížel terén. Byl si naprosto jistý, že mu napíchli telefon. Stejně tak si byl jistý, že ho někdo z protější budovy sleduje. Vynikající. Vail skvěle spolkl jeho návnadu.

Pak své okno zavřel, stáhl rolety a pustil si přehrávač kompaktních disků. V podkroví naproti zahřměly Solomonovi do sluchátek první tóny alba Judas Priest, a tak radši odposlouchávání vypnul.

„Krucinál,“ ulevil si Morris. „Takže náš obraz i zvuk jsou v prdeli.“ Popadl telefon a vyťukal číslo svých kolegů v autě.

Ozvala se Grossová. „Ááno?“ protáhla roztomile.

„Tady ptačí budka. Lišák je v noře, stáhl si rolety a pustil si na plný koule muziku. Navrhuju, abyste se přesunuli k zadnímu východu.“

„Jsme krok před váma, ptačí budko. Už ho sledujem.“

„Tak nashle.“

„Přepínám a končím.“

Morris a Solomon se uvelebili na své pozorovatelně a vyčkávali.

„Seš si jistej, že sem nevidí?“ zeptal se Solomon.

„Se staženejma roletama těžko.“

„As vytaženejma?“

„Taky ne. To by musel bejt Superman.“

„Proč po tomhle chlápkovi vlastně jedem?“

„Co já vím?“ pokrčil rameny Morris. „Stenner mi řekl jenom jedno – že je nebezpečnej ve všech významech toho slova.“

* * *

Vulpes stál uprostřed svého pokoje a prohlížel si jeho zařízení. Místnost byla dostatečně velká, aby se do ní vešla postel, komoda, noční stolek a lampa. Na druhé straně stála malá pohovka zakrytá dekou a křeslo. Mezi nimi byl otlučený konferenční stolek. U stěny byl stůl dost velký na to, aby se na něj vešla jeho televize. Zvedl deku z pohovky. Šedá kobercová páska zakrývala velikánskou trhlinu.

Ale co, pomyslel si. Vždyť tu jsem jenom na jednu noc. Pak otočil knoflíkem hlasitosti na přehrávači kompaktů, až docílil dostatečného rámusu, který považoval za bezpečný. Malý noční stolek postavil ke zdi vedle dveří. Pak vybalil na stolek svůj minipočítač a hned ho zapojil. S malým diktafonem vyšel na chodbu, zvedl sluchátko, hodil do otvoru minci a napojil si odposlouchávání. Když se mu ozval tón, vytočil číslo služby pro přesný čas, a pak zavěsil. Vrátil se do svého pokoje. Celá ubytovna byla téměř prázdná – všichni tou dobou někde pracovali. Pohlédl na hodinky.

Deset minut. Má deset minut. Musí to zkusit.

Vrátil se do chodby a odmontoval kryt telefonního automatu, našel přívod vnější telefonní linky a odpojil ji. Pokud mají telefon odposlouchávaný, ani nezjistí, že byl chvilku mimo provoz. Pracoval rychle. Objevil čtyři barevné drátky, které vedly k malému magnetu v telefonu, a jeden drátek připojil do zdířky vedoucí do rádiového komponentu, který si vyrobil v Daisylandu, a všechny ostatní připojil do zdířky vedlejší, vedoucí ven. Rádiový komponent úspěšně zafungoval jako vedení mezi linkou modemu a telefonní linkou. Pak zapojil zpět vnější linku, rychle dal kryt na své místo a přišrouboval ho. Znovu se vrátil do pokoje a zavřel dveře.

Trvalo mu to sedm minut.

Otevřel kufr a vytáhl z kapsy ve víku mapu města a rozprostřel si ji na postel. Na mapě byly čtyři červené křížky. Usmál se, znovu mapu složil a vrátil ji zpátky na místo.

Byl připraven.

* * *

Stoddardová měla popelavou barvu, koutky úst pokleslé a oči opuchlé z nevyspání. Prošedivělé, kdysi černé vlasy měla rozcuchané – nečesala se několik dní. Štíhlá dozorkyně, černoška s vlasy vyčesanými do ohonu, skrytými pod baretem, ji vedla z cely chodbou k místnosti pro návštěvy.

„Poslyšte, slyšela jsem vás, jak telefonujete s dcerou,“ řekla dozorkyně. „Nezlobte se – stála jsem tam a tak jsem nemohla neposlouchat. Vím, že jste ji nabádala, aby sem nechodila, ale ona přišla.“

„Cože!“

„Paní, já mám dceru a syna a kdybych byla na vašem místě, určitě by přišli, i kdybych jim říkala nevímco. Počkejte tady.“

Zastavily se u stolu dozorců. Černoška si odemkla zásuvku a vytáhla kabelku.

„Mám tady pudr, rtěnku, hřeben a zrcátko,“ řekla. „Co kdybych vás trochu upravila? Pomůžete mi? Nic to není a vy i dcera se budete cítit lépe.“

„Já nechci, aby za mnou chodila.“

„To je sice hezké, milá zlatá, ale ona tady je, tak za ní snad zajdete, ne?“ Dozorkyně jí podala malou pudřenku se zrcátkem a hřeben. Edith si je od ní váhavě vzala, pohlédla do zrcátka a otřásla se. Rychle se začala pudrovat.

„Moment,“ zarazila ji dozorkyně a vzala si pudřenku do ruky. „Udělám to sama. Vidím vás líp.“ A začala rozprašovat pudr Stoddardové po obličeji.

„Jak se jmenujete?“ zeptala se Stoddardová.

„Cheryl Williamsová,“ odpověděla dozorkyně. „Dříve jsem dělala v salonu krásy. Pak jsem se rozhodla jít na policajtskou dráhu.“

Pečlivě napudrovala Stoddardové obličej, pak jí přejela rty rtěnkou a učesala rozcuchané vlasy. Sundala si baret, vyčesala jí vlasy nahoru do pevného uzlu a svůj baret na ně nasadila. Ustoupila o krok a obdivně si prohlížela své dílo.

„Panečku,“ pochválila se. „Teď ještě úsměv a máte zaručeno, že vaše dcera bude odsud odcházet mnohem spokojenější, než sem přišla.“ Pak podala zrcátko Stoddardové, aby se podívala. Stoddardová se neubránila úsměvu. Usmála se poprvé za několik dní.

„Mockrát děkuji,“ řekla.

„Není zač. Povězte jí, že jídlo je tady dobré. Obvykle si s tím dělají velké starosti.“

Když Edith Stoddardová vstoupila do malé cely pro návštěvy a spatřila Angeliku po boku Venableové, zarazila se, spoutané ruce jí nemotorně spadly dopředu, jako kdyby je nemohla udržet, a vztekle blýskla očima.

„Říkala jsem, že nechci, aby Angel…,“ začala, ale větu nedokončila. Angeliku šokoval pohled na matku ve vězeňském oblečení s pouty na rukou, a tak se k ní rozběhla a pevně ji objala.

„Ach, mami!“ vzlykala. „Mám tě strašně ráda. Prosím, pro živého boha, poslechni paní Venableovou. Potřebujeme tě, mami. Já tě strašně potřebuju!“ Přitiskla se k ní, ramena se jí chvěla a najednou jí po tváři tekly slzy.

Stoddardová pohlédla na Jane Venableovou a zachmuřila se. Nakonec jí však vztek z obličeje vymizel, zavřela oči a roztřásly se jí rty. Ze zavřených očí jí kanuly slzy.

„Ach, Angel,“ řekla rozechvěle. „Já tě mám taky hrozně ráda.“

„Jestli je to pravda, tak prosím poslechni paní Venableovou. Moc tě prosím, udělej všechno, co ti řekne. Prosím tě, důvěřuj jí.“

Stoddardová od sebe náhle dceru odstrčila a přísně na ni pohlédla.

„Tak moment, Angie. Teď poslechni ty mě. Já přece vím, co dělám. A chci abys důvěřovala ty mně.“

„Já tě chci mít doma,“ vzlykala Angela.

„To je sice hezké, ale není to možné, drahoušku. Na to se musíš připravit. Teď strávíš mnohem víc času s tátou, abys ho trochu rozveselila.“

Angelika se náhle od ní odtáhla. „A kdo rozveselí mě, mami? Ty tady jen sedíš a neděláš nic. Dovolíš jim, aby o tobě psali v novinách ty nesmysly. Všichni ve škole tvrdí, že jsi určitě vinná, protože…“

„Ale já jsem vinná, Angie. Nech si to projít tou svou tvrdou hlavou. Jsem vinná a poradím si s tím.“

„Výborně,“ obořila se na ni dcera. „Poraď si s tím. A nás klidně pošli třeba k čertu!“ Otočila se na podpatku a zabušila pěstmi na dveře. Dozorkyně je otevřela a Angela beze slova odešla.

Edith Stoddardová vyčerpaně klesla na židli. „Proč jste to udělala? Jaký důvod jste pro to asi měla? Ublížila jste nám oběma,“ povzdychla si.

„Edith, podívejte se na mě.“

Starší žena pomalu zvedla oči. Byly plné zlosti a vzteku.

„Já jsem našla tu schovávačku, Edith.“

Stoddardová mlčela. Výraz v očích se jí změnil ze vzteklého do vyděšeného.

„Našla jsem tu schovávačku v šatně. Víte přece, o čem mluvím.“

Stoddardová stále nic neříkala.

„Jak dlouho vás Delaney držel v tom poutu?“

„Tak to nebylo.“

„Ale prosím vás! Viděla jsem ty želízka, kožené řemínky, bičíky, korzety i podvazkové pásy. Jak dlouho jste byla k Delaneyovi poutaná sexuálním poutem?“

Stoddardová se od ní odvrátila.

„Takže se to dozví?“

„Kdo? Vail? Parverová? Policie? Jde tu o významný důkaz ve vyšetřování vraždy, milá zlatá. Jestli to neohlásím, přijdu o licenci. A i kdybych jim to neřekla, tak na tu schovávačku může někdo narazit zrovna tak jako já – třeba tesaři nebo malíři, co budou ten pokoj předělávat. Jak to vůbec začalo, Edith? On vás nutil dělat ty věci, abyste si udržela místo?“

„Nikdo se to nemusí dozvědět,“ řekla a obrátila se k Venableové s prosebným výrazem. „Nemusejí přece zjistit, že jste to objevila.“

„A co ta pistole?“

„Pistole? Ach ano… Ta pistole…“

„Chcete po mně, abych ji hodila do jezera? Sakra, Edith, já jsem vaše obhájkyně, ne komplic.“

Stoddardová se na židli nahrbila a celá se jakoby propadla. „Proč si nehledíte svého?“

„Ale já si právě hledím svého. A toto je právě ono. Čeho se bojíte, Edith? Děláte si starosti, co si bude myslet váš manžel a dcera? Byla jste normální otrokyně, prokrista. Myslíte si, že toho nedokážu využít? Ale ano! A můžeme s tím to obvinění poslat k čertu a všechno vyhrát!“

„Nikdy!“ Edith Stoddardová si ji zlostně měřila. Venableová se však nedala zahanbit a nedívala se o nic méně nakvašeně.

„Pokud si myslíte, že mám v úmyslu nechat žalobce, aby vás na dvacet let nebo na doživotí zabásli, tak jste asi přišla o rozum. Mám nějakou odpovědnost. Vůči vám i vůči soudu.“ Posadila se přímo naproti Stoddardové a natáhla ruku k jejím spoutaným zápěstím. Stoddardová však ucukla. „Edith, poslouchejte mě. I když s tím vším třeba nepůjdeme před soud, budu schopná tu informaci využít ve váš obrovský prospěch. Martin Vail je velice mazaný právník.

I on najde jisté možnosti. Ale budu jim to muset říct, chápete?“

„Nebudete muset, když vás vyhodím.“

„I když mi dáte padáka, stejně tu informaci musím sdělit.“

„Aby se celý svět dozvěděl…“

„Celý svět ne. Jen policie a okresní návladní. A pak – samozřejmě – tisk. Bude totiž existovat policejní zpráva. Co tedy můžete ztratit? Nechte mě bojovat, Edith. Chci se za vás bít s nesvázanýma rukama. Já chci, abyste do vězení vůbec nemusela.“

Stoddardová na ni dlouze hleděla, a pak řekla: „Vy to nechápete. Nejprve to bylo ponižující, ale pak…“

„Co bylo pak?“

„Pak jsem se na to začala těšit. Nebyla jsem otrok. Začala jsem se opravdu těšit na to, až tam zajdu a on vyjde ze šatny oblečený jen v kůži a podá mi želízka a já ho připoutám s rukama nad hlavou k pelesti a budu si s ním dělat, co se mi zlíbí.“

„Nemusíte mi říkat takové detaily, Edith…“

„Jenže já chci,“ skočila jí do řeči Stoddardová. „Cožpak nechápete? S manželem jsem neměla sexuální styk více než deset let. Deset let! A jiné muže jsem neměla. Nechtěla jsem ho podvádět. A tak… prostě jsem… to… považovala… za součást své práce. Za jednu ze svých povinností. A vždycky, když bylo po všem, tak jsem ho zbičovala. Já jsem bičovala jeho. ‚Ty zlobivý kluku‘, říkala jsem mu, vzala jsem si bič, on se předklonil a já jsem mu dala několik pořádných ran přes zadek. Připadalo mi, že se s ním tak vyrovnávám za všechno to ponížení. Chápete, co vám říkám, paní Venableová? Mně se to líbilo. Co si myslíte, jak to budou brát žalobci?“

„Žalobci se to nikdy nedozví,“ pronesla Venableová procítěně. „Nemusíte jim přece říkat všechno. Tohle vyhrajeme pouze na bázi vyjednávání o polehčujících okolnostech. Vy vůbec nebudete muset svědčit!“

Edith Stoddardová pomalu vstala, přešla ke dveřím a zaklepala. Otevřela dozorkyně Williamsová. Stoddardová se ještě na prahu otočila k Jane a řekla: „Vy jste mě zradila, paní Venableová.“

* * *

Rudi Hinesová si vypracovala systém úklidu tak, aby se dostala do fakturačního oddělení městské nemocnice vždycky za pět minut tři. Fakturační oddělení fungovalo o víkendech od půl sedmé do půl třetí a do tří hodin už byli obvykle všichni pryč. Tady nikdy nikdo nepracoval přesčas. Jenže tentokrát zůstal po pracovní době u telefonu Herman Laverne, vedoucí oddělení. Hinesová se v první chvíli vyděsila, ale pak se rozhodla normálně ve své pravidelné úklidové činnosti pokračovat.

Panebože, vypadni odsud ještě před třetí!

Laverne vzhlédl, když se Hinesová došourala do kanceláře. Hinesová na sobě měla montérky, ve kterých se utápěla její drobná postava, a krátké zrzavé vlasy schovávala pod kšiltovkou Red Sox naraženou štítkem dozadu. Kbelík s vodou měla na kolečkách a postrkovala ho do kanceláře mopem. Kbelík rachotil přímo vedle Laverneho židle. Okamžitě položil ruku na mluvítko a řekl: „Vypadnu za minutku, ano?“

Hinesová přikývla, odmanévrovala kbelík do zadní části místnosti a začala vytírat podlahu. Po celou dobu sledovala obrazovku jednoho ze tří počítačů postaveného na stole úplně vzadu. Právě onen počítač měl vestavěný modem a zůstával zapnutý po celou noc, aby na něho mohli lidé posílat účty, faktury, objednávky, potvrzení nebo vzkazy. Ručičky hodin na stěně se nebezpečně blížily ke třetí a Laverne pořád cosi mlel do sluchátka.

* * *

Přesně ve tři hodiny vyťukal Vulpes na klávesnici svého minipočítače slovo FONCOM a okamžitě se napojil na vyzváněcí tón telefonu z chodby. Pak přiložil diktafon k maličkému mikrofonu zabudovanému do přístroje a zmáčkl play. Do mikrofonu se přehrál zvuk mince padající do telefonního automatu a telefon ho zaregistroval. Okamžitě naskočil volací tón. Vytočil číslo 555-7478. Zazvonilo pouze jednou a pak se mu na obrazovce ihned rozsvítilo slovo CONNECT. Znovu se obrátil ke klávesnici, vyťukal slovo DIRCOM a obrazovka se rozsvítila, ale nic na ní nebylo.

* * *

Na druhé straně ulice Morris zaregistroval zvednutí sluchátka telefonu. Slyšel zvuk mince padající dovnitř a pak volací tón.

„Je zase na drátě,“ řekl Morris. Zapnul monitor. Solomon odložil svůj paperbackový román. Oba poslouchali, co Vulpes vytáčí. Telefon na druhé straně zazvonil jen jednou a okamžitě ho někdo zvedl. Pak se však ozýval už jen šum.

„Krucinál, co je zase tohle?“ zaklel Solomon.

„To zní, jako když se prostě nedovolal.“

„Nemůžeš provést nějaké kouzlo s tím svým supernádobíčkem? Třeba naladit to na jinou frekvenci nebo tak?“

„Cože? Na jakou jinou frekvenci? Zbláznil ses? My máme ten pitomej telefon napíchnutej. Tudíž z toho plyne, že buď vytočil špatný číslo nebo prostě nedostal spojení.“

Vulpes ve svém pokoji už začal psát do počítače, i když na jeho obrazovce zatím nebyla žádná odezva.

* * *

V městské nemocnici se zatím Laverne chystal k odchodu z účtárny, ale ještě zaslechl pípnout počítač.

„Co to je?“ řekl si polohlasem a vrátil se dozadu k obrazovce. Rudi Hinesová se opírala o stěnu, vytřeštěně zírala na obrazovku a celá vyděšená křečovitě svírala mop oběma rukama.

Na obrazovce se objevilo sdělení: HYDRO, LIŠÁK JE VOLNÝ.

„Co to, sakra, je?“ podivil se Laverne. „Jaká Hydra? Jaký Lišák? Zřejmě se nám sem napíchli nějací hackeři!“

HYDRO?

„No, to je fakt divné,“ vyštěkl Laverne.

HYDRO?

Laverne se sklonil ke klávesnici a napsal: KDO JE SAKRA HYDRA? A KDO JSI VŮBEC TY?

Vulpes ve svém pokoji okamžitě napsal na displej DISCON a program se vrátil o krok zpět. Svítilo jen slovo READY. Posadil se a několik vteřin na počítač bez jediného hnutí zíral. Někdo se zřejmě dostal dovnitř a viděl obrazovku. Vulpes se o nic znovu nepokoušel. Stejně bylo všechno připraveno. Jestli tam Hydra byla, dostala jasnou zprávu. Lišák je volný. A toto sdělení bylo jediným důvodem jeho připojení.

Na druhé straně ulice už Solomon ve svém podkroví dost znervózněl.

„Do prdele, proč nezavěšuje?“

„Třeba je idiot,“ řekl Morris.

„A co u toho dělá? Sedí a poslouchá ticho na druhém konci drátu?“

„Já nevím, ksakru. Co když…“

A linka byla z ničeho nic hluchá.

„A máš to. Ten pitomej kretén na to nakonec přišel,“ řekl Solomon. Zvedl svůj paperback a znovu se pustil do čtení.

Vulpes si v pokoji odpojil minipočítač, uložil ho zpět do krabice s nářadím a noční stolek postavil na své místo. Pohlédl na hodinky.

Za pět minut čtvrt na čtyři. Nejvyšší čas k odchodu.

A v nemocnici Laverne mumlal: „Asi jen nějací blázniví hackeři. Zatracení puberťáci.“ Definitivně mířil ke dveřím. Ještě se obrátil k Hinesové: „Až tady skončíte, určitě za sebou pořádně zamkněte, ano?“

Hinesová přikývla a sledovala, jak Laverne odchází. Pak si oddechla. Všechno je v pořádku. Laverne byl sice naštvaný, ale zpráva od Lišáka ho naprosto nezaujala. Lišák je volný. Na ničem jiném nezáleží. Hodiny na stěně ukazovaly 3:12.

Už jen šest hodin.

* * *

Za deset minut odešel Vulpes z ubytovny. Morris vytočil Grossovou.

„Příjem,“ ozvala se.

„Lišák vylezl z nory. Míří ke stanici.“

„Zůstaňte mi na drátě,“ řekla. Morris sledoval roh domu. Šedý mustang mu zmizel z dohledu, otočil se a projel kolem jejich stanoviště. O blok dál už Vulpes stoupal po schodech k mimoúrovňové elektrické rychlodráze.

„Jde fakt na zastávku,“ řekla vzápětí Grossová do telefonu. „Jdem pěšky. Zavolej dopraváky, ať nám neodtahujou auto. Budem kontaktovat Rampoucha hned, jak se někde zarazí.“

„Rozumím. Konec,“ ukončil rozhovor Morris.

* * *

Grossová a Dobson sledovali Vulpese až do třípatrového otevřeného atriového nákupního centra ve městě. Zdálo se, že Vulpes nikam nespěchá. Grossová zachovávala za Vulpesem pořád dostatečný odstup, zatímco Dobson ho sledoval z opačné strany atria. Grossová občas zašla do nějakého obchůdku a rozhlížela se po zboží. V takových okamžicích přebíral sledování Vulpese Dobson. Ten se zase někdy zastavoval před výkladními skříněmi a sledoval Vulpese v odrazu ve skle. Když se Grossová znovu zapojila do sledování, Dobson vešel do obchodu. Oba měli operátory a mohli vytočit číslo toho druhého. Pokud by se stalo, že by ztratili Vulpese z dohledu nebo se dostali do jakýchkoli potíží, prostě by zmáčkli jediné tlačítko a druhému by operátor okamžitě zapípal. Byli opravdu sehraná dvojka – profesionální, opatrní, bystří.

Vulpes se pomalu procházel po prvním patře obchodního domu a byl zcela zaujat prohlížením výkladních skříní. Občas se zastavil a pozoroval, co lidi nakupují. Centrum bylo přelidněné. Byly zimní slevy. Vulpes vyšel do druhého patra a vstoupil do zmrzlinářství. Objevil se s obrovským kornoutem zmrzliny s fondánovou polevou, obrovskou čepicí šlehačky a čokoládovou rýží. Posadil se na lavičku a pomalu zmrzlinu lízal. Vychutnával si každé sousto. Pak se zastavil v obchodě s kompaktními disky a dva si koupil. Z hudebnin zamířil do obchodu s pánskými oděvy a koupil si černý rolák. Ve videopůjčovně si zamluvil jednu kazetu a nakonec dorazil ke kinu v přízemí a koupil si za dolar vstupenku na Schindlerův seznam. Ke stánků nedaleko vchodu do kina si ještě zašel na párek v rohlíku a coca-colu a usadil se u malého stolku. Soustředěně žvýkal. Dobson s Grossovou se sešli na místě, které bylo mimo jeho zorný úhel.

„Sakra, já jsem už ten film viděl,“ stěžoval si Dobson. „Trvá tři hodiny!“

„Jo jo, tak ho uvidíš znovu,“ odtušila Grossová. „A nic mi o tom filmu neříkej, až začnou promítat. Já nenávidím lidi, co mi napovídají.“

Když Vulpes dojedl, podíval se na hodinky a vešel do kina.

„Já koupím lístky, ty popcorn,“ rozdělila úkoly Grossová.

„Ach jo,“ povzdechl si Dobson. „Vždycky vyfásnu tu horší práci.“

„Pro změnu,“ ušklíbla se Grossová a zamířila k pokladně.

* * *

Stenner už čekal na letišti, až přistane Vail a St. Claire, a vysypou mu podrobnosti o svém výletu na Justinskou kliniku.

„Přivedl jsem i Jane,“ řekl jim Stenner a dodal téměř omluvně: „Nechtěl jsem ji nechávat o samotě.“

„A co její osobní strážci před domem?“ zeptal se Vail.

Stenner pohlédl na hodinky: „Právě přicházejí.“

Otevřel zadní dveře auta a Jane vykoukla ven. Vail se při pohledu na ni usmál. Na tváři se mu zračilo velké vypětí – měl tvrdé vrásky kolem úst. Ty však okamžitě změkly.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se a usedl vedle ní.

„Jasně. Hele, pane okresní návladní, já jsem chtěla jet – sama od sebe.“

„Promiň, jsem trochu mimo. Abeli, cestou domů se ještě zastavíme v kanceláři, ano?“

Pevně sevřela do dlaní jeho ruku. „Můžeš se uklidnit. Tvůj desperát sedí právě v tomto okamžiku v kině.“

„V kině?“

„Jo. Naše dvě nejlepší očka mu dělají společnost na Schindlerově seznamu,“ vysvětloval mu Stenner cestou z letiště. „Pokud ho zhlédl až do konce, bude se někdy teď vracet.“

„A v ubytovně musí být do desíti,“ řekla Venableová. „Což je ani ne za hodinku.“

„A co dělal, než šel do kina?“

„Nakupoval, objednal si v půjčovně videokazetu a dal si zmrzlinu.“

„Jasně. On a jeho pitomý zmrzliny,“ zavrčel Vail. „A co telefonáty?“

„Morris tvrdí, že nic významného.“

„Sežeň mi ho na telefon,“ přikázal Vail.

„Hele, pokud je napíchnutej na toho našeho novýho vrahouna, tak si starej Lišák dá načas,“ řekl St. Claire a vyťukal číslo z telefonu v autě. „Přinutí nás čekat tak dlouho, dokud si trochu nedáchnem, a pak udeří.“

„A právě proto si nedáchnem, Harve,“ řekl Vail.

„Tady máš Morrise,“ řekl St. Claire, popotáhl šňůru telefonu a podal ho Vailovi dozadu.

„Tady Martin Vail, Bobby. Komu Vulpes volal?“

„Snažil se volat jenom dvakrát, pane Vaile. Jednou se dovolal na přesný čas a podruhé zkoušel volat a nespojilo ho to. To je všechno. Pak odešel.“

„Dík,“ odpověděl znechuceně Vail a telefon položil. „Volal jenom dvakrát a jednou se nedovolal.“

„My jsme se v Daisylandu taky nikoho nedovolali, obrazně řečeno,“ prohlásil Stenner. „Mají obrovské množství personálu a dost vysokou fluktuaci. Přes osm set pacientů. Chodí k nim různí dodavatelé, poslíčci, neustále tam někdo dochází. Získat záznamy dva roky zpátky?“ Zavrtěl hlavou. „Nemožné.“

„Pak nám tedy zbyla jediná dvě vodítka. Hutchinsonová a Tribble. Oba máme opravdu na dostřel,“ pronesl ironicky St. Claire.

„Když jsi zavolal, Flaherty je oba prohnal přes počítač s databází státních zaměstnanců,“ řekl Stenner. „Ani jeden podle záznamů v Daisylandu nepracoval. A kontrola v St. Louis nedopadla o nic líp. Flaherty odpoledne zavolal svému kamarádovi, seržantu Nicholsonovi. Nemají ani fuk. Ani otisk prstu, ani vzorek krve, nikdo nic neviděl ani neslyšel.“

„Máme tady co dělat s opravdickým profíkem, Marty,“ řekl St. Claire.

„Ne. Máme co dělat se Stamplerem. Ten to řídí od začátku do konce.“

„Možná se tím Stamplerem příliš zabýváš,“ podotl St. Claire. „Třeba jde opravdu jenom o vraha, který ho napodobuje, mrkl se na to video v ordinaci Arringtonové, věděl, jak se to stalo, zjistil, kde je biskupova knihovna…“

„Je to Stampler,“ řekl Vail bezvýrazně. „Viděl jsem ho. Mluvil jsem s ním. On to řídí a hodlá to řídit i nadále.“

„Takže my budem jenom čekat, je to tak?“ zeptal se Stenner.

„Je to tak. Jsou všichni z týmu pod dozorem?“

„Ano, pane,“ přikývl Stenner. „Mají buď osobní strážce nebo jsou u svých rodičů. Na Shanu dává pozor Flaherty – což je úkol, který se mu velice zamlouvá. A jí taky, řekl bych.“

„Hele, nechci s tím začínat,“ ozval se St. Claire, „ale bude nás to stát pěkný prachy – všichni ti osobní strážci a tak. Teda… pokud to bude trvat dlouho.“

Vail mu upřel zrak na zátylek.

„A máš nějaký lepší nápad, Harve?“

„Ani ne.“

* * *

Grossová a Dobson seděli v zadní části kina dvě řady od sebe, aby na Vulpese dobře viděli a mohli rychle odejít, kdyby se zvedl. Vydržel v kině po dobu celého filmu. Vstal, až když běžely titulky a Grossová s Dobsonem se rychle vytratili za ním.

Venku vytáhla Grossová cigarety.

„Tři hodiny bez tabáku,“ povzdechla si. „Dostanu asi infarkt. Ty se radši ztrať.“

„Pozdě,“ řekl Dobson. Grossová se otočila a ocitla se tváří v tvář Vulpesovi. Měl oči tvrdé jako kámen.

„Promiňte,“ řekl. „Mohu vás obtěžovat prosbou o oheň?“ Vložil si mezi rty cigaretu.

„Jistě.“

„Jak se vám líbil film?“

„Skvělý,“ odpověděla chladně.

Usmál se. „Díky za oheň,“ řekl a odešel k východu.

„Odhalil nás,“ zavrčela Grossová na Dobsona.

„Jak? Ty brďo, byli jsme prakticky neviditelní!“

„Nevím, jak se mu to povedlo, ale odhalil nás. A nejen to. Chce, abychom to věděli. Do prdele, jsme v háji.“

„Klídek. Patrně je na cestě domů. Napíchnem se na něho a zbytek necháme dodělat naše elektronické čaroděje. Stenner pak rozhodne, co s náma.“

„On nás stáhne z případu, Randy.“

„Z jakého případu? Copak je to nějaký případ? Krucinál, nikdo ani neví, proč toho chlápka sledujem.“

„Stenner tvrdí, že je nebezpečný.“

„Jo? Tak proto? Sledujem ho proto, že je nebezpečný? Pro kristový rány, půlka lidí z tohohle města je nebezpečnejch!“

„Vypadá dost hrozně. Viděls ty oči?“ zeptala se Grossová.

„Jo. Sledujem ho proto, že vypadá hrozně a je nebezpečnej. Hned se cejtím líp.“

Vulpes seděl ve vagonu elektrické rychlodráhy. Byl na cestě do ubytovny. Pohlédl na hodinky. Půl deváté. Usmál se. Hydra za půl hodiny udeří.

Hra, na jejíž začátek čekal celých deset let, měla právě začít.

33

V bledém svitu měsíce, který docházel téměř k úplňku, se na pozadí černé oblohy rýsovaly chrliče a harpyje a podivná mystická stvoření na věžičkách gotických budov jednoho z mnoha bloků chicagské univerzity. Naomi Chanceová k nim vzhlédla a náhle pocítila příval strachu, jako kdyby představovaly nějakou předzvěst zkázy. Zdálo se, že ji středověké příšery pronásledují. Rychle nepříjemný pocit zaplašila a zvedla si límec kabátu v závanu mrazivého větru, který se proháněl mezi budovami a opřel se do ní hned, když vyšla z knihovny a vydala se přes nádvoří nejkratší cestou k parkovišti vzdálenému jeden blok od ní. Pravidelné měsíční setkání asociace právnických koncipientek bylo jako obvykle dost nudné, ale ona mu předsedala se svým typickým elánem a snažila se, aby vše proběhlo tak rychle, jak to jen šlo.

Došla k Padesáté sedmé ulici a náhle spatřila mezi stromy a keři lemujícími chodník záblesk hořící cigarety. Vzápětí před ni dopadl hořící nedopalek. Kdosi ho odhodil elegantním obloukem. Ve stínu se choulil nějaký muž s rukama zabořenýma hluboko do kapes. Její auto parkovalo přímo u obrubníku, asi dva nebo tři metry od ní.

Pevně sevřela malou lahvičku obranného spreje, který nosila vždy po ruce v kapse a podvědomě přidala do kroku. Za normálních okolností by si muže vůbec nevšimla, ale ten večer byl prostě jiný. Toho večera viděla zlá znamení všude kolem sebe. Krucinál, pomyslela si. Všichni se můžou podělat strachy, protože pustili Stamplera. Když došla k místu, kde se v křoví skrývala ta mužská postava, sevřela sprej ještě pevněji a nenápadně se od stromů vzdalovala. Než se jí podařilo udělat krok na silnici k autu, jakýsi hlas zvolal: „Naomi Chanceová!“

„Kdo je tam?“ zeptala se pevným hlasem a zrychlila.

„Počkejte chvilku, prosím.“

Hleděla do tmy. Z křoví vystoupil vysoký rozložitý muž. Byl opravdu velký a svalnatý, černoch, a jeho rysy nebyly v té tmě nijak zřetelné.

„Co, krucinál, chcete?“ zeptala se Naomi přísně a vytáhla ruku z kapsy. „Zůstaňte, kde jste. Mám tady kasr.“

„Fíí-ha,“ podivil se černý obr a zastavil se. Lovil něco v kapse. „Panečku, oni mě varovali, že jste drsňačka, kterou nic nezaskočí…“ Mluvil hlubokým hlasem a zasmál se. Konečně ruku vytáhl a jediným pohybem otevřel průkazku. Ve světle pouličního osvětlení se zablýskl jeho zlatý odznak.

„Detektiv Zack Lyde, chicagská policie,“ představil se. „Shock Johnson, můj šéf, nás půjčil okresnímu návladnímu a okresní návladní přikázal, ať vás nespouštím z očí. A to se právě snažím se svým parťákem dělat, paní Chanceová. Nespouštíme vás z očí.“

Naomi si ulehčeně oddechla. „Teda málem jsem se podělala strachy, panáčku,“ řekla.

„A já vám můžu říct, že jak jste tasila ten kasr, taky se mi trochu zrychlil tep. Hele, co kdybychom vás odvezli domů? Potřebujem vám stejně prohlídnout kvartýr a pak beztak…“

„Nespustíte mě z očí?“ dokončila větu za něho.

„Jo,“ zachechtal se svým hlubokým mrzoutským hlasem. „Můžeme jet s kámošem za vaším autem. Budu se tak cejtit mnohem líp.“

„A proč mě prostě neodvezete a nenecháte svýho kámoše, ať za náma jede sám?“ navrhla.

„Jo, to není blbý,“ přikývl Lyde. Když došli k neoznačenému policejnímu autu, Naomi spatřila, jak z knihovny vychází soudce Harry Shoat po skončení svého pravidelného postgraduálního semináře. Shoat vyrazil po chodníku a jeho řidič okamžitě popojížděl krokem za ním.

„A co támhle soudce Shoat? Toho taky hlídáte?“ zeptala se Naomi.

„Blbost. Ten se nám prostě vysmál,“ řekl Lyde. „Tvrdí, že Vail hledá pokaždý před spaním pod postelí strašidla.“

„Chcete snad naznačit, že vy ne?“ ušklíbla se a následovala svého ochránce k autu, aby zasvětili do nového plánu jeho partnera.

Jeden blok od nich se už z auta zvedl Jefferson Hicks, městský strážník přidělený jako Shoatův řidič a ochránce. Řítil se k němu, aby mu pomohl s kufříkem.

„Jak se vám podařila přednáška, Vaše Ctihodnosti?“ zeptal se.

„Byla vynikající – jako vždy,“ řekl Shoat a samolibost z něho přímo kapala. „I když já tedy nechápu, jak si někteří ti blbci můžou myslet, že se vůbec někdy dostanou k soudu…“

„Ano, pane,“ přitakal řidič.

Hicks měl černý pás v karate a navštěvoval speciální kurzy na boj s terorismem. Byl Shoatovi přidělen a pracoval s ním už čtyři měsíce – od nepříjemné příhody, kdy jeden rozčilený daňový poplatník, který měl pocit, že s ním u soudu nebylo naloženo spravedlivě, postřelil a téměř usmrtil jednoho ze Shoatových kolegů. Hicks tedy patřil městu – a sedan soudci.

Jakmile Shoat nastoupil do čtyřdveřového mercedesu, sáhl do přihrádky na zadní straně sedadla spolujezdce, vytáhl lahvinku Napoleon brandy a koňakovou skleničku a nalil si panáka. S brandy si pak pohrával a kroužil sklenkou, vtahoval nosem příjemné aroma a upíjel po miniaturních doušcích, které válel po jazyku, aby mu drink vydržel přesně půl hodiny, než dorazili do jeho apartmá ve čtvrti Edgewater.

„Když jste přednášel, volali mi znovu z kanceláře okresního návladního,“ řekl Hicks. „O tom Stamplerovi.“

„Ten Vail!“ vyprskl opovržlivě Shoat. Než se Shoat stal soudcem státního nejvyššího soudu, byl všeobecně známý pod přezdívkou Katan Harry. Soudil podle svých ultrakonzervativních názorů a s oblibou vynášel nejvyšší tresty, často rasisticky motivované. Shoat byl netrpělivý perfekcionista bez kousku smyslu pro humor. Se spravedlností nakládal s povýšeneckou lhostejností a naprosto si nelámal hlavu s konkrétními okolnostmi zločinu nebo životní situací obžalovaných. Při jmenování do nejvyššího soudu ho třikrát za sebou přeskočili, ale pak už nebylo únosné nadále přehlížet jeho ohromující znalosti zákonů a precedentů, tak mu to místo nejvyššího soudce zkrátka přiklepnout museli.

Zimomřivě se choulil na zadním sedadle. Byl to nesympatický muž s knírkem tenkým jako břitva a černými vlasy – obarvenými tak, aby zakryly jeho šediny. S Vailem se mnohokrát utkali v soudní síni. Shoat ještě stále choval zášť k tomu chuligánovi, který tak pohrdal klasickými zvyklostmi, stále ho provokoval a na zákony neustále útočil s neutichajícím zápalem. Dokonce i jako žalobce se Vail choval dost arogantně k autoritám a nadřízeným orgánům a jeho arogance nejvyššího soudce Shoata velmi popuzovala. Nyní, když se Vail dostal na druhou stranu soudní síně, začal náhle obviňovat svého bývalého klienta a naznačoval, že by neměl být propuštěn, i když jeho propuštění z psychiatrické kliniky schválili nejuznávanější státní psychiatři.

„On to snad chce hrát na dvě strany?“ zamumlal Shoat a upil malý doušek brandy. Otřásl se odporem, protože si vzpomněl, jak Vail dokonale vlákal Venableovou do léčky při Stamplerově soudu. „Ať jde Vail k čertu!“ pronesl zřetelně.

„Ano, pane,“ přikývl Hicks.

* * *

„Je zpáátky,“ zahlaholil Morris, když Vulpes vstoupil do ubytovny. Namířil videokameru na otevřené okno a s natáčením si počkal, dokud nespatřil Vulpese vcházet do dveří.

„Byl nakupovat,“ hlásil Solomon, který Vulpese sledoval dalekohledem. Viděl, jak vysypává obsah dvou nákupních tašek na postel. „Udělal si radost… pár cédéček, a pak něco jako svetr.“

„A ještě nějakou videokazetu.“ Morris mžoural do hledáčku. „Je to něco se snama…“

„Jasně. Bezesná noc v Seattlu,“ řekl Solomon. „To je legrační film.“

„Já doufám, že má legrační i zvuk, protože ho patrně budem muset celý vyslechnout.“

„Jo, má parádní muziku. Jimmy Durante tam zpívá ‚As Times Go By‘.“

„Prosím tě a kdo je Jimmy Durante?“

„Starý filmový herec. Velký nos. Hlas podobný skřípotu v drtírně štěrku. Uslyšíš sám.“

„Strká kazetu do videa,“ řekl Solomon.

„Já to vidím, Solomone. Nepotřebuju, abys mi popisoval, co mám před očima.“

Vulpes se začal svlékat, a pak, téměř jakoby mimoděk, přešel k oknu a stáhl roletu.

„A do prdele,“ ulevil si Morris. „A jsme zase u odposlechu.“

Slyšeli, jak si Vulpes tiše pohvizduje a přechází po pokoji. Pak zavrzala postel – asi si lehl – a vzápětí se zapnula televize a spustily se ukázky z filmu, kterými videokazeta začínala.

Morris vypnul kameru a pohodlně se opřel.

„To máme parádní práci,“ řekl Solomon. „Poslouchat zvuk filmů, který nevidíme…“

* * *

Vulpes se v pokoji rychle převlékal do roláku – ihned poté, co stáhl roletu. Z krabice s nářadím vytáhl malý diktafon a položil ho na noční stolek. Kazetu v něm si natočil ještě v Daisylandu – přehrál si tam film několikrát za sebou, zastavoval ho v legračních okamžicích a dotáčel zvuk svého smíchu. Dokonale ho načasoval. Dokonce si s Durantem zazpíval i jeho písničku.

Vulpes počkal, dokud se film nedostane na začátek a v přesném okamžiku zmáčkl tlačítko přehrávání na diktafonu. Film a kazeta dotočená v přesné synchronizaci spustily téměř na plné dvě hodiny. Televizi nařídil tak, aby se v jedenáct vypnula. Diktafon se vypne také sám. S trochou štěstí se nikdo nedozví, že byl až do rána pryč.

Otevřel dveře od svého pokoje a vyhlédl do chodby ke schodišti. Slyšel, jak v kuchyňce přechází Schmidt. Sešel po schodech dolů.

„Ahoj, Raymonde,“ pozdravil ho Schmidt.

„Ahoj. Mohl bych si vzít colu?“

„Jasně. Hele, já to dnes balím,“ řekl Schmidt. „Mohl bys za mnou zamknout?“

„Jasně. Dobrou noc.“

„Určitě se ti tady bude líbit, Raymonde. Jsem si tím jistý,“ konstatoval Schmidt.

Vulpes se usmál a přikývl. „Už se mi tady líbí,“ řekl.

Ve čtvrt na deset viděl Morris ze své pozorovatelny Schmidta, jak odchází z ubytovny. Choulil se do své teplé zimní bundy. Za pět minut zhasla všechna světla v prvním patře. A za dalších pět minut Vulpes otevřel postranní okno v kuchyni, vklouzl na římsu a tiše skočil do křoví u domu.

* * *

Stenner v životě neviděl Vaila tak podrážděného. Všechno dvakrát kontroloval, aby se ujistil, že jsou všichni členové Divoké smečky pod ochranou. Byl nervózní jako pes kvůli Naomi, která šla na svou schůzi na chicagskou univerzitu, a nedal si pokoj, dokud se neujistil, že je v dobrých rukou. A trval na tom, aby Parverová, Flaherty a Meyer, kteří bydleli sami, zůstali tu noc společně.

„Poslyš, odvezu tě domů,“ řekl nakonec Vailovi Stenner. „Vulpes si zalezl do postele a dívá se v televizi na film.“

„Mám tušení,“ řekl Vail. „Takového červíčka, jaké mívá Harvey. A ty taky – jenže jim říkáš instinkt.“

„A jaký ty míváš červíčky, Harve?“ zeptal se Flaherty.

St. Claire zareagoval trochu naštvaně: „Kolikrát ti mám říkat, Dermotte, že kdybych věděl, že to není červíček, tak by to byla skutečnost.“

„Když jsi měl naposledy své červíčky, přišels na případ Lindy Balfourové,“ řekl Stenner.

„A když jsi měl naposled své červíčky ty, narazili jsme na Poppy Palmerovou,“ triumfoval St. Claire.

„Já souhlasím s Abelem. Pojďme domů,“ řekla Venableová Vailovi. „Ale než odejdeme, ráda bych si s tebou na minutku promluvila.“

Vaila překvapil její smrtelně vážný tón. Zavedl ji tedy do kanceláře a zavřel dveře.

„Ty máš taky červíčky?“ pokusil se zažertovat.

„Musím ti něco říct,“ začala. „A nejde o Aarona Stamplera.“

„Tak povídej.“

„Zašla jsem včera do Delaneyova bytu. Myslím, že čistě z pocitu povinnosti. Chtěla jsem si prostě prohlédnout na vlastní oči místo činu. A něco jsem objevila. V šatně u ložnice je tajná skříň.“

„Cože? Jaká skříň?“

„Tvoří prostě jednu zadní stěnu šatny. Asi půl metru hluboká a půl druhého metru dlouhá. Je to schovávačka na Delaneyovy hračky.“

„Jaké hračky?“ podivil se Vail.

„Bičíky, pouta, kožené pásy…“

„Cože?!“

„Jo. A osmatřicítku Smith & Wesson. Leží na podlaze. Vypadá, jako kdyby ji tam někdo odhodil. Ničeho jsem se nedotýkala.“

„Takže zbraň je vlastně v ložnici?“

Venableová přikývla. „Domnívám se, že jde o vražednou zbraň.“

„Jak jsi ji objevila?“

„Toho by si všimla asi fakt jedině ženská. Ženy totiž obvykle touží po prostorné skříni. Já jsem seděla na posteli, zírala na tu skříň a uvědomila si, že není souměrná. Jako v tom smyslu, že na jedné straně je prostornější než na druhé. A tak jsem nakoukla dovnitř a nemohla přijít na to, proč. Chvíli jsem tak čenichala, a pak jsem objevila, že se ta tajná skříň otvírá. Stačilo to tam ještě chvilku prohlížet a přišla jsem i na to, že musím odšroubovat tyč na ramínka. Našla jsem pak v závitu tlačítko, kterým se to dalo otevřít.“

„Teda Venableová… ty jsi ale všudybylka! Nechceš práci?“

„Já už práci mám – obhajuju Edith Stoddardovou.“

„Pokud jsi se mnou chtěla mluvit, abys vyjednala polehčující okolnosti, pak zavolám Shanu. Je to její případ.“

„My ale nechceme vyjednávat, Marty. Chceme před porotu.“

„Jani, co blbneš? Patrně jsi objevila vražednou zbraň. To nám úplně stačí, abychom tu dámu dostali na křeslo.“

„Jenže obětí je ona, Martine. Už asi deset let. Ponižoval ji a přinutil ji k této formě sexu, a ona poslechla, aby si udržela práci. A pak ji prostě odhodil, vyměnil ji za mladší a zničil jí život. Myslím, že dokážu snést tolik argumentů, že bude volná.“

„A na jakém podkladě?“

„Precedentů je bezpočet. Třeba McNaghtenovo pravidlo. Nebo například – Stoddardová byla pod tak silným tlakem okolností, že prostě nerozpoznala povahu a dosah činu, který spáchala. Pak máme třeba další pojetí – nepřekonatelné nutkání. Byla v tak zoufalé situaci, že nedokázala ovládnout své činy. A co třeba dočasné pominutí smyslů? Byla přece ponížena a degradována, a nakonec odhozena jako nepotřebné harampádí.“

„Šetři si svou závěrečnou řeč pro porotu,“ řekl. Zapálil dvě cigarety a jednu jí podal. „Zapomínáš, že máme případ úmyslné a plánované vraždy. A já jsem se domníval, že se Stoddardová chce přiznat a získat polehčující okolnost…“

„To jsem nikdy nechtěla připustit.“

„Jenže ona je klientka a byla pro to rozhodnutá.“

„Ano, ale já jsem představitelka práva a spravedlnosti a mám vůči své klientce povinnost poskytnout jí nejlepší rady a nejlepší možnou obhajobu. A právě to mám v plánu! Chceš se domluvit na neúmyslném zabití?“

Vail se rozesmál. „To v žádném případě nemůžu! Přišel bych o licenci pro neschopnost. Buď je nevinná nebo je prostě vinná. Z něčeho…“

„Jak to tak vidím, utkám se s Parverovou na život a na smrt,“ řekla. „Pokud nějak nezakročíš.“

„Já se do případů svých prokurátorů nevměšuju,“ prohlásil. „Můžu ale poslat St. Claira s Parverovou, aby tu tajnou skrýš prohlédli. Pak si třeba se Shanou sednete a domluvíte se.“

„Co podle tebe udělá?“

„Půjde jí po krku.“

„Vycvičil sis je dobře, co?“

„Ani jsem nemusel. V jejím případě to nebylo nutné. Díky, žes mi to řekla.“

„Ty bys mi takovou věc neřekl?“

„Ale to víš, že jo. Ale i tak si zažiješ horké chvilky. Vezmi si, jaké máme možnosti.“

„O žádné možnosti nejde, a ty to dobře víš?“

„A co soudcovská etika?“ Zašklebil se.

„Ta je asi v prdeli,“ řekla po chvíli. „Vy mi nikdy nepřestanete brát dech, pane Vaile.“ Zřetelně se jí ulevilo.

„Proč? Čekalas výbuch vzteku?“

„Znám lidi, kteří by tak reagovali.“

„Hele, my přece oba víme, co máme dělat, Jani. Krucinál… a já jsem tě do toho navíc trochu navezl, ne?“

„Trochu?“ zvedla významně obočí. Oba se rozesmáli.

Na dveře zaťukal St. Claire a Vail kývl, ať jde dál.

„Právě jsem přišel na to, jaký červíček způsobil moje neblahé tušení,“ řekl. „Bylo to něco, cos říkal o Vulpesových telefonátech. Něco mi na nich nehraje.“

„Co to je?“

„Říkals, že někam volal a nedovolal se?“

„Tak jsem to slyšel od Morrise.“

„Hele, a když se nedovolal, jak to, že to nezkusil znovu?“

Vail na něho zpoza svého stolu chvíli zíral a potom pohlédl na Venableovou.

„Jasně. Má pravdu,“ řekla. „On přece nebyl v časové tísni. Mohl to klidně vytočit znovu. Když já někomu volám a nespojí mě to…“

„Tak buď brnknete na poruchy nebo to zkusíte znovu, ne?“ dokončil za ni větu St. Claire.

Hicks vstoupil do Shoatova elegantního bytu se dvěma ložnicemi jako první. Rozsvítil světla a přešel krátkou předsíní k obývacímu pokoji. Tam položil Shoatův kufřík na stůl. Shoat si koupil tento byt v řadovém patrovém domku po smrti své ženy, protože se chtěl starého sídla u Loyolské univerzity zbavit, a s ním zaplašit i bolestné vzpomínky. Třípokojový byt nedaleko jezera mu úplně stačil, byl pohodlný, nacházel se v odpovídající čtvrti a byl v přízemí. Svému účelu sloužil naprosto dokonale. Patřila k němu i malá terasa vzadu, krytá vysokým dřevěným plotem. Velice rád na té venkovské verandě sedával, pročítal případy a zapisoval si své nápady a poznámky. Hicks roztáhl lehké bílé bavlněné závěsy, rozsvítil světla a otevřel zadní dveře. Prohlédl si terasu a pak dveře zavřel a závěsy zatáhl. Další na řadu přišel obývací pokoj, koupelna a ložnice pána domu, koupelna a ložnice pro hosty, všechny skříně a jako poslední zadní pokojík, který soudce používal jako pracovnu.

„Všude klid,“ oznámil Hicks svému šéfovi.

„Výborně, Hicksi,“ pochválil ho soudce. „Nevím, co bych si bez vás počal.“

„Poslyšte, nechtěl byste, abych třeba přespal v pokoji pro hosty, než se utiší ten blázinec…?“

„Nechte toho,“ mávl rukou Shoat. „Teď si lehnu do postele, tak hodinku se budu dívat na televizi a v deset už budu v limbu.“

„Tak dobrá, pane. Mám přijít v sedm ráno?“

„Jako obyčejně.“

Doprovodil Hickse ke dveřím, a když svého osobního strážce pustil ven, zamkl se, zajistil dveře řetízkem a ještě petlicí. Namíchal si skotskou s vodou, zhasl světla a odešel do ložnice.

Shoat svůj večerní rituál úzkostlivě dodržoval. Připravil si šaty na následující den, postavil skotskou a vodu na noční stolek, vyčistil si zuby a umyl obličej, a převlékl se do šarlatově rudého hedvábného pyžama. Hedvábný župan si pečlivě přehodil přes židli u postele, trepky nechal hezky vedle sebe přesně na místě, kam měly ráno dopadnout jeho nohy při vstávání z postele, načechral si podušky z kachního peří a naposledy je upravil těsně před tím, než konečně zvedl pokrývku a vklouzl bokem mezi flanelová prostěradla svého lože ustlaného po francouzském způsobu. Nic nesmělo být pomačkané. Podložil se polštáři, přitáhl si péřovou přikrývku až k bradě a zapnul televizi. Dálkovým ovládáním si naladil soudní televizní kanál. Uvelebil se, usrkával whisky a sledoval televizi se zvukem staženým na minimum. Za několik minut už nedokázal udržet víčka. Dopil tedy sklenku a televizi vypnul.

Už podřimoval a začal usínat, když vtom se mu najednou zdálo, jako když do místnosti pronikl závan ledového vzduchu. Zůstal ležet v posteli a ospale zíral do tmy. V pokoji bylo čím dál chladněji.

Pak měl dojem, že něco zaslechl. Zvuk jako by přicházel z obývacího pokoje. Shoat si však nebyl jistý – byl ospalý a ve tmě trochu zmatený.

„Hicksi, jsi to ty?“ zavolal. Co když se pro něco vrátil jeho osobní strážce a stojí u hlavních dveří? Zastavil se a poslouchal.

Pak se to ozvalo znovu. Jako kdyby někdo před domem mluvil.

V pokoji byla úplná tma a Shoat byl dezorientovaný. Šátral po lampě, ale místo ní nahmatal župan. Neohrabaně se soukal z postele, šlapal bosýma nohama po zemi a hledal v té černé noci pantofle. V místnosti bylo skutečně mrazivo. Vzdal tedy hledání pantofli a tápal tmou směrem k obývacímu pokoji.

Jakmile došel ke dveřím do pokoje, ucítil ledový průvan. Rozhlédl se. Dveře na terasu byly dokořán. Bělostné bavlněné závěsy vlály a pleskaly ve větru. V bledém měsíčním světle připomínaly vznášející se duchy.

Sakra, pomyslel si. Hicks zapomněl zamknout dveře na terasu!

Zamířil ke dveřím. Pak uslyšel nějaký hlas.

„Klid! Klid v soudní síni!“ A kladívko, které s ostrým zvukem dopadlo na dřevěný stůl.

Zdálo se, že hlas vychází z vlajících závěsů připomínajících tančící derviše. Přistoupil k nim blíž a přimhouřil oči, aby viděl zřetelněji. A pak skutečně cosi spatřil. Byl to jen rozmazaný stín u stěny za závěsem vlajícím jako pavučina babího léta. Shoat znehybněl. Náhle ho přepadl šílený strach. Nejasný stín se pomalu vynořoval v temný obrys, který jako by vyrůstal z vlajících záhybů bílého závěsu. Mířil k němu. Shoatovi vyschlo v ústech. Nohy mu přímo vrostly do země.

„K-kdo je tam?“ zakoktal.

Postava stála přímo v měsíčním světle na pozadí vlajících závěsů. Zvedla ruku. Ozvalo se cvaknutí a stejný hlas, tentýž ochraptělý šepot, který slyšel před malou chvílí, promluvil znovu:

„Princ jenž uvádí svět v úžas,

Soudce diktující řád,

Boháč, chudák, velký malý,

jsou si rovni – smrt je král.“

Nastala krátká odmlka a pak se ozvalo: „Zdravím z Daisylandu, soudce.“

„Ach, bože na nebesích!“ vykřikl Shoat. Obrátil se a hnal se ke stolu nedaleko dveří, otevřel zásuvku, sáhl do ní a ucítil v ruce ocelový chlad své pistole dvaatřicítky. Než ji však mohl vytáhnout ze skrýše, popadl ho kdosi za vlasy a škubnutím mu zvrátil hlavu dozadu.

Shoat cítil jen mírné pálení, když mu ostrý nůž prořízl hrdlo. Jakmile však otevřel ústa k výkřiku, uslyšel jen syčení, jak mu kdesi zpod brady unikal vzduch. A pak mu ústa zaplavilo cosi slaného.

V době, kdy ho rána měla začít bolet, Shoat už dávno necítil vůbec nic.

34

Vystopovat telefonní číslo nebylo vůbec obtížné. Morris měl k monitoru připojenou digitální čtečku a ta měla v paměti celý seznam. Stenner si jedenkrát zavolal, a hned měl informaci úplnou.

„Městská nemocnice,“ řekl. „Poslední tři čísla – 4-7-8 – jsou linkou do jisté kanceláře. Do nějakého fakturačního oddělení.“

„Proč sakra volal do fakturačního oddělení městské nemocnice?“ uvažoval nahlas Vail.

„A proč nedostal spojení?“ promluvil St. Claire.

Meyer, odborník na počítače, seděl v koutě a celou debatu jen poslouchal. Obrátil se k počítači a nastartoval program modemu, a pak otevřel menu. Vytočil číslo 555-7478 a poslouchal, jak linka vyzvání. Zároveň sledoval obrazovku. Obrazovka na okamžik celá zesvětlala, a pak se na ní rozsvítilo slovo CONNECTED a na horní liště obrazovky se objevilo nové menu.

„Tady máte odpověď,“ řekl. „Dovolal se na modem. Vulpes mluvil s počítačem!“

„S čím?“ nechápala Parverová.

„No jasně. A kde sehnal počítač on?“ zbystřil okamžitě St. Claire.

„Já nevím, ale v každém případě šlo o tento případ – proto linka jen šuměla, jako kdyby se nedovolal,“ řekl Meyer. „Pokud se připojil na devadesát vteřin a rozumí počítačům, pak ví přesně, co dělá.“

„Třeba bysme ho měli vytáhnout z postele a hezky se na všechno vyptat,“ navrhl Flaherty.

„Jenže proč? Nic na něho nemáme,“ namítl Vail. „Je volný. Dá se předpokládat, že asi vlastní počítač. Vždyť je to jeho práce. Pokud ho však používá k tomu, aby dával instrukce svému komplicovi, tak ho zmáčknem.“

Vytočil Morrisovo číslo.

„Ano, pane?“

„Tady je Martin, Bobby. Co dělá Vulpes?“

„Dívá se na video. Bezesná noc v Seattlu.“

„A víš určitě, že je doma?“

„Slyšíme ho, jak se směje. Před několika minutama si prozpěvoval ‚As Time Goes By‘ s Jimmym Durantem.“

„Hlídáte zadní vchod?“

„Jasně.“

„Nespouštěj z toho chlapa oči, Bobby. Jestli bude telefonovat nebo se bude chovat jakkoli podivně, okamžitě mi volej do kanceláře.“

„Jasný jak facka.“

Vail zavěsil. „Je ve svém pokoji a dívá se na video. Mají tam štěnici a slyší ho.“

Chvíli rázoval sem a tam po kanceláři. „Výborně, takže uděláme následující opatření,“ promluvil rezolutně; „Harve, Bene, půjdete se mnou. Prověříme to fakturační oddělení v nemocnici. Shano, ty budeš s Dermottem monitorovat tady v kanceláři všechny hovory. A hned zavolej Naomi a ubezpeč se, že má osobní ochranu. Když se stane cokoli, třeba když zavolá Morris nebo někdo jiný, brnkni mi na mobil. Abeli, chci, abys odvezl domů Jane a zůstal u ní. Tím myslím přímo s ní uvnitř v bytě. Počkáte oba na mě. Já nikomu jinému nedůvěřuju, jen tobě. Jedině ty ji dokonale ochráníš. A chci, aby ochranka hlídala celý prostor kolem domu. Nějaké otázky? Ne? Výborně. Pustíme se do toho.“

* * *

Stanice první pomoci v městské nemocnici vypadala spíš jako polní nemocnice někde poblíž bojové linie. U vchodu parkovaly tři sanitky. Na jedné ještě pořád blikalo modré světlo. Jakmile se Vail, Meyer a St. Claire dostali dovnitř, vpadli rovnýma nohama do ruchu, zmateného pobíhání a hluku. Málem je porazil běžící ošetřovatel, který tlačil na vozíku nějakou mladou ženu. Na obličeji měla kyslíkovou masku a do obou paží měla napíchnutou umělou výživu. Pootevřela oči a hlava jí ochable klimbala dopředu a dozadu, do rytmu drncání vozíku. Vedle ní běžel mladý doktor a vykřikoval příkazy sestře, která otevírala dveře do předpokoje u operačního sálu.

„Mám tady komplikovanou frakturu holenní kosti, patrně i zranění hlavy. Než začneme, potřebuju jí natočit aspoň EKG.“

„Jo, jsme na ni připravení,“ křikla na něho sestra.

Z přijímací ordinace vyběhl další doktor a hnal se chodbou. Bílý plášť měl pocákaný krví.

„Promiňte, mohl bych…,“ začal Vail, ale doktor mávl rukou a zarazil ho. „Teď ne,“ řekl a běžel do operačního sálu.

Vail strčil hlavu do dveří s nápisem Příjem a viděl, jak zdravotní sestra přetahuje přes obličej nějakého člověka prostěradlo. Metr od ní pracoval tým doktorů a sester bleskurychlými nacvičenými pohyby na dalším zraněném a připravoval ho na operaci. Sestra se vyřítila ven ze dveří a v ruce držela nějaké desky.

„Promiňte, mohla byste nám najít lékaře, který má službu?“ mluvil rychle Vail.

„Touhle chodbou, výtahem do prvního patra, třetí dveře vlevo, paní doktorka Wilonská,“ řekla sestra, aniž zpomalila nebo na ně jen pohlédla.

„Díky,“ zmohl se na poděkování Vail.

Našli ordinaci lékařky konající noční službu a její zdravotní sestru, která ji operátorem ihned přivolala. Pak okamžitě odběhla a poradila jim, ať si sednou.

„Když nezůstanete na jednom místě, nikdy vás nenajde,“ přikázala jim.

„Proboha, copak tady v celý nemocnici všichni běhají? U vás nikdo normálně nechodí?“ zeptal se Meyer.

Sledovali, jak se otevírají dveře výtahu a z něj vystupuje malá podsaditá žena v dokonale naškrobené uniformě. Rázovala přímo k nim. Na přísném obličeji měla urputný buldočí výraz.

„Pánové, jsem Eva Wilonská, a mám dnes v noci službu. Omlouvám se, ale nemám čas. Na první pomoci máme blázinec.“

„Víme. Šli jsme kolem. Já jsem Martin Vail, okresní návladní.“

„Ano, pane. Poznala jsem vás podle fotek v novinách.“

„Tito dva jsou mí kolegové – Ben Meyer a Harve St. Claire.“

„Těší mě, pánové,“ uklonila se.

„Co se stalo?“

„Řetězová bouračka na LaSalle,“ řekla. „Tři mrtví, šest se snaží zůstat naživu. Další autonehoda byla v jižní části města. Mrtvé tříleté dítě a matka se drží jen taktak. Pak dva infarkty a jeden blázen, kterého našli na římse chicagského divadla, jak čůrá na lidi na chodníku pod sebou. To všechno za posledních čtyřicet minut a ještě není ani jedenáct. Máme zahřívací kolo.“

„Moc se omlouvám, že ruším, když tady máte takový blázinec,“ řekl Vail.

„Tady je vždycky blázinec,“ odpověděla nevzrušeně. „Mám snad problém také s kanceláří návladního?“

„Ne. Problém máme my. Potřebuju se podívat do vašeho fakturačního oddělení a také zjistit, kdo tam byl dnes odpoledne ve tři hodiny.“

„Ta kancelář o víkendech končí v půl třetí,“ řekla.

„Já vím. Jenže my máme důvodné podezření, že tam ve tři ještě někdo byl. Je pro nás opravdu nesmírně důležité zjistit, kdo.“

„Mohla to být třeba i uklízečka nebo někdo takový,“ snažil se pomoct St. Claire.

„Ano. To je docela dobře možné,“ přikývla. „V případě nutnosti mohu volat pana Laverneho domů. Mám jeho číslo. On je vedoucí toho oddělení. Možná tam někdo pracoval přes čas.“

„Moc byste nám pomohla,“ řekl Vail.

„Smím se zeptat, o co vůbec jde?“

„O hackera,“ prohodil Meyer jakoby nic. „Máme dojem, že se vám někdo snaží nabourat do počítače ve fakturačním oddělení. Důsledky takového činu mohou být katastrofální.“

„Ach bože,“ povzdechla si. Listovala telefonním seznamem zaměstnanců a prstem přejížděla po sloupci čísel, až se zastavila u jména Laverne. Vytočila jeho číslo a čekala. Všem ta doba připadala jako věčnost.

„On snad není doma,“ zaúpěl St. Claire.

„Pan Laverne?“ promluvila náhle. „Moc se omlouvám, že vás obtěžuji doma. Tady Eva Wilonská. Přišel k nám okresní návladní a chce s vámi mluvit.“ Podala sluchátko Vailovi.

„Pane Laverne, tady je Martin Vail.“

„Ano, pane Vaile?“

„Pane Laverne, právě prověřujeme jeden počítačový problém a potřebujeme se dozvědět, kdo ve vašem oddělení dnes pracoval přes čas.“

„Já.“

„Vy? Byl jste tam tedy ve tři hodiny?“

„Ano, pane. Hovořil jsem s jednou farmaceutickou firmou ze západního pobřeží.“

„Byl v té chvíli v kanceláři ještě někdo?“

„Ano. Ehm… Hines. Myslím, že to říkám správně. Uklízí u nás. Jde o toho hackera?“

Ta otázka Vaila překvapila. „Jak to víte?“

„Byl jsem tam, když se přes modem objevila zpráva.“

„Jaká zpráva?“

„Nějaká pitomost. Něco o lišákovi a pak o někom jménem Hydra.“

„Hydra? A pamatujete si přesně, co v té zprávě bylo?“

„Počkat… Nejdřív se objevilo ‚Hydro, Lišák je volný‘ nebo tak něco. Pak se několikrát opakovalo slovo Hydra. Pak jsem se do toho vložil já a zeptal jsem se, kdo je Hydra a kdo vůbec volá, a spojení se přerušilo.“

„A říkáte, že Hines tam celou dobu byl?“

„Ano. Přišel zrovna když jsem ještě telefonoval.“

„Děkujeme vám, pane Laverne. Nesmírně jste nám pomohl.“

„Byl to hacker, že?“

„Ano. Právě to vyšetřujeme.“

„Věděl jsem to. Bylo to hrozně idiotský. Nikdo jinej než hackeři by takovou pitomost nevymysleli. U vás se vždycky dělá takhle pozdě do večera?“

„Ano – pokud jde o něco důležitého jako je tohle. Děkuji, pane Laverne. Na shledanou.“ Položil telefon. „Znáte někoho z uklízečů, kdo se jmenuje Hines?“

„Ano. Rudi.“

„Ukaž paní Wilonské fotku Tribbla,“ řekl Vail St. Clairovi.

Harvey vytáhl náprsní tašku a našel v ní Tribblovu fotografii, kterou získali na Justinské klinice.

„Je toto Rudi Hines?“ zeptal se Vail.

Pohlédla na fotografii a hned zavrtěla hlavou. „Ne, toto je muž. Uklízečka Rudi Hinesová je žena. Pan Laverne ji asi omylem považoval za muže.“

Její odpověď na okamžik vzala všem dech. Vail pohlédl na St. Claira. „Ukaž jí tu druhou,“ vybídl ho. St. Claire jí ukázal fotografii Rene Hutchinsonové. Chvíli si ji prohlížela a pak pomalu přikývla. „Ano, ale teď má tmavší vlasy a je ostříhaná, ale je to Rudi.“

„Můžeme se podívat do fakturačního oddělení?“

„Samozřejmě.“ Vytáhla ze zásuvky svazek klíčů a vedla je labyrintem chodeb do poměrně velké místnosti s několika stoly a řadou počítačů vzadu. Všechny obrazovky byly obrácené ode dveří. Meyer zamířil přímo k nim a málem nadskočil leknutím.

„Kristepane, podívejte se na tohle,“ řekl. Všichni se shlukli kolem jednoho počítače a četli si vzkaz:

Moc chytré…

„Princ jenž uvádí svět v úžas,

soudce diktující řád,

boháč, chudák, velký, malý,

jsou si rovni – smrt je král.“

Hydra

„Krucinálfagot, já teda nevím, co to má znamenat, ale určitě to najdeme v některý z Rushmanových knížek, to je jistý jak facka,“ ucedil St. Claire.

„A co to má znamenat?“ divila se Eva Wilonská. „Kdo je Hydra?“

„Řecká mytologie, madam,“ vysvětloval St. Claire. „Hydra byla příšera se dvouma hlavama. A pokaždé, když jí Odysseus jednu usekl, narostly jí místo ní dvě další.“

„Ta naše to dělá ale jinak. Když jí je půda horká pod nohama, změní si jméno, nemyslíš?“ prohodil Vail.

„Možná,“ pokrčil rameny St. Claire.

„On se nám snaží něco říct, Harve. Všechno, co udělá, je pro nás nějaká zpráva nebo znamení – všechno včetně jmen, citací, prostě sakum pikum všechno. Dělá si z nás srandu.“ Vail si četl text na obrazovce znovu a najednou mu přeběhl mráz po zádech. Opakoval druhý verš nahlas. „Soudce diktující řád…“

„Shoat?“

„Jaký jiný soudce by to mohl být? Seženu na telefon Shocka Johnsona.“

St. Claire se obrátil na Evu Wilonskou. „Já vám povím, co to dovopravdy znamená, madam. Znamená to, že potřebujem adresu Rudi Hinese. Vlastně Hinesové. A fofrem, pokud možno,“ dodal.

Stenner zaparkoval auto před domem Jane Venableové a otevřel jí galantně dveře. Jakmile došli ke vchodu, vytáhl pistoli. Venableová byla překvapená. Stenner vypadal vždycky naprosto chladně a nad věcí. Vůbec ji nenapadlo, že by mohl nosit zbraň. Jemně ji vzal za ruku a vykročil ke dveřím jako první. Napřáhl ruku pro klíč. Beze slova mu ho podala, on odemkl a pak prudce dveře rozrazil nohou. Obezřetně se pohyboval po vstupní hale, pak rychle a profesionálně prohledal přízemí, nevynechal obývací pokoj, kuchyň, ložnici pro hosty, ani skříně.

„Tady je všechno čistý,“ řekl. Strážný, který měl hlídat u domu, seděl na terase zády ke dveřím. Měl na uších sluchátka a poslouchal walkmana.

„Klidně bych mohl vyjít ven a podtrhnout mu židli pod zadkem, a on by si ničeho ani nevšiml,“ konstatoval Stenner a přešel ke dveřím na terasu. „Řeknu mu, ať s vámi chvilku zůstane. Já to mezitím prohlídnu v patře.“

Otevřel dveře a poklepal strážného po rameni. Muž si sundal sluchátka.

Vstal a obrátil se.

Na tváři měl příšerný škleb.

Šokovanému Stennerovi chvíli trvalo, než ho poznal. Stál před ním Aaron Stampler.

Ale to už bylo pozdě.

„Vítej doma,“ sykl Stampler. Vzduchem zasvištěl nůž. Rozmáchl se a švihl zdola. Zasáhl Stennera těsně nad opaskem. Smrtící ostří mířilo vzhůru přímo k srdci. Oba muži vrávoravě couvali do obývacího pokoje a narazili do zdi.

Stenner lapal po dechu, ale popadl Stamplera za zápěstí, aby nemohl smrtící ránu dokončit. Stampler měl obličej jen pár centimetrů od Stennerova. Zkroutil rty do úsměšku. Druhou ruku strčil Stennerovi do kapsy kabátu, nahmatal klíče od auta a pevně je sevřel.

Když vpadli zpátky do místnosti, Venableová se rychle opřela zády o zeď. Hrůzou se jí zatajil dech. Viděla, jak má Stenner v boku nůž zaražený až po rukojeť. Pak ji přemohl šílený vztek. Popadla ze stolku těžkou mosaznou lampu a sama na Stamplera zaútočila. Rozmáchla se lampou jako baseballovou pálkou. Trefila ho z boku do brady a roztříštila mu čelist. Stenner se vyprostil z jeho sevření a zhroutil se jim k nohám. Nůž měl stále zaražený v boku.

Stampler zavyl bolestí. Popadl lampu a druhou rukou se rozmáchl a udeřil Venableovou pěstí pod bradu. Úder ji odhodil až na zeď na druhou stranu pokoje. Stampler pak popadl lampu oběma rukama a rozmáchl se s ní nad hlavou.

Cítila, jak ji těžký kov udeřil do obličeje, slyšela praskot lícní kosti a vzápětí cítila strašnou bodavou bolest v oku. Krev se jí valila do úst. Podlomily se pod ní nohy a ona se zhroutila na podlahu. Sledovala rozběsněného vraha jedním okem.

Stampler se otočil pro nůž, ale Stenner se převalil na bok a zalehl ho pod sebou. Běžel tedy jako šílený vedle do kuchyně, popadl utěrku a přitiskl si ji na roztrženou čelist. Vytáhl jednu zásuvku a její obsah vysypal na zem. Tak pokračoval s dalšími, až nakonec objevil nože. Popadl hrozivě vyhlížející nůž na vykosťování a hnal se nazpět do obývacího pokoje. Jenže Stennerovi se podařilo převalit a s nejvyšším úsilím hodil po podlaze Venableové svou devítku. Popadla zbraň zrovna ve chvíli, kdy se Stampler přiřítil z kuchyně. V polobezvědomí a šílená bolestí pistoli s vypětím všech sil zvedla a vystřelila. Trefila roh kuchyňské linky. Stampler couvl do pokoje a snažil se najít úkryt. Střílela znovu a znovu. Skočil za pohovku a přikrčil se. Kulka prorazila polstrování a vylétla z druhé strany spolu s chomáčky žíní a kousky pěnové matrace. Stampler popadl židli. Podřepl, schoval se za ni, přeběhl k oknu, prohodil židli sklem a skočil do spršky roztříštěných střepů. Rozběhl se ke Stennerovu autu.

Uvnitř pokoje se Venableová převrátila na břicho. Hleděla zdravým okem na Stennera, který svíral nůž v ruce. Najednou ochabl, nůž vyklouzl ze sevření jeho dlaně a Stenner se zhroutil.

Jane venku slyšela startovat Stennerovo auto. Motor zavyl a auto odjelo.

„Abeli…,“ zaúpěla a omdlela.

35

Když dorazil Shock Johnson do bytu soudce Harryho Shoata, už před ním stála tři policejní auta. Šest policistů pročesávalo pozemek kolem domu, ale na Johnsonův výslovný příkaz se nesnažili dostat dovnitř.

„Klepali jsme na dveře a snažili jsme se mu dovolat,“ řekl seržant, který se ujal velení malé skupinky. „Zevnitř se nikdo neozývá a telefon taky nikdo nezvedá.“

„Do prdele,“ zavrčel Johnson. Vrazil si ruce do kapes a hleděl na dům.

„Jak to má vypadat vevnitř, seržante?“ zeptal se a nespouštěl oči z domu.

„Je to vlastně dvojdomek. Jeden byt v patře, jeden v přízemí. Jeho sousedi z patra jsou na zimní dovolené v Georgii, takže momentálně je jediným obyvatelem domku on. Vzadu je na druhé straně terasa s dvoumetrovým plotem podél jedné strany. Okna má vzadu a na té straně k terase. V bytě je tma a auto stojí v garáži.“

„A kde je, do prdele, ten jeho posranej bodyguard? Jak se jmenuje“

„Hicks, pane. Volal jsem mu. Soudce ho pustil domů. Výslovně mu to nakázal. Hicks sem každé ráno přijede svým autem a dál pak pokračují v soudcovým mercedesu. Proto ho má tady v garáži.“

„Byl Shoat varován?“

„Hicks tvrdí, že se Vailovi vysmál.“

„Kristepane, Eckling mě sežere i s chlupama, až se vrátí z té Atlanty…“

„Šéf je v Atlantě?“

„Jo. Na nějaké právnické konferenci. Jídlo a pití zdarma – o to mu přesně jde.“ Rozhlédl se kolem sebe a ukázal na mladého svalnatého strážníka. „Jak se jmenuješ, chlapče?“ zeptal se.

„Jackowitz, pane.“

„Přelez ten plot a mrkni se, jestli něco neuvidíš přes dveře na terasu. Nechci do ničeho šlapat, dokud se neujistím, jestli je opravdu uvnitř.“

„Ano, pane.“

„Vezmi si vysílačku a buď opatrný.“

Jackowitz zdolal plot jako skutečný profesionál, vyskočil nahoru, zachytil se horní laťky, přitáhl se oběma rukama, pak přehodil jednu nohu přes plot, a za ní druhou. Seskočil přímo dolů na terasu.

Johnson čekal.

Vysílačka zapraskala a ozval se z ní hlas.

„Dveře na terasu jsou odemčené, pane,“ hlásil Jackowitz.

„A do prdele,“ zaúpěl Johnson. „Máš baterku?“

„Ano, pane.“

„Tak se mrkni dovnitř, ale opatrně.“

„Jdu na to.“

Minutu nebo dvě bylo ticho, a pak se ozvalo: „Ach bože, kristepane, poručíku, to snad není možný! Jdu otevřít hlavní dveře.“

Johnson tedy přešel ke vchodu a vzápětí se rozsvítilo světlo nade dveřmi a dveře se prudce otevřely. Jackowitz na ně nepřítomně zíral. Dokonce i v polostínu bylo znát, jak je bledý a jak statečně polyká.

„P-pane, jsem u policie už dvanáct roků, ale něco tak strašlivýho jsem v životě neviděl.“

Johnson vešel do předsíně a z ní do obývacího pokoje. Shoat ležel uprostřed, celý nahý, s rukama složenýma na hrudi, jako kdyby byl připravený do rakve. Na těle měl bezpočet těžkých ran, trup pobodaný, stejně tak ruce i nohy a navíc měl amputovaný penis. Celý pokoj byl pocákaný krví. Johnson beze slova zíral plné dvě minuty na místo činu a zatínal čelistní svaly.

Nakonec se zeptal poměrně neadresně: „Do prdele, a kde má vůbec hlavu?“

„Dobrá otázka,“ odpověděl mu Jackowitz ochraptěle.

Vulpes si tiskl utěrku k čelisti, aby zastavil krvácení. Začínala mu otékat a bolest se rozšiřovala na celou polovinu obličeje. Na klín si rozložil mapu města s vyznačenou cestou z ubytovny do bytu Venableové a zpátky k Hydře. Zrychloval. Musel Stennerovo auto hezky prohnat, protože Venableová se klidně mohla probrat a zavolat na policii, čímž by ho dostala do zoufalé situace.

Zasraná smůla, pomyslel si. Tak nejdřív vpadl k Venableové Stenner, a ne Vail. A pak ta děvka všechno posrala. Už se ho tedy pokusila zabít celkem dvakrát. Nejdřív u soudu, kde se ho snažila dostat na elektrické křeslo, a podruhé před chvílí.

Fajn. Tak aspoň dostal místo Vaila Stennera. A tu krávu sejmul taky parádně. Možná jí rozmašíroval mozek. Poetická spravedlnost… Jak horečnatě uvažoval, na chvíli dokonce zapomněl i na svou vlastní rozbolavělou čelist.

Když se dostal k Hydřinu bytu, zostražitěl. Nejdřív projel kolem. Ulice vypadala bezpečně. Zaparkoval na opačné straně. Škoda že Hydra nemá telefon – mohl jí zavolat a říct jí, ať se na něho neváže, a ať se k němu přidá později. Potřeboval najít dobré místo, kde ukrýt auto. Musí však zariskovat. Vyběhne nahoru k ní a odveze ji.

Jakmile vystoupil, spatřil policejní auto. Stálo jeden blok od něho. Přijelo hezky pomalu a potichoučku zaparkovalo v ulici kolmé k té jeho. Vystoupili dva policisté. Obešli blok a zamířili přímo k domu, kde bydlela Hydra. Nejprve se rozhlédli, a teprve pak vešli dovnitř.

Jdou po ní, pomyslel si. Kurvafix, jak ji našli? Usoudil, že musí Hydru obětovat. Ona však znala plán. Nepředpokládal, že by něco prozradila, i když už byla natolik namočená, že si nemohl být jistý. Raději znovu nastoupil, zabouchl dveře a nastartoval. Pak spatřil oba policisty obcházet dům. Vrátili se do auta.

Zůstal ve Stennerově sedanu a nerozsvěcoval světla. Třeba je někdo náhodou zavolal. Třeba je to jen shoda náhod, oni vyřešili případ rušení nočního klidu a odjedou. Rozhodl se dát jim pár minut.

* * *

Meyer řídil auto a zajížděl k bytu ve staré zástavbě na jih od Garfield parku. Vail seděl vzadu a kroutil nezapálenou cigaretou mezi prsty. St. Claire se obrátil ze sedadla spolujezdce a pohlédl na něho dozadu.

„Co Vulpes?“ zeptal se. „Víme na něho dost, abysme po něm mohli vystartovat?“

„Myslíš kvůli tomu, že komunikuje s počítačem? Nejdřív potřebujeme tu ženu. Pak se rozhodneme. Nemáme stále ještě jistotu, že ona je tím vrahem napodobujícím Stamplera.“

„Jenže on nikam nešel,“ řekl Meyer. „Je doma a zpívá si duety s Jimmym Durantem.“

„No jo,“ kývl neochotně St. Claire.

„Ty s tím nesouhlasíš?“ zeptal se Vail.

„Ne. Jen se snažím myslet nahlas.“

„Máš dalšího červíčka?“ zeptal se Meyer.

„Malýho.“

„Co to je mít malýho červíčka?“ zeptal se Meyer.

„To je prostě… prostě jenom malý tušení. Není to zatím ještě celej dospělej červíček.“

„Mě ty tvoji červíčci normálně znervózňujou, Harve,“ ozval se Vail.

„Proč to?“

„Protože poslední dobou byli vždycky předzvěstí nějaké zkázy.“

„Já za to ale nemůžu.“

„Taky nic neříkám. Jen to, že mě znervózňujou.“

Jeden blok od domu Rudi Hinesové stálo policejní auto. Za volantem seděl starý zkušený policista jménem John Bohane. Jeho partner Richard Luscati byl zelenáč. U policie sloužil teprve dva měsíce.

„Poručík Johnson nám řekl, že tady na vás máme počkat, pane Vaile, abysme nikoho nebuzerovali. Ale zašli jsme se tam podívat a trošku jsme se porozhlídli.“

„A?“

„A její auto parkuje vzadu za barákem v uličce. Má horkou kastli. A na předním sedadle je hodně krve.“

„Ach jo,“ vydechl St. Claire.

„Takže si myslíte, že je doma?“ zeptal se Vail.

„Ano, pane, myslím.“

„Tak dobrá. Musíme to udělat velmi obezřetně. Ta dáma by mohla být ozbrojená a nebezpečná.“

„To je fakt.“

Meyer zajel před auto policejní hlídky a zastavil. Všech pět mužů kráčelo tichou opuštěnou ulicí k rekonstruovanému činžovnímu domu.

„Támhle bydlí,“ řekl Bohane a ukázal na roh v prvním patře.

„Je tady zadní východ?“ zeptal se St. Claire.

„Jo.“

„Hele, tak běžte vy dva dozadu a my půjdem zepředu. Pro jistotu. Kdyby se rozhodla ujet.“

„Tak jo.“

Oba strážníci tiše prošli po dlážděném chodníčku oddělujícím dva domy. Vail, St. Claire a Meyer zamířili jako myšky k hlavnímu vchodu.

* * *

Vulpes sledoval, jak vedle policejního auta zastavuje ještě jedno. Nechápal, co se děje. Ti noví zastavili u chodníku před policejním autem. Vystoupili tři muži. Policisté se k nim přidali. Šli ulicí přímo k domům. Když prošli pod světlem pouliční lampy, Stampler poznal Vaila.

V čelisti mu cukalo a bolest sílila, ale on ji ignoroval. Zmocnila se ho šílená nenávist. Ano, tam je Vail, jen jeden blok od něj, a on nemůže vůbec nic dělat!

Do horoucích pekel s tebou, Vaile! Přišels na to mnohem rychleji, než na co jsem tě odhadoval.

Třeba ale policie ještě neví o tom přepadení Stennera a Venableové. Stenner byl zaručeně mrtvý. Venableová se mohla sesypat, a tak třeba ještě Stennerovo auto není zas tak horké.

Třeba jsem tu svini zranil víc, než si myslím. Musel se té myšlence zasmát. Každopádně musí to auto stejně co nejrychleji někam ukrýt.

Na pomoc Hydře bylo pozdě. Snad je namočená už dostatečně hluboko, aby zbytek plánu neprozradila. Strašná škoda, pomyslel si. Tak dokonalý plán… a ona ho do poslední chvíle plnila bez nejmenší chybičky. Jenže Venableová to posrala a dala mu ránu, a Vail to teď spočítá Hydře.

Musí rychle odjet, sehnat jiné auto a to Stennerovo někde shodit ze skály. Prohlédl si mapu a našel na ní sídliště s vysokými domy. Vynikající, pomyslel si. Stačí jen najít parkoviště a sebrat nové auto.

Tak sbohem, Hydro. Promiň, že to nevyšlo…

Obrátil auto o sto osmdesát stupňů a vracel se k North River.

* * *

„Nech mé jít prvního,“ řekl St. Claire a vyplivl elegantním obloukem žvanec tabáku na trávník.

„Proč zrovna tebe?“ zeptal se Meyer.

„Protože já mám bouchačku,“ odpověděl St. Claire a vytáhl zpod kabátu Magnum .357. Vstoupil dovnitř. Chodbu osvětlovala slabá žárovka, takže se všechny kouty utápěly v temnotě. Kousek od sebe spatřili schodiště do patra. Vzápětí se na druhé straně chodby objevili oba policisté.

„Na naší straně čistej vzduch,“ hlásil Bohane. „Její auto tam furt stojí.“ Policisté šli tedy v průvodu jako první, a za nimi St. Claire, Meyer a Vail. Bohane zaklepal na dveře.

„Paní Hinesová?“ zavolal.

Rudi Hinesová byla skutečně uvnitř a právě se myla. Stála nahá před umývadlem a drhla si ruce. Crčela jí z nich růžová voda. Když uslyšela klepání na dveře, spěšně na sebe hodila župan a vyšla z koupelny do obývacího pokoje.

Mnoho nábytku v něm nebylo. Pouze prosezená pohovka, kulatý jídelní stolek se dvěma židlemi a dvě křesla ve stejně zuboženém stavu jako pohovka. Jediné světlo poskytovala šedesátiwattová žárovka ve stojací lampě u dveří.

„Jsi to ty?“ zvolala dychtivě.

Slyšela tlumený hlas: „Paní Hinesová, tady je policie. Potřebujeme s vámi mluvit. Jde o vaše auto.“

Vrátila se do koupelny a vzápětí už byla znovu v předsíni s obrovitým řeznickým nožem v ruce. Křečovitě ho svírala a couvala do tmavého kouta pokoje.

„Poslyšte, madam,“ ozval se St. Claire, který stál kousek ode dveří. „Nechceme vám vyrážet dveře, tak nám je otevřete. Zdržíme vás jenom chviličku.“

„Běžte pryč.“

Venku na chodbě pohlédl St. Claire na Vaila a pokrčil rameny. Obrátil se k Bohanovi. „Vyražte je,“ přikázal.

Oba policisté vytáhli revolvery. Bohane ustoupil a s rozběhem kopl do dveří dobře mířenou ranou – asi dva centimetry od kliky.

Dveře se rozlétly. Jakýsi jiný nájemník pootevřel své dveře do chodby a ospalýma očima se rozhlížel, co se to děje.

„Běžte okamžitě dovnitř,“ přikázal Vail. „A zůstaňte tam.“

Obličej zmizel a dveře se zavřely.

Oba policisté skočili dovnitř. Bohane jako první, Luscati ho kryl, a jako úplně poslední St. Claire. Ten ji spatřil jako první. Promluvil směrem do tmavého kouta, kde stála.

„Mluvení vobstarám já,“ řekl jim tiše a pak se obrátil k ní. „Prosím vás, proč jste nás k tomu donutila?“

„Co chcete?“ zeptala se. Pak spatřila Vaila, jak vchází do pokoje. I v matném světle bylo vidět, jak se jí zablýskly oči.

„Já vím, kdo jste,“ sykla.

„Paní Hinesová, jsem Martin Vail, okresní ná –“

„Já vím, kdo jste. Proč nejste tam?“

„Kde myslíte?“

„Co chcete?“

„Madam, vystupovala jste také pod jménem Rene Hutchinsonová?“ zeptal se St. Claire.

Ucouvla ještě dál do kouta a probodávala je z té tmy očima. Schovávala se sice ve stínu, ale Vail spatřil ve slabém světle jednu její ruku. Byla stále pokrytá zaschlou krví.

„Posvátný svit msty dopadá na tebe. Sofokles,“ zašeptala.

„Paní Hinesová, používala jste také jméno…“

„Jsem Hydra,“ řekla. Tiskla si nůž pevně k tělu a ukrývala ho v záhybech županu.

„Znáte Aarona Stamplera?“

„Taková osoba neexistuje.“

„Znáte Raymonda Vulpese?“

„Pomsta je sladší než kapky medu. Homér.“

„Znáte tedy Lišáka?“ přerušil ji St. Claire.

„Trest je spravedlností pro nespravedlivé.“

„Poslouchejte mě, madam…“

Zírala zlobným pohledem ze své temnoty na Vaila. „Co tady vůbec děláte?“ ptala se znovu.

„A kde bych měl být?“ divil se Vail.

„S ní.“

„S kým?“

„Umřít – to je dluh, jenž musíme splatit všichni.“

Oba policisté se po sobě tázavě podívali. Meyer se rozhlížel po pokoji. Na stolku u dveří spatřil malý diktafon. Byl potřísněný krví.

„Poslyšte, madam, my víme, že jste Rene Hutchinsonová. Nechtěla byste nám říct, kde je Lišák?“ Vykročil směrem k ní. „Potřebovali bychom mluvit s vámi a s Lišákem.“

„Naučila jsem ho všechno, co umí,“ zašeptala náhle s hrdostí v hlase.

„A co to bylo?“ zeptal se St. Claire.

„Naučila jsem ho všechno, co umí.“

Meyer se obezřetně přiblížil ke stolu. Vzal do ruky tužku a zmáčkl tlačítko na diktafonu.

„Zastavte to,“ zaječela.

„Klid! Klid v soudní síni.“ Pak se ozval tlumený zvuk kladívka bubnujícího o stůl. Následovalo:

„Princ jenž uvádí svět v úžas,

Soudce diktující řád,

Boháč, chudák, velký malý,

jsou si rovni – smrt je král.

Zdravím z Daisylandu, soudce.“

Vail hlas na pásku okamžitě poznal. Byl to Vulpes.

„Paní Hutchin-,“ začal mluvit St. Claire, ale žena se najednou vyřítila z temnoty. Vrhla se na Vaila. V ruce se jí blýskal nůž.

St. Claire rychle před Vaila skočil a namířil na Hydru svou pistolí.

„Stůjte!“ přikázal, ale ona ho neposlechla a drala se k Vailovi.

Mladý policista ztratil hlavu a střelil ji do hrudi.

Zavyla. Nůž jí vypadl z ruky. Střela ji odhodila dozadu a ona se zhroutila na záda. Ležela bez hnutí, snažila se popadnout dech a hleděla do stropu.

„Děkuju,“ zašeptala. „Děkuju vám…“

Policejní nováček se málem zhroutil vedle ní. Zíral na ni vyděšeným zrakem. „Ach bože můj! Dobrý bože! Proč jste se nezastavila?“ vřískal na ni.

„Zavři klapačku, Ritchi. Radši zavolej záchranku.“

„Ohrožovala nás nožem,“ koktal mladíček. „Já jsem ne…, já ne…“

Najednou nafoukl tváře. Obě ruce si přitiskl na ústa a rozběhl se do koupelny.

„Já sloužím osumnáct roků a nikdy jsem z bouchačky nevystřelil. Jedině na střelnici,“ ucedil Bohane znechuceně. „A on je u nás dva měsíce a hned vodbouchne ženskou.“ Zavrtěl hlavou. „Zavolám sanitku.“

„Vemte si tohle.“ Vail mu podal svůj mobil. Policista vyťukal číslo.

St. Claire si klekl vedle Hydry.

„Rene Hutchinsonová?“ promluvil.

„Já jsem Hydra,“ řekla slabým hlasem.

„Kdo vás tak pojmenoval?“

„Lišák. Lišák všechno umí. Ale já jsem ho všechno naučila.“

Takže St. Clairův ‚malý červíček‘ se stal skutečností. Vzpomněl si na pár detailů, které vyčetl ze Stamplerových záznamů. Vybavily se mu poznámky staré deset let, které si zapsal Tommy Goodman po návratu z Kentucky, kde pátral po detailech ze Stamplerova dětství.

„Kde jste se s ním setkala?“ zeptal se Hydry St. Claire.

„Znám ho odjakživa.“

„Jste Rebeka, že?“

„Já jsem… Hydra.“

„Ale předtím. Předtím jste byla Rebeka?“

Nemohla mluvit nahlas. Jen šeptala. „Naučila jsem ho… všechno co umí,“ vydechla.

„Ježíšikriste, vy jste jeho učitelka, že?“

Neodpověděla.

„Kdy jste ho poprvé kontaktovala, Rebeko?“

Na letmý okamžik jí hlavou bleskla vzpomínka na mladého chlapce s hroznými pruhy na zadnici od brutálního bití. Sedával v koutě jejího pokoje a oddaně pročítal knihy. Soustřeďoval se na pasáže, které ona vyznačila speciálně pro něho. Vzpomínala na časy, kdy existovali pouze oni dva, sami, ve svatyni jejího domku, chráněni před krutým světem, který je obklopoval, a milovali se u krbu. Pak se jí náhle vzpomínka rozprskla do jasné záře horkého bílého světla.

St. Claire ji sledoval, jak pomalu obrací oči v sloup. Život z nich v krátkém okamžiku vyprchal a změnily se v kámen. St. Claire jí přitiskl prsty na krční tepnu, ale věděl, že žádný pulz nenahmatá.

„To byla Stamplerova učitelka, Marty,“ řekl St. Claire. „Vzpomněl jsem si na ty Goodmanovy poznámky o cestě do Kentucky. To byla jedna z posledních vět v jeho zprávě. Řekla mu ‚Naučila jsem Aarona všechno, co umí‘. Byla stejně šílená jako on.“

„Jenže on není šílený, Harve. On je chladnokrevný zabiják. Odjakživa. Zavolej Morrise. Vyřiď mu, ať jde na druhou stranu ulice do ubytovny a toho hajzla nám přivede.“

„S radostí.“

Policejní zelenáč se vypotácel z koupelny a skutečně odpovídal svému označení. Měl bledě zelenou barvu v obličeji a utíral si rty ručníkem.

„Pane Vaile, tam je něco pro majora Stennera.“

Vail vtrhl do koupelny. Ve vaně stála nějaká krabice adresovaná Stennerovi. Pod jeho jméno kdosi naškrábal citát:

Strach to jsou jen vzdušné hlasy šeptají o nebezpečí, když už žádné nehrozí a oklamou bezstarostné než je trefí šíp osudný.

Vail krabici otevřel a zíral do obličeje Harryho Shoata.

36

Morris a Solomon bušili na dveře ubytovny pacientů psychiatrické léčebny a nepřestávali, dokud nesešel po schodech mladík s dlouhými vlasy svázanými do ohonu a neotevřel jim.

„Co je?“ zamžoural ospale mezi dveřmi.

Morris mu ukázal policejní odznak. „Policie, otevřete.“

„Policie!“ vykřikl zmateně muž.

„Nebojte se, potřebujeme si jen zkontrolovat vašeho nováčka,“ řekl Morris a Solomon se hned protáhl za ním a vyběhl po schodech. Už přes dveře slyšel Vulpesův drsný hlas, jak zpívá s Durantem.

„Make someone happy…“

„Otevřete, policie!“ přikázal Morris. Vzal za kliku. Bylo odemčeno. Když vpadli do pokoje, film zrovna končil a běžely titulky. Morris při pohledu na hrající magnetofon s kazetou ztuhl.

„Make just someone happy…“

Solomon zachmuřeně zíral do prázdného pokoje. „Do prdele, on nás oblafl, Bobby,“ zasténal.

Vail zrovna odcházel z bytu Rebeky Hutchinsonové, když mu zazvonil telefon. Poslouchal, jak Morris něco blekotá o blufování. Horečně uvažoval.

„Sežeň rychle někoho z oddělení chicagské policie a podej jim úplnou zprávu,“ přikázal. „Já jedu do kanceláře.“

Musel vyřešit nejdůležitější otázku: Kde je Vulpes?

Odpověď mu pomohl nalézt Shock Johnson – ovšem zároveň s ní mu sděloval velmi špatné zprávy.

„Kde jsi?“ zeptal se policista.

„V autě. Vracím se do kanceláře,“ odpověděl Vail.

„Marty, jeď rovnou do nemocnice. Stampler dostal Jane Venableovou i Abela. Jsou naživu, ale jen taktak. Zrovna by je měli přivážet na první pomoc. Zavraždil ostrahu domu.“

„Do prdele! To je hajzl!“ křičel Vail. „Co se stalo?“ ptal se Johnson.

„Zabil našeho muže a vystartoval po Abelovi a Jane hned jak dorazili domů. Jí se podařilo několikrát vystřelit, a tak raději zdrhl a ujel Stennerovým autem. To nám stačila říct, než omdlela. Sousedé slyšeli výstřely, a tak nás zavolali. Předali jsme jeho fotku na hlášení o hledaných osobách, jenže máme jen nějakou deset let starou.“

„Zaběhni k portrétistům a nech k jeho starý fotce přidat deset kilo a deset let. Pak to pusť do médií. Taky doporučuju vyhlášení poplachu. Pokud se dostane ven z Chicaga, jen bůh ví, jak dlouho ho budem chytat.“

„Rozkaz. Slyšel jsem, co se stalo s tou ženou. Zbytek Shoata jsme našli v jeho bytě. Určitě to udělala ona přesně ve chvíli, kdy Stampler odváděl svou špinavou práci u Venableové.“

„Stamplerovi se podařilo oklamat mé lidi,“ řekl Vail. „Uprchl z té ubytovny.“

„Kriste na nebi, co se tady sakra děje, Marty?“

„Děje se to, že je volný Stampler a nikdo neví, co se mu děje v hlavě.“

„Co máme říct médiím?“

„Pravdu, Shocku. Co na to všechno říkal Eckling?“

„Je furt na konferenci v Atlantě. Ještě jsem s ním nemluvil.“

„Hele, máme tři mrtvé, včetně policisty a soudce. Dva lidi v nemocnici a masového vraha na svobodě. Radím ti dobře – radši mu to vysyp, než se všechno dozví z televize!“

„Nashle v nemocnici.“

„Jo.“ Vail zavěsil.

Meyer v žádném případě nikdy nejezdil jako pirát silnic, ale tentokrát se choval jako puberťák utržený ze řetězu a proplétal se mezi auty s rukou na klaksonu.

„Tohle zasraný auto nemá sirénu?“ ječel Vail.

„Ne, pane.“

„Harveyi, zařiď laskavě, ať na tuhle káru zítra okamžitě přidělí sirénu!“

„Ano, pane. Co říkal o Abelovi?“

„Oba se prej drží jenom taktak. Co já vím, co tím myslel…?“

Za deset minut zajel Meyer s šíleným skřípěním pneumatik na parkoviště u první pomoci a zastavil až u cihlové zdi nedaleko vchodu. Vail vyskočil z auta ještě dřív, než Meyer auto zabrzdil, a bral schody ke dveřím po dvou. Rozrazil dveře a vyděsil malou boubelatou sestřičku s vytřeštěnýma očima a plnými rty, která seděla u recepce.

„Jsem Martin Vail. Máte nějaké informace o Jane Venableové nebo Abelu Stennerovi?“

„Oba jsou teď na sále,“ odpověděla sestra. „Operují je. Víc vám teď k tomu neřeknu.“

„Jsem okresní návladní. Oba ti lidé patří k mým nejlepším zaměstnancům. Nemůžete mi přece jen povědět o maličko víc? Jsou na tom hodně špatně?“

„Budete skutečně muset počkat, dokud nevyjdou ven lékaři,“ řekla omluvně. „Já opravdu nic víc nevím. Nezlobte se.“

Meyer a St. Claire se k nim okamžitě připojili. Vail šel rázným krokem ke dveřím do operačního sálu a zíral na ně. Sestra byla zjevně zvyklá na příbuzné a přátele obětí nehod, které k nim přiváželi, a tak se naklonila přes stůl a polohlasem sdělila St. Clairovi: „Támhle v chodbě jsou dveře do čekárny. Je tam kávovar, měkká křesílka a televize. Mohu vám zavolat hned, jakmile…“

„Mockrát děkuji, madam. Já se obávám, že on se z této chodby nehne dřív, dokud se něco nedozví.“

„Jenže to bude ještě trvat.“

„Já tohoto muže znám velice dobře a garantuju vám, že se odsud nehne. Nejdřív musí zjistit, jak jim je. Co s nima dělají?“

„Oba je před čtvrthodinou odvezli na přípravu. Podle mého odhadu je právě v tomto okamžiku operují.“

„Děkuju.“

Vail se opíral o stěnu a hleděl na hodiny nade dveřmi do sálu. Ručičky ukazovaly za deset minut půl dvanácté. Stampler ještě není na svobodě ani plných dvanáct hodin.

* * *

Aaron Stampler se krčil ve stínu a sledoval bránu. Byl v prvním patře šestipatrových garáží, v nichž parkovala auta obyvatel přilehlého činžovního domu. Brána se otevírala na kartu. Stampler měl štěstí, protože se náhodou dostal dovnitř poté, co se zbavil Stennerova auta. Už se blížila půlnoc. Usoudil, že pokud někdo vjede do garáží tak pozdě, určitě po zbytek noci zůstane doma a do rána nebude auto postrádat. Ideální situace.

Nechal projet auto se dvěma páry. Připadalo mu to příliš riskantní. Rozhodl se počkat. Za deset minut se v bráně objevilo dvoudveřové BMW. Seděl v něm muž a byl sám. Skvělé.

Jakmile auto projelo kolem něj a vyjíždělo po rampě do druhého patra, Stampler vyběhl po schodech. Otevřel nenápadně dveře a nakoukl dovnitř. Měl štěstí. BMW zajíždělo na místo v tmavém koutě. Stampler vyhodil zakrvácenou utěrku do popelnice, rychle přeběhl po osvětleném prostoru a přikrčil se za řadu zaparkovaných aut. Pak se tiše kradl k BMW. Řidič zrovna vystupoval. Mírně si sklopil sedadlo, aby se mohl pohodlně natáhnout dozadu pro nějakou koženou kabelu. Hodil ji na zem a auto zamkl.

Stampler se krčil za autem vedle BMW. Počkal, dokud kolem něho řidič neprojde, a pak se plížil jako tygr; dělal tiché dlouhé kroky, až se dostal za muže a popadl ho oběma rukama za hlavu – jednou rukou pod bradou a jednou na zátylku. Pak jediným škubnutím zlomil muži vaz jako suchou větev. Muž se zhroutil. Stampler ho zachytil v podpaží a táhl ho nazpět do auta.

Dole v přízemí zaslechl zvuk otvírané brány a vzápětí dovnitř vjelo další auto. Stampler se zmateně rozhlížel. Přesně uprostřed průjezdné plochy stála řidičova kabela. Rychle odemkl kufr, hodil mrtvolu dovnitř, pak se rozběhl a kabelu sebral. Dveře BMW otevřel ve chvíli, kdy nové auto najíždělo do prvního patra. Stampler skočil za volant a lehl si na sedadlo zrovna v okamžiku, kdy kolem něj auto projelo do druhého patra. Světla na chvíli ozářila přední sklo, a pak auto pokračovalo výš a najelo na rampu.

Stampler se posadil a prohlížel si palubní desku. Deset let neseděl za volantem – až za Stennerovým. Toto auto mělo snad úplně všechno – kazetový magnetofon, přehrávač kompaktních disků, tempomat, topení, klimatizaci i telefon. Otevřel koženou kabelu. První, co mu padlo do oka, byl stetoskop.

Zavraždil doktora.

Prohrabával kabelu a našel obvazy a peroxid vodíku. Musel se ještě dvakrát sklonit, protože na parkoviště přijela další auta. Očistil si ránu. Čelist měl už pěkně oteklou a kůže změnila barvu. Zakryl si otevřenou ránu tenkou gázou. Objevil i různé léky proti bolesti, ale ty se rozhodl ignorovat. Potřeboval jasnou hlavu.

Vystoupil z auta, otevřel kufr a vytáhl mrtvému muži z kapsy peněženku. Vrátil se na místo řidiče a prohlédl si její obsah. Sto osmdesát sedm dolarů a několik kreditních karet. Slušný úlovek. Mrtvý se jmenoval Steven Rifkin. Podle občanského průkazu pracoval jako primář ve fakultní nemocnici. V kolonce ‚osoby, které je třeba uvědomit v případě nehody‘, měl jméno své matky.

Páni, to je klika, pomyslel si Stampler. Žije sám. Nikdo na něho tedy nečeká. Pokud ho štěstí neopustí, dá se očekávat, že se po doktorovi někdo začne shánět až ráno.

Stampler vytáhl z kapsy dvě mapy, rozložil si je na sedadlo spolujezdce a zjistil, kde vlastně je. Prstem jel po mapě k dálnici číslo osmdesát. Náhle se cítil jistý. Jakmile se dostane na dálnici, bude v bezpečí. Ztratí se mezi auty. Pohlédl na hodiny na palubní desce. Ukazovaly 23:25. Nastartoval a odjel z parkoviště.

* * *

Ve chvíli, kdy se Stampler vydal směrem k dálnici, dorazil na oddělení první pomoci Shock Johnson. Tvářil se utrápeně a nešťastně.

„Už máme v patách dva televizní štáby a rozhlasovou stanici,“ oznámil. „Jsou u Shoata i u té Hutchinsonové. Slétají se na nás jako vosy na med. Co je nového tady u vás?“

„Zatím nic,“ prohlásil pochmurně Vail a znovu začal přecházet před operačním sálem sem a tam jako tygr v kleci.

„Volal jsem Ecklingovi,“ pokračoval Johnson a srovnal krok s Vailem. „Může se z toho posrat. Zítra se přihasí hned ráno. Kolem šesté. Prý máme zadržet novináře.“

„Jak můžeme zadržovat novináře, krucinál? My je teď potřebujeme. Musíme vyrazit za Stamplerem a použít všechny prostředky.“

„Stennerovo auto jsme našli zaparkované ve slepé uličce u Wabashe.“

„Vsaď boty, že už si sehnal jiné auto,“ řekl Vail. „Je příliš práskaný, než aby tady zůstával moc dlouho.“

„Mluvil jsem s lidma ze státní policie. Už uvědomili Wisconsin, Iowu, Indianu, Ohio i Missouri. Sehnal jsem i Cala Murphyho. Ten už vylepšuje tu fotku. Za dvě tři hodiny ji už budou mít všichni policajti v počítači.“

Ze dveří operačního sálu vyšel mladý doktor s rozcuchanými vlasy a pláštěm pocákaným krví. Vyčerpaně se opřel o stěnu, sundal si z obličeje operační masku a třel si oči. Pak zalovil pod pláštěm a vytáhl cigaretu. Vail k němu hned přišel a nabídl mu oheň.

„Díky,“ pokynul mu doktor, vtáhl do sebe kouř a s úlevou ho vyfoukl ke stropu. Hleděl na Vaila unaveným pohledem.

„Vy jste okresní návladní, že?“ zeptal se.

„Ano. Martin Vail. Toto je poručík Johnson. Chicagská policie.“

„Jste tady kvůli Venableové a Stennerovi?“

Vail přikývl. „Můžete nám už něco říct?“

„Stenner je pořád ještě na stole ve trojce. Možná bude chvíli trvat, než se dozvíme víc. Má hlubokou bodnou ránu vedenou odsud…“ ukázal si na bok těsně pod hrudní koš, „…zespoda k srdci. Dost hroznou.“

„Přežije to?“

„Nevím. Je to padesát na padesát.“

„A co Jane?“

„Ta to přežije určitě, ale má strašlivé zranění na pravé tváři. Měla rozdrcené lícní kosti a z pravého oka jsme jí vytáhli štěpinku. Možná o ně přijde. Má otřes mozku. Její léčba se ještě potáhne na dost dlouhý lokte. Čeká ji plastická operace a nakonec patrně nějaké kosmetické úpravy obličeje. Co se jí stalo?“

„Stejný šílenec, který pobodal Stennera. Něčím ji praštil,“ řekl Johnson. „Nejsme si zatím jistí, ale patrně mosaznou lampou.“

„Kristepane, kam to lidstvo spěje?“ povzdechl si doktor pro sebe, ale asi i pro Vaila s Johnsonem. „Nezlobte se, musím ven. Tady je zákaz kouření.“

„Počkejte si prosím, až ji odvezou z pooperačního, ano? Tam vevnitř je teď strašný blázinec. Bude to trvat tak hodinku.“

„Děkuji vám.“

„Není zač.“

Eva Wilonská, která měla noční službu, k nim přišla rychlým krokem po chodbě a nasadila svůj typický výraz vzteklého buldoka.

„Tedy, pane Vaile, vy jste už u nás štamgast,“ zavrčela.

„Bohužel ne vlastní vinou,“ odpověděl Vail a v jeho hlase zněl hněv.

„Vztahuje se toto vše nějakým způsobem k vaší předchozí návštěvě?“ zeptala se už poněkud smířlivěji.

„Bohužel. Obávám se, že tady budeme ještě chvíli obtěžovat,“ prohlásil Vail. „Pokud tady děláme zmatky, tak se omlouvám.“

„Vy ani tak ne jako tisk,“ řekla. „Ti už parádně otravujou.“

Vail pohlédl na Shocka Johnsona.

„Myslím, že je načase pronést nějaké oficiální prohlášení,“ řekl a pak se obrátil na doktorku Wilonskou. „Není tady nějaká místnost, v níž bychom mohli uspořádat bleskovou tiskovku, aniž bychom obrátili špitál vzhůru nohama?“

„Ale ano. V prvním patře je místnost určená k podobným účelům,“ přikývla. „Je vaše.“

* * *

Pět mil od nich uháněl Stampler v ukradeném BMW na dálnici číslo osmdesát. Byl na ní středně hustý provoz. Lidé se většinou vraceli z nočních podniků a z divadel. Vjel do vnějšího, nejrychlejšího pruhu. Hodiny ukazovaly 23:35. Se spokojeným úsměvem mířil k jihu.

37

Řízení mu šlo lehce, vlastně úplně bez problémů. Stampler si nastavil tempomat na sto deset kilometrů v hodině – což byla podle Rebeky bezpečná rychlost. Drž si sto deset, při předjíždění používej blinkr, nezmatkuj a jeď stejnoměrně, radívala mu. Řízení přirovnávala k plavání. Nedá se zapomenout. A neměj obavy, dodávala.

Obavy? On nikdy nemíval obavy. Obavy byly zkázonosné. Vybavil si citát z Emersona. ‚Jaké strachy si prožiješ, z hrůz, jež nikdy nepřijdou.‘ Obavy mu vysávaly z těla sílu a strach ho zbavoval energie. Při společném působení měly opravdu zhoubné účinky, a on si podobné rozptylování nemohl dovolit.

Soustředil se tedy na vzpomínky z Daisylandu. Jak se k němu Max i Woodward chovali povýšeně a blahosklonně ho chválili, jak ‚dobře‘ si počíná. Sami uměli jenom lézt nadřízeným do zadku. K němu se chovali jako k děcku. Sevřel volant křečovitěji, až mu klouby prstů zbělely natolik, že v té temné noci jako by svítily. Bože můj, jak strašně by teď chtěl vidět ty jejich protáhlé ksichty!

Blížila se doba hlavních zpráv. Zapnul si rádio.

‚Dobré téměř jitro. Tady je Jerry Quinn a zprávy ve dvě hodiny ráno. Získali jsme další podrobnosti o nejaktuálnější události posledních hodin. Jde o bizarní případ vraždy, který se stále rozvíjí. Soudce nejvyššího soudu, pan Harry Shoat, byl večer brutálně zavražděn ve svém domku na Lakeshore. Jeho vrahem byla psychicky vyšinutá žena, kterou policisté o hodinu později zastřelili, když kladla odpor při zatýkání. O půlnoci byla narychlo svolaná tisková konference a poručík Shock Johnson z chicagského oddělení vražd novinářům sdělil, že Shoat byl brutálně zavražděn kolem deváté hodiny večerní.

Podle Johnsona bylo Shoatovo tělo zohaveno a byl dokonce sťat. Jeho hlavu objevili o hodinu později v bytě Rebeky Hutchinsonové na Grace Avenue číslo 3215. Paní Hutchinsonová napadla jednoho ze zatýkajících policistů stejným nožem, který údajně použila při vraždě soudce Shoata.

Podle Martina Vaila, okresního návladního, který se k Johnsonovi na tiskové konferenci připojil, vydala kancelář návladního zatykač na Raymonda Vulpese alias Aarona Stamplera, bydlícího v centru města, na základě obvinění z vraždy policisty Johna Rischela a za pokus o vraždu advokátky Jane Venableové a vyšetřovatele, majora Abela Stennera.

Vail uvedl, že k útoku došlo zhruba ve stejnou dobu, kdy byl zavražděn Shoat. Vail identifikoval Vulpese jako Aarona Stamplera, usvědčeného vraha biskupa Richarda Rushmana. Vail prohlásil, že Stampler byl propuštěn včera odpoledne ze Státní psychiatrické léčebny v Daisylandu. Stampler se léčil deset let – od vyhlášení rozsudku v případě vraždy Rushmana. Ironické na celé záležitosti je to, že Vail v případě Rushmanovy vraždy Stamplera obhajoval. Vzápětí poté se stal hlavním prokurátorem v kanceláři okresního návladního.

Vail dále prohlásil, že Stamplerova obžaloba bude mít několik bodů – za prvé z vraždy, za druhé z pokusu o vraždu a ublížení na zdraví známé právničky Jane Venableové a za třetí z pokusu o vraždu majora Abela Stennera, velitele speciálního odboru vyšetřování kanceláře okresního návladního. Oba byli před deseti lety jedněmi z hlavních aktérů při vedení obžaloby proti Aaronu Stamplerovi. Uvádíme i přímou citaci z části vyjádření okresního návladního Martina Vaila: ‚Máme důvodné podezření, že Aaron Stampler v posledních několika letech komunikoval prostřednictvím počítače s paní Hutchinsonovou, která dříve působila jako jeho učitelka na základní škole. Dále máme důvodné podezření na to, že Stampler naváděl dotyčnou Hutchinsonovou ke dvěma dalším vraždám. K vraždě Lindy Balfourové spáchané v jejím bytě v Gideonu ve státě Illinois loni v říjnu, a Alexe Lincolna, poslíčka služby United Parcel Delivery, který byl zavražděn před několika týdny v Hilltownu ve státě Missouri. V obou těchto případech byl modus operandi zcela totožný s případem vraždy biskupa Rushmana. Stampler zaútočil na bývalou žalobkyni Jane Venableovou a detektiva Abela Stennera a přepadl je v bytě paní Venableové.

Oba jsou v současné době v kritickém stavu na jednotce intenzivní péče v městské nemocnici, ale oba by měli svá těžká zranění přežít.

Policie již vyhlásila po Stamplerovi pátrání ve všech pěti okolních státech a asi za hodinu bude mít vyhotovenou jeho současnou fotografii. Stamplerovi je dvacet devět let, výška sto osmdesát, váha pětasedmdesát kilogramů. Má modré oči a světlé vlasy. Podle výpovědi paní Venableové má rozsáhlé zranění levé čelisti – velkou tržnou ránu. Policie tvrdí, že Stampler bude patrně ozbrojen. Jde o velmi nebezpečnou osobu…‘

Stampler rádio vypnul.

„Ten hajzl zkurvenej,“ ulevil si nahlas. „Hajzl jeden!“ Zabili Rebeku! Jak ji mohl Vail tak rychle najít? Kde jsem udělal chybu? přemítal horečnatě. Vztekle bouchl pěstí do volantu. V očích mu vzplála nenávist. Venableová a Stenner, kteří stáli na stanovišti svědků a říkali soudu, že Stampler všechno předstírá, ti přežili!

Ještě jim ukážu, zapřísahal se. Jen až přijde čas! Jen až přijde čas, počkejte, vy svině!

Projel kolem značky oznamující: SHELBYVILLE, PŘÍŠTÍ VÝJEZD.

Tentokrát se žádných chyb nedopustí.

Zajel k velkému odpočívadlu pro nákladní auta a zaparkoval ve tmě vedle restaurace. Prohlédl si mapu a zastrčil si ji do kapsy. Pak znovu prohrabal lékařskou brašnu. Otevřel ploché kožené pouzdro a rozzářil se. Našel v něm sadu skalpelů. Vytáhl největší, přejel po ostří palcem a z ranky mu okamžitě vytekla kapička krve. Olízl ji a zasunul si nebezpečný ostrý nástroj do náprsní kapsy. Kromě toho z kabely vzal injekční stříkačku, ampulku morfinu a velkou roli náplasti. Pak vystoupil z auta a zamkl ho. Rozhlédl se. Nikde nikoho neviděl. Spěšně otevřel kufr a hodil brašnu na Rifkinovu mrtvolu. Pak kufr zavřel a zmizel ve tmě.

* * *

Vail seděl u Jane Venableové na jednotce intenzivní péče. Celá pravá strana jejího obličeje byla zakrytá obvazy. Na obou pažích měla upevněny trubičky s umělou výživou, které se jako hadi vinuly nahoru k lahvičkám připevněným k pelesti její postele. Za ní pípaly a bzučely různé přístroje a monitorovaly její životní funkce. Ústa a nos měla zakrytá kyslíkovou maskou. Ochablá ruka, kterou svíral v obou svých dlaních, se zdála být chladná a bez života.

Sledoval hodiny na stěně. Ukazovaly 2:30. Stenner byl na sále více než čtyři hodiny. Asi před hodinou vyšel jeden doktor nakrátko do chodby.

„Děláme všechno, co je v našich silách,“ řekl unavený muž Vailovi. „Měl obrovské štěstí. Špička nože minula srdce asi o půl centimetru. Kdyby se jen dotkla aorty, vykrvácel by dřív, než byste ho stačili dovézt do nemocnice.“

„Takže to přežije?“ zeptal se Vail téměř prosebně.

„Možná ano, možná ne. Pořád si ještě nemůžeme být jisti. Musíme ho hodně operovat. Ale naštěstí je silný a ve vynikající fyzické formě, což hodně pomáhá.“

Od toho okamžiku se minuty Vailovi vlekly jako slimáci.

Před JIP se shromáždil celý Vailův štáb a doktorka Wilonská jim urychleně vyhradila malou kancelář, aby mohli přijímat telefonní hovory a vyřizovat vše potřebné. Ale zvenku se neozývaly žádné zprávy. Ticho po pěšině. Stampler prostě unikl někam do temné noci. Skrývá se snad někde ve městě? Ukradl si další auto? Ve Vailovi se mísily pocity obav, provinilosti a nesmírné nenávisti k muži, který je tak úspěšně všechny vodil za nos a teď si užíval vraždění doslova do sytosti.

Náhle pocítil lehký stisk Janiny ruky. Pohlédl jí do obličeje. Pod kyslíkovou maskou pohybovala rty.

„Sundej mi to,“ říkala.

„Já nemůžu, Jani.“

„Jenom na minutku,“ říkaly rty.

„Oukej. Tak na chvilku.“ Vail se sklonil a stáhl jí kyslíkovou masku pod bradu. Znovu mu stiskla ruku.

„Ahoj,“ řekl Vail.

„Co Abel?“ ptala se slabým hlasem, stále ještě pod vlivem léků tlumících bolest.

„Je dost pořezaný, ale oni si myslí, že to přežije.“

„Zachránil mi život, Marty.“

„A tys zachránila jeho.“

„Chytili jste Stamplera?“

„Ještě ne. Ale je to otázka času. Nemůžu u tebe zůstat dlouho. Dokonce tady správně ani nesmím být.“

„Vytáhni na ně placku, seš přece návladní… Hele, mám obličej na sračky, Marty?“

„Ne. Znám ale skvělý kšeft s náhradníma součástkama. Vystřihnou ti nádhernou protézu na počkání.“

Usmála se.

„Myslím, že asi znovu usnu.“

„Dobře se vyspi, moje milá. Až se probudíš, budu s tebou.“

„Marty?“

„No?“

„Dáš mi pusu?“

Sklonil se a lehoučce se dotkl rty jejích.

„Miluju tě.“

„Já tě taky miluju, Jani.“

Pak se znovu propadla do spánku.

* * *

Spala nesmírně hlubokým spánkem a zdál se jí obvyklý sen. Procházela mlhou hustou jako smetana, slyšela nějaké hlasy, ale neviděla nikomu do obličeje, pak šla za nimi, a potom slyšela zpěv harpyjí, který ji lákal a vábil hlouběji a hlouběji do mlhy. Pomoc! Pomoc! křičely hlasy, ale jí se i ve snu zmocnil silný pocit marnosti, až nakonec šlápla do nějaké díry a padala skrze mlhavé mraky a řítila se kamsi do hlubin zapomnění, až se s trhnutím probudila.

Tentokrát jí však při tom průchodu hustou mlhou zamrzly nohy do země, a ta mlha se rozzářila do oslepujícího světla. Teprve potom se propadla. Cukla sebou a vzbudila se. Lampička na nočním stolku svítila a ona měla nohy připoutané ke sloupkům postele. Snažila se na ně sáhnout a rozvázat si je, ale měla svázané i ruce. Chtěla křičet, ale přes ústa měla náplast. Dostala obrovský strach a v ústech cítila kyselou pachuť.

Rozhlédla se a několik centimetrů od svého obličeje spatřila skalpel.

Jeho čepel se ve světle lampičky blýskala, protože jím někdo úmyslně otáčel. Nakonec se jí podařilo zaostřit pohled na obličej skrytý v šeru za ostřím skalpelu.

„Dobrejtro, slečinko Molly,“ zahlaholil ten nevinný appalačský přízvuk, který přestal používat už před několika lety. „Pamatujete si na mě?“

Okamžitě Stamplera poznala. Čas ho nijak zvlášť nezměnil. Srdce tlouklo Molly Arringtonové až v krku, cítila, jak jí buší tepny na spáncích i na zápěstích. Měla problémy s dechem. Musela dýchat pouze nosem. Za ním uviděla otevřené okno. Záclony se líně pohupovaly v průvanu. Sledovala ho nejprve vyděšeně, ale jakmile se docela probudila, dokázala se v mžiku uklidnit. Hlavou jí vířily otázky. Jak se sem dostal? Co to dělá?

„Teď mě poslouchej,“ říkal a hlas mu zněl ledově a vypočítavě. Mluvil už bez přízvuku. „Já ti teď sundám tu náplast z pusy, ale jestli začneš ječet, jestli zesílíš hlas víc než do šepotu, tak tě bodnu přímo sem…,“ ukázal špičkou skalpelu na bod na jejím krku, „… a přeříznu ti hlasivky. To tě nezabije – jedině pokud by ses utopila ve vlastní krvi – ale bude to strašlivě bolestivé. Rozumíme si?“

Pomalu přikývla.

Odloupl růžek náplasti malíčkem, a pak prudce trhl. Poranil jí rty. Oči se jí naplnily slzami, ale nevydala ani hlásek.

„Výborně. Moc dobře,“ pochválil ji. „Vždycky jsem obdivoval tvou kuráž. Řekl bych, že máš nějaké otázky, ne?“

Neodpověděla. Jen na něho v šoku hleděla. Byl úplně nahý, měl erekci a seděl na židli vedle postele.

„Co je? Zdřevěněl ti jazyk?“ Zachechtal se. Pomalu zasunoval skalpel pod výstřih její hedvábné noční košile a beze spěchu táhl ostří dolů po celé délce košile. Látka se za řezem rozevírala a on pokračoval, dokud ji nerozřezal až ke kolenům. Pak si vzal nůž a odhrnul nejprve jednu stranu noční košile, a pak druhou.

„A je to,“ řekl a lascivně si prohlížel její nahé tělo. „Teď jsme na tom stejně.“

Pořád se nezmohla na jediné slovo.

„Nemůžeš mi aspoň říct ahoj?“

Nedívala se na něho. Zírala do stropu.

„Mluv se mnou!“ zařval.

Pomaloučku k němu otáčela hlavu.

„Martin měl pravdu,“ vydechla.

„Ahá, tak Martin měl pravdu, Martin měl pravdu,“ opičil se po ní. „Martin měl nakonec pravdu, tos měla říct. A jenom proto, že jsem mu to prozradil. Poskytl jsem mu vodítka a on na to konečně přišel.“

„Ano. Přesně to říkal.“

„Chytrej kluk. Hele, doktorko, já nemám moc času. Musím toho ještě hodně stihnout, než se vydám na cestu. Musím na něho počkat, až přijde.“

„Kam přijde?“

Jen se usmíval.

A ona se znovu neptala.

Zvedl skalpel a prohlížel si ho se zjevným potěšením. „Víš, co se mi na nožích líbí, doktorko? Líbí se mi ten jejich duch. Mám rád jejich sílu. Lidi mají z nožů často podvědomý strach. Ale nože jsou tak účinné. Stačí jen…“ Švihl skalpelem do vzduchu. „… tohle. Šss. A je po všem. Exsangvinace. Okamžitý rigor mortis. Okamžitý! Z plic unikne všechen vzduch. Je to tak… čistý zvuk. Pššš. Deset patnáct vteřin a je po všem. A tohle? Tohle je mistrovské dílo. Skalpel. Dokonalé ostří. Nádhera.“

„Je příjemné vědět, že je aspoň nejdřív zabiješ, než…“

„Á, tak panenka umí mluvit? Než je co? Než je očistím? Než jim vypustím krev z těla?“

„Aha, takže to ty děláš. Ty je čistíš,“ řekla sarkasticky.

„Páni, tak my se budem popichovat, jo?“

„Jak popichovat?“ odpověděla unaveným hlasem. „Ani minutu jsem nezapochybovala o tom, že mě jdeš zabít.“

„Třeba tě překvapím.“

„Ty už nikoho nikdy nepřekvapíš,“ řekla.

Vstal a začal se masírovat. Ohrnoval rty v odpudivém šklebu.

„Tys to vždycky chtěla, co? No? Chtělas, abych tě svalil na podlahu v té cele a vyšukal ti mozek z hlavy, co?“

„Trpíš halucinacemi.“

Jeho úsměšek zmizel. V očích náhle neměl žádný výraz.

„Rebeka měla pravdu. Rebeka měla vždycky pravdu. Měla pravdu o mém bráchovi a Mary. Zbav se jich, říkala mi. Zbav se té nenávisti. Byla tam, když jsem strkal ručníky do okna toho auta. A když byli studení a ztuhlí, dělali jsme to na předním sedadle, přímo před nima. Teď jste vyrovnaní, řekla. Teď na ně můžeš zapomenout. Přesně tak jsem zapomněl na Shacklese a Rushmana a Petera a Billyho. Přesně tak jsem nakonec zapomněl i na Lindu a na toho křiváka zbabělýho Alexe Lincolna. Řekla mi, že v tom jedeš taky. Že jsi stejný blázen jako my ostatní. Ty přece víš, jaké to je, ne? Být chytřejší než všichni, poslouchat je, jak se chlubí a masírujou, jsou tak počestní… Jsou tak zasraně pyšní na to, jak si hrajou na pánaboha. Jenže se všichni mýlí. Jsou vedle jak ta jedle. A to je na tom nejlepší. Teď se všichni dozví pravdu. Celý svět!“

„I já jsem se mýlila,“ řekla Molly. „Ty nemáš halucinace. Jsi démonický.“

„Ó, démonický,“ zavrčel a zvedl obočí. „Démonický,“ opakoval a vychutnával každou slabiku. „To se mi líbí. Je to odborný termín?“

„Chceš zabíjet lidi, kteří ti pomohli zůstat naživu!“

„Naživu. Ty říkáš deseti rokům v tom blázinci naživu?“

„Dal bys snad přednost elektrickému křeslu?“

„Já bych dal přednost svobodě. On si se mnou hrál.“

„On udělal maximum, co…“

„Přesral mě, aby ochránil toho kreténskýho teplouše Rushmana. Měl tu kazetu. Žádná žena v té porotě by mi nepřiznala vinu, kdyby tu kazetu viděla. Kristepane, měl přece obrovský prostor pro důvodné pochyby. Druhá osoba v místnosti, dočasné pominutí smyslů, neodolatelné pokušení. Ale ne-e, panáček musí hrát chytrého chlapečka, ochrání Rushmanovo dobré jméno, a vtáhne tu prokurátorku do hry. A tys šla s nima.“

„Obelstils sám sebe. Tys přece přišel sám s tou obhajobou zaměřenou na schizofrenii a rozpad osobnosti…“

„Jenže jsem nevěděl, že ji vy dva zneužijete, abyste mě prodali. Věděl jsem, že mě ten den přijede navštívit do Daisylandu. Snažil se mě dostat. Do hajzlu, jak by vypadal, kdyby se mě pokoušel zastavit? Považovali by ho za cvoka, kdyby jim namlouval, aby mě nepouštěli, jenže na to byl moc fikanej. Měli jsme dokonalý plán. S Hydrou. Hydra měla dostat Shoata, a já Venableovou. Mohl jsem se vrátit do svýho pokoje s perfektním alibi. Mohl jsem se Vailovi vysmát. Mohl jsem je dostat všechny – Venableovou, Shoata, Stennera, tebe… Všechny kromě Vaila. Nechal bych ho totiž žít v jeho vlastním pekle. A pak mě ta kurva Venableová přechcala. Svině. Podívej, co mám na obličeji. To udělala ona!“

Molly mlčela. Znechuceně na něho zírala, jak ji překročil a sedl si jí obkročmo na kolena.

„Mohl to nahrát na dočasné pominutí smyslů a já jsem mohl vyjít čistý. A volný.“

„To je absurdní. On nemohl…“

„Nemluv se mnou takhle!“

„Promiň.“

„Promiň? Ale ty mi nic nepromíjíš. Mluvíš se mnou jako s malým klukem. To sis měla rozmyslet!“

Zmlkla a znovu se zadívala do stropu.

„Vail byl tak kurevsky vychcanej… Hrál všecky ty svý právnický šachy u soudu, a pěkně vosral toho nesnesitelnýho Shoata. Ježíšikriste, já jsem si to měl rozmyslet.“

Žádná odpověď.

„Deset roků různejch terapií. Léky. Šoky. Egomaniačtí doktoři. Lezli si navzájem do prdele. Do prdele!“

Otočil se k nočnímu stolku a položil skalpel. Vzal si pak injekční stříkačku a upřeně hleděl na hrot jehly. Natáhl do ní z ampulky morfin a důsledně tahal píst až nahoru. Injekce byla plná smrtící látky.

„Teďkon už pan Vail ví, jaký to je nenávidět tak, že se mu chce vraždit. A bude to horší.“ Posadil se na ni a držel jí jehlu před obličejem. „To je stovka, paní doktorko Spací. Je to přesně stejný množství, co ti dají, když tě chtěj utratit jako psa. Budu ti ji dávat po kouskách, aby tě to moc nebolelo. Střik sem, střik tam, střik sem, střik tam…“ prozpěvoval.

Vymklo se mu to, uvědomila si. Rozpad osobnosti. Její klid vystřídal vztek. Ať už chtěl udělat cokoli, nevzdá se. To věděla stoprocentně. Zavřela oči a Čekala s podivným klidem na nevyhnutelné. Když se jí jehla zapíchla do paže, ani vpich necítila.

38

Z operačního sálu číslo tři vyšel vyčerpaný mladý chirurg. Byl opravdu překvapivě mladý – vysoký, štíhlý, s dlouhými černými vlasy zastrčenými pod zelenou chirurgickou čepičku. Jeho chirurgická zástěra i galoše byly pocákané krví. Pod očima měl kruhy. Sundal si masku z obličeje a ulehčeně si oddechl. Vail k němu hned přišel.

„Pane doktore? Jsem Martin Vail. Něco nového?“

Mladý lékař se usmál a natáhl k němu ruku s dlouhými elegantními prsty. „Moc mě těší, pane Vaile. Jsem Alex Rosenbloom. Ten váš Stenner má ale tuhý kořínek.“

„Takže to přežije?“

Rosenbloom přikývl. „Ale ještě před hodinou bych na to nesázel. Dvakrát jsme ho téměř ztratili.“

„Děkuji vám, pane doktore. Mockrát vám děkuji.“

Mladý doktor poplácal Vaila po rameni. „Já jsem moc rád, že vám nemusím sdělovat špatné zprávy,“ usmál se. „Poslyšte, vím, že jste byl velice trpělivý. Teď ho odvážejí na pooperační. Můžete tam strčit na minutku hlavu.“

„Díky moc. Je nás tady hodně, kdo vám chceme poděkovat.“

„Slyšel jsem, že je tady komplet celý úřad návladního,“ řekl Rosenbloom. „To musí být velmi výjimečný člověk.“

„Ano. To je.“

Vail vstoupil do malého pooperačního pokoje. Stenner vypadal strašně drobný a křehký. Byl celý šedý a působil zranitelně – k pažím měl připojený půltucet hadiček s umělou výživou a za hlavou mu pípaly a hučely nejrůznější přístroje. Vail ho chytil za ruku.

„Vítej zpátky,“ řekl tiše.

Stenner zaúpěl.

„Slyšíš mě, Abeli?“

Stenner maličko pootevřel oči a zíral někam do prázdna. Nemohl na přítele zaostřit zrak. Jednou mrkl.

„Budeš v pořádku, kamaráde. A Jane taky. Děkuju ti. Děkuju.“

Stenner znovu pomalu mrkl.

„Už Stamplera skoro máme,“ zalhal Vail. „Je to jenom otázka času.“

Viděl, jak Stennerovy rty pod kyslíkovou maskou říkají. „Skvělé.“ Pak mu ruka z Vailova sevření vyklouzla a on usnul.

* * *

Vail stál u okna a hleděl na první růžové světlo východu slunce. Bylo už téměř pět ráno a všichni byli unavení. Ale krize, jak se zdálo, pominula. Stenner i Venableová se drželi při životě a Vail jim byl za to vděčný. Svolal si zbytek svého osazenstva.

„Myslím, že tomuhle už se dá s klidem říkat noc – i když je ráno,“ pokusil se o úsměv. „A v noci se má spát. Byl bych rád, abychom se tady střídali celých dvacet čtyři hodin. Naomi, udělej rozvrh, ano? Já zůstanu o něco déle.“

„Já nikam nejdu,“ řekl s plamenným výrazem St. Claire.

„Já taky ne,“ přidal se hned Meyer.

„Hele, všichni se potřebujem trochu vyspat,“ ujala se vedení Naomi. „Nezapomínejte, že se musíme ještě postarat o kancelář.“

„Já teď jdu ven na cigáro,“ prohlásil Vail. Prošel dlouhou chodbou až k rampě oddělení první pomoci. Téměř nikdo tam nebyl. Noční chaos nahradil podivný klid. Zapálil si a sledoval, jak se obloha rozjasňuje. Přišel za ním Flaherty s Parverovou.

„Strašně nerada s tím otravuju,“ řekla Parverová, „ale Stoddardová má jít zítra k soudu. Co s ní budeme dělat?“

„Odlož to, dokud neuvidíme, jak se daří Jane. Sakrafix, já se tím teď nechci zabývat.“

„Pardon,“ omluvila se. „Postarám se o to.“

„Ty máš pořád vůči té Stoddardové smíšené pocity, že?“

Zadívala se na něho a přikývla: „Po tom, co se našly ty věci ve skříni…“ Na chvíli zaváhala a pak řekla: „Nedělejte si starosti. Poradím si s tím.“

„Já vím.“ Usmál se na Flahertyho, který stál mlčky vedle ní a držel ji za ruku. „Vy dva se o sebe postarejte, jo? Čas má blbý zvyk, že uteče zrovna ve chvíli, kdy to člověk nejmíň čeká.“

„Ano prosím.“

„Tak radši jeďte domů a dejte si dvacet.“

Najednou se znovu otevřely dveře a vykoukl St. Claire.

„Myslím, že máme pauzu,“ řekl.

* * *

Volal Buddy Harris. Policista z útvaru státní policie byl na nohou celou noc. Monitoroval falešné stopy a obvyklé telefonáty různých cvoků. To byla daň všeobecnému vyhlášení poplachu a uveřejnění zatykače. Zdálo se, že Stamplera potkali v průběhu dlouhé noci snad všichni obyvatelé Chicaga.

„Myslím, že máme jedno žhavý oznámení,“ říkal Vailovi. „Právě mi volali z indiánského oddělení dálniční policie. Domnívají se, že narazili na kradené auto s illinoiskou značkou a označením lékaře. Patrně by ho tak brzo neobjevili, jenže ten tupý idiot ho zaparkoval na místo pro invalidy hned u vchodu do restaurace. Jako první si ho všimla servírka – těsně po druhé hodině ráno, takže tam stálo už hezkejch pár hodin. Proklepli si značku. Majitelem je MUDr. Steven Rifkin. Domů jsme se mu nedovolali, tak jsem zavolal do fakultní nemocnice, kde pracuje. Říkali, že odešel z práce včera večer okolo půl jedenácté. Údajně měl za sebou dost perný den a dalo se předpokládat, že pojede rovnou domů trochu se vyspat.“

„Takže ty říkáš, že auto je v Indianě?“

„Jo. Na parkovišti Shelbyville kousek za Indianapolis.“

Vail se zamyslel. Ten název mu byl povědomý. Pak si vzpomněl, že ten cvokař z Justinské kliniky přece říkal, že Rene Hutchinsonová chodila na kurzy počítačové techniky právě do Shelbyville.

„Ježíši, Buddy, vždyť to je jen pár mil od Justinské kliniky. Bože můj! Jde po Molly Arringtonové. Zavolej na indiánskou policii, ať pošlou hlídku na adresu doktorky Molly Arringtonové do Winthropu v Indianě a okamžitě tam jeď. Já vyrážím na letiště a vezmu to fofrem.“

„Počkej, do prdele, Marty. To není nutné. Mají…“

„Zavolám ti z letiště. Hlavně pohni kostrou, Buddy.“

Vail se obrátil k Naomi. „Brnkni Jestřábu Permarovi a vyřiď mu, že potřebujem vrtulník. Budeme tři a poletíme asi třicet mil na jihovýchod od Indianapolis, do městečka jménem Winthrop. Pokud bude kušnit, pověz mu, že já osobně mu hned udělím dvousetdolarovou odměnu.“

„Tři cestující?“ zvedl obočí St. Claire.

„Ty, já a Flaherty. Musíme tam zajet, najdem toho hajzla a přivedem ho zpátky.“

* * *

Zanedlouho už byli ve vzduchu. Udělali velký oblouk k jihu a sledovali dálnici číslo 65 směrem k Indianapolis. Pilot Matt Permar, který si jako pilot vrtulníků ve Vietnamu vysloužil přezdívku Jestřáb, bručel cosi o tom, že se moc nevyspal. Zrovna letěli přímo nad dálnicí do Indianapolis. Matt byl podsaditý dobrosrdečný chlapík, vynikající pilot se sklony k remcání – což byla profesionální deformace z dob služby v armádě.

„Co si to tam brbláš?“ zeptal se St. Claire.

„Ten návladní fakt spadl z višně. Nedokáže nic dělat v normálním lidským čase. Pokaždý letím vo půlnoci nebo brzo ráno… Hrůza. A vždycky je to kách a děsně to spěchá…“

„Bla, bla, bla,“ posmíval se mu Vail. „Tak proč lítáš? Můžeš přece vždycky odmítnout.“

„Na to zas platíte moc dobře,“ odpověděl Jestřáb.

„Tak přestaň kňourat,“ prohlásil Vail.

„Kňourání je dobrý. Kňourání je normální. Já strašně rád kňourám. Kdybych nekňoural, byl bych dávno cvok.“

„Hele, Jestřábe, to ti ještě fakt nikdo neřekl? Dyť ty přece seš cvok,“ ucedil St. Claire a strčil si za tvář žvanec tabáku.

Jejich dobírání bylo rázně přerušeno zachrčením vysílačky. Volal Harris. Pořád ještě sloužil.

„Marty, mám špatný zprávy z Winthropu,“ řekl hlasem ochraptělým z nevyspání.

„Jsem na ně připraven. Ven s nima.“

„Molly Arringtonová je mrtvá, Martine. Nahá na posteli, roztažené ruce i nohy, zohavené tělo, patrně znásilněná. Nejpodivnější na tom je, že do ní napumpoval takovou dávku morfinu, že by umřela, i kdyby ji nerozřezal. Také je na jejím těle krví napsáno ‚Čekám‘. Dává ti to nějaký smysl?“

Vail přemýšlel o Molly. O té něžné Molly, která v životě neublížila ani mouše. „Nic z toho, co ten zkurvysyn dělá, smysl nedává!“ vyjel na Harrise naštvaně.

„Ukradl jí auto a odjel už asi před dvěma třema hodinama. Ve Winthropu toho moc nenaděláš, Marty. Ten maniak může být kdekoli.“

Vail hned neodpovídal. Přemýšlel o tom vzkazu ‚Čekám‘. A pak mu najednou všechno došlo. Existovalo jediné místo, kam Stampler mohl jít. Do Chicaga se už vrátit nemohl, když jeho příběh znali všichni v Illinois a širokém okolí. Musí se prostě vrátit tam, kde všechno začalo. Vail popadl leteckou mapu a přejížděl prstem po vzdušné trase na jih od Shelbyville. Konečně našel, co hledal.

„Já vím, kde ho najdu,“ řekl. „Do Winthropu nejedem. Jestřábe, vezmi kurz na Crimside v Kentucky.“

„Co-o?“ zahučel Jestřáb.

„Kam?“ divil se Harris.

„Crimside. Hláskuju cé-er-í-em-es-í-dé-é. Zavolej kentuckou dálniční policii a uveď je do obrazu. Počkej ještě moment.“ Odměřil si palcem a ukazováčkem vzdálenost na jih od Indianapolis.

„Je to zhruba sto sedmdesát pět mil a my jsme ještě sto mil od Indianapolis. Tak co, Matte, jak to bude dlouho trvat?“

„Co? Dvě stě sedmdesát pět mil? Tak půldruhý hodiny. Možná dvě. Jaký je tam dole vůbec počasí?“

„Koho to zajímá?“ konstatoval apaticky Vail.

„No mě přece!“ Jestřáb se shrbil na sedadle a změnil kurz. „Já vím, že počasí prostě stojí za hovno.“

„Prostě se drž na jih směrem na Louisville.“

„Fakticky si myslíš, že ten zkurvenej hajzl míří právě tam?“ zeptal se St. Claire.

„On nemá, kam jinam by šel,“ řekl Vail. „Všechno si fakt dokonale naplánoval. Podařilo se mu zdrhnout z ubytovny. Měl v plánu zabít mě a Jane v okamžiku, kdy Rebeka vraždila Shoata. Ona by se bez problémů vrátila domů, on by se znovu proplížil do ubytovny, a alibi bychom mu museli potvrdit my!“

„A proč Rebeka brala tu Shoatovu hlavu?“

„Ona prostě sbírala trofeje, copak si nepamatuješ?“ řekl Flaherty. „Přesně to dělají mnohonásobní vrahové – přesně jako myslivci, kteří sbírají parohy nebo vycpávají celé hlavy zvířat. Tohle byla zase její trofej, Harve. Chtěla ji poslat Abelovi – podobně jako nechala na místě vraždy Alexe Lincolna fotku Lindy Balfourové.“

„Stampler se dopustil jediné chyby,“ řekl Vail.

„Že zavolal do nemocnice,“ napověděl Flaherty.

„Přesně,“ přikývl Vail. „A taky podcenil Jane Venableovou. Tím, že ji nezabil, jeho plán vybouchl a on musel vzít nohy na ramena. Teď mají jeho portrét ve všech televizích v širokém okolí. Já ho tipuju na to, že chce hrát poslední kolo se mnou. Souboj na život a na smrt.“

„A ještě zavraždil Molly Arringtonovou…,“ dodal Flaherty a chtěl pokračovat, ale Vail ho přerušil.

„To aby mě vyprovokoval. Skončil. A moc dobře to ví.“ Vail dál vysvětloval: „Chce nám pronásledování maximálně ztížit. Ví, že po něm jdeme. Zkusíme počítat. Řekněme, že ukradl doktorovo auto kolem jedenácté nebo půl dvanácté. Tím pádem mohl dorazit do Shelbyville kolem druhé hodiny ranní – zhruba v té chvíli si totiž číšnice všimla auta zaparkovaného na místě vyhrazeném pro invalidy. Winthrop je v podstatě předměstí Shelbyville. Do domu Arringtonové došel pohodlně pěšky tak za půl hodiny. Vychází nám, že se u ní objevil mezi půl třetí a třetí. Za hodinu stihl udělat svou špinavou práci a odjet jejím autem. Do Louisville měl zhruba sto mil, což mohl ujet za další dvě hodiny.“

„Takže v Louisville byl asi před hodinou,“ počítal Jestřáb.

„A do Crimsidu to má dalších sto dvacet mil. Pokud projede v tomhle počasí po všech silnicích, mohl by tam být tak za dvě, dvě a půl, tři hodiny. S trochou štěstí bychom ho mohli chytit ještě na silnici.“

„Ale musíme někde zastavit a doplnit palivo,“ řekl Jestřáb.

„Udělej to v Louisville,“ poradil mu Vail.

„Můžu se na něco zeptat?“ ozval se Flaherty.

„A na copak?“ reagoval Vail.

„My na Stamplera nemáme vůbec zatykač. Je tohle vůbec legální?“

„Já provedu takzvané uvěznění soukromou osobou,“ řekl Vail.

„Cože? Uvěznění soukromou osobou?“

„Ano, přesně tak. Zatknu ho za krádež auta Molly Arringtonové. Ze všech jeho ostatních hříchů ho obžalujeme po návratu do Chicaga.“

„Já se picnu, prý ‚uvěznění soukromou osobou‘…,“ rozesmál se St. Claire. „To mi připadá jako předem domluvenej výsledek ve fotbale!“

„A mně zase jak únos,“ zavrčel Jestřáb.

„Tak tohle slovo si radši nech pro sebe,“ okřikl ho Vail.

Vysílačka zachrastila a probudila se znovu k životu. Harrisův klidný hlas oznamoval další vývoj. „Zburcovali jsme kentucké policajty a šerifa, ale mají tam dost velké dopravní problémy. Postihla je jarní sněhová vánice, takže jsou dost neprůjezdný silnice.“

„Vánice! Já to věděl. Já to věděl!“ zaúpěl Jestřáb.

„Prostě furt poletíš, to je toho…,“ řekl mu klidně Vail.

„Jenže oni nebyli moc odvázaní z té možnosti, že asi zavraždil tu ženu a že asi míří do Crimsidu,“ pokračoval Harris. „Prohlásili, že sem někoho pošlou, aby to prověřili. Máme ho čekat kolem poledního.“

„Do prdele,“ ulevil si Vail.

„Mám ale další špatné zprávy,“ pokračoval Harris. „Indiánská dálniční policie otevřela kufr toho auta. Našli doktorovu mrtvolu. Zlomený vaz.“

„To máme tři lidi, které zabil vlastníma rukama,“ řekl Vail hořce.

„A ještě něco. Arringtonová má černé dvoudveřové camaro z roku 1993. Poznávací značka J32 576. Máš to?“

„Jo.“

„A dávej pozor. Letíte do vánice nad Cumberland Mountains. Hodně štěstí.“

„Dík za pomoc, Buddy. Přepínám, konec.“

„Sníh a hory,“ sténal Jestřáb. „To jsou dvě moje nejoblíbenější věci. Už nám chybí jenom nějaká drobná přestřelka a máme dovolenou svých snů.“

39

Helikoptéra přeletěla nízký hřeben a klesala níž, těsně nad silnici. Sněhové vločky pleskaly do předního skla, takže nebylo téměř nic vidět. Pod nimi se vinula úzká asfaltová silnice a pořád byla ještě celkem zřetelná, i když ji sníh zasypával čím dál tím víc. Za posledních dvacet minut potkali pouze tři auta. Jestřáb se neustále rozhlížel do všech stran jak předním sklem, tak bočními okénky. Helikoptéra se řítila ve výšce asi jen šedesáti metrů nad členitým terénem. Vail seděl vedle Jestřába a navigoval ho podle automapy. Sledovali státní silnici vedoucí do Crimsidu. Vzadu seděli St. Claire s Flahertym a také pozorovali, co se děje pod nimi. Flaherty si vzal dalekohled. Jestřáb pohlédl na hodinky.

Devět hodin dvaadvacet minut.

„Jak jsme na tom?“ zakřičel.

„Jsme asi deset mil od cíle. Musí to být támhle, za tím dalším výběžkem.“

„Paráda… já nevidím ani ten výběžek,“ ucedil Jestřáb.

„Je zhruba osm nebo devět mil před náma. Ani on nemůže být daleko – při takovém stavu silnice…“

„Já jsem doufal, že ho doženem mnohem dřív,“ řekl Jestřáb. „Teda ten se musel hnát jako šílenec – pokud sem vůbec míří.“

„Jistěže míří sem,“ promluvil nekompromisně Vail. „V tom Winthropu zůstal asi jen velice krátce. Ukojil svou žízeň po krvi a odrovnal další oběť.“

„Myslím, že jsme ho minuli,“ řekl Jestřáb.

„Ale blbost,“ namítal St. Claire. „Marty má pravdu. A měl pravdu celou dobu.“

„Á, máš zase jedno ze svých tušení? Vrtá ti hlavou červíček?“ zeptal se Flaherty, ale nespouštěl oči ze silnice.

„Tohle je malý tušení, není to zatím ještě celej dospělej červíček,“ napodobil Vail St. Clairův ochraptělý hlas. Všichni se zasmáli, což poněkud uvolnilo napětí.

Flaherty se najednou naklonil, až ťukl dalekohledem o sklo okýnka. „Vidím nějaké stopy,“ hlásil.

„Kde?“ zeptali se ostatní téměř unisono.

„Přímo před náma. Sníh už je trochu zafoukává, ale určitě před sebou máme nějaké auto. Nemůžeme jít níž?“

„Tenhle stroj neumí moc lítat pod zemí,“ zabručel Jestřáb. Nicméně klesl asi o patnáct metrů.

„Vidíte něco?“ zeptal se Vaila Flaherty.

„Já nevidím moc dopředu. Vůbec netuším, jak jsme daleko od toho výběžku. Možná bychom měli trochu stoupat. Nedokážu podle té mapy odhadnout, kde přesně jsme.“

„Támhle je,“ vykřikl Flaherty.

Všichni zírali dopředu. I přes změť sněhových vloček unášených větrem viděli auto, jak se prodírá sněhem na silnici.

Flaherty řekl: „Je černé… Značku nepoznám, ale dvoudveřové je určitě.“

„Tak hajzle, už tě máme,“ ucedil St. Claire a zasunul si za tvář čerstvou dávku tabáku.

„Musíme přeletět ten hřebínek,“ řekl Jestřáb. „Zpomalím. Mohlo by nám totiž chybět pár stop.“ Ubral rychlost a dostal se přímo nad auto.

„Paráda, máme ho pod sebou,“ prohodil radostně Vail. „Zpomal ještě trošku, jo?“

Jestřáb ještě ubral. K výběžku se blížili rychlostí asi osmdesáti kilometrů v hodině.

* * *

Stampler nad sebou zaslechl zřetelné hřmění helikoptéry. Vyhlédl z okna auta. Letěla nad ním ve výšce pouhých třiceti metrů. Po své pravici měl horský hřbet porostlý borovým lesem. Před sebou spatřil odbočku. Na šipce vybledlými písmeny stálo:

KC&M

HORSKÁ DIVIZE

Stampler dupl na brzdu a málem ztratil kontrolu nad řízením. Auto klouzalo ve smyku po silnici, nabralo jedním kolem hluboký sníh z okraje příkopu, ale pak se smykem znovu vrátilo na silnici. Na odbočce stála dřevěná koza místo závory. Stampler na ni najel a roztříštil ji, až kousky dřeva lítaly na všechny strany. V dávno nepoužívané štěrkové cestě byly obrovské výmoly. Podepsalo se na ní horské počasí. Stampler měl problémy udržet sedan ve správném směru. Šplhal se však úspěšně po úbočí hřbetu a nutil tak helikoptéru nabírat větší výšku.

Nevydržel však dlouho. Pleskání obrovité vrtule slyšel přímo nad hlavou. Auto klouzalo a kola se na zasněžené cestě bezmocně protáčela. Přestal auto ovládat. Dupl na brzdy a udělal smyk. Auto se otočilo kolem své osy a mířilo nebezpečně blízko ke srázu. Najelo koly na výmol, nepříjemně se zakymácelo, a pak se převážilo na druhou stranu a sklouzlo z cesty. Stampler už jen sledoval, jak se proti němu řítí stromy, podvědomě zapřel ruce pevně o volant a sklonil hlavu. Auto jeden strom minulo a čelně narazilo do dalšího. Kapota se zkroutila a prorazila přední sklo. Stampler ztlumil prudkost nárazu pažemi. Byl však otřesen. Otupěle sáhl po klice, otevřel dveře a vyskočil z auta ven. Jakmile se dotkl země, začaly se kolem něj vznášet sloupy zvířeného sněhu. Vzhlédl. Helikoptéra byla asi patnáct metrů nad ním. Skočil mezi stromy a dal se na útěk.

* * *

Jestřáb se rozhlížel po lese, který se ocitl pod ním. Větve stromů se zrádně rozpínaly nad silnicí.

„Nejsem si jistý, jestli tady budu mít dost místa na přistání,“ křičel. „Ale je to vo hodně bezpečnější, než toho hajzla pronásledovat po tomhle zasraným kopci.“

Pomalu klesal s helikoptérou k zemi. Vrtule se dostala ke stromům, usekávala jim větve a rozmetávala jejich zbytky do vzduchu. Jestřáb ještě klesl, ucítil, jak se lyžiny dotkly země a zůstaly na jednom místě.

„Oukej, jsme dole,“ prohlásil a Vail, Flaherty a St. Claire se škrábali ven. Vail přeskočil příkop a vyrazil za Stamplerem. Flaherty mu běžel v patách. St. Claire takové štěstí neměl. Udělal první krok, uklouzl na tajícím sněhu na okraji příkopu, upadl a vymkl si kotník.

„Dóó prdele…!“ zařval. Vail se otočil a běžel k němu.

„Běžte beze mě!“ řekl St. Claire. „Nemám to zlomený. Hele, a vezmi si tohle.“

Vytáhl z podpažního pouzdra magnum a podal ho Vailovi. Vail zaváhal, ale St. Claire ho pobídl: „Krucinál, ber. Třeba tu čertovskou věcičku nepoužiješ, ale můžeš s ní někoho parádně postrašit.“

Vail zbraň popadl a řítil se zpátky do lesa.

* * *

Stampler klopýtal na paseku, nemohl popadnout dech a byl zkroucený na jednu stranu, jak ho píchalo v boku. Stál před troskami dřevěné správní budovy, celé polorozpadlé a shnilé. Rozhlížel se po zasněžené pláni. Nakonec spočinul pohledem na mohutné ocelové konstrukci bývalého výtahu. Vzdáleně si na něj pamatoval, ale nyní z něj zůstaly už jen opravdu nepoužitelné zrezivělé zbytky. Na velké tabuli stálo:

ZAVŘENO

PŘÍSNÝ ZÁKAZ VSTUPU

KENTUCKÁ DŮLNÍ A TĚŽEBNÍ SPOLEČNOST

Přestože bylo celé okolí pokryto sněhem, připadalo mu známé. Hlavou mu prolétly vzpomínky a spolu s nimi i jakási neodbytná předtucha. V duchu slyšel řinčení a úpění těžkého starobylého výtahu, který svážel horníky do hlubin země. Ve vzpomínkách se mu vybavovaly rychle se proměňující obrazy černých tváří a unavených očí s černými linkami od uhelného prachu a vyskakovaly mu před očima jako démoni ve zlém snu.

Vzpomněl si, jak se probudil v den svých devátých narozenin a spatřil na stolku vedle postele tvrdou hornickou helmu s obrovitou lampou vpředu. Při pohledu na ten ‚dárek‘ se ho zmocnil šílený strach. Vybavoval si, jak se krčil pod peřinou a snažil se překonat pláč. Věděl, že toho dne poprvé sfárá do strašidelné díry, do toho chladného hrobu. Byl tak hrozně vyděšený, že celou cestu zvracel a předák, který stál přímo před správní budovou – jako on nyní – se k němu sklonil se širokým úsměvem a říkal mu, že z něho konečně bude pořádný chlap.

„Stamplere!“

Stampler se otočil a na druhé straně zasněžené pláně spatřil Vaila. Stál asi padesát metrů od něj. Koutkem oka si Stampler všiml ještě jednoho muže, mladšího než Vail. Vynořil se z lesa a zastavil se. Oba na něho čekali.

Stampler vykročil směrem k nim, minul přízračnou siluetu důlní věže s výtahem a mířil na druhou stranu planiny. Sníh mu vrzal pod nohama a on stoupal na nízkou hromadu, která ho dělila od jeho sladké pomsty.

„Stamplere!“

Vail zvedl ruku. Mířil na něj pistolí. Ten druhý, mladší muž měl také pistoli, ale klidně stál a ruku se zbraní měl volně svěšenou dolů.

Zdálo se, že mu pod nohama zaúpěla země.

Vail zamířil Stamplerovi nad hlavu a vystřelil. Rána zahřměla a ozvěna se dlouho rozléhala mezi stromy. Z větví padaly spršky sněhu. Stampler se zastavil a zíral přes bílou pláň na Vaila.

„Přece byste nestřílel na neozbrojeného muže, co, pane advokáte?“

„Nedej se mýlit.“

Stampler se na něho šklebil. „Teď už konečně víš, jaké to je, že, Marty? Krev za krev. Přece jen se od sebe tolik nelišíme.“

Vail neodpovídal. Chvíli o té otázce uvažoval a přemýšlel o těch jatkách posledních dvanácti hodin. O Abelovi a Jane bojujících o holý život. O Shoatovi a doktoru Rifkinovi, a také o vynikajícím policistovi, a o ubohé Molly Arringtonové. Všichni ti nevinní byli obětováni na Stamplerův oltář pomsty. Vzpomněl si i na Rebeku, která zasela do Stamplerova srdce sémě nenávisti a měla na svých rukou krev Alexe a Lindy. Pět mrtvých za pouhého půl dne, a dva vážně zranění. A bezmeznému hněvu nebezpečného šílence unikl pouze Vail.

Stampler na chvilku sklouzl do svého starého appalačského přízvuku. „Teďkonc už kapíruješ, Marty? Cejtíš to, že jo? Takový bodání v hrudníku. Žaludek v jednom vohni. Máš dojem, že ti někdo vrazil palici do svěráku a utahuje. Čekáš, co se stane, a stojí ti péro. Cejtíš to, že jo, Marty? Cejtíš to nutkání někoho zavraždit!“

Vail položil prst na spoušť.

„Nebo bych ti neměl říkat Marty? Je to moc familiární. Co takhle pane Vaile? Nebo pane advokáte? Nebo pane návladní? Martine? Pomoz mi, Martine!“ Přeskakoval z jednoho přízvuku do druhého. „Mám děsnej strach, a sem dost zmatenej. Mám vokna, Martine. A prostě sem si jistej, že se přihodí něco strašlivýho. Potřebuju pomoc, pomůžete mi, pane Vaile?“

Vail cítil, jak v něm narůstá nenávist. Zamlžila mu mozek, užírala srdce. Stampler měl pravdu. Opravdu chtěl zmáčknout spoušť a sledovat, jak se mu kulka zaryje do hrudi. Chtěl vidět, jak Stampler umírá.

„Marty?“ ozval se za ním Flaherty.

„Nepleť se do toho, Dermotte.“

„Hele, já vám ho radši přivedu, co vy na to? Jsem z vás nějak nervózní.“

„Tak co, Martine? Nemoh bys mi pomoct?“ Stampler se rozesmál. „Hele, já se teď vobrátím na patě a normálně vodejdu. Klidně si pak střel. Střel si nevozbrojenýho chlapa do zad! Tos chtěl, že jo?“

„On vás provokuje, Marty.“

Vail cítil pod ukazovákem studený kohoutek. Prst se mu maličko pohnul.

„Já vím, co dělám,“ řekl Vail

„Tak v tom případě jdu pro něj.“

„Zůstaň přece tady, Dermotte. Copak neumíš číst?“

Ze sněhu čouhala pokřivená cedule s téměř nečitelným textem, který dávno smyl déšť:

POZOR – NEBEZPEČÍ – POZOR

TATO ŠACHTA BYLA ZAPEČETĚNA.

ZÁKAZ VSTUPU!

POZOR – NEBEZPEČÍ – POZOR

A za cedulí byl na malém zasněženém pahorku kryt hluboké šachty. Byl tam už dlouhá léta. Vail zavolal na Stamplera: „Dej ruce nad hlavu a pojď ke mně.“

Stampler šel přesně na druhou stranu. „Hele, Martine, já teda jdu.“ Rozesmál se. „Chyť si mě! Chyť si mě!“

„Stojíš přímo nad důlní šachtou číslo pět, Stamplere,“ zavolal na něho Vail. „To je Díra! Vzpomínáš na Díru?“ Ukázal na starý nápis nedaleko polorozpadlé budovy: KC&M ŠACHTA ČÍSLO PĚT.

Stampler zaváhal. Pohlédl zpátky na Vaila a Flahertyho, a pak na pahorek s rezivějící výtahovou konstrukcí. V uších se mu znovu rozezněl ten strašný zvuk, to řinčení a úpění lan. Pohlédl dolů ke svým nohám a náhle jako kdyby viděl pod sníh, pod prkna zakrývající díru. V duchu si představil temnou hlubinu a dvanáct lidí – jedenáct mužů a malého chlapce. Klesali v těsné kleci z toho výtahového pahorku dolů. Ze země živých do království čiré temnoty a zla. Muži byli sedření, vypadali mnohem starší, byli sehnutí a pokřivení z toho nekonečného dobývání černého kamene z úzkých slojí. Viděl světlo na vrcholu šachty, jak se scvrkává, zmenšuje, a uniká, až ho nedokázal rozeznat. Padali dolů do hlubiny, kde to páchlo po zkažených vejcích, a jemu vyschlo v ústech tak strašně, že se mu lepil jazyk k zubům. Klesali do pekel. Do černočerného pekla.

„Co je s ním?“ zeptal se Flaherty. „Nějak dlouho čumí dolů.“

Prkna pod Stamplerovýma nohama zavrzala a maličko povolila. Stampler ochromeně zíral dolů. Propadal se. Do mezer mezi prkny se sypaly malé lavinky sněhu. Vnímal, jak mu cuká ve zraněné čelisti. Zrychlil se mu tep. Udělal krok vpřed. Prastará prkna, prohnilá po dlouhých letech dešťů a zim, pod Stamplerovou vahou zaúpěla. Celá plocha znovu o něco poklesla. Zastavil se. Bál se pohnout vpřed, ale ještě víc se bál zůstat na místě. Udělal obrovský krok, nohu pokládal polehoučku, pomalu se nakláněl a přenášel váhu, a přitáhl i druhou nohu. Ozvalo se hrozné zapraštění. Prásklo jako výstřel z brokovnice. Prkna pod nohama mu povolila.

„Ach bože! Ježíšikriste!“ řekl si pro sebe Stampler. Dal se do běhu, ale s každým krokem se pod ním zteřelá plošina propadala. Prkna padala do hlubin a jak se hnal k lesu, vytvářely se mu pod nohama široké praskliny. Pak se jednou nohou probořil a upadl. Cítil, jak se pod ním celá konstrukce bortí a padá. Plazil se, ale prkna nepřestávala praštět. Tentokrát mu mizela pevná opora i pod rukama. Natáhl se dopředu, vztáhl ruce před sebe a snažil se nahmatat něco pevného. Prsty se mu propadaly do sněhu a nehty zarývaly do shnilého dřeva. Podařilo se mu odplazit ještě další metr, ale dostal se jen na další desku, která pod ním povolila. Ohlédl se. Za ním se otvírala černá hluboká díra jako odporná tlama bájné nestvůry. Stále se zvětšovala.

„Ježíšikriste!“ zavyl. Padal nezadržitelně dolů. Zarýval nehty do dřeva. Držel se už na nich celou vahou, ale neudržel se a třísky se mu zabodávaly jako jehly pod nehty a pronikaly mu do živého masa. Byl příliš vyděšený, než aby ječel bolestí. Drápal se nahoru a snažil se zachránit holý život. Stará prkna dřevěné plošiny se však pod ním dokonale rozpadla. Držel se na posledním kusu relativně pevného dřeva.

Ale i to poslední prkno povolilo.

Stampler se na zlomek sekundy ohlédl. Hleděl přímo Vailovi do očí. Prsty mu klouzaly po dřevu dolů a on vzápětí zmizel v té černočerné tlamě.

Nekřičel. Nevydal ze sebe ani hlásek. Řítil se střemhlav dolů.

Trvalo nesmírně dlouho, než zaslechli tupý úder kdesi v hlubinách nekonečné temnoty. Následoval zvuk tříštícího se dřeva padajícího za ním. Pak se rozhostilo mrtvé ticho. Bylo slyšet jen vítr šumící v holých větvích stromů.

„Dobrý bože,“ zašeptal Flaherty.

„Ušetři si modlitby pro někoho, kdo si je zaslouží,“ ucedil Vail. Obrátil se k obrovské díře zející v bělostném sněhu zády a odcházel pryč.

* * *

Kráčeli po cestě plné výmolů zpět k helikoptéře. Čekala na ně a vrtule se jí pomalu točila. Vail a Flaherty pomohli St. Clairovi nastoupit a vylezli za ním.

„Kde je Stampler?“ zeptal se.

„Skončil tam, kam patří,“ odpověděl mu Vail. „V pekle.“

Helikoptéra se pomalu odlepila od země a stoupala k nejvyššímu bodu hřebene. Vail sledoval, jak za nimi mizí černá díra šachty číslo pět. Hleděl dolů na temný kruh obklopený bělostným sněhem. Vypadal jako černý střed terče. Nespouštěl z něho oči, dokud helikoptéra nepřeletěla hřeben na druhou stranu a hrob Aarona Stamplera mu nezmizel z dohledu.

EPILOG

Tichými chodbami nemocnice prostupoval typický zápach éteru a dezinfekce. Lékaři a sestry se radili v horečnaté tiché konverzaci mezi dveřmi. Návštěvníci přecházeli z pokoje do pokoje, někteří se usmívali a tvář jim zářila novou nadějí, jiní si utírali slzy z pobledlých obličejů a snažili se přemáhat šok z nepříznivých zpráv. Euforie a melancholie tam kráčely ruku v ruce a atmosféra byla přímo nabitá silnými emocemi. V těchto chodbách, které poutaly dohromady cizí lidi nenápadnými svazky chorob, nehod a neštěstí, nevypadalo nic obyčejně.

Vail se všem vyhýbal. Když byl nucen, mluvil jen stručně, a pouze kýval na pozdrav lidem z personálu, které už znal. Na sklonku každého dne spěchal do nemocnice. Nejprve zkontroloval zdravotní stav Jane a Abela, pak si dal v místním bufetu nějaké bezvýrazné jídlo bez chuti a bez zápachu nebo postával venku u dveří na první pomoc a kouřil.

Martin Vail nemocnice odjakživa nenáviděl, protože mu připomínaly ty nejčernější a nejzoufalejší okamžiky jeho života. Nemocnice v něm pokaždé probudily bolestné, překvapivě konkrétní vzpomínky: na matku, kterou odváželi sanitkou a navždy mu ji vytrhli ze života; na jednotku intenzivní péče, kde zemřel na infarkt jeho otec; na bledou, světle modrou místnost, v níž se rozloučil s Ma Cat – milovanou babičkou, která ho vychovala. Umřela v ní na rakovinu. Ironií osudu všechny tyto vzpomínky nyní vytlačil pocit úlevy a vděčnosti a čiré radosti z vědomí, že Jane Venableová i Abel Stenner byli zachráněni péčí chirurgů, sester a ošetřovatelů jednotky intenzivní péče chicagské nemocnice.

Pár dní po zmizení Stamplera zemřel na následky mrtvice Jack Yancey a Vail se stal oficiálním okresním návladním. Doktor Samuel Woodward se dostal do křížové palby médií i veřejnosti za odpovědnost z propuštění Stamplera a byl donucen svolat tiskovou konferenci. Podpořilo ho půl tuctu kolegů, a tak se mu podařilo z prekérní situace vymanévrovat dlouhosáhlým žvaněním na téma psychologie.

V následujících týdnech držel Vail každou noc stráž v obou nemocničních pokojích u Jane Venableové a Abela Stennera. Spával v křesle u Venableové a domů se chodil jen osprchovat a převléknout než vyrážel do práce. Někdy seděl na Janině posteli, držel ji celé hodiny za ruku, přesvědčený, že za její bolest a utrpení – a stejně tak za Stennerovo – může on.

Stenner se zotavoval pozoruhodně rychle. Koncem třetího týdne v nemocnici už s pomocí chodítka vyrážel na krátké procházky po nemocničních chodbách. Jane, kterou čekaly dlouhé bolestivé týdny plastických operací, vypadala velmi spokojeně, i přes všechna zranění a ztrátu oka. Byla sice fyzicky slabá, ale překypovala vnitřní energií. Obličej měla neustále obalený do obvazů od čela až k čelisti, na nose a krku se jí zacelovaly hluboké jizvy, ale byla nezlomná. Právě Jane dokázala Vailovi zvednout náladu a pomáhala mu znovu nalézt vnitřní rovnováhu, když za dlouhých nocí bojoval v nemocnici se svým svědomím.

„Milánku,“ řekla mu jedné noci. „Vsadím se, že Aaron Stampler teď sedí dole v pekle, smaží se v kotli, ale může se podělat smíchy.“

„A proč?“

„Protože tě má pořád v hrsti, puso. Natahuje z hrobu svou dlouhatánskou pracku a furt si tě vodí na provázkách jako loutku. Obalamutil úplně všechny, Marty. Každý mu skočil na ty jeho finty, tak proč bys měl být zrovna ty výjimkou?“

„Protože já jsem mu ty jeho lži pomáhal osnovat.“

„On tě přechcal, Marty. Přiznej si to a pusť ho z hlavy. Stampler ti nestojí ani za pět minut trápení. Jsi skvělý právník. Udělals přesně to, co ti předepisuje zákon – poskytls Stamplerovi nejlepší možnou obhajobu. Porazils mě ve férovém a tvrdém boji. Věř mi, mockrát jsem ještě několik let po tom soudu přemýšlela, jak se ti podařilo tak parádně mě dostat. Bylo to fakticky dokonalý. Učebnicový případ. A fakt, že ten hajzl byl vinen, není důležitý.“

„Není důležitý?“

„Marty, o kolika právníkách pozitivně víš, že se ptají klientů, jestli jsou vinni nebo ne?“

„A co má tohle s něčím společného? To je irelevantní.“

„Ne, je to pragmatické. Pokud to klient udělal, bude ti lhát, tak proč se ptát? Jako obhájce prostě předpokládáš jeho nevinu a shromažďuješ důkazy, které by tvůj předpoklad podepřely. Což se ti podařilo vskutku brilantně.“

„Mluvíš jak profesorka.“

„A ty se chováš jako studentík. Pamatuju si na citát z jednoho článku o tobě – už před mnoha lety,“ řekla Venableová. „Neznám ho teda úplně přesně, ale v podstatě šlo o to, že podle tebe jediný způsob, jak upevňovat zákony, je neustále útočit na jejich slabá místa.“

„Máš dobrou paměť.“

„Pořád to tak cítíš?“

„Ale to nemá vůbec co do činění se soudní síní. To souvisí s hereckými schopnostmi. Soudní síň se musí stát jakýmsi absurdním divadlem. Který právník bude hrát nejlíp? Jak dobrý je soudce? Jak důvěřivá je porota? A pravda v té hře na škatulata hejbejte se jaksi mizí.“

„Skutečnost je to, co porota považuje za pravdu. Něco v tomto smyslu jsi také kdysi řekl.“

„Hele, byl jsem mladý a poněkud neomalený v těch… ty si pamatuješ všechno, cos četla?“

„Jenom pokud s tím souhlasím.“ Pokusila se o zasmání, ale to pro ni bylo příliš bolestivé. „Jasně, je to divadlo. Jasně, vždycky vyhrává ten nejlepší – muž nebo žena. Ano, je to o tom, jak hezky pohoupat porotu. No a co? Taková jsou pravidla. A ty jsi proklatě dobrý v tom, jak ty pravidla tlačit až do krajních mezí. A je fuk, na které jsi straně.“ Odmlčela se a mrkla zdravým okem. „Právě to je jeden z důvodů, proč tě miluju,“ řekla.

„Já snad ani nedokážu vyjmenovat všechny důvody, proč miluju já tebe, Jani,“ přiznal se. Sklonil se k ní a něžně ji políbil na ústa.

„Nechoď pryč,“ zašeptala. „Líbej mě ještě. Pokud teda nechceš rovnou zamknout dveře a vlézt si sem vedle mě.“

„Ale vždyť jsi pod vlivem sedativ,“ zašeptal.

„Jejich vliv už pominul.“

* * *

Stenner se skutečně uzdravoval. Když Vail nadhodil totéž téma před ním, jeho odpověď byla typicky stručná a přímá:

„Před deseti lety jsi udělal chybu. Myslíš si, že jsi neomylný, Marty?“

* * *

Jenže téma Stampler se nedalo ignorovat.

St. Claire a Naomi se věnovali první týden telefonování a třídili policejní zprávy z Colorada, San Francisca a Kentucky a dávali dohromady Rebečin životopis – smutný a zároveň ohavný příběh. Dlouhá sága o Rebece a Aaronu Stamplerovi konečně získávala přesné obrysy.

Harvey St. Claire se při své jedné noční návštěvě u Abela posadil do nemocničního křesílka s kelímkem v ruce a žvancem tabáku v puse a dopodrobna mu vše vylíčil.

„Podařilo se nám získat o Rebece informace už ze střední školy. Tu navštěvovala v Denveru v roce 1965,“ začal. „Matka jí zemřela ve dvanácti letech a otec sloužil u letectva. Byl dobrý, pravidelně ho povyšovali, až nakonec dosáhl hodnosti kapitána. Byl zabit při vykradení jejich bytu začátkem roku 1965. Ona zmizela ihned poté. Podle detektiva Ashcrafta z oddělení vražd – nyní v důchodu – byla mezi podezřelými. Existovaly totiž jisté důkazy o sexuálním a fyzickém zneužívání ze strany jejího otce. Při vyšetřování se však všeobecně neměli čeho chytit. Vražda nebyla nikdy vyřešena.“

„A jak byla provedena?“ zamumlal Stenner.

„Byl ubodán.“

„Nůž není příliš obvyklá zbraň zlodějů, co vykrádají byty.“

St. Claire přikývl. „Bylo to prý dost ohavné. Když jsem mluvil s Ashcraftem, měl jsem pocit, že se na veškeré vyšetřování tiše vykašlali, protože všichni považovali za pachatelku Rebeku, jenže neměli důkazy. No nic. Pak se objevila za dva roky v počítači se škraloupem v trestním rejstříku – nějaký fetování v Haight-Ashbury. Zaplatila minimální pokutu – pětasedmdesát babek. Pak už nic. V roce 1970 začala učit na základní škole v Crimsidu. Stampler tenkrát chodil do první třídy. Byla jeho učitelkou, pak rádkyní a nakonec milenkou.“

„Jaký byl Stampler vůbec ročník?“ zeptal se Stenner.

„Pětašedesát – narodil se shodou okolností ve stejném roce, kdy byl zavražděn Rebečin otec a kdy utekla z domu. Procházeli jsme si znovu poznámky Tommyho Goodmana, protože on se s ní tenkrát setkal. Jel do Crimsidu a podařilo se mu s ní promluvit, když si Vail připravoval Stamplerovu obhajobu. Jemu se zmínila o nějakých svých problémech s drogami a o tom, že nějakou dobu žila v komuně v Novém Mexiku a učila tam děti. To jsme ale nemohli ověřit, protože koncem osmdesátých let se takové komuny objevovaly a zase mizely jako houby po dešti. Pak už na ni žádný záznam nemáme – tedy alespoň ho nemůžeme odhalit. Takže o tom, co dělala, než přišla do Crimsidu, můžeme jen spekulovat. Tu práci v místní škole vzala proto, že po ní nikdo nechtěl reference. Podle mého tam někoho potřebovali a nebyli nijak vybíraví. Do okamžiku příchodu do Crimsidu neměla žádné záznamy o zaměstnání nebo zdravotním, případně sociálním pojištění. Nic si neplatila, dokud nezačala učit. Určitě tam potřebovali učitele tak nutně, že prostě přehlédli některé zásadní věci – jako že neměla žádný vysokoškolský diplom, ani ověřitelné zkušenosti. Místní však tvrdí, že jako učitelka byla dobrá.“

„Záleží na tom, co učila,“ podotkl Stenner.

„No…, Stamplera naučila pár fíglů, které normálně v osnovách asi nejsou. Jako třeba předmět Vražda 101. Nicméně v Crimsidu vydržela učit až do roku 1991. Pak se prostě sbalila a odešla. Jednou o víkendu si vystěhovala ten malý domek, co postavila, a zmizela do noci. Přesně jako z Denveru. Ale – a to je dost zajímavé – nepřestala platit daně. Každý rok odcházely z jejího účtu, takže domek je pořád psaný na její jméno.“

„Poslední jednání jsem nějak zmeškal,“ řekl Stenner. „Myslíš, že právě k ní Stampler mířil, když jste ho chytili?“

„Když jsme ho chytili, byl deset mil od jejího domu. Tak já nevím…“

* * *

Jak týdny ubíhaly, téma Aaron Stampler vystřídalo jiné, poněkud žhavější. Případ Edith Stoddardové. Když u Jane Venableové zrovna nebyl Vail, zírala na nezapnutou televizi nebo z okna a přemýšlela o noci, kdy objevila tajnou schovávačku v Delaneyově apartmá. Přemýšlela o tom podivném osobním majetku. O zbrani. A vrtalo jí hlavou, jestli byla Edith Stoddardová obětí nebo zda se bizarních sexuálních hrátek účastnila dobrovolně. Delaneyovi se zjevně zamlouvaly. Pokud by Stoddardová tvrdila, že byla mrtvým mužem vykořisťována, pak by mohla Venableová postavit silnou obhajobu.

Poslala tedy Stoddardové vzkaz, v němž jí radila, aby s nikým případ neprodiskutovávala, dokud se neuzdraví a nebude moci svou práci dokončit. Stoddardová jí neodpověděla a odmítla odvolat své přiznání, které učinila do výpovědi Shocku Johnsonovi.

* * *

Shana Parverová s pomocí Dermotta Flahertyho pokračovala v přípravě obžaloby Edith Stoddardové za vraždu prvního stupně. Nicméně slyšení u soudu bylo o měsíc odloženo z důvodů hospitalizace Jane Venableové. Parverová byla dobrý stratég, Flaherty zase pragmatik.

„Venableová půjde na tu obhajobu postavenou na pominutí smyslů,“ hádal Flaherty.

„I tak šlo o předem plánovanou vraždu,“ vypálila okamžitě Shana.

„Ale existují polehčující okolnosti. Venableová bude určitě tvrdit, že byla Delaneyovou sexuální obětí. Že ji v tom erotickém svazku držel násilím. Že v sázce bylo i její zaměstnání. A pak prostě ztratila hlavu a byla psychicky nevyrovnaná kvůli situaci dcery a manžela.“

„Ale stále ještě máme její platné doznání,“ triumfovala Parverová.

„Které ovšem Venableová vyhodí oknem. Její klientka byla přece vystresovaná, vyděšená a prožívala duševní muka…“

„No jasně. Bla bla bla,“ povzdechla Parverová.

Flaherty se rozesmál. „Neblbni,“ řekl jiným tónem. „Pojď, zvu tě na véču.“

„Ne, já zvu tebe. Na tento případ potřebuju já tebe, takže se ti odvděčím. A nedovol mi, abych si objednávala martini.“

„No, já nevím…,“ rozesmál se. „Když máš opičku, jsi fakticky k pomilování.“

Pochybovačně si ho změřila: „Ty, Flayi, já přece nepotřebuju mít opičku, abych byla k pomilování!“

Když Vail projížděl po Lakeshore Drive, větve stromů rozhýbal teplý jarní vánek. Vail zastavil a koupil ve stánku na ulici několik svazků jarních květin. Teprve pak zamířil ke vchodu do nemocnice. Jane seděla na posteli a Stenner, který se už mohl s pomocí hole procházet, seděl u ní v pokoji.

„Dneska jsem dostal propustku,“ řekl Stenner. „Můžu odejít dokonce o hodinu dřív, abych stihl ranní přelíčení.“

„Tam ale nic neuvidíš,“ řekl mu Vail. „Chceme požádat o odložení toho slyšení, dokud se Jane nezotaví natolik, aby se dostavila k soudu.“

„To od vás bylo tedy šlechetné,“ řekla Venableová. „Neobjevily se náhodou ve vašem brnění nějaké trhlinky?“

Vail se usmál. „To byl Shanin nápad. A já na jejím brnění nevidím jedinou chybičku.“

„Hele, Marty, ona je ale pěkně tvrdá palice,“ řekla Jane. „Vyškolil sis ji fakticky dobře.“

„Já jsem ji neškolil,“ smál se Vail. „Ona je tvrdá palice od narození. Počkej, až dostane před soudem do prádla Johna Wayna Darbyho.“

„A co Edith Stoddardová?“ zeptala se Jane.

„To je problém výhradně vás dvou. Já jsem se do toho případu, díky bohu, nezapletl.“

„Ale prosím tě! Jsi zapletený do všeho, co se týká kanceláře návladního, Marty. Koho tady taháš za nos?“

„Poslyš, já jsem nepřišel probírat pracovní věci,“ řekl Vail. Podal jí kytici jarních květů. „Přišel jsem si pohrávat s tvou náklonností.“

„S mou náklonností si můžeš pohrávat vždycky,“ řekla a z vázy na nočním stolku u postele vytáhla povadlé kytky a hodila je do koše. Vail odnesl vázu k umyvadlu v koutě a naplnil ji čerstvou vodou.

„Myslím, že se vrátím do svého pokoje a chvilku si popřemýšlím,“ řekl Stenner. „Strávil jsem tady čtyři týdny. Budu si připadat, jako když odcházím z domova. Dobrou noc.“

„Zastavím se pak u tebe a přikryju tě,“ řekl Vail.

„O to se postará moje noční sestra,“ odpověděl pohotově Stenner a vyšel z místnosti tak rychle, jak to jen svedl.

„Abelovi závidím,“ povzdychla Venableová. „On si jde domů a mě ještě čekají dvě operace.“

Vail se k ní posadil a jemně přejížděl prstem po obvaze na její tváři. „Ještě pár týdnů, a všechno to bude za námi,“ řekl něžně.

Pak vstal a přešel k oknu.

„Ten Stampler ti pořád vrtá hlavou, co?“ zeptala se nenápadně.

„Víš,“ začal pomalu, „ona nastala jedna chvíle, kdy… prostě takový okamžik… okamžik katarze. Očištění. Asi minutu nebo dvě jsem měl nad ním vrch. Mohl jsem rozhodnout o jeho životě a smrti. Měl jsem ho ve své moci. Jen bůh ví, jak jsem ho toužil zastřelit. Nejraději bych ho býval prostřílel jako řešeto. Kulku za každého, koho zavraždil. Už mi chybělo opravdu málo. Mačkal jsem spoušť, a kdybych s ní pohnul o milimetr… Jenže já jsem věděl, co chce, Jani. Já jsem věděl, jak chce, abych ho sejmul, a tím klesl na jeho úroveň. Pak jsem si všiml té cedule a uklidnil jsem se. Nechal jsem to na samotném ďáblovi. Ten se o něho postaral.“

„No tak… Už je to pryč, můj milý,“ řekla a pleskla rukou vedle sebe na postel.

Možná je, pomyslel si. Ale možná to nikdy pryč nebude.

* * *

Následujícího jitra seděli Shana Parverová s Dermottem Flahertym u stolu obžaloby a připravovali se na žádost o další odročení soudu s Edith Stoddardovou. Vail, Naomi a St. Claire – doprovázený Abelem Stennerem – seděli vedli nich v první řadě. Angelika, dcera Edith Stoddardové, seděla na opačné straně soudní síně a nervózně očekávala zahájení slyšení. Neustále obracela svůj pohled k zadním lavicím.

Přesně v devět nula nula vstoupila do síně soudkyně Thelma McElroyová – pohledná černoška, která ukrývala své inteligentní pronikavé oči za kulatými brýlemi s kovovou obroučkou. Byla to spravedlivá soudkyně a proslula přísným nesmlouvavým přístupem k zákonům.

Pak přivedli do soudní síně Edith Stoddardovou. Posadila se ke stolu obhajoby. Vypadala strhaně a vyhuble. Bylo zjevné, že týdny ve vazbě ji značně zkrušily. Položila si ruce na stůl a hleděla na ně.

Vzápětí se v zadní části soudní síně ozval nějaký šum. Vail se ohlédl, aby zjistil, co způsobilo ten poprask.

Dveřmi vjížděla dovnitř Jane Venableová na vozíku pro invalidy. Vypadala úchvatně – měla na sobě svůj smaragdově zelený kostým, rudé vlasy stažené do pevného drdolu, černou pásku přes oko a polovinu obličeje přikrytou obvazy a mulem.

Projela střední uličkou, blýskla zdravým okem po Vailovi, usmála se a mrkla. Zastavila se u stolu obhajoby. Vail nedokázal skrýt své překvapení. Shana Parverová byla šokovaná snad ještě víc. Pohlédla dozadu na Vaila, ale ten pouze zvedl obočí a pokrčil rameny.

„Do háje, co to má znamenat…,“ mumlal si pod vousy.

„Myslím, že jsme v průšvihu,“ konstatoval Stenner.

„Jsme vlastně v průšvihu od chvíle, kdy ten případ přebrala,“ odpověděl mu Vail.

Soudkyně McElroyová sklonila hlavu a nad obroučkami svých brýlí mžourala na Venableovou.

„No tedy, paní Venableová, to je překvapení. Vítejte zpět v práci.“

„Děkuji, Vaše Ctihodnosti,“ kývla Venableová.

„Jsme tedy připraveni k přelíčení?“ zeptala se soudkyně.

„V podstatě ano,“ řekla Venableová.

„My jsme byli připraveni požádat o odložení z důvodů špatného zdravotního stavu paní Venableové, Vaše Ctihodnosti…“

„Ale to nebude nutné,“ přerušila ji Venableová. „Obhajoba je připravena reagovat na obvinění.“

„Stát je také připraven, Vaše Ctihodnosti,“ koktala Shana Parverová a Flaherty už lovil v kufříku a začal vytahovat na stůl spisy.

Soudkyně pohlédla dolů na svůj program.

„Dnes tedy jde o předvedení obviněné a důkazní řízení, nemám pravdu?“

„Ano,“ kývla Parverová.

„Máte nějaké pozměňovací návrhy – ještě než začneme?“

„Vaše Ctihodnosti,“ spustila Venableová, „obhajoba chtěla požádat s dovolením soud, jestli by bylo možno předvolat ještě jednoho svědka obhajoby.“

„Ještě než začneme?“ divila se soudkyně.

„Žádáme o možnost zastupování obžalované, Edith Stoddardové, Vaše Ctihodnosti. Je již ve vazbě plné dva měsíce. Chceme požádat o svolení týkající se jejího zastoupení před soudem.“

„Vaše Ctihodnosti,“ začala Parverová, ale soudkyně zvedla ruku a utišila ji.

„Jenom minutku, paní žalobkyně,“ řekla a obrátila se k Venableové: „Kdo je tím svědkem, paní Venableová?“

„Její dcera Angelika, Vaše Ctihodnosti.“

„Vaše Ctihodnosti, to je ale vskutku neobvyklé,“ vyskočila Parverová. „Jde o slyšení. Jsme připraveni předložit velké porotě zjištění a důkazy podporující pojetí obžaloby – tedy že paní Stoddardová spáchala zločin klasifikovaný jako vražda prvního stupně. Při takové obžalobě přece nelze, aby byla obžalovaná zastoupena nějakým svědkem.“

„Vaše Ctihodnosti, ale v tomto případě se vyskytují značné polehčující okolnosti,“ kontrovala Venableová. „Moje klientka má naprosto čistý trestní rejstřík. Celá léta pracovala na odpovědném místě a v zaměstnání si jí vážili. Navíc živí dceru, která studuje na vysoké škole a manžela, který je naprostý invalida. Předpokládám, že nikdo z přítomných nebude namítat, aby se slyšení zúčastnila její dcera a svou matku zastoupila. Žádáme pouze o patnáct minut, o nic víc.“

Soudkyně McElroyová se opřela ve svém křesle a sundala si brýle.

„Předpokládám, že obhajoba je na toto slyšení připravena,“ řekla a pohlédla přísně na Venableovou.

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„A skutečně chcete tuto svědkyni předvolat ještě předtím, než obžaloba vysloví své pojetí případu?“

„Domnívám se, že by to bylo vhodné,“ odpověděla Venableová.

„Hmm,“ zamyslela se McElroyová. Zvedla tužku a chvilku si s ní poťukávala o blok. „Tak tedy… souhlasím s obhajobou. Je to přirozeně neobvyklý odklon od normálního postupu. Na druhou stranu bych si nepřála, aby tento soud byl považován za bezcitný. Paní Parverová, hodlám vaši námitku zamítnout. Mějte na paměti, že zde zatím není porota. Otázka kauce zůstává stále výhradně na mém uvážení.“

Parverová byla sice hodně rozčilená, ale uvědomila si, jak bláhové by bylo obrátit proti sobě hněv soudkyně na samém počátku.

„Ano, Vaše Ctihodnosti,“ řekla tedy.

„Děkuji. Dobrá. Nechť obhajoba vyzve svého svědka,“ řekla.

„Obhajoba předvolává Angeliku Stoddardovou.“

* * *

Angelika Stoddardová byla bledá a nervózní. Když skládala přísahu, třásly se jí ruce. Pak se rozechvěle posadila na svědeckou lavici. Oči upírala na Venableovou. Ta vmanévrovala kolečkové křeslo doprostřed soudní síně. Edith Stoddardová si Venableovou podezíravě měřila.

„Uklidněte se,“ promluvila Venableová příjemným tónem. „Já vím, že jste nervózní, ale bude to trvat skutečně jen pár minut. Uveďte své jméno, prosím.“

„Angelika Stoddardová.“

„Kolik je vám let, Angeliko?“

„Jednadvacet.“

„A kde bydlíte?“

„Na koleji Chalmers. Studuji na Chicagské univerzitě.“

„Jak dlouho studujete?“

„Tři roky.“

„Jaké máte známky, Angeliko?“

„Většinou jedničky a pár dvojek.“

„Patříte tedy mezi lepší studenty?“

„Asi ano.“

„Máte tedy stipendium, že?“

„Ano. Vystačí mi na zaplacení školného a učebnic.“

„A kdo za vás platí kolej a menzu?“

„Matka.“

„Paní Edith Stoddardová?“

„Ano.“

„Jak se jmenuje váš otec?“

„Charles. Charles Stoddard.“

„Je váš otec zaměstnán?“

„Ne. Můj otec je od krku dolů ochrnutý.“

„A bydlí ve společné domácnosti s matkou?“

„Ano.“

„Takže vaše matka je jedinou živitelkou pro vás oba – jak pro otce, tak pro vás. Říkám to správně?“

„Ano.“

„A ještě donedávna pracovala ve firmě Delaney Enterprises?“

„Ano. Pan Delaney ji vyhodil.“

„A kdo se stará o vašeho otce přes den?“

„My jsme měli ošetřovatelku, která byla zároveň i posluhovačka. Přicházela vždycky v osm ráno a odcházela v pět.“

„Takže od pěti se o něho stará vaše matka?“

„Ano. Kromě dní, kdy musí… kdy musela pracovat do noci. Stávalo se to tak jednou nebo dvakrát do týdne. Když musela pracovat do večera, chodila jsem domů.“

„Takže se o něho tedy staráte obě.“

„Ano. Ale víc se o něho stará… starala máma.“

„A změnilo se ve vašem životě po matčině zatčení hodně věcí?“

„Ano. Odešla nám ošetřovatelka. Tatínkovo pojištění nemohlo uhradit náklady na její práci.“

„A kdo se tedy o vašeho otce stará teď?“

„Já. Přerušila jsem studium a odstěhovala se domů.“

„Když tedy vaše matka ztratila práci, změnil se radikálně váš způsob života, je to pravda?“

„Ano.“

„A to se všechno stalo po zatčení vaší matky?“

Angelika přikývla a sklopila oči. „Doktor Saperstein – to je lékař mého otce – tvrdí, že ho budeme muset dát do ústavu.“ Rozplakala se a utírala si oči papírovým kapesníkem.

„A můžete si to dovolit? Vždyť jste říkala, že z pojištění nezaplatíte ani ošetřovatelku. Jak byste si mohli dovolit ústav?“

„Já si… najdu si práci. Prodám dům…“

Na chvíli se odmlčela, sklopila pohled k zemi a zdálo se, že se snaží uklidnit. Pak vzhlédla a její výraz se změnil ze zarmouceného v rozzlobený.

„To je tak hrozně nespravedlivé…,“ řekla a na okamžik zaváhala a pohlédla přímo do očí své matce. Náhle jí hlas zesílil, blýskla očima a pronesla: „Je to nespravedlivé, protože má matka Delaneye nezabila. To jsem byla já! Přiznala se jen proto, aby mě ochránila!“

Soudkyně sebou trhla. Venableová se zatvářila nesmírně překvapeně. Edith Stoddardová vyskočila.

„To je lež!“ křičela. „Je to naopak. Ona se snaží chránit mě! Já jsem Delaneye zabila, já jsem se k vraždě Delaneye i přiznala. Policie má mé přiznání ve zprávě. Okamžitě s tím skoncujte! Hned!“

„Ne! Přestaň, mami!“ křičela Angelika. „To já jsem udržovala pouto s Delaneyem. Od osmnácti. Zaměstnával tě jenom kvůli mně. Vyhrožoval mi…“

V soudní síni se rozpoutala vřava. Parverová vyskočila.

„Námitka, Vaše Ctihodnosti! Námitka!“

Venableová koktala: „Vaše Ctihodnosti, vůbec jsem netušila…“

Naomi se obrátila k Vailovi a špitla: „A do prdele…!“ Jenže Vail neodpovídal. Zíral na Venableovou s naprostým úžasem.

„Je to pravda!“ vřískala Angelika Stoddardová. „Té noci jsem ho šla prosit, aby ji nevyhazoval z práce a on mě donutil…“

„Námitka, Vaše Ctihodnosti!“ burácela Parverová.

McElroyová několikrát uhodila kladívkem. „Klid v soudní síni,“ zvolala přísně a oči jí vztekle blýskaly. „Klid! Ihned! Prosím advokátky, aby se mnou okamžitě odešly do kanceláře. Vyhlašuji přestávku.“

„Promiňte, Vaše Ctihodnosti, mohly bychom dostat deset minut, než se dostavíme k vám?“ zeptala se Parverová.

Soudkyně McElroyová blýskla znovu zlostně očima po Venableové. „Dobrá. Dobrá tedy,“ vyštěkla. „Dámy, máte patnáct minut. Pak se dostavte do mé kanceláře.“

A opustila soudní síň.

Vail hleděl na Venableovou přes celou šířku místnosti. Ona měla jen rozhozené ruce, jako kdyby chtěla naznačit ‚Jsem stejně překvapená jako vy‘. Usmál se na ni a zavrtěl hlavou.

* * *

Vail vedl Parverovou, Naomi, St. Claira, Stennera a Flahertyho do malé kanceláře vedle soudní síně.

„Oukej, Shano?“ promluvil, když za sebou zavřel. „Co teď tedy uděláme? Risk nebo zisk?“

Pohlédla mu upřeně do očí a řekla: „Ať se propadnu, jestli vím, co dál. Já se vůbec nedokážu zorientovat ani v tom, jaké máme možnosti.“

„Myslíš, že to Venableová plánovala nebo je fakticky překvapená jako my?“ zeptala se Naomi.

„Já si myslím, že to neplánovala,“ řekl Vail. „Ale myslím si, že v koutku mysli tušila, co se semele.“

„Šoková terapie. Tedy obhajoba,“ poznamenal Flaherty.

„Právnické divadlo,“ odpověděl Vail záhadně.

„To se divím, žes to nečekal,“ řekl Stenner. „Vytáhls přece na Jane před deseti lety úplně stejnou fintu.“

„Fajn. To je sice možné, Abeli,“ přikývla Shana, „ale koho teď teda soudíme? Má někdo nějaké tušení? Která z nich to udělala?“

Stenner dospěl k praktickému rozhodnutí. „Matka. Ta druhá možnost by byla příliš spletitá.“

„Já bych taky tipoval na matku,“ poznamenal Flaherty. „Ale myslím, že dcera prostě s Delaneyem něco měla – přesně tak, jak to říkala. A matka ho zabila, aby ji osvobodila. Toto vše je možné odhalit. Navrhoval bych odložení jednání a vrátil bych se na začátek.“

„Udělala to dcera a matka ji kryje,“ řekl St. Claire. „A je mi fuk, jestli to je spletitý.“

„Já si myslím, že to udělala Angelika,“ přitakala Shana.

„A já myslím, že Edith. Měla spoustu důvodů,“ řekla Naomi.

„Obě nám recitují stejnou historku, obě tvrdí, že ta druhá o tom nevěděla, měly stejný motiv, stejnou příležitost, a žádná nemá alibi,“ shrnul to Stenner.

„To je ale podivné,“ řekl St. Claire. „Na celé zbrani jsou přece jenom otisky Stoddardové.“

Vail upřeně zíral do stropu. „Proč by na té zbrani nebyly její otisky? Je to přece její zbraň,“ prohlásil neadresně.

„A co náboje?“ zeptal se Flaherty.

„To samý,“ odpověděl Vail. „Je to přece její zbraň. Přirozeně ji i nabíjela.“

„A dcera?“ zeptal se Flaherty. „Co její otisky?“

„Řekne nám, že si vzala rukavice,“ prohlásila Shana. „Pokud se bude chtít držet své verze.“

„Obžalujeme je obě, a uvidíme, jestli se jedna zhroutí dřív, než se dostanem před soud,“ navrhl řešení St. Claire.

Vail se rozesmál. „No jasně. Už to vidím v zářivých barvách. Co si myslíš, že by nám řekla velká porota, kdybychom se tam vrátili a pověděli, že chceme obžalovat dva lidi, protože si nejsme jistí, který z nich ten zločin spáchal?“

„Podle mě je to zinscenované,“ řekl Stenner. „Buď v tom jely obě nebo teď všechno schválně zamlžují.“

„A nemůžeme ty jejich verze trochu narušit?“ řekl Flaherty. „Zkusit najít v příběhu Edith Stoddardové trhlinku a uvidíme, co nám o dotyčném momentu řekne dcera?“ Shana Parverová se neklidně zavrtěla. Hleděla na podlahu, ale mlčela.

„Tak moment,“ promluvil Vail. „Parverová, co tě žere? Ven s tím.“

„Já myslím…,“ začala, na okamžik zaváhala, a pak pokračovala. „Myslím, že si zasloužil, co dostal. Ať už ho zastřelil kdokoliv.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Všichni se dívali jeden na druhého, a pak zpět na Shanu.

„Rád bych se tady vás všech na něco zeptal,“ vzal si znovu slovo Vail. „Myslíte si někdo z vás, že by se Edith Stoddardová dobrovolně oddávala Delaneyovým sexuálním hrátkám?“

„Proč se ptáte?“ podivila se Shana.

„Protože právě to může být klíčem k celému tomu zmatku,“ prohlásil Vail. „Delaney se dvořil dceři a okouzlil ji. Hele, je to mladá holka a najednou se o ni začne zajímat matčin šéf, který je navíc v našem městě velké zvíře. Přiláká ji do svého doupěte a pak víme jen to, že s ní hraje podivné sexuální hry. Ona to nikomu neříká. Matce přirozeně vůbec ne. Delaney byl nahý, když ho sejmuli. Předpokládejme, že byl s dcerou a Edith Stoddardová tam přišla a přistihla je. Plížila se podél stěny, vytáhla bouchačku a sejmula Delaneye. Pak odtamtud Angeliku rychle vyhnala, hodila pistoli do skrýše a utekla. Na druhý den si při Johnsonově výslechu uvědomila, že profesionály obelhat nedokáže, a tak se ke zločinu přiznala, prohlásila, že ztratila hlavu, protože ji Delaney vylil z práce a doufala, že tím to skončí. Takovým chováním skutečně chrání manžela a dceru.“

„Dost pěkný scénář,“ řekl Stenner.

„Jenže my přece pravdu známe,“ prohlásil Flaherty.

„Skutečně?“ podivil se St. Claire. „Víme jen to, že Delaney byl dost kreténskej hajzl, a ať ho odbouchl kdokoliv, prostě o jeho skříni plné hračiček věděl. Tak či onak, u soudu z toho vychází jako slizoun a sympatie získávají dámy.“

„Podle mého bude velmi obtížné docílit v tomto případě jednohlasého verdiktu,“ konstatovala Naomi. „Pokud bude polovina členů poroty ženského rodu, uvízne to prostě na mrtvém bodě.“

„Myslím, že Naomi má pravdu,“ řekl Vail. „Před námi stojí otázka – co chceme my? Chceme dostat Edith nebo Angeliku Stoddardovou na doživotí do lochu?“

„Takže soucit?“ zadíval se upřeně na Vaila Stenner.

„Zkušenost,“ hádal Flaherty. „Měli bychom se snažit vyjednávat, jinak se z toho Stoddardová určité dostane.“

„Shano?“ promluvil Vail. „Je to tvoje věc.“

„Zabití. První stupeň. Od deseti do dvaceti let.“

„Na to ti Venableová nepřistoupí,“ řekl Vail. „Ona si to riskne dát před porotu.“

„Vám ale uniká názor Edith Stoddardové,“ řekla Shana. „Ona před porotu nechce. Ona si stoprocentně nebude chtít zopakovat to, co se dnes ráno stalo u soudu. Celý její problém teď spočívá v ochraně manžela a dcery.“

„Myslíš, že půjdou na zabití jedničku?“ zeptala se Naomi.

„Já si myslím, že Jane jde o jediné – aby její klientka vyšla z této soudní síně volná,“ prohlásil Vail.

„A co teda?“ ptala se Shana.

„Tak já si teda myslím, že je načase vyjednávat,“ řekl Vail.

„A já si myslím, že ať se stane cokoli, dostane spravedlnost zase jednou pořádně na prdel,“ utrousil Stenner.

A to bylo poprvé, kdy na jeho tváři spatřili všichni přítomní úsměv.

* * *

„Co to na nás tady, sakra, vytahujete, paní Venableová?“ ptala se přísně soudkyně McElroyová a mračila se na ni zpoza svého stolu.

„Přísahám, že jsem vůbec netušila, co chce říct,“ odpověděla Jane. „Předtím se mě ptala, jestli může svědčit ve prospěch matky, aby jí pomohla dostat se ven na kauci.“

„V to upřímně doufám. Já totiž nemám v oblibě právníky, kteří se mi snaží proměnit soudní síň v cirkusovou manéž.“ Soudkyně McElroyová na ni zírala ještě několik vteřin.

„Máte mé slovo,“ pronesla Venableová pevným hlasem.

„Tak dobrá,“ přikývla McElroyová. „Co si počneme s tímhle zmatkem?“

„Já si myslím, že to plně závisí na paní Venableové,“ odpověděla okamžitě Shana.

„Na mně?“ podivila se Venableová.

„Ano,“ odpověděla Parverová. „Nemůžete je přece obhajovat obě najednou. To znamená, že Angelika by si musela najít vlastního právníka. Jste tedy připravena vést svou obhajobu tím směrem, že vše na Angeliku Stoddardovou hodíte?“

„Co tím chcete říct?“ ohradila se popuzeně Venableová.

„To je přece jediný způsob, jak odsud Edith dostat,“ řekla klidně Parverová. „Buď budeme považovat Edith Stoddardovou za vinnou a pokusíme se něco vymyslet nebo bude třeba, abyste přesvědčila svou vlastní klientku o tom, že musíte vyrukovat proti její dceři. Vinu může přece nést jen jedna.“

„Tak půjdeme před porotu,“ odbyla ji příkře Venableová.

„A budeme prát všechno to špinavé prádlo před novinářema?“ zaútočila Shana.

„Pochybuji. Máme pořád to doznání, paní obhájkyně. Vaše klientka ho ještě neodvolala.“

„Žádná porota na světě by Edith Stoddardovou neodsoudila,“ řekla Venableová.

„Ale o tohle nejde, co?“ zeptala se Shana.

„O co si myslíte, že jde?“

„Máme tady jasný případ předem plánované vraždy. Máme před sebou společensky významného člověka, který má hodně přátel na vlivných místech. Jediný způsob, jak to dovést do konce, je vláčet Edith vším tím bahnem. Zamyslete se nad tím.“

McElroyová se opřela, vytvořila z prstů pyramidu a opřela si o ni bradu. Vyloudila na tváři úsměv. Tahle malá Parverová je bystrá a tvrdá, pomyslela si. V duchu však obdivovala obě ženy. Nakonec vstala.

„Omluvte mě, prosím,“ řekla. „Na pár minut se vzdálím. Ráda bych si vše promyslela, abychom po mém návratu mohly náš problém vyřešit s definitivní platností.“

A odešla.

„Oukej, co navrhujete?“ zeptala se Venableová.

„Zabití jednička. Deset až dvacet. Může být venku za šest sedm let.“

„Ani náhodou. Zradila bych svou klientku. Co dvojka? Pět až deset.“

„To nemůžu udělat.“

„Co chce Martin Vail?“

„Tohle je můj případ, ne jeho.“

„On vám nic neradil?“

„Ne.“

Venableová se usmála. „To je chlapík.“

„Tak na tom jediném se shodneme,“ řekla Shana a konečně se usmála také.

„Tak co? Jaká je odpověď, Shano? Můžeme to dotáhnout do konce tady.“

„Tak to chcete?“

„Hele, děvenko, do tohohle jste mě především našroubovali vy,“ usmála se Venableová. „Já jsem byla ve své soukromé luxusní firmě nadmíru spokojená. Vydělávala jsem hromady peněz a byla jsem v pohodě. Já si myslím, že základní otázka zní: opravdu to chcete dostat před porotu?“

Shana Parverová neodpověděla hned. Hleděla do stropu – tak, jak to často dělával Vail – a přemýšlela. Nakonec řekla: „A co kompromis? Hrejte to na přiznání viny k jedničce zabití. Pokud bude soudkyně souhlasit od pěti do dvaceti. Tak může být venku za tři roky.“

„Vězení s minimální ostrahou?“

„S tím bych souhlasila.“

Venableová se usmála a podala jí ruku.

„Domluveno,“ řekla. „Jste po čertech dobrá právnička, Shano.“

„Podívejme. To říkáte vy?“

* * *

Několik dní po soudu přikázal guvernér státu Kentucky své policii, aby vyzvedla ze šachty číslo pět Stamplerovo tělo. Všechen sníh už roztál díky jarním dešťům, které po sobě v lese zanechaly rozbahněnou mýtinu se zející jámou připomínající černý střed terče. Jáma se šklebila na místě, kde se propadla shnilá prkna zakrývající starou výtahovou šachtu. Na mýtině se shromáždil hlouček obyvatel Crimsidu a všichni pochmurnou činnost policistů zvědavě sledovali – jak už to s davy a čumily bývá. Moc toho stejně neviděli – jen malý jeřáb se silnými reflektory a videokameru, kterou na něm policisté spouštěli do útrob jedné kentucké hory. Asi půl tuctu státních policistů zvědavě zíralo na monitor.

Stará důlní šachta byla prázdná.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai