Chameleon

Wiliam Diehl

(2002)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Špionážní, Thrillery

Strhující špionážní román plný překvapivých zvratů a odhalení. Děj knihy se odehrává v několika tematických okruzích: žurnalistické prostředí ambiciózní novinářky Elizy a jejího chamtivého šéfa, majitele komerční televize, se střetává s prostředím tajné rozvědky, z níž se rekrutují nájemní vrazi, se světem japonských zenových mistrů bojového umění a prostředím konkurenčního boje naftařských společností usilujících o monopolní postavení. Vše směřuje k záhadné postavě Chameleona, o jehož dopadení všichni usilují

Vydal Jiří Buchal – BB art v roce 2002

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 1981 by William F. Diehl, Jr.

All rights reserved

Z anglického originálu Chameleon

(First published by Ballantine Books Edition in 1982)

přeložila © 2002 Marie Frydrychová

Redakce textu: Eva Kubešová

Grafická úprava obálky © 2002 Bohumil Fencl

Jazyková korektura: Martina Školníková

Tisk: Centa, s.r.o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 80-7257-900-2

OBSAH

Vynikající novináři, špičky ve svém oboru, Frank O’Hara a Eliza Gunnová se vydávají po stopě nejnebezpečnějšího nájemného vraha všech dob. Ve snaze o jeho odhalení narážejí na nesmírné překážky ve složité spleti špionážní sítě a počítačových záznamů největších zpravodajských služeb světa. Pohybují se i v exotickém prostředí Orientu, který skrývá svá tajemství jak v dráždivém umění milostných her, tak v promyšleném umění zabíjet.

Chameleon je dokonale vystavěný příběh, v němž nechybí drama ani vzrušení. William Diehl si díky svému mistrovskému líčení umí udržet čtenářovu pozornost a nechává své vyprávěni postupovat rychlým tempem, doslova mílovými kroky. Jako obvykle nutí čtenáře hltat stránku po stránce jedním dechem až do překvapivého a šokujícího vyvrcholení.

PODĚKOVÁNÍ

S vděčností: mámě a tátovi, Cathy a Johnovi, Stanovi, Billymu a Melisse.

Temple a malé Katii.

Michaelovi a Marilyn, Michaelovi a Mardimu, Irvingovi a Sylvii, Carole, Donovi a Rose, Davidovi, Mitchovi a Cobray, DeSalesovi, Bobbymu Birdovi, Missy, Joelovi, Irovi a Dee Dee, Peterovi a Cathy a Betty a doktoru Samu Grayovi.

Georgovi, Eddiemu, Jamesovi, Chuckovi, Paulovi a zpravodajské redakci televize Channel Five v Atlantě.

Betsy Nolanové, Tommymu, Edovi, Sidney Sheldonovi a Burtovi.

Marcovi Jaffemu a nakladatelství Random House a Natu Lefkiwitzovi a Williamu Morrisovi.

Peteru Gethersovi, redaktorovi, který mě inspiroval.

Owenu Lasterovi, zázračnému agentovi.

A konečně, s láskyplnou vzpomínkou na starého medvěda Townsenda: Tak sbohem, Stromboli, ať už jsi kdekoli.

PROLOG

Historie je výčet,

většinou falešný,

událostí,

většinou nedůležitých,

které nám přivodí vládcové,

většinou padouši,

a vojáci,

většinou blázni.

AMBROSE BIERCE

Vánoce 1979

Sledoval ji už téměř hodinu. Byla naprosto úchvatná. Elegantně se procházela po obchodním domě Bloomingdale a pečlivě zvažovala koupi každého dárku, který vzápětí odškrtla ze seznamu a přesunula se do dalšího oddělení. Působila ušlechtile a exoticky – vyšší, upravená, oblečená s dávkou vkusu a obdivuhodného stylu. Na sobě měla černé džíny Jordache, vysoké kovbojské boty Lucchese, bleděmodrou hedvábnou halenku a popelínovou bundičku lemovanou králičí kožešinou.

Rozhodující byl klobouk – černá buřinka, téměř arogantně naražená na oko dokonalého mandlového tvaru. Z buřinky visel krátký závoj a zakrýval jí obličej.

Šel vytrvale za ní a nechával si odstup asi o dva pulty, tedy zhruba o patnáct metrů. Metodicky nakupovala. Tašku měla plnou ještě dřív, než se dostala do prvního patra, a jak vystoupila z eskalátoru, náhle zrychlila a zamířila k východu na Lexington Avenue. Zanedlouho se ocitne venku. To bude ono! Pokud má učinit další krok, nastal ideální okamžik.

Do koženého kabátu se oblékal za chůze. Spěchal podél řady blikajících vánočních stromků a kolem červenobílého transparentu s nápisem: Veselé Vánoce vám přejí všichni přátelé z Bloomingdale (a pod tím ještě reklamní pobídka: K nákupům zbývají jen 4 dny!). Pokračoval po schodech z mezipatra a dolů pod balkon, na němž skupinka stydlivých středoškolských koledníků téměř šeptala své sborové úpravy koled. Pak ji téměř ztratil. Davy odhodlaných zákazníků prchaly před fičícím větrem a mokrým sněhem, tlačily se u vchodu a nemilosrdně braly obchod útokem. Stal se dočasnou obětí jejich hrubého nájezdu. Uvízl mezi nimi.

Ustupoval a prorážel si cestu pomocí loktů, proboxovával se dopředu, kolébavě se tlačil dál a dál, až do ní téměř narazil. Náhle se ocitli proti sobě tváří v tvář, téměř se dotýkali, a potom se stejně rychle zase rozdělili. Vzdalovala se mu s takovou elegancí, že ji v davu spíše cítil než viděl. Ani se po srážce nestačil omluvit, a ona už se vzpamatovala a rychle si ho prohlédla. Starší muž, asi pětačtyřicet, odhadovala, a hezký, i když měl v obličeji patrné vrásky rozmařilého života a ve vlasech mu prokvétalo stříbro. Jeho oblečení bylo bez jediné chybičky: tvídové sako, vlněné kalhoty barvy hnědavé břidlice, košile se širokým proužkem a vázanka od Cardina.

Pohlédl přímo na ni, s úsměvem pokynul ke dveřím, a jakmile se dostala mezi dvě skleněná křídla, sám dveře rozhýbal, aby se nemusela namáhat. Byl to Asiat? Polynésan? Míšenec? Možná kombinace Mexičana s Francouzem, usoudila nakonec. Na Japonce se zdál být trochu příliš vysoký.

Venku bičovaly Lexington Avenue studené mokré vločky a tančily nad mřížkami větráků do metra, než je ostrý vítr prohánějící se městem odvál na Padesátou devátou ulici. Zamávali si na stejného taxíka, uskočili stejné spršce rozbředlého sněhu, když k nim přijížděl, a protože všechny taxíky buď kamsi zmizely, nebo jejich řidiči při první známce špatného počasí odjeli na oběd, rozhodli se nastoupit společně.

Tak to začalo.

Pozval ji na drink. Chvíli si ho prohlížela zpod krempy svého odvážného klobouku a – k jeho překvapení – přikývla. Zastavili se u Pierra a ona podle všech pravidel etikety po první sklence zmizela. Když platil účet, přistoupil ke stolu majitel podniku a podal mu vzkaz. Na proužek papíru naškrábala své telefonní číslo.

Skvělé.

Následujícího dne poobědvali v La Cote Basque, strávili část odpoledne na nové výstavě v Muzeu moderního umění, odtamtud zašli na sklenku do baru Charley O a skončili na bruslích na Rockefeller Plaza. Odjela se domů převléknout a sešla se s ním později na večeři v hotelu Four Seasons. Na sobě měla přísný černý kostým s bílou hedvábnou viktoriánskou halenkou lemovanou irskou krajkou, s vysokým límcem dosahujícím přesně pod bradu. Nechyběl klobouk se závojem, který jí vždy dodával na tajuplnosti. Mluvila velmi málo, a pokud vůbec něco řekla, pak šlo o neutrální konverzaci. Oba se osobním otázkám vyhýbali – jak už to v začátcích milostných románků bývá – a snažili se udržet ovzduší záhadnosti co nejdéle. Po večeři se nechali pohltit vánoční atmosférou, zaposlouchali se do koled u Rockefeller Plaza a nakonec se pomalu procházeli kolem svátečních výkladních skříní na Páté Avenue.

Znovu začalo sněžit, ale vítr se utišil a na chodníku zůstával sněhový poprašek. Minulo je několik taxíků s rozsvícenými nápisy ‚Mimo provoz‘. Ulice se postupně vyprázdnila, až na zbloudilou drožku, která jezdila sem a tam několik bloků od Rockefeller Plaza u Central Parku. Pustou ulicí se rozléhal klapot koňských kopyt. Na kozlíku se pod přikrývkou choulila mladá žena v cylindru s hedvábnou růží za stuhou. Zamával na ni uprostřed Páté Avenue a ona souhlasila, že je odveze na Šedesátou třetí ulici.

V drožce přes sebe přehodili přikrývku. Objal ji kolem ramen, přitáhl si ji k sobě a něžně jí hřbetem ruky obrátil obličej nahoru. Ihned zareagovala a zlehka ho políbila. Špičkou jazyka mu přejela přes spodní ret. Znovu se políbili. A pak ještě jednou. Lehce se hladili konečky prstů po obličeji a nepřestávali zkoumat jazykem ústa toho druhého.

Když dorazili k jejímu bytu, Pátá Avenue zela prázdnotou. Vítr se utišil a sníh padal téměř kolmo dolů a zaplňoval vyježděné koleje na silnici. Všude se rozhostilo něžné zimní ticho. Podal ženě na kozlíku tři desetidolarové bankovky, seskočil z drožky a galantně svou dámu přenesl přes břečku u okraje silnice až pod markýzu nade dveřmi do domu. Tam se postavila, chytila ho za ruku a vedla dovnitř. Za nimi se ozval tlumený zvuk biče, zanikající mezi sněhovými vločkami. Jakmile překročili práh bytu, ihned se omluvila a odešla do ložnice.

Malé apartmá ve čtvrtém patře mělo výhled na Central Park, bylo vkusně zařízené, s jednou ložnicí a krbem v obývacím pokoji. Cosi v něm však chybělo. Až po chvíli si uvědomil, že postrádá veškeré osobní věci. Neviděl fotografie ani upomínkové předměty. Téměř mu připadalo, že pokoj je jen naaranžovaný – jako v obchodním domě.

Vstal, ještě chvíli si místnost prohlížel a pak vstoupil do koupelny pro hosty. Zavřel za sebou dveře a stáhl si kalhoty. Vysoko na levém stehně měl kožený pás s úzkým pouzdrem. Dřevěná rukojeť vyčnívající z pouzdra byla ohoblovaná do zvláštně plochého tvaru. Byla opracovaná tak, aby mu dokonale padla do ruky. Pevně ji uchopil a stiskl v prstech. Pomalu vytahoval z pouzdra ostrý nástroj, připomínající malé tesařské dláto. Prohlížel si ho. Prohnuté okraje štíhlé zbraně vypadaly jako miniaturní okap a leskly se příslibem zla. Na konci asi dvanáct centimetrů dlouhého ostří vznikla dokonalá špička – jako jehla. Sáhl na ni prstem jen velmi zlehka, téměř se jí nedotýkal. Hned mu probodla bříško prstu. Olízl si krůpěj krve, znovu natáhl kalhoty a sáhl si dozadu za opasek. Opatrně tam pouzdro se svou ostrou zbraní zasunul. Chvíli zkoumal svůj obraz v zrcadle a pak se vrátil do pokoje.

Z ložnice slyšel tichý zvuk rádia. Zavolala na něj. Vstoupil tedy dovnitř. V místnosti nesvítilo nic než půl tuctu mihotavých plamínků svíček. Seděla se sklopenou hlavou uprostřed postele, opírala se o ruce a dlouhé vlasy jí padaly v hustých pramenech téměř až do klína. Přehodila přes sebe jen krajkovou noční košili. Přimhouřil oči a snažil se v té temné místnosti co nejlépe zorientovat.

Za sebou neviděl žádné zrcadlo ani sklo.

Výborně.

Přistoupil k posteli, sundal si sako a přehodil ho přes židli. Pak si rozepnul košili a pomalu projížděl rukama kolem opasku, aby si ji uvolnil a vykasal z kalhot.

Jakmile sáhl za opasek, prudce se posadila a zavlnila rameny. Průhledná noční košile z ní sklouzla. Ten pohled ho vyvedl z míry. Na okamžik zaváhal, a jakmile se té chyby dopustil, švihla pravicí a natáhla ji přímo před sebe.

Pohybovala se tak rychle, že zbraň ani nespatřil. Všiml si jen oslepujícího záblesku z hlavně a ucítil strašlivé horko na obličeji zlomek vteřiny předtím, než mu kulka vystřelila mozek.

Když Colin Bradley padal, vydechl jediné slovo:

„Chameleon?“

KNIHA PRVNÍ

Vraždu lze spáchat legálními prostředky, hodnověrnou válkou i válkou pro zisk, a také falešným obviněním, stejně jako jedem či dýkou.

LORD ACTON

KAPITOLA 01

Itálie, prosinec 1979

KDYŽ SE MARZA probudil, byla ještě tma – poslední minuty před svítáním, kdy se slunce stále skrývá za vysokou kostelní věží a první krvavě rudé prsty dne se natahují mezi domy a sahají přes benátskou lagunu směrem k jejich oknu. Jeho žena ležela vedle něj a tvrdě spala. Ohnivé vlasy měla rozhozené po žlutém saténovém polštáři. Přimhouřenýma očima ji několik minut pozoroval a obdivoval, jak je krásná i ve spánku.

Panečku, Marzo, ty mizero, ty máš ale kliku, pomyslel si. Co ti chybí? A tentokrát všechno funguje jako hodinky. Nastaly ti dobré časy. Nejlepší ve tvém životě.

Koutkem oka zahlédl na podlaze hedvábnou noční košili. Ležela tam, kam ji večer odhodila. Neubránil se úsměvu. Už deset let jsou manželé, a ona ho dokáže svým bezstarostným chováním v ložnici stále ještě překvapit i potěšit. Milena de la Rovere, divoká nespoutaná rusovlasá tygřice, herečka, která přiváděla k šílenství evropské i hollywoodské režiséry, je stále s ním, i po deseti letech, a nepřestává být jeho pokušitelkou a vášnivou milenkou.

Při pohledu na odhozenou noční košili si vzpomněl, jak nad ním v posteli klečela a vykřikovala ochraptěle z plných plic ‚ty anglický sprostý slova‘, která ji naučil. Vzápětí si stáhla tenká ramínka noční košile a pomalu si tu krásnou hedvábnou látku v barvě šampaňského stahovala dolů, bolestně pomaloučku, přes ňadra, která nakonec vyklouzla ven se ztvrdlými bradavkami, jakoby připravenými jen pro něj. Nepřestávala ho provokovat, s nekonečnou trpělivostí se vrtěla a nechala klouzat noční košili dolů až ke kolenům. Vykroutila jednu nohu, překročila ho, pak si strhla košili z druhé nohy a lhostejně ji odhodila na druhou stranu místnosti.

„Hadřík za tři sta tisíc lir!“ vřískal smíchy. „A ona ho odhodí jako ručník z Holiday Inn!“

„Ho-lý-dej-in!“ křikla na něj schválně špatnou angličtinou a také se rozesmála. Pak se nad Marzu naklonila, uchopila jednu jeho bradavku mezi zuby, začala se pomaloučku krouživě pohupovat a cítila, jak jí bradavka tvrdne v ústech. Nakonec ji lehce sála a dívala se mu přitom do očí.

„Va bene?“ zeptala se šibalsky.

„Molto bene…“

Pomalu přejížděla jazykem dolů od bradavky k pupku a celý ho obkroužila. „E permesso…?“

Už šeptala. Soustředila svou pozornost na jeho břicho a čekala na odpověď.

Marza zasténal a špitl téměř stejně tiše: „Ani se neptej.“

Ležel na zádech a dlouho se na ni usmíval. Cítil konce jejích nehtů, jak ho hladí na břiše, zlehka, jako motýlí křídla. Uvědomoval si doteky jejího jazyka, tak nenápadné, že je spíše vnímal podprahově, než skutečně cítil. To bylo něco pro něj. Takové začátky milovala. Nakonec se dostala rty ke špičce jeho penisu, ten se k ní vztyčil a ona ho uchopila do úst a začala si pobrukovat hlubokým monotónním hlasem. Marza byl ztracen. Připadalo mu, jako kdyby se ho dotýkala všude. Jazykem, konečky prstů, rty. Pohupoval se do rytmu s ní v téměř nedobrovolné odezvě na její milostnou předehru. Cítil, jak mu srdce buší až v krku. Probíral se prsty v záplavě jejích rudých vlasů a ona začala houpat hlavou, sténání sílilo, vnímal hluboké chroptění kdesi dole v jejím hrdle, jak vibruje a dotýká se jeho penisu, který tvrdl stále víc.

„Il tempo si é fermato per me.“ – „Malá smrt,“ vydechl. „Můj čas se zastavil.“

A ona nezřetelně odpověděla: „Čas neexistuje.“

Pak už byl s mluvením konec, a když už cítil, že je na pokraji výbuchu, sklouzl dolů, přitáhl si ji k sobě a přitom lehce přejížděl rukou k jejímu břichu, ucítil jemné chloupky a stiskl ji mezi dva prsty. Pohyboval rukou v pomalých kroužcích a nakonec se rozhýbali oba, ona ho stále laskala, přitahovala ho k sobě blíž a blíž, dokud necítil, jak se utápí v jejím ohni. Sklouzla mu rukama na záda a tiskla se k němu stále víc. On měl dojem, že v ní vybuchne, a opakoval stále znovu a znovu: „Vzdávám to… vzdávám to… vzdávám to…“ A nakonec: „Miluju tě.“

*****

Když se brali, bulvární plátky jim nedávaly víc než pár měsíců, maximálně rok. Jí bylo tenkrát dvacet a patřila od sedmnácti k nejzářivějším italským filmovým hvězdám. Marzovi bylo osmatřicet a prožíval svůj comeback. Právě vyhrál tři závody za sebou, přestože ho už tři roky většina sportovních komentátorů a sponzorů odepisovala jako ztroskotance a špatnou investici – od pětatřiceti pro ně byl zkrátka jezdcem, který propadl na celé čáře.

Pak se na něho obrátil Noviliano – vynikající konstruktér – a nabídl mu skvělou šanci. Zbrusu nový zkušební model, neskutečně rychlý a stabilní. „Chce to zkušeného, ale nebojácného chlapa,“ řekl mu Noviliano. „Takový stroj nemůžu svěřit nějakému cucákovi.“

A tak začal ten nejúspěšnější vztah v historii automobilových závodů: Noviliano, Marza a Aquila 333 – revoluční automobil s křídlem, novými aerodynamickými prvky a unikátním vstřikovacím systémem, zvyšujícím účinnost motoru, díky němuž se zajížďky do depa oproti ostatním redukovaly na třetinu.

Model Aquila 333 byl ve své době každopádně skvělý a Marza ho uměl řídit opravdu mistrovsky. Nikdo se mu nevyrovnal – měl už dost zkušeností, ale zároveň se ještě nebál. Smrtí opovrhoval. V jednom rozhovoru se nechal slyšet: „Viděl jsem smrt asi dvakrát, třikrát. Seděla na zdi u trati a mávala na mě. Já jí říkám: ‚Do hajzlu s tebou! Ještě ne! Marzu nedostaneš!‘ Podle mýho když se bojíte smrti, tak automobilový závody holt nejsou vaše parketa.“

Když se seznámil s Milenou, byl na ústupu ze slávy a říkalo se o něm, že za rok buď odejde sám, nebo se zabije při havárii. Navíc jí bylo teprve dvacet a toužil po ní snad každý chlap mezi pubertou a senilitou, tak jak si mohl dělat naděje?

Jenže Marza a Aquila 333 se nakonec významně zapsali do historie automobilových závodů.

Čím rychleji stoupala její sláva, tím lépe jezdil. S každým jejím novým filmem vyhrával další kostkované praporky. Nesoupeřili spolu. On jí úspěch ze srdce přál a ona zase v Marzovi získala muže, který ji miloval a uznával a choval se k ní jako ke kamarádce a milence, ne jako k filmové hvězdě. Ostatní muže její krása a úspěch odrazovaly. Slovo ‚odradit‘ však v Marzově slovníku neexistovalo. Pro Marzu bylo dokonce nemyslitelné vůbec o něm uvažovat.

A ona ho za to zbožňovala.

Jezdil jako posedlý. Řídil však s téměř děsivou dokonalostí. Nepředstavitelně zbohatl. Milena ho nakonec požádala, aby závodění nechal. Už si nemusel vůbec nic dokazovat. A Noviliano ho vyzval, aby s ním spolupracoval na vývoji rychlého a elegantního modelu osobního vozu s pozoruhodným motorem s přímým vstřikem paliva, čímž se výrazně zvyšovala jeho účinnost. Marza měl za úkol testovat, testovat a testovat, dokud nové auto nedovedou k dokonalosti, i když tentokrát o závodní model nešlo.

Vynikající konstruktér, profesor Di Fiere, vůz pojmenoval na Marzovu počest po tom, koho závodník miloval v životě nejvíc. A tak model dostal jméno Aquila Milena, protože měl připomínat výjimečnou a krásnou ženu. A jaký to byl stroj! Ve své době by způsobil v automobilovém průmyslu naprostou revoluci. Samotný patent na unikátní systém vstřikování paliva z nich všech mohl udělat multimilionáře!

A tak Marza pověsil závodění na hřebík. A Milena dobrovolně ukončila svou hereckou kariéru. Našel ideální místo pro nový společný domov – pahorek za Malcontentou, na samém okraji laguny Veneta, s panoramatickým výhledem na její milované Benátky. Tam pro ni postavil vilu v antickém stylu. A do továrny v Padově to měl pouhých třicet kilometrů.

Obrátil hlavu a díval se klenutými dveřmi za terasu, na druhou stranu laguny k Benátkám, a sledoval, jak se slunce postupně objevuje zpoza kostelní věže a pomaloučku zalévá ložnici svou radou září. Tuto část dne miloval nejvíc. Vždycky. Cítil se skvěle. Dnešek bude k testům Mileny ideální. Koneckonců, její jmenovkyni odveze na Nový rok 1980 do Monte Carla. Řekl si, že jako novoroční dárek si nadělí úvodní zkušební testy.

Posunula se k němu. Převrátila se na záda a saténová pokrývka se shrnula, spadla na zem a ona zůstala ležet nahá. Neubránil se obdivu při pohledu na její dokonalé tělo a vnímal, jak v něm znovu narůstá touha. Časné ráno bohužel zrovna nebylo její oblíbenou dobou k milování. Ucítil studený průvan, který pomalu rozhýbal krajkové záclony, jako podmořské traviny. Zvedl pokrývku a něžně Milenu přikryl, aby se nanastydla.

Za celých deset let jejich manželství nenastal jediný okamžik, kterého by litoval. Byla to vynikající žena. „Grazie,“ řekl tiše. „Tante grazie.“

Ještě se naklonil a zlehka ji políbil na tvář, pak se naposled podíval na oslepující východ slunce a odešel do koupelny, aby se osprchoval a oblékl. Před odchodem se vrátil do ložnice, naklonil se nad ni a políbil ji na rozloučenou. Otevřela jedno oko, usmála se a svou nedokonalou angličtinou mu přikázala: „Nejeď moc rychle!“

II.

Pokaždé když Falmouth dostal nový úkol, udělal si seznam, jehož vypracování mu obvykle trvalo několik dní. Nejdřív ze všeho si určil základní cíle a potom seřadil problémy: do jednoho sloupce vypsal v chronologickém pořadí jednotlivé kroky, vedoucí k dosažení cílů; do druhého pak seřadil tytéž kroky podle míry rizika. Začal s těmi nejrizikovějšími. Vrcholem příprav bylo nejideálnější prokombinování obou sloupců, aby se dobral k nejbezpečnějšímu a nejdokonalejšímu postupu pro splnění svého poslání.

Poskytli mu vynikající informace přímo od rozvědky. Naprosto vše, oč požádal. Výkresy automobilu. Detailní plán celé automobilky s rozpisem obchůzek ochranky. Fotografie testovacího okruhu. Osobní materiály Marzy, Noviliana, Di Fiereho a tří dalších testovacích pilotů. V materiálech našel podrobnosti o jejich osobních zvycích i o jejich obvyklém postupu práce. Nechyběl ani přehled informací o Padově, malebném, avšak provinčním městečku, proslaveném nejen automobilkou Aquila Motors, ale také starobylou bazilikou svatého Antonia s Giottovými freskami, které lákaly návštěvníky z celého světa.

Turistické centrum bylo pro jeho úkol ideální. Kromě turistů mohl očekávat i poutníky, kteří chtěli zahájit nový rok jak se patří. Ti mu velmi usnadní práci, protože se mezi nimi dokonale ztratí.

Příprava operace trvala měsíc. Pobýval v malém pařížském hotýlku na rue Fresnel, nedaleko rue de Longchamp, půl bloku od Seiny. Bylo to kousek od centra, ale přitom v klidné ulici. Proměnil své apartmá v soukromý válečný štáb s mapami na stěnách, jízdními a letovými řády, fotografiemi ředitelů firmy, výkresy nového modelu a podrobnými orientačními plány továrny i města.

*****

Začal studiem automap a plánováním dopravy. Falmouth kladl v přípravách na první místo vždy transport – na místo i z místa činu. Podobně jako ostatní agenti rozvědky považoval záchranu své osoby za hlavní prioritu. Jakmile vyřešil problém dopravy, soustředil se na samotný úkol.

Z Paříže odletí do Nice, pak nočním vlakem podél pobřeží a nahoru do Milána. Tam si pronajme auto a odjede do Padovy – zhruba dvě stě kilometrů.

Nejožehavější však bude cesta zpátky. Jakmile splní úkol, bude se muset pohybovat velmi rychle, aniž by však upoutal přílišnou pozornost. Odjede autem do Verony, pak vlakem na sever přes Trento a Brennerský průsmyk do Innsbrucku a odtamtud do Mnichova. Z Mnichova odletí do Paříže.

Jediná riziková etapa ústupu bude cesta autem z Padovy do Verony. Ale to je pouze sedmdesát kilometrů, tedy necelá hodina cesty. To zvládne jako nic! Ještě minimálně další hodinu potrvá, než pomine počáteční šok, a pokud úkol splní podle plánu, stejně ho nikdo hledat nebude.

Všechny informace si ukládal do pomyslného počítače ve své hlavě, promísil je dohromady, každou noc si svůj seznam znovu zrevidoval, naučil se ho nazpaměť a list papíru zničil, aby ráno mohl provádět další korektury a úpravy. Falmouth se pohyboval v branži už dlouho a chyby nedělal.

Vypracování konečného plánu, který on sám považoval za ideální, mu trvalo deset dní.

Nejobtížnější ze všeho bylo dostat se v padovské automobilce k vozu. Věděl o tamější přísné ostraze. Ano, provést se to dá, ale s vysokou mírou rizika. Musí přijít na lepší způsob… Celé hodiny vysedával nad okopírovaným plánem továrny, podrobně ho studoval, a nakonec se soustředil na výkresy auta a zkoumal jednotlivé části motoru a seznam jejich výrobců.

A najednou to měl – perfektní řešení. Pro poslední zkušební jízdy byl do automobilu vmontován složitý elektronický počítačový systém. Budíky v palubní desce okamžitě zobrazovaly naměřené hodnoty čidel umístěných na všech možných částech automobilu a data se ihned přenášela do počítače velikosti cívkového magnetofonu, uloženého vedle nádrže. Jediným stiskem tlačítka mohl člověk odečíst momentální rychlost a pohotově ji převést na okamžitou spotřebu, zkontrolovat počet kilometrů ujetých v daném testu, průměrnou rychlost, zbývající palivo, tlak oleje, dokonce i namáhání některých částí auta – například převodů, závěsů a přední i zadní osy.

Byl to velmi inteligentní systém, ale nijak zvlášť revoluční. General Motors montovaly podobné digitální měřiče na svá větší auta již více než rok. Tento počítač byl však upraven, aby poskytoval specifické informace o závěrečných testech modelu Aquila Milena. Dodávala ho malá počítačová firma z Marseilles. V Marseilles se na bezpečnost moc nehledělo. Vždyť tento podnik, zaměřený na elektroniku, nevyráběl nic tajného. Falmouth se poměrně snadno dostal ke schématu systému General Motors od pařížského prodejce a plány studoval několik dnů, dokud systém dokonale nepochopil.

*****

Musel vymyslet způsob, jak porušit pečeť počítače, připraveného k odeslání po výstupní kontrole, a dovnitř umístit plastickou trhavinu. Falmouth zde mohl uplatnit své znalosti o výbušninách. Vymyslel a vyrobil celou řadu malých bomb C-4 z materiálu, který Francouzi označují jako plastique. ‚Bombu‘ připomínající krabičku od cigaret bylo možno bez problémů připevnit k paměťovým deskám a zamaskovat ji. Ještě vyrobil několik dlouhých pletenců drátů s velmi tenkou fosforovou roznětkou, které byly k nerozeznání od stíněných kabelů. Ty připojil k senzorům snímajícím rychlost a vše naprogramoval tak, aby k explozi došlo, jakmile ručička tachometru dosáhne sto padesáti. V této rychlosti se po výbuchu automobil vymkne kontrole. Za jednu, dvě vteřiny dojde k explozi nádrže. Pak už stačilo jen obnovit pečeť počítače – ale i v tom už měl své zkušenosti.

Výroba výbušnin trvala Falmouthovi ze všeho nejdéle. Byla to nesmírně nebezpečná práce, dokonce i pro takového odborníka, jakým bezesporu byl. Dostat se do malé továrny a umístit bombu do počítače byla relativně hračka. Odletěl do Marseilles večerním letadlem a krátce po půlnoci vylomil zámek na světlíkovém okně a spustil se na laně do továrny. Rychle našel zkušebnu s počítači připravenými k expedici. Všechny byly opatřeny kontrolními plombami, připraveny k odeslání.

Završení úkolu trvalo několik hodin. Z továrny odešel až pár minut před pátou a ranním letem se vrátil do Paříže.

Prozatím šlo všechno hladce.

Rozhodl se ještě vylepšit už tak dokonalý plán. Zbývaly mu tři týdny. Nechal si narůst knírek a změnil účes. Jenže ten se mu nelíbil. Vlasy mu nedorůstaly dost rychle. Koupil si tedy paruku střapatých černých vlasů, aby zakryl své příliš nápadné ryšavé, a obarvil si knír. Ještě se musel rozhodnout, jaký zvolit oděv. Vybral si pohodlné, značkové, sportovní oblečení a stylizoval se do podoby fotografa na volné noze: béžové manšestráky, bílý rolák, semišová bunda a kvalitní pohorky s vysokou podrážkou a vložkou, která k jeho obvyklé výšce sto osmdesát přidala ještě téměř pět centimetrů.

Toho rána, kdy vyrážel na cestu, byl se sebou nadmíru spokojen.

*****

Jakmile se Falmouth dostal na letiště v Miláně, ihned zamířil ke kanceláři American Express. Stál v ní nesympatický mladík v neforemném saku s úzkou kravatou a křivým uzlem pod rozepnutým knoflíčkem u košile. Zamžoural na něj přes sluneční brýle a ucedil: „Si?“

Falmouth se usmál svým obyčejným, upřímným, chlapeckým úsměvem fotografa na volné noze: „Buongiorno, signore. Scusi, c’éuna lettera per me, Harry Spettro?“

Nesympatický mladík jen povzdechl a znuděně odpověděl: „Un momento,“ otevřel zásuvku a ledabyle se probíral hromádkou dopisů.

Nakonec vzhlédl a podíval se Falmouthovi do očí. Hláskoval: „S-p-e-t-t-r-o?“

„Si“.

„Identificazione, per favore.“

Falmouth vytáhl falešný řidičský průkaz a pas. Mladík chvíli těkal pohledem z pasové fotografie na Falmoutha a zase zpátky. Pak spokojeně přikývl a dopis mu podal.

„Mille grazie,“ ušklíbl se Falmouth a zabručel si pod vousy: „Ty debile.“

„Prego – není zač,“ zazněla odpověď.

Vyšel z kanceláře a roztrhl obálku. Uvnitř objevil klíč a krátký vzkaz: „Skříňka 7541.“

Našel odpovídající skříňku na zavazadla, vytáhl z ní těžký, plochý kožený kufřík a místo něj do ní uložil svůj kufr. Pak odešel na toaletu a prohlédl si obsah kufříku. Našel všechno, co potřeboval, včetně klíčů od auta a další stručné zprávy: „Černý Fiat 124, značka XZ 592, letištní parkoviště, řada 7, místo 2, parkovací lístek pod rezervou.“ Zatím bylo všechno v pořádku. Rozjel se tedy přímo do Padovy a ubytoval se v malém hotýlku.

*****

Hledání mu zabralo několik dní – víc, než předpokládal. Potřeboval pokoj s výhledem na pětikilometrový testovací okruh. Málem svůj úkol odložil až po Novém roce, ale nakonec mu při pohledu z okna restaurace padl ideální dům do oka. Třípatrový, přímo za silnicí, na malém pahorku, s okny na východ.

Teď už jen zbývalo pronajmout si pokoj s odpovídající vyhlídkou. Tento krok byl obtížnější, než očekával. Svého docílil až po několika vzrušených rozhovorech s majitelkou domu, ohnivou italskou vdovou, která mu nejprve zabouchla dveře před nosem, pak vyhrožovala, že zavolá policii, a až po dlouhém naléhání svolila k vyjednávání. Jakmile jí však řekl, že je fotograf, že chce udělat snímky baziliky pro časopis Paris-Match á že všechny místní hotely jsou plné, a nakonec jí nabídl asi desetkrát tolik, než za kolik se obvykle pokoje pronajímaly, svolila.

Její syn prý odjel na svátky lyžovat do Rakouska. Nabídla mu tedy jeho pokoj. Ale požadovala naprostý klid a po deváté hodině ani rádio a absolutně žádné návštěvy. Je prý dobrá katolička a nechce zavdat sousedům důvod k nějakým řečem.

Ideální místo – vzdálené asi kilometr od okruhu, s vynikajícím výhledem, bez jediné překážky. Poměrně malý pokojík byl pohodlný a čistý. Na stěnách visely fotografie lyžařů, reklamní plakáty z lyžařských středisek, mapy proslulých sjezdovek a záběry z hor. Syn paní bytné byl víc než pouhý aficionado; byl to naprostý fanatik.

Z mansardového okna Falmouth pohodlně přehlédl celou trať. To mu skvěle vyhovovalo. Zároveň bylo téměř nemožné, aby ho viděl někdo z ulice, protože okno mělo dost širokou římsu, na níž mohl pracovat. Zamkl dveře a okamžitě se pustil do příprav.

V kufříku přivezeném z Milána našel vynikající dalekohled Bausch&Lomb se zoomovým přiblížením 15x až 60x a minimálním úhlem pohledu dvanáct metrů na vzdálenost jednoho kilometru. Dalekohled vážil i s podstavcem necelé tři kilogramy a měřil jen čtyřicet tři centimetry.

Zbraň vypadala ještě působivěji. Nikdy nic podobného neviděl. Šlo vlastně jen o hlaveň a komoru s vypreparovanou hliníkovou pažbou. Tato speciální puška byla dlouhá osmdesát centimetrů a měla zařízení na potlačení záblesku a tlumič. Byla opatřená aluminiovou dvojnožkou a laserovým zaměřovačem a on věděl, že dokáže zcela přesně zamířit až do vzdálenosti patnácti set metrů. Pod komorou byl zásobník na pět nábojů s trhavými střelami ráže 7.62 mm s ocelovým pláštěm. Celá tato výbava nevážila víc než pět kilogramů.

Velmi jemná spoušť. Měl dojem, že ji dokáže stisknout pouhým teplem svého ukazováku.

Dokonalé. Vše, oč žádal, plus malý bonus. Pušku měl jen jako rezervu. Pokud z nějakého důvodu selže plastická trhavina, pak mu nezbude než střílet… a dokázat své mistrovství! Do vzdálenosti šesti set metrů, na automobil ve stopadesátikilometrové rychlosti, na trati s devadesátistupňovým úhlem.

To se zvládne.

Tiše se rozesmál a zavrtěl hlavou. K čertu! Stejně je to jenom pojistka…

Rozložil podstavec dalekohledu, namířil čočky na vjezd na trať a přiblížil si ho. Viděl všechno do nejmenšího detailu. Fantastický přístroj! Položil si zbraň vedle dalekohledu, srovnal zaměřovač a nastavil ho. Pak s ním pozoroval okruh a sledoval, jak se mění ohnisko.

Nádhera.

Panebože, doufám, že ji nebudu muset použít!

Teď nezbývalo než čekat.

III.

Když Marza dorazil, kancelář ještě zela prázdnotou. Bylo těsně po osmé a zaměstnanci obvykle nepřicházeli dřív než v půl deváté. Uvařil si konvici kávy a zkontroloval, zda se nemění počasí. Pak zašel do své kanceláře a převlékl se do závodnické výstroje: nejprve dlouhé bavlněné spodky, černý ohnivzdorný pulovr s rudým pruhem na rukávu, zářivě červeným číslem 333 na zádech a značkou Aquila na hrudi, s jediným slovem UNO pod ní. Následovaly bílé ponožky a sportovní boty Adidas. Do kapsy na nohavici kombinézy si zastrčil závodnické rukavice z tenké vepřovice. Jakmile byl připraven, vyšel do chodby k soukromému vchodu do garáže.

Když se ocitl v garáži, ihned ucítil její pach, který na něj působil jako afrodiziakum. Nešlo jen o samotnou kombinaci benzinu, lihu a motorového oleje, ale o všechno, co představovala. Dvě minuty stál potmě a v duchu se vracel do minulosti. Už prožil spoustu skvělých dnů. Dnešek bude patřit k těm významným, říkal si s příjemným pocitem. Teprve potom rozsvítil.

Automobil stál o samotě uprostřed garáže. Naleštěný jako zrcadlo, bez jediné skvrnky, naprosto úchvatný. Dlouhý nízký sedan, mistrovské designerské dílo, dokonale aerodynamický, se zkosenou kapotou opatřenou větracími žaluziovými otvory a střechou v podobném úhlu, aby automobil neměl aspetto di carro funebre, jak říkal Di Fiere, tedy vzhled pohřebního vozu. Všechny linie se měkce a něžně rozbíhaly od předního nárazníku až po zadní část připomínající Ferrari. Di Fiere nechtěl zadní masku nijak vylepšovat. „Člověk dokonalost nevylepšuje, ale přijímá,“ říkával.

Palubní deska byla posetá tlačítky elektronického ovládání. Ta měl na starosti Di Fiere – kontroloval nejrůznější měření a dohlížel, aby všechny údaje přecházely do počítače. Musely být okamžitě k dispozici, protože potřebovali vědět, jak testy v daném okamžiku probíhají. Výsledky všech měření se ihned vyhodnocovaly.

Vůz zářil jako klenot i pod obyčejnými zářivkami. Havraní čerň laku ještě umocňovaly dva úzké, jasně červené pruhy po stranách. Červená byla Marzova oblíbená barva. Toto auto bude totiž jednoho dne jeho, a on bude mít poslední slovo i při dokončení testů. Jakmile vyrukují s autem na trh, ukáže se, jak uspěje v konkurenci.

Marza vůz pomalu obcházel, lehce přitom přejížděl dlaní po střeše, láskyplně ji poplácal a zašeptal: „Va bene, signora, siamo soli – lei, io e il professore. Facciamogli vedere qualche cosa!“ – „Oukej, madam, budeme tam sami – jen ty, já a profesor. Něco mu předvedeme!“

Pak vyšel ven do svěžího, jasného, chladivého jitra. Foukal lehký ranní vánek. Potěšilo ho to. Tak za hodinku se utiší a přes den nebude vítr vůbec. Má ideální podmínky. Mnul si ruce a zahájil svůj obvyklý rituál. Procházel testovací okruh úplně stejně jako trať v Le Mans, Raintree nebo Monze před závodem. Kontroloval pukliny v povrchu, hladká a kluzká místa, sbíral oblázky a větvičky a přehazoval je za ochranný vnitřní val. Pětikilometrová procházka mu obyčejně netrvala déle než hodinu. Marza neměl rád překvapení.

*****

Signora Forti, Falmouthova dočasná bytná, ho vzbudila v osm hodin a přinesla mu kávu a sladký rohlík. Za to, co jí platil, pro něj mohla udělat i víc.

„Grazie. Scusi, non sono vestito,“ omluvil se, že ještě není oblečený, a podržel dveře tak, aby jimi mohla protáhnout jen tác.

Oblékl si kalhoty a tričko, pak vytáhl ze skříně dalekohled a pušku a postavil je přesně na značky, které si pomocí lepicí pásky udělal na okenním parapetu. Vedle dalekohledu si položil list čtverečkovaného papíru a malou kapesní kalkulačku kombinovanou se stopkami. Už si vypočítal a naprogramoval vzdálenost mezi dvěma značkami na zadní rovince na trati před dlouhou zpětnou zatáčkou. Postačí, když prostě stiskne stopky, až auto mine první značku, a pak znovu, jakmile mine druhou značku. Kalkulačka byla předem nastavená tak, aby podle času vypočítala přesnou rychlost. Pokud automobil přesáhne sto padesát a nic se nestane, bude muset střílet. Usrkl kávy a s naprostým klidem povolil nastavovací šroub na dvojnožce pro pušku a podíval se na trať zaměřovačem.

Znovu uchopil dalekohled a maximálně si trať přiblížil. V dalekohledu spatřil typickou černou kombinézu s červenými pruhy na rukávu. Dokonce přečetl slovo pod logem Aquily. Stálo tam: UNO.

Prohlížel si ten známý, snědý, soustředěný obličej s hranatou čelistí a rozcuchanou kšticí černých vlasů. Marza!

Podle posledních informací měl zůstat Marza se svou manželkou v Monte Carlu i po Novém roce. Očekávalo se, že několik prvních testů odjezdí náhradníci. Falmouthovi se lehce zachvěla ruka, protože si uvědomil, koho má zabít – Marzu, idol všech žen, hrdinu chlapců snících o závodnické kariéře, vzor všech italských mužů. Marza byl národním hrdinou. Ne, vlastně mezinárodním. Jednou se ocitnou jeho sochy na náměstích. Kamkoli přišel, hned se kolem něj shlukovaly davy lidí, všichni si na něj chtěli sáhnout a všichni skandovali: „Marza, Uno… Marza, Uno…“

To nebylo součástí dohody. Toto určitě ve smlouvě nebylo.

Co to říkal Jack Hawkins v Mostu přes řeku Kwai? „Vždycky se dočkáš neočekávaného.“

Ježíši, to je ale blbé přirovnání! Po dvaceti letech v branži už přece mohl vědět, že všechno vždycky dopadne nadmíru dobře. Všechno je zařízené tak, aby auto vybuchlo. Zatraceně kvalitně zařízené! Ale pokud by z nějakých důvodů C-4 zklamala, pokud by musel střílet, pak by to byla úplně jiná situace. Trefit se na takovou vzdálenost je pořádně obtížné a navíc v rychlosti, když Marza sedí za volantem…

Zapálil si cigaretu a sledoval krále automobilových závodů, jak prochází dlouhou trať. Jakmile Marza s obchůzkou skončil a vrátil se do garáže, Falmouth sundal pušku z dvojnožky. Jasně. Jestli to nebouchne, Marza se z toho možná dostane.

Krucinál, vždyť Marza byl i jedním z jeho hrdinů a vzorů, prokrista! Nemůže ho zastřelit! Zničehonic, po dvaceti letech v branži, doufal, že protentokrát – projednou – výjimečně zklame.

IV.

Giuseppe di Fiere, mistr designu, který vyprojektoval vozy Aquila 333 a Milena, dorazil v osm padesát. Bílé vlasy měl rozcuchané větrem. Di Fieremu bylo jednasedmdesát, ovšem jezdil v upravené verzi Aquily z formule 1 – se staženou střechou v každém počasí –, ať pršelo, sněžilo, nebo svítilo slunce. Dennodenně dojížděl třicet kilometrů ze svého casa di campagna do továrny.

Nikdy nebyl závodní jezdec. Závodění představovalo jeho nesplněný sen, kterého se však stále zoufale držel. Závodit začal ve čtrnácti letech na motorce a do šestnácti si už udělal slušné jméno. Pak jednoho nedělního odpoledne na ploché dráze ve Vincenzionu nezvládl řízení a vylétl ze zatáčky. Cítil, jak zpod něj motorka ujíždí, a upadl dřív, než mohl zareagovat. Pravá noha mu uvázla pod zadním kolem a motocykl se stále běžícím motorem bláznivě uháněl po dráze plné závodníků a vlekl ho nejméně padesát metrů. Za tu chvíli mu rozmačkal nohu na neforemnou kaši a teprve pak se převrátil. Di Fiere viděl, jak kolem něj lítají kusy motorky potřísněné krví. Hrůzné divadlo.

Lékaři v polní nemocnici přímo u závodiště mu amputovali nohu těsně pod kolenem.

První zkušenost ho stála nohu a na chvíli ho zbavila chuti do řízení, ale závodnickou vášeň v něm neutlumila. Ta byla součástí jeho osobnosti, chlapeckým snem, a tak si zvolil kariéru nepříliš vzdálenou tomuto snu a začal navrhovat modely závodních aut. Studoval strojní techniku, chvíli pracoval jako mechanik, vrhl se na další studium aerodynamiky a nastoupil do oddělení designu letecké továrny de Havilland v Anglii. Ještě se mu nepřehouplo ani třicet, a už dokonale znal každý detail a každou křivku všech vítězných závodních automobilů na světě. Projezdil celou Evropu a hledal staré veterány, které pak restauroval. Než ve svých čtyřiatřiceti letech navrhl svůj první úspěšný vůz, byl z něj automobilový génius.

A jeho auta vítězila. Pracoval pro nejlepší firmy – Ferrari, Maserati, Porsche. A nyní uzavřel svou dráhu u nejlepšího ze všech – u Noviliana.

Di Fiere měl k Marzovi velmi specifický vztah. Snad v něm viděl syna, kterého nikdy neměl, nebo závodního jezdce, kterým sám nikdy nebyl. Ať už byl důvod jeho náklonnosti jakýkoli, silně s Marzou prožíval každý jeho závod, každé zranění a každé vítězství. Předával Marzovi své zkušenosti jako otec synovi. Po celé tři roky s Marzou sdílel všechny jeho dojmy. Jen s ním. S nikým jiným – dokonce ani s velkým padronem Novilianem ne. S Marzou probírali každý detail auta, slavili spolu každý dílčí úspěch a na své dlouhé cestě k dokonalému vozu bojovali s neúspěchy. O autu mluvil jako o milence, a i když o něm jen psal, čišela z jeho slov láska. Všechny podrobnosti o vlastnostech, kladech i záporech vozu popisoval s láskyplným nadšením. Dokonce Marzu nabádal, aby na auto mluvil, a radil mu, co má při jízdě říkat, aby ho poslouchalo a dobře fungovalo.

Splnil se mu jeho sen. Díky nejlepší automobilce světa měl konečně možnosti a prostředky, aby si svou lásku vypiplal, a k dispozici dostal nejlepšího testovacího jezdce. Marza byl podobně vášnivý jako on, takže si dobře rozuměli. Věděl, že s autem nesmí zacházet jako s lacinou pouliční běhnou, ale jako se skutečnou dámou. S elegantní, půvabnou dámou. Proto Di Fiere pojmenoval svůj dokonalý model Milena – po té jediné, kterou Marza miloval víc než závodění.

Noviliano dorazil jako poslední, ale v přesnou hodinu. Byl to nesmírně disciplinovaný člověk a své každodenní zvyky dodržoval s železnou pravidelností. Šest dní v týdnu jezdil do továrny přesně na desátou. Téměř dvoumetrový a téměř stokilový Noviliano působil i přes svou mohutnost naprosto dokonale. Nosil elegantní trojdílný oblek tmavomodré barvy s rudým karafiátem v klopě, sněhobílou košili a modrobílou vázanku nejlepší značky. Stříbrošedé vlasy i plnovous měl úhledně zastřižené. Vypadal vždy jako ze škatulky. Noviliana nikdy nikdo neviděl v neformálním oblečení nebo s rozcuchanými vlasy, či povolenou kravatou. Elegance k Novilianovi nerozlučně patřila – podobně jako k idolům z filmového plátna. Svým způsobem dělal automobilům stejně dobrou reklamu jako proslulý Marza.

V jedné ruce nesl kbelík s ledem a láhví šampaňského a ve druhé třímal tři vysoké skleničky. Beze slova vstoupil dovnitř, postavil kbelík na ponk, vytáhl z něj láhev vynikající značky Dom Pérignon a otevřel ji. Nalil do všech tří skleniček, jednu podal Marzovi a druhou profesorovi. Na rtech mu pohrával nenápadný úsměv, který se téměř dokonale ukryl pod plnovousem.

Marza se obrátil k profesorovi: „Viděl jste to, signore? Hmm… Myslím, že to byl úsměv. Ano, pro rány boží, skutečně to byl úsměv! Velký padrone se konečně usmál!“ Se smíchem zvedl sklenku. Ozvalo se křišťálové cinknutí, jak si všichni tři najednou přiťukli.

„Salute,“ pronesl Noviliano. „E grazie.“

Marza i Di Fiere upili jen maličko a odložili nedopité sklenky na ponk.

„Budu vás sledovat z kontrolní věže,“ řekl Noviliano.

Poplácal Marzu po zádech a Di Fiereho políbil na tvář. Pak oba muži nasedli do auta a připoutali se. Marza otočil klíčkem v zapalování a nastartoval. Pohnul pákou automatické převodovky a Milena potichoučku hladce vyjela na okruh.

„Tak co, profesore?“ zeptal se Marza.

Di Fiere se opřel a spokojeně se usmál. Jsme připraveni. Konečně je hotovo.“

Marza šlápl na plyn a vyrazil. „Uděláme si nejdřív zahřívací kolo,“ hlásil do věže.

Milena jela jako po másle. Zelené číslice na digitálním panelu neustále poblikávaly, jak profesor mačkal tlačítka a postupně sledoval rychlost, ujetou vzdálenost, teplotu motoru a tlak. Marza jel po okruhu šedesátikilometrovou rychlostí. Vůz tiše předl a okamžitě reagoval na každý Marzův impulz. Marza na chvíli pustil volant a obdivoval se dokonalé stabilitě řízení, dokud se nedostal k zadní zatáčce na trati, v níž provokativně použil k ovládání volantu jediný prst. Lehce do volantu ťukl, cítil, jak auto zatáčí, pak ruku z volantu zase spustil a auto se ihned srovnalo a jelo přímo.

„To se ani nemusí řídit,“ poznamenal. „Jede samo.“

Profesor se usmál: „Grazie.“

Pustili se do testů. Auto mělo dokonalou stabilitu a skvěle se proplétalo slalomem v padesáti-, šedesáti– i sedmdesátikilometrové rychlosti. Marza byl ohromen, jak model, který nebyl určen pro závodní účely, na trati dokonale ‚sedí‘. Di Fiere dokázal proměnit živý závodní vůz v kvalitní městské auto s neobyčejnou precizností tak, aby ztratilo co nejméně ze svých vlastností. Profesor neustále kontroloval na počítači ujetou vzdálenost a měřil akceleraci, spotřebu a další hodnoty. Na rovinkách docházelo k bleskové akceleraci z rychlosti osmdesát na sto kilometrů za hodinu. Profesor nespouštěl oči z displeje.

„Buonissimo,“ pronesl s nesmírným uspokojením a nepřestával tisknout jednotlivá tlačítka. Nezapomínal ani na své poznámky a šeptal je do diktafonu, aby je mohli později vyhodnotit. Všiml si kupříkladu lehkého chvění na přední nápravě v šedesátikilometrové rychlosti. Přičítal je mírné nevyváženosti předních kol. Dále si do diktafonu poznamenal možnost změny poměru palivové směsi ve vstřikovacím systému, aby došlo ke zvýšení ujeté vzdálenosti při ideální spotřebě. Povšiml si i nedokonalého těsnění na okně v pravých dveřích. Při rychlosti osmdesát čtyři kilometry v hodině se od okna ozývalo zřetelné syčivé pískání pronikajícího vzduchu.

Občas utrousil poznámku i Marza: „Měli bychom uvažovat o změkčení pérování. Řekl bych, že ještě není ideální.“

Většinu času však soustředěně řídil a potichu si s autem povídal. V duchu si liboval, jak je úžasné, že právě on jako první řídí vůz, v němž budou zanedlouho jezdit miliony lidí.

Pak dospěl k závěru, že by měla Milena ukázat, co v ní je. „Tohle už mě trochu nudí,“ řekl do vysílačky kontrolní věže. „Vyzkoušíme si akcelerace.“

„Výborně. Podíváme se, co se z ní dá vyždímat!“ zajásal Di Fiere.

V.

Falmouth byl přilepený k dalekohledu. Rychle mačkal stopky, když Milena projížděla kolem značek, a vždycky zalétl rychlým pohledem od dalekohledu ke kalkulačce, aby zkontroloval rychlost. Jednou už vzrostla na šedesát, ale pak zase klesala.

Ješíšikriste, on to auto snad nerozjede, pomyslel si.

Pak ho napadlo, že dnes třeba Marza opravdu nebude zkoušet maximální rychlosti. Možná se dnes dělají jen předběžné testy a rychlostní zkoušky provede někdo jiný.

Určitě to tak bude…

Pak se ale utěšoval: Vždyť je to Marza, nezapomeň. Nejrychlejší pilot na světě: Určitě by si takovou příležitost nenechal ujít. Než skončí s testy, určitě nastane ta krásná chvilka, kdy se ti vystaví jako dokonalý terč.

Auto náhle na nejvzdálenějším konci trati zastavilo. Pak se rozjíždělo směrem k Falmouthovi. Jelo plynule a hladce. Minulo Falmouthovy značky a on ověřil rychlost.

50.

Oukej. Začíná s testy akcelerace.

Začal se ho zmocňovat neklid.

Falmouth sledoval, jak auto objíždí druhou polovinu okruhu a blíží se k rovince. Zpomalilo a znovu zastavilo. Falmouth si pomyslel: Možná to bude teď. Možná se konečně rozjede a vytáhne to na těch sto padesát.

Falmouth si zapaloval jednu cigaretu od druhé a na čele se mu objevil tenký proužek krůpějí potu.

Auto se dalo znovu do pohybu. Tentokrát dělal Marza pokus akcelerace z rozjezdu do padesátky. Pak se zdálo, jako kdyby šlápl na plyn a do jedné zatáčky vjel rychleji. V poslední zatáčce Falmouth hbitě zkontroloval rychlost. Marza jel stovkou a vypadalo to, že stále zrychluje.

*****

Marza vjel do zadní zpětné zatáčky na trati rychlostí sto deset kilometrů v hodině a měl dojem, jako když jede po rovince.

„Fantastico!“ vykřikl a teprve najel na rovný úsek. „Trošku jí provětráme křidélka – co vy na to, profesore?“

Di Fiere zářil. Jasně! Štípneme tu dámu do zadečku, ano? Pomalu – nebudeme ji nutit!“

Marza zvedl obočí, jako kdyby chtěl říct: „Vy mi budete povídat, jak mám řídit?“ Profesor rozpačitě stáhl hlavu mezi ramena a omluvil se: „Scusi. „Marza se jen rozesmál a ujišťoval ho: „Nic se neděje, příteli. Jsme oba pobláznění nadšením!“

Di Fiere upřeně zíral na displej a Marza povolil Mileně pomyslné otěže a sešlápl pedál plynu. Rychlost se postupně zvyšovala.

120

130

135

140

142

145

147.

*****

Falmouth pozoroval auto od přední rovinky, kde jelo stovkou, uhánělo dál a dál a řítilo se do zatáčky, aniž by zpomalilo. U poslední zatáčky se ocitlo cobydup.

Sledoval, jak jeho digitální kalkulačka ukazuje rychlost přerůstající sto čtyřicet.

Panebože, ono to vyjde!

Na zadní rovince to Marza s Di Fierem rozpumpovali, auto plynule zrychlovalo bez sebemenšího zakolísání a na displeji se objevovaly stále vyšší a vyšší hodnoty.

Falmouthovi vyschlo v ústech. Nepřítomně stiskl tlačítka na kalkulačce. Pot se mu řinul po obličeji. Rozčílilo ho to, a tak se rychle otřel hřbetem ruky.

149.

*****

„É stupendo!“ křičel Marza.

Dosáhli stopadesátikilometrové rychlosti a C-4 nezklamala.

Marza zrovna vjížděl do zatáčky. Splynul s autem, pohodlně seděl zabořený do sedačky, paže téměř rovné, jak držel volant v závodnické poloze. Náhle ucítil podivný náraz a vzápětí do kokpitu pronikl pach unikajícího paliva. V dalším zlomku sekundy mu výbuch vyrval z rukou volant. Auto se vymklo veškeré kontrole. Zoufale se snažil volant uchopit a vrátit auto na trať. Nepodařilo se mu to, a tak vůz narazil do ochranného valu zatáčky a levá přední část auta se roztříštila. Ozval se příšerný skřípavý zvuk. Deformovalo se uchycení motoru. Na náraz zareagovaly airbagy a zatlačily Marzu i profesora do sedaček.

Auto se zakymácelo, odrazilo se od zdi a došlo k další explozi. Výbuch Milenu katapultoval na druhou stranu trati, kde narazila na další ochranný val. Marza ještě ucítil tlak zezadu, vnímal náhlý příval nesnesitelného vedra, a pak plameny pronikající od zadních sedaček pohltily celý vůz a v něm i jeho a Di Fiereho. Airbagy praskly žárem.

Starší muž zařval bolestí, jakmile mu plameny pronikly k nosu. Začal se dusit. Zemřel rychle.

Marza měl dojem, že to trvá celou věčnost, ačkoliv nešlo o víc než o jednu, dvě vteřiny. Když neřízený vrak kroužil po trati, spatřil Marza svého dávného pomyslného nepřítele, ten vyceněný obscénní obličej smrtky, kterou už tolikrát předtím zahnal. Všude kolem šlehaly plameny, a smrtka k němu vykročila, lákala ho k sobě a v okamžiku, kdy vrak čelně narazil do zdi, otevřela svou náruč a italský nejpopulárnější jezdec skončil v jejím objetí.

VI.

Falmouth se neuklidnil dřív, dokud vlak nevyjel z veronského nádraží a nezamířil na sever k Alpám.

Srdce mu v hrudi bušilo jako o závod a košili měl celou propocenou. Našel své kupé a posadil se. Pohodlně se opřel, zavřel oči a pobrukoval si pomalou melodii, aby se zklidnil. V duchu si probíral svůj časový plán a ujišťoval se, že vše postupuje hladce.

S určitostí věděl, že z domu ho nikdo vycházet neviděl. Cesta autem do Verony proběhla bez komplikací. Dokonce nezahlédl ani jediného policistu. Auto v pořádku zaparkoval, zkontroloval schránku na zavazadla, z níž, jak již věděl, už někdo vyzvedl kufr. Pohlédl na hodinky.

No jo… teď už někdo ve Veroně patrně taví tu hlaveň.

Vnímal kolébavý pohyb vlaku. Když vyjeli z nádraží, ihned se zavřel na toaletě, sundal paruku, učesal své zrzavé vlasy a oholil knír. Pak paruku, řidičský průkaz a pas vydaný na jméno Harry Spettro spálil a spláchl do záchodu. Než mu na dveře zaťukal průvodčí, byl z něj zase Anthony Falmouth.

Průvodčí byl malý, zavalitý chlapík kolem šedesátky, s vodnatýma očima. Zkontroloval jeho doklady. „Vy jste inglese?“ zeptal se zastřeným rozechvělým hlasem.

„Si,“ odpověděl Falmouth.

„A už jste slyšel o té naší tragédii?“

Falmouth to nechtěl slyšet. Nechápavě zavrtěl hlavou.

„Marza je mrtvý. Náš šampión. Největší pilot závodních vozů v Itálii! Numero Uno é morto.“

Falmouthovi přeběhl mráz po zádech. Řekl jen: „To mě moc mrzí.“ Po chvíli ještě dodal: „A jak vůbec zemřel?“

Průvodčí mu několikrát procvakl jízdenku a pak pyšně prohlásil: „Zabil se v autě, samozřejmě.“ Otočil se a odešel.

Jakmile byl průvodčí pryč, Falmouthovi poklesla ramena. Všechno na něj dolehlo a znenadání si připadal vyčerpaný. Přepadl ho nesmírný smutek a cítil, jak ho v koutcích očí pálí slzy.

Sakra, řekl si v duchu. Na tyhle sračky už začínám být starý!

KAPITOLA 02

Čukotské moře, Vánoce 1979

HARRY LANSDALE se při své obvyklé kontrolní obhlídce zastavil, opřel se o pažení vysoké vrtné plošiny Henry Thoreau a zachmuřeně se díval kruhovým okénkem na palubu největší vrtné věže na světě. Už v životě viděl spoustu bouří, dokonce na nejrůznějších částech zeměkoule, ale tato bude nejhorší ze všech.

Blížila se půlnoc a teplota moře nejprve kolísala mezi minus třemi až čtyřmi stupni Celsia, ale pak začala klesat. Od Beaufortova moře vanul drsný arktický vichr a kvílel přes holé pláně prostírající se na sever od horského hřbetu Brooks Range. Ten vichr neustával už od předchozího dne. Teplota stále klesala a moře se čím dál více ochlazovalo. Slunce vrhalo na mrazivé pláně severní Aljašky své šedé světlo neustávajícího soumraku. Vítr zoufale kvílel mezi pahýly zakrslých borovic a proháněl se po pláních se zmrzlou trávou, kde se bílé polární lišky snažily nalovit co nejvíc kořisti do zásoby. Neúspěšný chudý lov provázely zoufalým vytím, chmurným žalozpěvem, jenž ještě dokresloval ponurou atmosféru stále přetrvávajícího šera polární noci. Už se objevovaly i velké kusy ledu plovoucí ze Severního ledového oceánu do Čukotského moře, v němž jimi obrovské zpěněné vlny pohazovaly jako korkovými špunty.

Nad otevřeným mořem vanula skutečná vichřice a zlověstně útočila na vrtnou plošinu vzdálenou necelých dvě stě kilometrů od pevniny, kvílela mezi jejími stožáry a napínala silná ocelová ukotvovací lana.

Lansdale si o samotnou plošinu starosti nedělal. Byla konstruována tak, aby vydržela všechny krutosti, které jim drsné arktické počasí mohlo přinést. Z výšky vypadala Thoreau jako obrovitý brouk se čtyřma gigantickýma ocelovýma nohama ponořenýma hluboko do rozbouřeného moře. Vrtná věž byla skutečné monstrum – dlouhá jako dvě fotbalová hřiště, s palubní plošinou ve výšce třiceti metrů nad hladinou a věží samotnou čnící do výšky téměř pěti pater. Její pavoučí nohy sahaly do hloubky šedesáti metrů pod hladinu a byly ukotveny silnými ocelovými kabely ke dnu, které bylo o dalších šedesát metrů hlouběji.

Lansdale položil dlaň na stěnu pažení. Necítil sebemenší zachvění. Touto krasavicí nehnou ani několikametrové vlny kombinované se silným nárazovým vichrem.

Thoreau představovala Lansdaleův životní úspěch. Byla to největší semisubmerzní, tedy napůl ponořená, plošina na světě, jakési plovoucí město, v jehož vysokých betonových blocích se skrývaly byty pro dvousetčlennou posádku; dále tři restaurace – v každé vařil jiný kuchař; dvě kina promítající nejnovější filmy; a nechyběla ani solární parabolická anténa, díky níž měli v každém bytě programy devadesáti televizních kanálů z celého světa vysílaných na zabudované jednadvacetipalcové televizní obrazovky.

Posádka měla k dispozici všechno možné, jen aby si zpříjemnila nekonečné polární noci, protože jejich plošina byla umístěna poblíž severovýchodního aljašského pobřeží, přes dvě stě kilometrů na severovýchod od výběžku Point Hope, na samém okraji polární oblasti, patrně na nejosamělejším místě, na němž kdy byla podobná základna se stálou posádkou zřízena. Ovšem plošina byla umístěna nad nejsilnějším naftovým vrtem.

Lansdale nebyl jen hlavním inženýrem a vedoucím celého projektu, ale byl i jeho strůjcem. Osmnáct let snil o vybudování tohoto ráje na konci světa. Stálo ho to pak čtyři roky plánování a vyjednávání v nejrůznějších kancelářích, lobbování v barech a restauracích a přesvědčování konsorcia čtyř velkých naftařských společností.

Nakonec se rozhoupaly jen díky němu. Harry Lansdale měl naftařství v malíčku. Věděl, kde hledat místa vhodná pro vrty a jak se k cenné surovině dostat. Byl nezlomný jako Arktida samotná a jeho postoje byly neotřesitelné jako plošina, kterou vybudoval. Tento muž zasvětil svůj život honbě za drahocennou černou hustou tekutinou ukrytou hluboko pod zemským povrchem. Pracoval na vrtných plošinách po celém světě a na památku si nechal na pravou paži vytetovat jejich seznam a hrdě se jím pyšnil. Každý další název byl pomyslným zářezem na pažbě. A názvy byly skutečně různorodé – od staré louisianské mořské plošiny Sweet Dip přes Calamity Run v Severním moři, k nekonečným pouštním základnám v Saudské Arábii, které překřtili na ‚Hiltony pouštní bouře‘.

Kariéra si u něj vybrala svou daň. Ve čtyřiceti měl ošlehaný obličej rozrytý vráskami, ruce drsné jako smirkový papír pokryté mozoly a barva střapatých vlasů už přecházela spíše do stříbřitého odstínu. Jenže Lansdaleovi to stálo za každou vrásku, za každý mozol, za každou šedinu. Spokojeně se usmál, zvedl šálek s kávou a lehce poklepal na kulaté okénko. Nakonec zamumlal hlasem zhrublým přemírou cigaret a whisky a nedostatkem spánku: „Šťastnej a veselej novej rok, ty hurikáne jeden!“

*****

I ve třiceti metrech pod hladinou bylo znát, jak je moře rozbouřené. Nekonečné proudy se pod několikametrovými vlnami převalovaly sem a tam. Skrze temné vody pronikal úzký paprsek světla a za ním cosi, co na první pohled mohlo vypadat jako hejno čtyř tuleňů, kteří s námahou proplouvali pochmurným ledovým mořem v těsné formaci. Jenže ve skutečnosti šlo o čtveřici potápěčů ve speciálních neoprenových skafandrech do chladných vod. Byli k sobě připoutaní lanem jako horolezci a do nebezpečného moře je dopravil podvodní skútr. Ke skútru byla nylonovým lanem připevněna bedna o velikosti dětské rakvičky.

Muž v čele malého lidského hejna si zvedal zápěstí těsně k masce. Měl jen jedno zdravé oko. Místo druhého zel v jeho obličeji groteskně prázdný oční důlek. Pohlédl na kompas a na hodinky s hloubkoměrem a neustále kontroloval správný směr. Úzký paprsek jeho svítilny se pohyboval spolu s ním. Snažil se osvětlovat temné moře. Pak jeden z mužů konečně spatřil cíl a oči se mu za velkými brýlemi na helmě rozšířily nadšením. Uviděl totiž gigantický ocelový sloup o průměru téměř pěti metrů. Ani se nehnul. Stál v rozbouřeném oceánu pevně jako skála.

Muž v čele skupiny nasměroval skútr několik metrů od sloupu, do bezpečné vzdálenosti proti směru podmořského proudu. Museli si dávat velmi dobrý pozor, protože stačil jediný nevyzpytatelný pohyb mořské masy a všichni by se roztříštili na tisíc kousků. Vše tedy připravovali v uctivé vzdálenosti asi sedmi metrů od sloupu. Vůdce vytáhl harpunu a vystřelil bodec tak, aby prolétl vodou těsně kolem ocelové nohy vrtné věže a teprve za ní ztratil rychlost. Proud pak snesl ocelové lanko zpět, takže se kolem sloupu omotalo. Ještě několikrát objeli skútrem kolem sloupu, aby se lano dokonale napnulo a zůstalo napnuté, i když se znovu stáhli do bezpečné vzdálenosti.

Ostatní tři muži odvázali tu zvláštní bednu podobnou dětské rakvi a pomalu ručkovali po laně k sloupu.

*****

Lansdale ještě provedl kontrolu instalace – jako to dělával každý večer před spaním. Vstoupil do kontrolního centra a zastavil se, aby mohl sledovat posádku při práci. Připadalo mu to jako nějaká scéna z vědecko-fantastického filmu. Řady počítačových obrazovek poblikávaly podle toho, jak ten důmyslný vrtný systém pumpoval ropu z několika podmořských ložisek, vzdálených až čtyřicet kilometrů, do nádrží zabudovaných do obvodového pláště plošiny, z nichž ropa pokračovala potrubím o průměru třiceti centimetrů, vedeným po dně Čukotského moře až na pevninskou základnu nedaleko vesničky Wainwright, dvě stě kilometrů na východ, kde aljašskou neúrodnou pustinu stále omývalo moře.

Jeho nápad byl vpravdě revoluční. A hlavně fungoval. Vrtná plošina už tři měsíce běžela dokonale jako hodinky. Samozřejmě se vyskytlo pár menších problémů, ale ty se daly očekávat. Nic zásadního se však neporouchalo. Nyní vrtnou věž Thoreau obsluhovala posádka sto dvou mužů a čtyř žen – o sto lidí méně, než bylo obvyklé. Posádku tvořili dobrovolníci, kteří obětovali své vánoční volno a pracovali i přes svátky.

Slick Williams byl počítačový génius, který měl na starosti všechnu výpočetní techniku na plošině. Právě seděl u hlavního počítače v kontrolním středisku, s nohama na stole, popíjel kávu a sledoval, jak jednotlivé obrazovky poblikávají. Jakmile Lansdale vstoupil, vzhlédl. „Nazdárek, šéfe,“ pozdravil. „Obcházíte plebs v barabiznách?“

Lansdale se rozesmál. „V téhle hračce za šedesát milionů dolarů bys žádnou barabiznu nenašel.“ Ocitl se ve zřejmě nejdokonalejším řídicím počítačovém středisku. „Dávej pořádnýho bacha na stabilizátory. Venku je boží dopuštění.“

„Jasně,“ kývl Williams. „Vyřiďte Sparksovi, ať mi dá vědět, jestli se to zhorší.“

„Snad ne, do prdele,“ ulevil si Lansdale. „I když… já jsem zažil hurikán na první vrtné plošině postavené na moři. Byla to hrozná dřevěná konstrukce, tenkrát už patnáct let stará. Chudinka… vešla by se celá do téhle místnosti. V těch sračkách jsem přišel o jediného muže. Ten blbec dostal ránu do hlavy plechovou krabicí na jídlo, která ovšem letěla rychlostí sto padesáti kilometrů v hodině. Zlomilo mu to vaz. Jinak se nám nestalo nic. Jenom jsme promokli.“

Williams přikývl. Už tu historku slyšel.

„Najdeš mě buď v baru u sklenky na dobrou noc, nebo v pokoji,“ řekl Lansdale a odešel. Procházel chodbou k meteorologickému středisku. Tam celou jednu stěnu zabíraly radarové mapy, po nichž neustále kroužily azimutové čáry, pokrývající rádius šesti set kilometrů. Meteorolog byl vlastně ještě kluk – šestadvacetiletý mladíček, hubený jako tyčka, poďobaný v obličeji, s dlouhými vlasy a skly v brýlích tlustými jako dno lahve od Johnnieho Walkera. Ale byl to profesionál. Všichni, kdo na plošině pracovali, byli jedničky ve svém oboru. Jinak by svou práci nedostali.

Pod nimi se ozývalo tlumené dunění, jak moře naráželo do sloupů.

„Žene se na nás kurevský počasí, šéfe,“ řekl mladý meteorolog, který si z neznámých důvodů nechal říkat Sparks, asi podle radistů z dávné minulosti.

„Jak to vypadá?“

„Vichr sto padesát kiláků, mokrej déšť se sněhem, namrzá, a taky pěkně, dovopravdy pěkně rozbouřený moře. Teplota nám už taky klesá vo hezkejch pár stupňů pod bod mrazu. Jestli dneska do tý vody někdo žuchne, nevydrží dýl jak pět minut.“

„Kdyby se někdo vykoupal, dostane se dnes večer do Nome takovým fofrem, že jim ani nestihnem zavolat,“ konstatoval Lansdale.

„Já z těchhle bouřek mívám husinu.“

„Zažili jsme horší, kamaráde. Co kdyby sis dnes dal voraz a zašel do kina? Dávají ten film s Clintem Eastwoodem, co je v něm ta opice. Ještě ho stihneš.“ Kina byla otevřená čtyřiadvacet hodin denně.

„Zůstanu tady. Nejsou tu vokna, takže toho člověk moc neslyší. Kdybych klimbnul, lehnu si na gauč. Navíc mi bude dělat společnost Cagney.“ Ukázal na jeden z mnoha monitorů u radarových map. Zvuk byl stažený, ale na obrazovce pobíhal Jimmy Cagney v prostorách ropné rafinerie a střílel po všem, co se hýbalo.

„Tenhle chlápek byl formát,“ pronesl uznale Lansdale. „Dnešní tvrďáci mi vedle něho připadají jako šantánové tanečnice.“

Cagney se zrovna vyšplhal na vrchol jedné z velkých kulovitých věží a agenti FBI se ho snažili dostat dolů.

„Sledujte,“ vybídl ho mladík. „Tohle bude super konec – nejlepší ze všech.“

Cagney stál v plamenech, prostřílený jako řešeto, ale bojovat nepřestával. „Povedlo se!“ řval z plných plic. „Střecha světa!“ a vzápětí se ozval strašlivý výbuch – a v něm zmizel Jimmy, rafinerie i polovina jižní Kalifornie.

„Slušný…“ konstatoval vedoucí.

„Slušný…“ opakoval po něm mladík.

„Co tady chytáš?“

„WTBS. To je televize z Atlanty. Vysílají pořád jenom filmy. Ještě je tu japonská stanice, co je taky super, ale všechny filmy jsou dabovaný. A je dost divný sledovat Steve McQueena, jak drmolí tou jejich hatmatilkou.“

„Oukej, chlapče. Nějak to tady přečkej. Oddanost službě dokážu ocenit.“

„Do prdele,“ zaklel Sparks. „Kdyby mi někdo za mejch studií na floridský univerzitě řekl, že skončím tady, přestoupil bych z meteorologie na obor ‚chov skotu‘.“

„No jo, ale kdyby ses snažil donutit krávy k šukání, nevydělával bys dvě stě babek za den.“

„To ne, ale byla by to mnohem větší sranda.“

Vedoucí se rozesmál. „Jo jo… Kdyby ses začal bát, zavolej mi. Přijdu tě držet za ruku.“

Na monitoru počítače zableskl signál.

„Právě jsem dostal zprávu z Barrow,“ řekl Sparks a stiskl tlačítko na klávesnici. Zpráva se okamžitě objevila na jedné z mnoha obrazovek.

„Ježíši, šéfe, oni předpovídají vítr o rychlosti sto osmdesáti uzlů! To je devadesát metrů za vteřinu! A vlny! U pobřeží mají šest až deset metrů! Teplota…“ hvízdl mezi zuby. „Minus pět! Mrznoucí déšť. Ty vole, prej mrznoucí déšť! Co čekali? Májovej deštík? Tahle zatracená plošina bude do rána vypadat jak niagarskej vodopád z ledu!“

„Tvá mluva je čím dál mizernější, Sparksi,“ řekl mu vyčítavě Lansdale. „Měl bych napsat tvé matce.“

„Klidně. Já jí zase prozradím, kdo mě to naučil!“

Lansdale se rozesmál. „Dej mi vědět, kdyby se vyvrbilo něco vážného.“ Obrátil se k odchodu. Když procházel tunelem k baru, slyšel dunění rozbouřeného moře na ocelových pilotech pod sebou a nad sebou zase vichr vyjící v konstrukci plošiny. Měl rád bouře i tu zvukovou kulisu. Thoreau byla houževnatá jako mezek a nezdolná jako Annapurna.

Vyjel výtahem do druhého patra a zamířil k baru. Z hrací skříně zněl naříkavý hlas Willieho Nelsona a v koutě pod vycpanou hlavou obrovského jelena karibu se hrála napínavá partie pokeru. Jelena ulovil jeden z mechaniků při víkendové lovecké výpravě na Yukon. Landsdaleovi se místní atmosféra nesmírně zamlouvala. Připomínala starý divoký západ, poslední hranici; byl to John Wayne a Randy Scott a Henry Fonda a O. K. Corral. Všechno dohromady. Rozhlédl se po baru a spatřil Marge Cochranovou, jednu ze čtyř žen na plošině. Tato rusovlasá čtyřicátnice pracovala manuálně – dělala tesaře –, a i když se na ní fyzická práce podepsala stejně jako na Lansdaleovi, na jejím ostře řezaném obličeji s modrozelenýma očima byla stále patrná dřívější krása. Díky práci si udržovala štíhlé a pružné tělo, a přestože měla už první vrásky, mohla se považovat za krásnou. Kromě toho oplývala samými příjemnými vlastnostmi – byla upřímná, otevřená a přímočará.

Lansdale si ji dlouho prohlížel, ale ona mu nevěnovala vůbec pozornost. Nakonec jeho upřený pohled z druhého konce baru vycítila, rychle se otočila a po tváři jí přelétl šibalský úsměv.

Tvrdá dáma, pomyslel si. Ano. Pořádně tvrdá. Jako želé v ocelovém obalu.

Objednal si pivo a dopil ho v okamžiku, kdy do baru přišlo pár techniků z odpolední směny.

„Nedáte si partičku, šéfe?“ zeptal se ho jeden.

„Až příště,“ odbyl ho Lansdale. „Potřebuju si trochu schrupnout.“ Rozloučil se a odešel do svého pokoje ve třetím patře.

II.

V hloubce padesáti metrů pod Lansdaleovýma nohama pokračovala čtveřice mužů ve svém nebezpečném úkolu. Řidič udržoval podmořský skútr obrácený proti směru proudu, zatímco jeden z potápěčů si připnul lano od bedny ke karabině na opasku a zkrátil ho asi na třicet centimetrů. Zjevně to byl nejlepší plavec ze skupiny. Mohutné svaly se mu při plavání rýsovaly i pod silným otepleným neoprenovým skafandrem. Plaval těsně za prvním mužem, určujícím směr.

Úder byl náhlý a silný. Přišel bez varování – úder ‚ocasu‘ čtyřmetrové vlny vzdouvající se na hladině, třicet metrů nad nimi, zasáhl skútr a obrátil ho tak, že se na chvíli zdálo, jako kdyby směřoval k hladině. Řidiči chvíli trvalo, než ho srovnal. Lano na krátký nepříjemný okamžik povolilo, ale pak se zase prudce napnulo. Přitom se muži s bednou vysmeklo z rukou. Rozlícené moře muže od lana odtrhlo a pohrávalo si s ním jako s kusem chaluhy. Nakonec jím mrštilo o ocelový sloup. Muž se zmítal v nelítostném proudu, bránil se svému tichému protivníkovi svalnatými pažemi, ale připomínal dítě zachycené ve smrtícím víru. Proud ho obracel hlavou dolů a zase zpátky jako loutku. Obrovská ocelová noha vrtné plošiny ho však přitahovala jako magnet. Narazil do ní v poloze hlavou dolů a hlava náraz nevydržela. Tělo potápěče se svíjelo ve smrtelných křečích a z dýchacího přístroje se vyvalil shluk krvavých bublin a vznášel se ve vodních vírech.

Vůdce skupiny vše sledoval zdravým okem a přitahoval si ochablé potápěčovo tělo záchranným lanem. Nahlédl do obličejové masky. Postižený měl pootevřené oči, ale byla z nich vidět jen bělma. Z nosu se mu řinula krev a pomalu masku plnila. Vůdce se obrátil k ostatním a zavrtěl hlavou. Odepnul mrtvému karabinu s bednou a pustil bezvládné tělo do moře. Umírající visel na záchranném laně, zmítán podmořským proudem.

Vůdce skupiny zamířil opatrně ke sloupu. Udržoval směr pomocí ploutví. Vzápětí se k němu připojil ještě jeden muž a společně se posunovali podél sloupu dolů, dokud nenašli svár. Neustále se museli bránit zběsilému moři, ale nakonec se jim podařilo připoutat bednu k ocelové noze vrtné plošiny. Řidič skútru obrátil stroj po proudu. Jakmile byla bedna dokonale upevněná, vůdce skupiny zatáhl za rukojeť na jedné straně bedny a tím uvolnil víko. Posvítil si dovnitř. V bedně byl časovací přístroj. Nastavil ho a rychle se s druhým potápěčem vraceli po laně podél sloupu nahoru. Třetí potápěč zůstal viset na záchranném laně pod nimi a jeho mrtvé tělo groteskně naráželo do sloupu. Bubliny mu z dýchacího přístroje už nevycházely.

Jakmile se dostali ke skútru, vůdce přestřihl lehčenými štípacími kleštěmi ocelové lano, které je spojovalo se sloupem. Lano se vymrštilo a trojice mužů se přitiskla k sobě. Jejich společník stále visel pod nimi na konci záchranného lana. Vůdce pohlédl na kompas a namířil svítilnu do temnoty. Řídil skútr co nejdál z dosahu smrtícího sloupu.

Nakonec všichni zmizeli v černé temnotě rozbouřeného moře i se svou hrůznou zátěží na konci záchranného lana.

III.

Lansdale měl díky řadě monitorů pokrývajících jednu celou stěnu jeho pokoje dokonalý přehled o stavu jednotlivých řídicích středisek i vnějším plášti plošiny. Konstrukci bičoval namrzající sníh a přes vnější ochozy se hnal téměř vodorovně.

Vítr už dosahoval padesáti, možná šedesáti metrů za sekundu. Takže uragán. A stále sílil.

Ozvalo se zaklepání na dveře.

„Je odemčeno,“ zvolal Lansdale.

Dovnitř vstoupila Marge, zavřela za sebou dveře a několik vteřin ho s úsměvem upřeně sledovala. Vzápětí dveře zamkla, ale nespouštěla z něj oči.

„Ty jsi přímo nemravná!“ konstatoval.

„Nemravnost se na téhle kocábce nevyskytuje,“ zavrtěla hlavou.

„Na kocábce?! Tak to už zavání svatokrádeží!“ Rozchechtal se. „Laškuješ se mnou jenom proto, že tomuhle fotbalovýmu mužstvu dělám kapitána!“

„Ale prdlajs. Chtěla jsem zjistit, jestli si dělňasové opravdu při milování nechávají ponožky.“

„Přijde na to, jaká je zima.“

„Dneska minus pět a jde to pořád dolů.“

„V tom případě si je nechám.“

„Houby si necháš!“

Přešla na druhou stranu pokoje a na okamžik se zastavila před knihovnou. Shelley, Coleridge, Shakespeare, kniha o zen buddhismu, francouzské a španělské slovníky a Dashiell Hammett. Obrátila pozornost k oknu a zahleděla se na šedavé, ponuré, nekonečné moře, jehož vlny bičoval déšť se sněhem a zvedal je silný vítr.

„Hrůza,“ zachvěla se a hned se obrátila k oknu zády. „Panebože, jak ráda bych se vrátila do civilizace, kde je světlo ve dne a tma v noci!“

Namíchal jí rum s kolou a sklenku jí sám přinesl. „Proč jsi tady vůbec zůstávala přes svátky?“ podivil se. „Kvůli příplatkům určitě ne.“

„Nejsou k zahození. Za ty dva týdny to dělá skoro tisíc dolarů. Kromě toho jeden syn někde ve Vermontu lyžuje s vysokoškolským oddílem a druhý je u své přítelkyně v Ohiu. Za kým bych jezdila?“

„Takhle je to tedy?“

„No… a taky jsi tu ty…“

„Myslel jsem, žes zapomněla.“

„Ani náhodou.“

Jsi rozvedená?“ zeptal se. Nikdy předtím se o svém soukromí nebavili.

„Ovdověla jsem. Vdávala jsem se ve dvaadvaceti a ovdověla v sedmatřiceti.“

„Co se stalo?“

„Upracoval se. Ve dvaačtyřiceti. Jednoho dne se vrátil z kanceláře, a pak byl najednou v márnici a poskakoval kolem něj takovej ten úlisnej idiot, co si na něm chtěl namazat kapsu a snažil se mi prodat rakev za pět táců.“

„Muselo ti být trochu hořko.“

„Trochu hořko? Možná. Jenom trochu. V každém případě mi to obrátilo život vzhůru nohama.“

„Milovalas ho?“

„Ale… samozřejmě. Jasně že jsem ho milovala. Byl milej.“

„Kristepane, to je epitaf! Tady odpočívá Joe. Byl milej.“

„Jmenoval se Alec.“

„Stejně to zní blbě.“

„Víš, nebyl nějak úžasnej. Ale bylo s ním… příjemně. S Alekem bylo nádherně příjemně.“

„Jak je teda možné, žes skončila u téhle chlapské práce? Jako tesař na naší kocábce – abych užil tvých slov.“

„Zabývala jsem se restaurováním starožitností. Vymklo se mi to z ruky. A pak se ze mě najednou stal plně kvalifikovaný tesař. Co ty? Vystudovals vejšku, jsi inženýr, ale potetovaný od hlavy k patě. To k sobě taky nesedí.“

„Za to můžeš poděkovat tomu mizerovi jménem Rufus Haygood.“

„Rufus Haygood?“

„Jo. Dopisoval jsem diplomku na Louisianské univerzitě. V té době se na mě vrhli náboráři z ITT, Essa, AT&T a Bell Labs a hustili mi do hlavy ty kydy, jak by bylo fantastický, kdybych pro ně začal dělat. Jednoho dne se ale objevil taky starouš Rufus s tím, že šéfuje na dřevěný vrtný plošině v Mexickým zálivu. Prohlásil prej: Dostaneš deset stříbrňáků na hodinu – což je víc, než by sis vydělal poklonkováním u těch zatracenejch tlustoprdů – a za to tě naučím všechno o týhle olejářský branži. Ty mi za to povíš něco o knížkách. Představ si, že jsem pak zjistil, že nikdy nechodil do školy! Dalších sedm let jsem s ním přejížděl z jedný plošiny na druhou a on mi přednášel o naftě, vrtech a vrtnejch věžích, a já mu zase na oplátku hodinku dvě povídal o Shelleym a Coleridgeovi a Hammettovi. O tý olejářský branži jsem se toho dozvěděl až až, to zase jo.“

„A kde je teď?“

„Někde s tvým Alekem – ať už jsou kdekoliv. Utopil se. Na rybách v nějakým posraným mělkým jezírku na Floridě. Pěkně se zlískal a vypadl ze člunu. Ten starej blázen se totiž nikdy nenaučil plavat.“

Za oknem kvílel vítr a zasypával ho rozmáčenými vločkami.

„Nádherná noc! Ideální zůstat doma, zapálit v krbu a hezky se před ním schoulit,“ řekla Marge.

‚Jo. Kdybysme nějakej krb měli.“

„Tak si uděláme nějaký jako,“ prohlásila.

„Já jsem nespal se ženskou tři měsíce!“

Zvedla čtyři prsty. „O měsíc vedu.“

„Na Thoreau se říká, že jsi tu jediná panna,“ konstatoval Lansdale.

„Tak ty ses na mě vyptával, jo?“

„Mám v popisu práce zabezpečit, aby všichni na týhle plošině byli šťastní. Nemůžem si dovolit nějaké potíže s morálkou.“

„Já se zrovna s jednou takovou potíží potýkám – mohl by ses o to postarat?“ Naklonila se k němu.

Lansdale prohlásil: „Ty nemravo!“

„Hmm,“ pokrčila rameny. „Neříká se tomuhle nakopnout do zadku?“

Rozchechtal se a přikývl: „Neříká.“

Se smíchem si rychle rozhalila pracovní košili. Žádná podprsenka. Ňadra měla díky namáhavé fyzické práci pevná a tvrdé bradavky už signalizovaly její touhu.

Lansdale se zastavil u zdi a beze slova na ni zíral. Zavrtěl hlavou. „Neuvěřitelné,“ mumlal pod vousy a rychle ze sebe strhl košili a hodil ji na podlahu.

Zůstala stát asi půldruhého metru od něj. Nesmírně pomalu si rozepínala džíny.

„Přála by sis k tomu hudbu?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou.

Posadil se na postel, opřel se o lokty a sledoval každičký její pohyb. Pohupovala se dopředu a dozadu a nekonečně dlouho si stahovala džíny přes boky a nechala je spadnout na podlahu. Všiml si kudrnatých tmavých chloupků vyčnívajících ze sexy kalhotek. Obrátila se k němu zády, pořád se pohupovala a začala zatínat a povolovat hýžďové svaly. Měla naprosto neuvěřitelně krásný zadek.

„Fyzická práce ti jednoznačně sluší,“ poznamenal.

Zasunula si palce pod okraj kalhotek a maličko si je stáhla. Nepřestávala se pohybovat a tančit podle hudby, kterou slyšela jen ona.

Rozepnul si kalhoty a stáhl si je. Měl obrovskou erekci, ve slipech jasně patrnou. Ohlédla se přes rameno a couvala k němu. U postele se obrátila a zasunula si ruku do kalhotek. Dívala se na něj a sama se hladila. Úplně slyšel, jak se probírá prsty mezi stydkými pysky. Klekla si na okraj postele mezi jeho nohy a přes slipy mu hladila penis, tvrdý jako kámen. Po nekonečně dlouhé době pod ně zasunula ruku, stáhla mu je přes stehna a laskala ho. Po prvním doteku podvědomě ucukl – překvapen její mozolnatou dlaní. Měla však vynikající techniku a hladila ho dlaní na spodní straně penisu, zatímco prsty dráždila špičku.

Lansdale zavřel oči. „Kristepane,“ vydechl. „Tohle by sis měla nechat patentovat.“

„A to je jen začátek,“ zašeptala, sklonila se a vzala ho do úst. Lehce ho kousala. Natáhl ruku a nechal si do dlaně vklouznout její ňadro. Hladil ho konečky prstů a pak dlaň odtáhl tak, aby se téměř nedotýkala bradavky. Vnímal, jak jazykem přejíždí po celé délce jeho přirození. Opřel se o lokty a trochu se naklonil, aby dosáhl na to pevné břicho a okraj kalhotek. Ihned se nahrbila a pohybovala se směrem k jeho ruce. Cítil i přes kalhotky, jak je vlhká a zduřelá. Hladil ji po celé délce stydkých pysků.

Najednou se rozesmála, ale smích se rychle proměnil ve sténání. „Zatraceně!“ vykřikla. Roztřásla se jí kolena a zhroutila se na bok vedle něj. Popadla ho za hlavu a stáhla mu ji mezi své nohy. Strhl jí kalhotky a sál jí poštěváček. Přitom maličko pohyboval hlavou a míhal lehce jazykem jako had.

Popadla ho za vlasy a vedla mu hlavu. Pohybovala se s ním. Postupně celá strnula a zatajila dech. Vydechovala krátce a prudce. A znovu. A ještě jednou. Prohnula se, tiskla se k němu a objala ho nohama.

Jak se tempo zvyšovalo, dýchala stále přerývaněji. Pak se zdálo, jako kdyby jí všechny svaly v těle zmrzly. Zvolna zakláněla hlavu, napínala nohy, úplně zadržela dech, a pak začala křičet a zmítat hlavou dopředu a dozadu. Dosáhla vrcholu.

„Panebože!“ křičela. „Dost!“ On však neustával, a tak cítila, jak to v ní znovu vzrůstá, vnímala chvění, a pak horkost, která pohltila všechny její nervy a celé tělo. Dosáhla dalšího vrcholu a nedokázala ze sebe vypravit ani slovo, sevřelo se jí hrdlo, až nemohla popadnout dech, a pak to v ní všechno znovu vybuchlo.

Převalil se na záda, objal ji kolem pasu a přitáhl si ji na sebe. Zvedl ji tak, že mu ležela zády na hrudi. Sáhla dolů, našla ho a zasunula ho do sebe. Jednou rukou jí při tom hladil ňadra a druhou ji masturboval.

„Ne… už ne…“ vydechovala, ale on nemohl přestat. Vnikal do ní se stále větší prudkostí, čím dál tím rychleji, prsty jí hbitě přejížděl přes klitoris, až se kolem něj pevně stáhla, a on s výkřikem úlevy explodoval. Pak se rozesmál a vzápětí dosáhla dalšího orgasmu i ona. Pokrčil kolena a sevřel mezi ně její stehna a zůstal v ní tak dlouho, jak jen to šlo. Za oknem burácela vichřice.

IV.

Lansdale se náhle probudil z hlubokého, klidného spánku. Chvíli ležel na posteli a zamrkal. Přemýšlel, co ho vlastně probudilo. Lampa v ložnici stále svítila a Marge ležela vedle něj a tvrdě spala. Na budíku viděl čas 3.05. Posadil se, popadl telefon a vyťukal ‚horkou linku‘ – číslo stabilizačního řídicího střediska. Telefon zazvonil jen jednou a hned ho někdo zvedl.

„Tady šéf. S kým mluvím?“

„Tady Barney Perkins.“

„Je u vás všechno v pořádku?“

„Tím si nejsem jistý.“

Lansdalea Perkinsova reakce šokovala. Vyskočil z postele, přidržel si sluchátko ramenem u ucha a rychle sbíral kusy oblečení z podlahy, židlí a všech míst, kam před několika hodinami dopadly.

„Co má jako znamenat, že si nejste jistý?“

„Zachytili jsme… ehm… něco jako chvění, šéfe.“

„Chvění?“

„Jo. Připomínalo to… já nevím… celá plošina se prostě tak nějak otřásla…“

„Otřásla? Co to má, do prdele, znamenat?“

Lansdale při telefonování už sledoval monitor, kontroloval vnější konstrukci věže, obalenou ledem, připomínající nějaký primitivní ledový zámek. Silné reflektory osvětlovaly moře kolem plošiny. Do mohutných sloupů bušily vlny a rozrážely malé ledové kry na tisíce kousků.

„Myslím, že do nás možná… narazil… třeba malý ledovec nebo něco podobného.“

„Něco podobného? No já se poseru! Kristepane, tady nic ‚podobného‘ není! Hned jsem dole.“

Práskl s telefonem. Pak ho znovu zvedl a vyťukal číslo radistů.

„Ústředna. Harrison.“

„Harrisone, tady šéf. Zkontroluj oblast kolem nás, jestli se zde nevyskytuje nějaké plavidlo. Hned! Zjisti, jestli tady něco není.“

„Ježíšimarja, co se…“

„Nekecej a dělej! Zavolej mi.“

Marge se obrátila a ospale zamžourala.

„Co se…“ začala, ale on ji ihned přerušil. Vrhl se na druhou stranu pokoje a ze spodní přihrádky prádelníku vyházel záchranné vesty a termální neoprenové skafandry. Všechno jí hodil. „Bleskurychle si to oblíkni a pojď!“

Zazvonil telefon. Popadl sluchátko: „Jo?“

„Šéfe? Tady Harrison.“

„Co tady máme?“

„Nějaký řecký tanker. Pluje na čtvrtinový výkon.“

„A kde?“

„Kruci, kousek! Kdyby bylo jasno, viděli bysme ho. Asi tři míle na severozápad od nás. Míří k úžině.“

„Poslyš, Harrisone. Je možné, že do nás něco narazilo. Zavolej ten tanker a řekni jim, že možná budeme potřebovat pomoc.“

„To jako chcete, abych vysílal S. O. S.?“

„Udělej přesně to, co říkám. Řekni, že možná budeme potřebovat pomoc a že bychom ocenili zdvořilostní návštěvu. Ještě se ti ozvu ze stabilizačního střediska.“

Nespouštěl oči z monitoru a náhle to ucítil znovu. Jakési chvění – jako slabé zemětřesení. Skleničky v baru se rozcinkaly, ale pak se to zase uklidnilo.

Natahovala si teplé dlouhé spodky a v ošlehaném obličeji měla jasně patrné známky zděšení. „Co se děje?“

„Nevím,“ pokrčil rameny Lansdale. „Možná do nás něco narazilo. Jdu do stabilizačního. Připravena?“

On měl na sobě jen dlouhé spodky, overal a záchrannou vestu.

„Můžu se ještě dooblíct?“ zeptala se.

„Ne! Jdeme. Hned. Dělej!“

*****

Termická nálož připevněná k ocelovému sloupu, který tvořil severní ‚nohu‘ plošiny Thoreau, vybuchla ve tři hodiny, čtyři minuty a padesát osm vteřin, přesně podle plánu. Ve skutečnosti se ozvaly dva výbuchy – jako první zazněla imploze, která narušila svár a vytvořila ve sloupu trhlinu. Druhý výbuch byl mnohem hrozivější. Tlaková vlna doslova rozčísla vodní hladinu, přestože ji vzdouvaly obrovské vlny. Díky ní bylo dílo téměř dokonáno. Druhý výbuch svou hrozivou silou ocelovou nohu rozštípl v délce asi čtyř metrů. Z otvoru unikaly vzduchové bubliny. Výbuch porušil hermetický uzávěr, který zabezpečoval udržení vznosnosti pro případ nouze. Zvuk výbuchu zanikl v bouři, ale rezonoval na konstrukci a plošina se otřásla. Ocelová noha statečně odolávala nárazům vzdouvajících se vln i po výbuchu. Narušený svár však podléhal vibracím a moře vytvářející šestimetrové vlny do nohy pravidelně naráželo a rozviklalo ji, až se zlomila. Stanice se znovu otřásla, ale stále se ještě nezřítila. Noha se ohýbala a svár se postupně rozevíral po celém obvodu ocelového sloupu. Nad mořem plačtivě kvílel vítr v konstrukcích budov a vytvářel další tlak na narušenou stavbu. Pak se ozval hrůzný zvuk – skřípot kovu o kov – a noha přestala odolávat moři i větru a praskla. Celá vrtná plošina nejprve jakoby znehybněla, ale vzápětí se její pavoučí konstrukce zmocnilo moře a dvacet tisíc tun oceli a betonu se pod náporem větru opřelo o zničený sloup, který se zapíchl jako jehla sto dvacet metrů pod hladinu.

Smrtelně raněná Thoreau již nad vodou nedokázala vzdorovat bouři, a když jí vypověděl službu severní opěrný sloup, naklonila se. Ještě se zhoupla nazpět, ale pak dostala okamžitý zásah obrovskou vlnou. Ocelová lana praskala jako suché větve. Namrzlá krusta na konstrukci se odlupovala a vítr odnášel ledové úlomky do moře. Pak se Thoreau převrátila. Její severní část se okamžitě ponořila a vysoká věž nad plošinou se zhroutila. Ihned po nárazu vln se roztříštila a její kusy a úlomky dopadly na částečně ponořenou plošinu. Jakmile se převrátila i plochá část, osm potrubí, jimiž protékala surová ropa do nádrží, se roztrhlo a kroutilo se ve větru jako tančící hadi, z jejichž hrdla prýštila do moře černá tekutina. Elektrické obvody vybuchovaly jako ohňostroje a ropa zaplavila i temnou rozvodnu. Jakmile se dostaly rozžhavené dráty do kontaktu s ropou, došlo k výbuchu. Šest mužů, kteří zde měli službu, se vmžiku uškvařilo a po výbuchu se zvedl obrovitý ohnivý hřib, který zachvátil celou jednu stranu věže těsně předtím, než ji vítr a vlny smetly do moře.

Lidé uvnitř obrovitého kolosu padali a klátili se jako třtiny ve větru. Mnozí uvízli pod nábytkem nebo vypadli proraženými okny. Všude se rozhostila tma, takže mnozí ztratili orientaci a umírali v hrůze a strachu.

Thoreau ležela na boku, podpíraná pouze třemi sloupy, vystavená tvrdým nárazům vln. Pětipatrová konstrukce se už napůl ponořila.

Lansdale zrovna stál na prahu svého pokoje a pobízel Marge ke spěchu, když se mu náhle naklonila podlaha pod nohama.

„Panebože, my se převracíme!“ vykřikl. Podlaha se totiž bizarně zvedla přímo proti němu. Upadl a nohy mu visely přes práh otevřenými dveřmi dolů. V zoufalé snaze se zachytil stěny – z níž se stala rázem podlaha – a křečovitě se držel, aby nespadl do pokoje. Při náklonu plošiny sílil hrozivý hřmot. Sypalo se sklo, padal nábytek a všechno, co nebylo připoutané, se valilo chodbami pětipatrové stavby.

Lansdale se snažil vyšvihnout ze zejícího otvoru dveří a slyšel nelidské skřeky, které se rozezněly chodbami kácející se stavby. Ohlédl se do místnosti. Marge ležela zhroucená v koutě pod nábytkem a troskami. Byla v bezvědomí. Lansdale by potřeboval lano, aby se k ní dostal. Pak zaslechl výbuch hořící nafty a vnímal, jak se celá vrtná plošina otřásla. Na vzdáleném konci chodby tlaková vlna výbuchu vyrvala dveře a stěnu až do poloviny chodby. Dovnitř proudil mrazivý vlhký vzduch. Zhasla světla. Lansdale si posvítil baterkou do zničeného pokoje obráceného doslova vzhůru nohama. Kulaté okno se nyní ponořilo do rozbouřených vln a nedokázalo odolat jejich tlaku. Obrovské nýty začaly odskakovat jako zátky ze šampaňského. Kulatá okenní tabulka vzápětí praskla a dovnitř se řinul gejzír mrazivé vody. Lansdale vyskočil a vyběhl do chodby. Plošina se znovu převalila a tentokrát ho odmrštila na strop chodby, který se proměnil v podlahu. V tom okamžiku se už chodbou valil obrovský proud a on zahlédl jen vysokou vodní stěnu. Za zlomek vteřiny ho pohltila.

Šok z přílivu ledové mořské vody ho ochromil. Tvrdošíjně svíral svítilnu a proud ho unášel chodbou. Zachytil se nějakých otevřených dveří, ale prsty mu sklouzly a on zůstal uvězněn v zaplavené chodbě. Plíce mu málem praskly, když zmateně osahával stěny ve snaze najít nějaký otvor, cokoli, co by ho vysvobodilo z této strašlivé pasti. Jenže ledová voda si už vybírala svou daň a šok z chladu ho zbavil schopnosti nadechnout se.

Panebože, pomyslel si, já se topím!

Vzápětí se ocitl v blyštivém podvodním království, ztuhlý zimou tak, že necítil či nevnímal bolest, plíce se mu křečovitě svíraly, a jakmile mu vyklouzla svítilna z prstů a mizela v dáli, až viděl jen světýlko velikosti špendlíkové hlavičky, otevřel ústa jako ryba v akváriu a moře ho zalilo. Život z něj rychle vyprchal.

*****

Henry Thoreau zůstala vzhůru nohama. Silná ocelová lana, která plošinu kdysi pevně ukotvovala, byla buď vytržená, nebo praskla. Paty mocných ocelových sloupů směřovaly k hladině. Vichřice a vlny je ohnuly a vytrhly ze základů. Jejich vzduchové kapsy popraskaly. Stále z nich syčivě unikal vzduch. A Thoreau se nořila přímo dolů, do hloubky sto dvaceti metrů a za sebou nechávala jen husté unikající bubliny, trosky a mrtvoly, které houpavě stoupaly k hladině jako nevinné hračky z utopeného domečku pro panenky, až k rozbouřeným vlnám Čukotského moře.

V.

Řecký tanker pomalu proplouval vichřicí a na místo dorazil čtyřicet minut poté, co se Thoreau ponořila ke dnu. Silnými reflektory prohlížel celou oblast a objevil pouze jediný záchranný člun, k němuž se připoutala trojice mužů. Všichni zmrzli. Tanker zůstal na místě neštěstí ještě dvě hodiny a hledal ve vzdouvajících se vlnách další těla. Několik dobrovolníků našlo jedno a po dlouhé době další. Když se kapitán konečně rozhodl s hledáním skončit, měli patnáct mrtvých mužů a jednu ženu. Po vrtné plošině Thoreau nezůstalo ani stopy.

Následujícího jitra bouře do osmi hodin ráno utichla, a moře se sice stále ještě vzdouvalo, ale ztratilo svou ničivou sílu. Bouřková mračna se přehnala na jih k Beringově úžině a Nome. Vítr se zmírnil na deset až dvanáct metrů za sekundu. Byla nalezena další tři těla. Kapitán poslal stručnou zprávu na leteckou záchrannou základnu v Point Barrow, tři sta kilometrů na severovýchod od místa neštěstí:

„Henry Thoreau v hloubce 70 sáhů. Místo: 72° severní šířky, 165° západní délky. Nalezeno devatenáct mrtvých. Nikdo nepřežil. Zůstáváme na místě. Prosím o instrukce.“

Ruská letecká základna v Providenija z jižního cípu Beringovy úžiny nabídla svou pomoc, ale čtyřicet minut po odeslání zprávy dorazila na místo katastrofy tři záchranná letadla a oznámila, že na místě nejsou známky života, ani známky existence zřícené vrtné plošiny. Američtí záchranáři Rusům poděkovali, ale jejich pomoc odmítli. Jedno z letadel nalétlo těsně nad tanker a zamávalo křídly na poslední pozdrav plošině Thoreau a její posádce.

„Tady Air Force 109,“ volal pilot vysílačkou kapitánovi tankeru. „Prosím, označte místo a jste volní. Děkuji vám a šťastný nový rok!“ Vzápětí prudce změnil směr a vrátil se do formace. Všechna tři letadla zamířila zpět k Point Barrow.

Na můstku stál muž, který vedl předchozí noc skupinu potápěčů. Díval se mohutným dalekohledem, jak tři letadla odlétají. Byl na místě celou noc a sledoval pokusy o záchranu. Nechal ruku s dalekohledem klesnout a odhalil pásku přes pravé oko a hlubokou rudou jizvu, která mu probíhala přes pravou stranu obličeje od čela až k čelisti. Kývl na kapitána a odešel z můstku do kajuty radistů, odkud poslal stručnou zprávu:

„Mise splněna. Thornley odepsaný. Le Croix.“

Onoho odpoledne, osm hodin před příchodem Nového roku, pohřbili muže, který si předešlé noci zlomil vaz při umisťování výbušniny na jeden z nosných sloupů plošiny Henry Thoreau. Hodili ho z paluby tankeru, který se plavil na jih od Beringova moře.

KAPITOLA 03

Havajské ostrovy, leden 1980

Eddie Wolfnagle byl na vrcholu blaha. Užíval si fantastický den, teplota dosahovala ideálních třiceti stupňů, sluníčko krásně svítilo a občas ho osvěžila krátká dešťová přeháňka, která skončila stejně náhle, jako začala. Jel v hondě z půjčovny po Hana Road, která začínala jako normální dvouproudová asfaltová silnice, ale postupně se vytrácela, až se proměnila v úzkou prašnou cestu, na níž by měla dvě auta problémy s vyhýbáním. Jak se cesta zužovala, porost houstl, a tak netrvalo dlouho a on projížděl zeleným tunelem pod větvemi mangovníků a dalších pestře kvetoucích tropických stromů. V jejich korunách se ukrývali papoušci, hlasitě rozhořčeně křičeli a vytřásali si vodu z pírek. Po levici měl sto metrů pod sebou Tichý oceán – nádherný výhled na obrovité balvany a dlouhé příbojové vlny, olizující pobřeží až do délky sedmi metrů.

Zkrátka ráj.

Ráj zde byl vskutku všudypřítomný. Předchozího večera se mu podařilo sehnat neuvěřitelně výbornou trávu z Maui. Celé tři dny si skvěle užíval v hotelu Intercontinental Maui na Makena Beach s jednou skvostnou londýnskou modelkou. Za osm hodin už bude sedět v první třídě letadla mířícího do L. A. Už měl lístky na následující den na nejlepší místa na mistrovství Rose Bowl – u třicetiyardové čáry! Vsadil tisícovku na Michigan plus deset navrch na Jižní Kalifornii – to byla největší sázka, kterou si v životě dovolil.

A teď je v deštném pralese na zadním úbočí hory Haleakala – třítisícové sopky, dominanty ostrova Maui. Dokonce si v průvodci přečetl všechno o takzvaných Sedmi jezerech králů, která byla údajně posvátným místem, kde sídlila božstva a kam se před mnoha staletími sjížděli na člunech princové ze všech havajských ostrovů s četným doprovodem na korunovaci.

Eddie si připadal jako v jednom starém filmu s Dorothy Lamourovou, který viděl jako malý v televizi.

Vystoupil z auta a zapálil si cigaretu. Na sobě měl semišovou bundu s třásněmi, vysoké kovbojské boty značky Tony Lama na podpatku, díky němuž měřil přes sto sedmdesát, džíny Polo a na hlavě kovbojský stetson. Sakra, to se mi ale daří! pomyslel si. Bylo načase… Sledoval nějakého mladíka, jak se potápí a proplouvá z jednoho křišťálově čistého jezírka do druhého, dokud se nedostal do nejspodnějšího. Chlapec se tam převrátil na záda, vyprskl do vzduchu vodu a zavřel oči, protože se nad ním rozstříkla o kameny příbojová vlna.

Eddie od dob, kdy se jako malý koupal v řece v Harlemu, urazil hezký kus cesty. V duchu zavýskl. Bylo mu hej. Proč také ne? Teď si může dovolit všechno – výlety do ráje a londýnské motely a hrnec, u kterého dá jen za poklici čtyři sta dolarů. Ani ne za hodinu se stane on, Edward Wolfnagle, kterého kdysi s ostudou vyhodili od námořnictva a degradovali, chladnokrevným majitelem stovky táců. Co by na to asi řekl Vinnie a parta z Canarsie?

Hej, Vinnie, čum na drát, ty vole! Sem těžce za vodou! Štráduju si to v tomdle pozemským ráji a večer poletím první třídou – první, ty vole!– do L. A. A zejtra budu sedět na Rose Bowl u třicetiyardový lajny, za pár minut si vydělám další stovku talířů – hezky na dřevo – a vodnesu si je ve svým superklobouku za dvě stovky!

Hezky hlasitě si zavýskl typickým texaským jekotem.

„Jde se na to, Eddie?“ pronesl, ale nikoho konkrétního tím neoslovil.

Vrátil se do auta a zajel hlouběji do lesa, kolem ostatních hond z půjčovny, halabala zaparkovaných u malých dřevěných kabinek určených k převlékání do plavek. Na cestu náhle vstoupil mohutný podsaditý Havajec v košili s červeným vzorem a sepraných kalhotách. Mávl na něj, ať zastaví. Ukázal Eddiemu odznak.

„Státní policie,“ pronesl dokonalou angličtinou. „Váš řidičský průkaz, prosím.“

„Jasně,“ kývl Eddie. „Děje se něco?“

„Ne, pane. Jen běžná kontrola. Vidím, že jste z pevniny. Raději si dávejte pozor, až vystoupíte z vozu. Berte si všechny cennosti s sebou. Na ostrovech se vykrádají auta. Dělají to mladí kluci, však víte… Popadnou, co vidí, a utečou. Právě kvůli nim se nedají auta z půjčovny zamykat. Ti chuligáni každý zámek vylomí.“

„Dík za upozornění, pane.“

„Není zač. Nechceme, aby se turisté vraceli domů naštvaní.“ Usmál se.

„Jedu tudy správně do zátoky Mamalu Bay?“

„Jeďte rovně ještě asi patnáct kilometrů. Nemůžete to splést. Támhle se ale budete muset otočit. Vede tam silnice přes lávové pole, ale je vyhrazena pouze pro rangery. Je velmi nebezpečná.“

„Otočím to, nebojte,“ prohodil Eddie přátelsky a pokračoval v jízdě.

*****

Hinge zaparkoval auto a vydal se po mostě u Sedmi jezer a postupoval dál po svahu sopky Haleakala až k okraji lávového pole, a po něm dolů k zálivu na konci cesty. Byla to snadná trasa. Cesta přes hřeben tudy nebyla delší než pět kilometrů. A přestože bylo horko a velká vlhkost, Hinge se nepotil. Hinge se totiž nikdy nepotil.

Pár metrů od silnice se obrátil a zašel zpátky do hustého porostu. Posadil se, z kapsy vytáhl papírový sáček a jeho obsah rozložil na zem: doutník, tlusté kuličkové pero, malý chomáček vaty, teploměr a jehlu z injekční stříkačky.

Jakmile vytáhl z pera náplň, zlomil oba jeho konce a pomalu tou provizorní trubičkou provrtával doutník. Z takto vzniklé dutiny vyfoukl tabák a přiložil si provrtaný doutník k oku. Pero v doutníku vytvořilo dokonalý otvor. Jeden konec zmačkal tak, aby otvor zakryl. Pak zlomil teploměr a do jehly z injekční stříkačky pečlivě vpravil dvě nebo tři kapičky rtuti. Ještě vytáhl z kapsy dřevěnou zápalku, škrtl s ní o krabičku, sfoukl ji a zavrtal ji do otvoru v jehle, aby v ní rtuť udržel. Konec zápalky obalil kouskem vaty a vložil tuto provizorní šipku do doutníku. Jeho druhý konec si strčil do úst, zbytky materiálu nacpal do papírového sáčku a strčil si ho do kapsy. Pak se opřel o kmen jednoho stromu.

*****

Porost houstl a silnice se zužovala. Koruny stromů svlažila náhlá přeháňka. Ptáci se rozkřičeli. Setmělo se tak, že musel rozsvítit světla. V dalším okamžiku se stejně náhle prodraly mezi stromy sluneční paprsky a silnice před ním se proměnila v lesklou stuhu posetou zlatavými pruhy. Po několika kilometrech náhle vyjel z lesa. Před sebou viděl lávové pole a vlevo se táhl až k obzoru Tichý oceán.

Místo bylo zcela pusté.

Eddie Wolfnagle vystoupil z auta a rozhlédl se. Žádná jiná auta neviděl. Neviděl nic. Nic než oceán, vzadu les a před sebou strašidelnou zčernalou řeku zkamenělé lávy, valící se ze svahu hory přímo do oceánu. Lávu vyvrhl před tisíci lety vulkán a zavalil s ní celý ostrov. Po výbuchu zůstal na vrcholu hory kráter větší než celý Manhattan. Šedočerná planina se táhla až na obzor, jen po jeho levici se mírně svažovala k moři a pak prudce padala dolů a vytvářela nad mořskou hladinou třicet metrů vysoký sráz.

„Ježíšimarja!“ ulevil si nahlas.

Na silnici si všiml zátarasů s tabulí, na níž stálo:

POZOR! SILNICE PŘES NEBEZPEČNÉ LÁVOVÉ POLE.

TATO CESTA JE TRVALE UZAVŘENA.

NEPOVOLANÝM VSTUP PŘÍSNĚ ZAKÁZÁN.

NEUPOSLECHNUTÍ ZÁKAZU SE TRESTÁ.

NÁRODNÍ PARK HALEAKALA

U. S. RANGER SERVICE

Za jeho zády zapraskala větvička. Ohlédl se a spatřil, jak se k němu blíží nějaký muž. Byl zhruba stejně vysoký jako on a při chůzi se opíral o větev jako o hůl.

Eddieho mužův vzhled poněkud překvapil. Pokud to má být Hinge, vypadá dost buransky. Krátké vlasy? Tesilový oblek? Kristepane, spadl snad z Marsu? A byl mladší, než si ho Eddie představoval, a měl světlou pleť. Eddie si z nějakého důvodu myslel, že Hinge musí být tmavý. Možná dokonce i prošedivělý. A tenhle chlapík – ksakru, tomuhle mohlo být tak kolem třicítky!

„Hinge!“ zvolal Wolfnagle.

Muž se pousmál a přikývl.

„No fajn! Já jsem Eddie Wolfnagle.“

Potřásli si rukama a Hinge navrhl: „Pojďme do auta. Pro jistotu. Kdyby někdo šel.“

„Dobrej nápad,“ přikývl Eddie.

Posadili se do hondy.

„Kde máte auto?“ divil se Wolfnagle.

„Já jsem vyrazil na výlet. Spal jsem venku,“ vysvětloval Hinge. „Támhle nad mostem. Ani ne dva kilometry odsud.“

„Aha.“ Wolfnagle začínal být netrpělivý. O tomto okamžiku snil dva měsíce. Teď už to bylo tak snadné. „No… možná byste mi mohl… jako… ukázat nějakej doklad.“

Hinge vytáhl z náprsní kapsy hnědou pevnou obálku a kýval s ní v prstech. „Tohle by mělo stačit,“ řekl. „Máte mé zboží?“

„Tady je.“ Eddie sáhl do kapsy u bundy a podal mu roličku filmu. Jakmile se však po ní Hinge natáhl, Eddie ucukl a skryl ji v dlani. „A co…?“ Větu nedokončil a jen zamnul o sebe palcem a ukazováčkem. Přitom se vesele šklebil.

Hinge se na krátký okamžik zatvářil mrazivě, ale rychle se vzpamatoval a nasadil úsměv. Podal Eddiemu obálku. Eddie mu dal film a obálku otevřel. Spatřil balíčky krásných, šustivých stovek. Probíral je v prstech se zručností lasvegaského krupiéra.

Hinge zalovil v kapse a přiložil si k levému oku hodinářskou lupu. Odvinul kus filmu a přidržoval ho proti světlu.

„Tak co vy na to?“ zeptal se Eddie a nepřestával počítat.

„Zatím dobrý. Máte detaily všeho?“

„Díváte se na ně, kamaráde. Jsou tam plány plus aktuální instalace. Přesně to, co si doktor objednal, ne?“

„Ano.“

„Všechno tam je.“ Eddie se zahihňal jako malý kluk. „Ještě furt tomu nevěřím. Sto táců! Víte, co vám povím? Podle mýho můj fotřík sto táců nevydělal za celej svůj zkurvenej život.“

„Gratuluju.“

Eddie si sundal klobouk, obálku hodil do něj a znovu si ho narazil. „Heleďte,“ pronesl, „kdybyste ještě něco potřebovali, jsem vám k službám, jasný? Ukradnu klidně berli mrzákovi, a on to nezjistí dřív, než dopadne prdelí na zem.“

„Zůstanu s vámi ve spojení.“

„S malejma krádežema jsem začal v devíti. Ve dvanácti jsem ukradl svůj první auťák. Málem jsem ani neviděl přes volant. A do šestnácti jsem udělal pár stovek kšeftíků. Nikdy mě nechytili, váženej! Kurva, dyť já jsem lapák zevnitř ani nikdy neviděl!“

„Máte štěstí.“

„Spíš talent. Možná troška štěstí, to jo, ale hlavně talent.“

„Chtěl jsem říct, že máte štěstí, když jste nikdy nebyl ve vězení. Jak jste zvládl tuto práci?“

„Byl jsem ve správným čase na správným místě. Na plošině se to s bezpečností nepřehánělo. Plány? Žádnej problém. Jeden večer je všechny vytáhli, protože něco kontrolovali na překladišti. Když to ověřili, poprosili mě, jestli bych je nevodnes zpátky do technickýho. Já přikývl: Jasně, kliďánko. Jenže cestou jsem si skočil do svýho pokoje, vytáhl starou minoltu a cvak cvak cvak. Hezky jsem se pojistil.“

„Opravdu? Takhle z voleje? Bez plánování?“

„Přesně tak. Stačí mít voči votevřený a všecko vám spadne do klína. Hele, já věděl, že jde vo něco velkýho. Věděl jsem, že by někoho někdy mohly tyhle plány zajímat. Akorát jsem toho někoho musel najít. A pak jste se vobjevil vy. Klika…“

Amatér, pomyslel si Hinge. Náhodou se tam motal. Bylo štěstí, že se o tom doslechl jako první on. „Jak si můžu být jistý, že nemáte kopie? Mohl byste ty materiály prodat znovu naší konkurenci.“

„Heleďte, to bych byl blbej. Rád bych s váma udělal ještě nějakej kšeft. Tím bych si pod sebou podříz větev.“

„To je přijatelné vysvětlení,“ přikývl Hinge.

„Máte na mě kontakt do Camdenu v New Jersey, že? To je u mý ségry. Jsem s tou krávou furt ve spojení.“

„Ano.“

Wolfnagle zamrkal. „Chvilku teď budu cestovat.“

„Zasloužíte si výlet.“

„To jo. Takže… ještě něco?“

„Jo. Nemáte oheň?“

Oheň? To mám, to se vsaď! Já mám, kurva, super zapalovač Dunhill! Vytáhl zlatý zapalovač, otevřel ho, zažehl plamínek a naklonil se, aby Hingemu zapálil doutník. Zaslechl tiché pšouknutí a všiml si, jak z konce doutníku odlétl kousek tabáku. Pak ucítil ostré bodnutí na krku.

Nejdřív si myslel, že ho bodla včela. Divoce si místo na krku škrábal.

Pak se cosi odrazilo od palubní desky a upadlo na podlahu.

Sklonil se a zvedl to. Byla to nějaká šipka. Zíral na ni.

Otupěle.

Nějak se mu před očima rozostřovala. Pálila ho kůže. Ztrácel cit v rukou. Nohy měl jakoby odumřelé.

Pak pálení přešlo v bolest – v ostrou bolest, jako píchání tisícem špendlíků, a vzápětí ještě horší. Do kůže se mu zabodávaly tisíce jehel, pak nožů. Snažil se poškrábat, ale nemohl se pohnout. Hrudník mu sevřela obrovitá pěst. Lapal po dechu, ale nic se nedělo.

Zoufale se ohlédl na Hingeho, ale ten vypadal jako duch, mihotal se mu před očima a vytrácel se, aby se vzápětí zase objevil. Wolfnagle připomínal rybu v akváriu – měl vypoulené oči a rty se mu bez jediného hlesu otevíraly, jak se pokoušel dýchat.

Byla to dobře mířená trefa – přesně na tepnu. Rtuť působila rychle – třicet, čtyřicet vteřin po vpichu do krve. Jakmile sebou začal Wolfnagle cukat, Hinge ho popadl za paže a prudce ho vmáčkl do sedadla. Cukání se proměnilo v prudké křeče, takže Hingemu málem vyklouzl. Byl silnější, než vypadal. Záchvat trval asi minutu. Po něm začal Wolfnagle jektat zuby, ale po chvíli je zaťal. Z hrdla se mu dralo chrčivé chroptění. Celé tělo mu ztuhlo. Obrátil oči v sloup. Hinge slyšel, jak se vyprazdňuje – povolily mu svěrače.

Hinge ho ještě chvíli držel. Jakmile ho pustil, zdálo se, že Wolfnagle sesychá. Pomalu se zhroutil na sedadlo. Brada mu klesla na hruď. Hinge mu sundal klobouk a nechal si vklouznout do ruky hnědou pevnou obálku. Ještě Wolfnaglemu vypáčil z tuhnoucích prstů jehlu. Nakonec se mu pokusil nahmatat pulz. Wolfnaglemu však už srdce netlouklo.

Hinge vystoupil z auta. Od moře foukal vítr a rozhýbal vějířovité listy palem. Slyšel, jak šustí a jak vítr vzdychá v kráteru Haleakaly. V korunách stromů zakřičel nějaký pták a vzlétl. Pak se rozhostilo ticho. Zatím se všechno vyvíjelo dobře.

Obešel auto, otevřel dveře u řidiče, naklonil se přes mrtvého, povolil ruční brzdu a tlačil auto malým obloukem tak, aby stálo přímo proti moři. Od oceánu ho dělilo jen pár stovek metrů černého útesu tvořeného zkamenělou lávou. Znovu se rozhlédl. Byl stále sám. Opatrně tedy automobil nastartoval. Motor párkrát zakašlal, ale rozběhl se. Hinge zvedl kapotu a zablokoval automatický sytič. Motor se okamžitě rozeřval. Vrátil se k řidiči a stiskl spojku svou provizorní vycházkovou holí, zařadil jedničku, podržel dveře volnou rukou a rychle uskočil. Jakmile spojku pustil, stačil ještě zabouchnout dveře. Zadní pneumatiky na tvrdém povrchu zakvílely. Motor se otáčel na maximum. Auto poskočilo dopředu, nabralo rychlost, dostalo se na zlom lávového pole a sjíždělo po prudkém srázu. Nadskakovalo a kolébalo se, pak se obrátilo a jelo pozpátku, pár metrů ještě balancovalo, ale nakonec se převalilo na střechu přímo k okraji útesu. Přepadlo přes hranu, ocitlo se ve vzduchu a volným pádem letělo přímo do moře. Za ním se zvedl mohutný gejzír. Sloup vody ihned unášel silný vítr. Přes auto se převalila vlna, a pak ještě jedna. Hinge nakonec viděl jen kufr a zadní nárazník. Pak se objevila mohutná vlna a mrštila vrakem o lávový útes. Zpěněná voda se znovu vrátila do moře. Auto zmizelo s ní.

Hinge spěchal zpátky mezi stromy. Vyšel až nahoru na hřeben a tam se na chvíli posadil. Všude byl klid. Slyšel jen vítr a vzdálený hluk příboje. Usmál se a až v té chvíli si uvědomil, že má doutník stále ještě v ústech. Zmačkal ho a rozdrtil tabák na kousky. Nastavil dlaň do větru a sledoval, jak se tabák rozlétl. Nakonec spálil papírový sáček se zbytky po výrobě foukačky.

Hinge byl sám se sebou spokojen. Vše proběhlo bez jediného zádrhele. Se zlodějíčkem je konec. Vytáhl z kapsy roličku filmu, podržel zapalovač na jednom konci a sledoval, jak postupně hoří. Potom se vrátil k autu.

Hinge telefonoval až z letiště v Honolulu. Vytočil číslo obvodu 800 a byl překvapen, jak rychle se dočkal spojení. „Ano?“ ozval se hlas na druhém konci. „Mám zprávu.“

„Identifikujte se.“

„Hinge. Q-třináct.“

„Nahráváme!“

„Jedna, dvě, tři…“

„Hlasová identifikace v pořádku. Udejte svůj kontakt.“

„Quill.“

„Spojujeme.“

Držel sluchátko asi minutu, než se ozvalo:

„Tady Quill.“

„Našel jsem váš kontakt. Informace vyzvednuta a zničena.“

„Vynikající. A kontakt?“

„Zlikvidován.“

„Dobře. Problémy?“

„Bez problémů.“

„Mrzí mě, že jsem vám přerušil dovolenou.“

„Bez problémů. Ještě stihnu večeři v Royal Hawaiian.“

„Děkuji. Šťastný nový rok!“

„I vám. Aloha.“

KAPITOLA 04

1. leden 1980

Temnota obrovské místnosti působila hrozivě. Ve světle malé orientální lampy téměř nebylo vidět na vysoký, překrásně štukovaný strop. Lampa vrhala jen tajuplné stíny. Holá podlaha z tvrdého dřeva se blyštěla jako čerstvě uhlazený led na kluzišti. Kouty se topily v černé tmě. Celou jednu stěnu tvořila okna – kdysi sloužila jako venkovní francouzská okna – a oddělovala temnou místnost od vnitřního skleníku plného tropických kapradin a nekvetoucích listnatých rostlin. Do skleníku však nepronikal ani jediný paprsek denního světla. Místo slunce zde svítily tři nebo čtyři malé skleníkové reflektory na zemi, které sice zdůrazňovaly okolní zeleň, ale i jejich svit působil strašidelně, protože vytvářel obrovské stínové siluety těch několika málo kusů nábytku v hlavní místnosti.

Teplota v místnosti dosahovala devětadvaceti stupňů Celsia. Ani o stupínek víc nebo méně. Bylo v ní ticho jako v kostele. Ozývalo se pouze pravidelné cvrkání nějakého brouka, které připomínalo odtikávání časované bomby lidského života.

U dveří stálo několik kusů nábytku potaženého kůží: dvě velká křesla a dlouhá třímetrová pohovka. Mezi pohovkou a křesly byl nízký týkový stolek. Ze stejného dřeva byly vyrobeny i dva malé stolky s proutěnými filipínskými lampami. Na kávovém stolku nestálo kromě jediného obrovitého orientálního popelníku vůbec nic.

Dva kouty byly prázdné, až na starožitné sošky sedících chrámových psů, kteří se pod vysokými kapradinami tvářili dost vztekle.

Dominantou posledního kouta byl velký pracovní dubový stůl a před ním osm židlí s tvrdými opěradly. Na tomto stole stál pouze starobylý dřevěný pořadač na dopisy, další velký popelník, diář vázaný v kůži a složitě vyřezávaná červená lampička v podobě Buddhy se starodávným třásňovým stínidlem a šňůrovým vypínačem.

A krabice.

Hladká bílá krabice velká jako objemný slovník, ovázaná červenou stuhou s velkou frivolní vánoční mašlí.

Židle se za stolem tyčila jako trůn. Obrovské černé opěradlo ve tmě vypadalo strašidelně – jako náhrobní kámen. Zpoza něj stoupal ke stropu proužek dýmu. Jediným osvětlením pokoje byla malá lampička-Buddha. Vrhala na desku stolu tajuplný kruh světla, ale krabice zůstávala ve zvláštním polostínu. Horko žárovky odsávalo kouř stoupající od židle a proměňovalo ho v rozvířený sloup dýmu vycházející nahoru stínidlem.

Z krabice se ozval zvuk. Nějaké zaškrábání. Víko se lehce nadzvedlo, ale vzápětí vše ustalo.

Muž v židli se naklonil. Měl protáhlou úzkou hlavu s vystupujícími kostmi a prořídlými šedivými vlasy pečlivě sčesanými přes holou lebku. Slabé světlo lampy dokonale zdůrazňovalo propadlé tváře a každou vrásku. Muž měl pevně zaťaté čelisti a žíly na krku mu vystupovaly jako pletence provazu. Byla to tvář z minulosti – z učebnic dějepisu, ze starých filmových týdeníků nebo novin: přísný jestřábí obličej s výrazem příslibu vítězství, přestože v ústech ještě cítil hořkost porážky; čišela z něj pomstychtivost a dávný duch vzpomínek na Mojžíšův hněv a zanícení Johna Browna.

Generál Hooker. Hook. Nazývali ho vojenským géniem. Historikové a odborníci na vojenskou vědu ho přirovnávali k Alexandrovi Velikému, Stonewallu Jacksonovi a Pattonovi. Hooker se stal architektem tichomořského ozbrojeného konfliktu poté, co ho Japonci vyhnali počátkem války z Filipín. Pečlivě promýšlel každý strategický krok a prozkoumával každý ostrůvek. Postupně se tlačil blíž a blíž k japonské pevnině.

Hooker se stal téměř legendou.

Hajzl jeden, pomyslel si. Myslel tím Douglase MacArthura. Říkalo se mu Dugout Doug. Ten se zakopal v Austrálii, odkud vedl válku, zatímco Hook se znaveně plahočil od jednoho ponurého atolu ke druhému a postupoval ve svém krvavém tažení k Japonsku. Je sice pravda, že když Hooker sbíral jedno vítězství za druhým, tak si ten prokletý mizera rychle pospíšil se slovy uznání a chvály, ale na druhé straně přesně věděl, co má říct novinářům. Když jim vše vylíčil po svém, padla nakonec aura vítězství na jeho hlavu. Ten zkurvysyn přežil všechno a nebylo možné ho nijak odpravit. V den, kdy padl Corregidor – což byl jeden z nejchmurnějších dnů v amerických dějinách –, kdy všichni ostatní horečně uvažovali, jak to říci veřejnosti, proměnil ten starý mizera onu katastrofu v opěvování svého osobního vítězství svým zatraceným sloganem „Já se vrátím“. Ten se stal válečným pokřikem 2. světové války podobně jako „Vzpomeňte na Alamo“. Nicméně i Hook musel tomu bídákovi přiznat skvělé řečnické schopnosti. Svůj slogan uměl říct s takovým sebevědomím a suverenitou, že ho nikdo nezpochybňoval. Ba naopak – stal se příslibem vítězství. A jakmile se opravdu objevil s tím svým debilním prohlášením „Vrátil jsem se“, všem bylo jasné, že je po všem. Fotografové ho dokonce zpodobnili tak, jako kdyby kráčel po vodě – čistě pro případ, že by se na místě vyskytli nějací kacíři.

A tak zatímco se MacArthur stal legendou, z Hooka byl jen obyčejný lidový hrdina – jako Wainwright, Chennault, Stilwell a pár dalších.

Poté už musel čelit jen katastrofám. Hooker je dokázal předvídat. Lidi už válka unavovala. MacArthur dostal v Koreji na frak. V Indočíně hrozil otevřený válečný konflikt. A Hook Orient znal. Věděl tudíž, že Vietnam – jak se tomu místu bude říkat – není ideálním útočištěm.

Vem to ďas.

Ať si vezme Vietnam na triko Westmoreland nebo nějaký jiný sympaťák! Hook pověsil vojenské řemeslo na hřebík a odešel do důchodu. Měl teď na práci jiné věci.

Za dva roky si útrapy válečných let vybraly svou daň. Hooker téměř podlehl silnému infarktu. Tikání v místnosti vycházelo z hloubi jeho hrudi – měl voperovaný kardiostimulátor, který už sice trochu zlobil, ale přesto stále fungoval. Jeho výměna by byla příliš riskantní. Tikání mu neustále připomínalo jeho smrtelnost a jednoho dne se stane i poslem smrti. Jakmile jeho zlověstný rytmus utichne, Hooker si ve zlomku vteřiny, než utichne i vše ostatní, uvědomí, že je mrtvý. Mezitím se mu však stále dokonale dařilo vzdorovat osudu. Táhlo mu na pětasedmdesát, ale měl v sobě stále ještě jasnozřivost a posedlost typickou pro muže daleko mladší.

Ozvalo se zaklepání na dveře.

„Jestli jste to vy, Garveyi, tak dále!“

I jeho hlas byl nezapomenutelný. Hluboký, velitelský, autoritativní, až výhružný, ale zároveň otcovský. Byl to hlas modulující každé slovo sebejistotou a klidem. Jeden válečný dopisovatel o něm kdysi napsal: „Abychom si dokázali představit, jak asi zněl hlas Boží, stačí si poslechnout projev generála Alexandra Lee Hookera.“

Dveře se otevřely a dovnitř vešel Garvey. Byl to Hookerův nejstarší přítel a nejbližší pobočník z válečných let. Přestože byli oba už minimálně patnáct let v důchodu, Garvey – kterému táhlo na šedesát – si pořád zachoval vojenské vzpřímené držení těla a připomínal čestnou stráž vojenského námořnictva. Zastavil se před stolem v předpisovém pozoru. Hooker i Garvey byli pro armádu a zelenou uniformu doslova zrozeni, a zvuk polnic jim v hlavě nepřestával znít ani po odchodu do penze, když se ocitli v pro ně cizím světě mírotvorců, v němž však nepřestávali snít o své poslední velké bitvě. Jejich sen sice za poslední léta vybledl, ale oba pokračovali v šarádě, která stála v žebříčku důležitosti výše než jejich přátelství.

„Dobrý večer, generále,“ řekl Garvey. „Šťastný nový rok!“

Zalétl pohledem ke krabici.

Hookerovy pronikavé modré oči nenávistně zíraly přes dlouhou irskou hliněnou dýmku, kterou kouřil, a upíraly se ke stejnému předmětu.

„Díky, Jessi. Vám také. Pohov. Sedněte si.“

„Děkuji, pane.“

„Začneme příjemnými věcmi.“ Sáhl za sebe do šera a zvedl láhev šampaňského ve stříbrném kbelíku, který stál na malém stolku za jeho židlí. Nalil víno do dvou sklenic a jednu podal Garveymu.

„Na zdraví divize!“ pronesl přípitek. Garvey ho zopakoval a do ticha se ozvalo cinknutí. Garvey upil, mlaskl a pohodlně se opřel. Zíral kamsi vzhůru do temnoty.

„Jednoznačně Taittinger.“ Znovu upil, sešpulil ústa a nechal se šimrat bublinkami na jazyku. „Mhmm… řekl bych sedmdesátý první.“

Hooker se rozesmál. „Vás neobalamutím. Nikdy se mi to nepodařilo. Tak na všechny ty roky! Už je to dlouho, Jessi.“

„Přesně čtyřicet let, generále. K vašemu štábu mě přidělili v Hickam Field na Nový rok 1939. Byl jsem tenkrát devatenáctiletý lampasák.“

„Nejlepší, s jakým jsem se kdy setkal. Říkával jsem svým důstojníkům: ‚Z toho Garveyho bude druhý Custer. Získá hvězdu dřív, než mu bude třicet.‘“

„Do třicítky se mi to ale nepovedlo,“ konstatoval Garvey.

„Hmm. V té válce jsme se dočkali spousty zklamání. A další mělo následovat. Krucinál, ten starý mizera, hajzl jeden! Na poslední chvíli si přihřál politickou polívčičku! Měl se radši poprat s Trumanem kvůli Hirošimě. Měli nám dovolit, abychom tam vtrhli a provedli to správně. Tu ránu jsme si zasloužili, sakra! Zasloužili! Měl sehrát svou roli na Filipínách. My jsme na Japonsko měli nárok! Na Japonsko jsme měli nárok my!“

Podobné nářky byly při jejich setkání obvyklé.

Pohlédl do sklenky a sledoval, jak v ní šumí bublinky. „Ale co,“ mávl nakonec rukou. „To už patří do dějepisu, při kterém se děti ve školách nudí. Stejně už všichni odešli. Bůh jim žehnej. Aspoň jsme to vyhráli. To je poslední zatracená válka, kterou jsme vyhráli.“ A znovu sklenku pozvedl.

„Mohl bych si zapálit?“ dovolil se Garvey.

„Jistě, Jessi. Kuřácká lampička je pro vás vždycky rozsvícená.“

Hooker se natáhl do zásuvky u stolu, vytáhl krabičku zabalenou do stříbrného papíru a posunul ji po desce ke Garveymu.

„Drobná pozornost, abyste vstoupil do nového roku správnou nohou, Jessi. S díky za všechna ta dobrá léta.“

Na Nový rok si už tradičně dávali dárky. Garvey předal Hookerovi balíček o něco menší.

„A šťastný nový rok i vám, generále.“

Chvíli si krabičku prohlížel a pak sledoval, jak Hooker otevírá svůj dárek. Byl to řetízek k hodinkám s replikou odznaku První ostrovní divize – Hookova starého pluku – vyvedenou ve zlatě i s mottem ‚Jako první přistát, jako první zvítězit‘ vyrytým pod dvěma zkříženými meči.

Hooker byl zjevně dojat.

„Panebože, příteli, to je tedy něco! Budu to střežit jako oko v hlavě! Ano, a zcela jistě si to nechám připnout i do rakve!“

„Dík za uznání, pane,“ usmál se spokojeně Garvey.

Z krabice na stole se ozvalo zaškrábání. Garvey na ni nervózně pohlédl, ale neříkal nic.

„Tak, Jessi – teď jste na řadě,“ vyzval ho Hooker a Garvey roztrhl stříbrný papír na svém dárku. Vytáhl cínový pohár na víno, ručně zdobený, se jménem umělce vyleptaným zespodu. Na poháru bylo napsáno ‚Generálmajor J. W. Garvey, U. S. Army (ve výsl.) ‚.

Garvey uchopil kalich za stopku. „Překrásný, pane. Skvěle se drží.“

„No, to víte. Znám vaši malou slabůstku – vášeň pro dobrý mok. Je načase, abyste měl i správný pohár.“

Z krabice se ozval naléhavější zvuk a víko se o vlásek pohnulo.

Hooker škrtl zápalkou a znovu si zapálil dýmku. „Přišlo to asi před hodinou,“ řekl, aniž na krabici pohlédl. „Zabalil to jako mizerný vánoční dárek. Zatracený barbar!“

Otevřel prostřední zásuvku stolu a vytáhl nůž – zlověstnou dýku s mírně zahnutým ostřím a ručně vyrobeným koženým jílcem. Zastrčil ostří pod stuhu, lehce krabici naklonil a stuhu přeřízl. Špičkou nože zvedl víko a pomalu ho odsunul.

Nejprve to uslyšeli. Na dně krabice se ozývalo škrábání a postupovalo i na boční stěnu.

Hooker nejprve spatřil rohy – byly dva. Vyčnívaly přímo z nadočnicových oblouků a třetí, ostrý jako jehla, mezi nimi. Pak se hlava zvedla nad okraj krabice.

Zprvu byl jasně zelený. Oči mu pod svraštělými víčky jen svítily a ocas se pomalu svinoval a zase rozvinoval.

Bude dlouhý skoro půl metru, odhadoval. Hooker tento druh dobře znal. Znal všech osmdesát forem druhu Chamaeleontidae. Zkoumal je už třicet šest let. Toto byl Chamaeleon jacksoni. Velmi pravděpodobně africký, ačkoli mohl pocházet i z Madagaskaru. Dokázal pohybovat očima nezávisle na sobě a hledal svou oběť. Pak na ni pohlédl oběma očima najednou a vymrštil jazyk. A působil arogantně – všichni byli arogantní.

Přelezl okraj krabice a velmi pomalu postupoval po stole ke stojanu lampy, a stále stejně pomalu přes břicho Buddhy. Zvolna se měnil. Očima vnímal změnu svitu světelných paprsků nové barvy, signalizoval ji prostřednictvím nervového systému pigmentovým buňkám kůže. Nejprve byl hnědý, pak béžový, uměl zesvětlat až dorůžova a doruda jako salamandr. Nepřestával kmitat jazykem ve vzduchu, obracel hlavu a jeho oči jako kamínky hleděly do tmy za stolem. Pak se znovu proměnil a zamířil ke krabici na dopisy.

Hooker sledoval, jak zvíře mění barvu – tentokrát se přizpůsobilo odstínu týkového dřeva.

Sáhl do krabice a vytáhl papír se vzkazem. Jakmile ho přečetl, roztřásla se mu ruka.

„Co to je?“ zeptal se Garvey.

Hooker mu papír podal. Na úzkém proužku stála tři jména:

AQUILA

THOREAU

WOLFNAGLE

„Je všude,“ zachroptěl Hooker. „Je jako mlha. Jako špinavý smog.“ Naklonil krabici k sobě, nahlédl dovnitř a na okamžik se zarazil. Sáhl do ní a vytáhl zlaté hodinky. Obrátil je, aby si přečetl jméno vyryté do pláště.

„Pořád ještě máme Bradleyho,“ řekl Garvey. „Patří k jednomu z nejlepších nájemných vrahů na světě. Pokud někdo dokáže Chameleona zastavit, pak je to on.“

„Obávám se, že tomu tak není,“ zašeptal a hlas se mu třásl potlačovaným vztekem. „Tyto hodinky patřily Bradleymu.“

KNIHA DRUHÁ

Opravdový přítel tě vždy bodne do hrudi.

OSCAR WILDE

KAPITOLA 01

Boston, únor 1980

Od Bostonského zálivu vanul mrazivý únorový vítr a Eliza Gunnová a George Gentry se choulili pod klenbou domovních dveří, aby se schovali před fičícím sněhem. Auto stálo půl bloku od nich. James – jejich zvukový technik, bývalý hippie, jen o něco vyšší než Eliza – určitě sedí za volantem s kovbojským kloboukem staženým do čela, má puštěné topení a poslouchá hitparádu, zatímco oni mrznou na Foster Street až na kost.

Ellen Delaneyovou už sledovali čtvrtý den a vůbec si nezadali s FBI: dvakrát denně měnili auto a komunikovali spolu výhradně vysílačkou na speciálním kanále. To všechno však doposud byla jen ztráta času. George už věděl, že nesmí nadávat. Vždycky když začal, situace se okamžitě zvrtla. Eliza měla sice podivné instinkty, ale fungovaly výborně. Nakonec jim všechno pokaždé vyšlo. Proto tedy mlčel a jen si trochu víc ohrnul límec u bundy a přikrčil se, aby mu za něj nefoukalo. „Dostávám zápal plic,“ konstatoval. „Někdo by ti měl zapíchnout do zadku praporek s nápisem: ‚Pozor pozor, ministr zdravotnictví varuje. Eliza Gunnová škodí vašemu zdraví.‘“

„Takový velký a stěžuje si,“ ušklíbla se. „Že ti není hanba!“

„U mě je totiž trojnásobně vyšší pravděpodobnost, že se nastydnu!“ zavrčel.

George Gentry měřil přes sto osmdesát a jeho váha kolísala mezi sto deseti a stopětadvaceti – podle toho, jak se najedl. Oproti tomu Eliza Gunnová měřila sotva sto padesát a vážila čtyřicet devět kilo, ať jedla cokoli. Prostě trpaslík s obrem, kteří jako dva troubové mrznou ve vchodových dveřích jen proto, že Eliza měla jakési tušení…

„Jak to, že James vždycky vyfásne auťák, a já ulici?“

„Protože líp řídí.“

„No to mi neříkej!“

„Poslyš, Georgi…“

„Teď na mě vyrukuješ se sladkejma řečičkama, ale nenamáhej se!“

„Věř mi, milánku. Můj instinkt se doslova trhá ze řetězu. Všechny mé vnitřní poplašné sirény houkají na celé kolo.“

„Když se přesně tohle stalo naposled,“ pronesl George žalostně, „tak mi při natáčení tvýho exkluzivního interview s panem Kečupem Gorgonzolou utíraly prdel čtyři mafiánský au pair.“

„Jmenuje se Garziola. Kečup je jenom přezdívka.“

„Běž do háje! Stejně se tak nejmenuje! Vždyť to zní jak z podělanýho mexickýho jídelníčku! Furt jsem se bál, že něco zvořeš a všichni skončíme v betonovejch základech nějakýho mostu.“

„Jenže jsem nic nezvorala. A navíc byl roztomilý.“

„Jasně… Pase po něm okresní návladní, pasou po něm federálové, pasou po něm snad všichni kromě mariňáků, protože spáchal všechny těžký zločiny, co existujou – a ty mi tady vyprávíš, jak není roztomilej!“

„Jenže tím jsem pro nás vyhrála Emmy, milánku!“

„Já dělám za prachy, ne pro slávu!“

„Ale hovno!“

George se rozesmál. Vždycky ho rozesmálo, když slyšel z jejích úst něco vulgárního. Připomínala mu vzdorovité dítě. Příšernou zimu zcela ignorovala a pozorně sledovala dalekohledem kancelářskou budovu.

„Když bysme…“ začal.

„Georgi!“

„Copak?“

„Tady máme tu naši křepelku!“

„Ukaž, mrknu se.“

Podala mu dalekohled. „Vychází z banky – má norkové paleto.“

„A co ty blond vlasy?“

Znovu mu dalekohled sebrala a zaostřila na Delaneyovou – vysoká žena, tak sto sedmdesát pět, dobře stavěná. Eliza ji pozorně sledovala – hlavně nohy a chůzi. Jednoznačně to byla Ellen Delaneyová. Byla si jistá. Je to paruka. Podívej se na ten kožich! Toho norka poznám všude. Měla ho na sobě v den, kdy zmizel Caldwell. Takový kousek stojí minimálně deset táců.“

„Prosím tě, víš, kolik je v Bostonu podobnejch norků?“

„Ale kdepak! Takových ne! Tohle je slaďoučký noreček od milence, Georgi.“

Žena si přidržovala kožich oběma rukama a kráčela po Foster Street směrem ke kongresovému centru.

„Tohle paleto by mohl své kočičce koupit jedině šéf největší bostonské banky,“ prohlásila a nespouštěla ze ženy oči.

„Co teď?“ zeptal se George.

„Vykračuje si směrem ke kongresové hale,“ kývla Eliza hlavou. „Dej mi vysílačku. Já půjdu za ní a ty se vrať za Jamesem do auta a buďte v pohotovosti – čistě pro případ, že by se rozhodla pohnout zadkem.“

„O čemž jsi přesvědčená.“

„Jasně. Dříve či později se pohne. Je zamilovaná, Georgi, a já vím, jak taková zamilovaná dámička asi uvažuje. Jednou po své lásce zkrátka zatouží.“

Popadla vysílačku a vyrazila. Vypadala legračně – drobná postavička chvátající po zasněžené ulici. Krátké černé vlasy jí cuchal vítr. George obešel budovu a sedl do Elizina auta – tmavozeleného oldsmobilu, jehož přední část vypadala, jako kdyby ji někdo víckrát za sebou použil namísto beranidla. Vlezl si dovnitř a zapnul vysílačku.

„Nebudeš tomu věřit,“ hlásil George Jamesovi, „ale ona tu Delaneyovou fakt vyčenichala.“

„Ale jo, tomu rád věřím!“ rozesmál se technik. „Zmýlil jsem se v ní už příliš často, abych nevěřil!“

„A víš, jak ji objevila?“

„Vysyp to!“

„Přes norkovej kožich!“

James se znovu rozesmál. „To je frajeřina,“ vydechl. „Pokud se ovšem nesekla!“

„Bejt ještě dalších pět mizernejch minut v těch posranejch dveřích, tak mě vodvezou na pohotovost s vomrzlinama!“

*****

Eliza sledovala vysokou ženu v norkovém kožichu po Foster Street, přes Salem Street až ke Kongresové. Žena se cestou zastavila v lékárně a zamířila přímo dozadu k pultu pro vydávání léků na recept.

Eliza přešla na druhou stranu ulice a prohlížela si plakáty před divadlem, aby stála k lékárně zády. „Tady E. G., slyšíte?“ říkala do vysílačky.

„Slyšíme,“ odpověděl jí George.

„Salem a pak Kongresová. Jsem na opačné straně ulice, proti lékárně Rexall. Pojeďte sem!“

„Vyrážíme.“

Ellen Delaneyová dostala krabičku, podepsala recept a vyšla znovu na ulici. Pokračovala v chůzi po Kongresové, ale pak se zničehonic obrátila, přeběhla silnici na Elizinu stranu, mávla si na taxík, skočila dovnitř a ujížděla Kongresovou ulicí opačným směrem.

„Do hajzlu!“ ulevila si Eliza.

Vzápětí se objevil zelený oldsmobil a ona bleskurychle nastoupila.

„Obrať to! Je v taxíku, co jede opačným směrem!“ křikla.

James vůz prudce obrátil těsně před nákladním autem, málem vjel na chodník a s kvílícími pneumatikami vyrazil za taxíkem. „Ví o nás?“ zeptal se.

„Ne,“ zavrtěla Eliza hlavou. „Asi jen viděla moc bondovek.“

„Jedou k tunelu,“ řekl James.

„Do prdele, ten Caldwell přece nemůže být přímo tady, v Severním Bostonu, všem pod nosem!“ vyhrkl George.

„Zřejmě taky spoléhá, že si to budou všichni myslet,“ ušklíbla se Eliza. Sledovali taxík v tunelu i v severní čtvrti. Jel pomalu a proplétal se mezi nákladními auty a dodávkami, které blokovaly úzké uličky.

„To ji zpomalilo,“ řekl James.

Taxi odbočilo do tiché ulice tvořené řadou rekonstruovaných obytných domů a zastavilo. Žena vystoupila, rozhlédla se a rychle vešla do jedněch dveří.

„Je tam. Sázím týdenní plat.“

„Zase instinkt, Gunnová?“ ucedil George skepticky.

„Jen hádám,“ odpověděla. „Jdeme po ní… jak dlouho vůbec? Čtyři dny? Caldwell je diabetik. Vsadím se, že mu vyzvedla jeho týdenní dávku inzulínu.“

„Chceš, abych kolem toho baráku kroužil?“ ptal se James.

„Nech to vyhnít. Uvidíme, co se stane. Nikde tady nevidím její mercedes.“

„Půjč mi na chvilku ten dalekohled,“ požádal ji George a rozhlížel se po ulici sem a tam. Nakonec se zaměřil na dům, v němž zmizela.

„Jsou tam sklepní garáže,“ řekl.

„Takže už víme, kde ten ztracený mercedes je.“

„Kde máme nádobíčko?“ zeptala se Eliza.

„Na podlaze pod zadní sedačkou – kdybychom ho potřebovali narychlo.“

„Fajn.“

„Jestli tam je, pak ven určitě nepůjde,“ řekl George.

„Máme co dělat se sportovcem, Georgi. Je to cvok. Naběhá denně osm kiláků,“ upozornila ho Eliza. „Jak dlouho tipuješ, že vydrží sedět zavřený doma? On potřebuje čerstvý vzduch!“

„Pokud tam je,“ ozval se George skepticky.

„Jo,“ přitakal James, „a jestli tam je, proč by nechodil každý ráno běhat? Tady ho nikdo nehledá.“

„Aspoň jsme vobjevili nějaký nový místo,“ zasmál se George. „A uvidíme, co se vyvrbí z těch tvejch dalších tušení.“

„Pořád cítím stopu,“ řekla Eliza.

Uběhlo čtvrt hodiny. Pak dvacet minut. Půl hodiny. Nic. George se znuděně rozhlížel dalekohledem po ulici.

Ozval se James: „Mooney nám pěkně nakope prdel, jestli s něčím brzo nevyrukujem. Toho imaginárního milence honíme už čtyři dny!“

„Ona má milence. A ten vůbec není imaginární!“

„A co když prostě dostala chřipku a skočila si pro kapky do nosu?“ provokoval James.

„Asi ne,“ přerušil ho George. „Heleď se!“

Dveře od garáže se pomalu otevíraly.

„Dělej,“ pobídla ho Eliza. „Zablokuj jí výjezd!“

James prudce zařadil zpátečku a zběsile couval ulicí. Dupl na brzdu před výjezdem z garáže přesně ve chvíli, když už mercedes vyjížděl. Eliza vyskočila z auta a uháněla k němu.

V mercedesu totiž vedle Ellen Delaneyové seděl Jonathan Caldwell.

Ellen Delaneyová neváhala a přeřadila rychlost, aby stačila zacouvat do garáže, ale Eliza vběhla podél auta do garáže dřív, než se dveře zase zavřely.

Už v tom lítala. Mexická léčka. Caldwell, který býval na Harvardu boxerem lehké váhy, na ni zlostně zíral. I přes okno auta viděla, jak mu vzteky planou modré oči. Eliza neohroženě jeho pohled opětovala.

„Neoprávněně jste vstoupila na soukromý pozemek,“ řekl konečně a hlas se mu chvěl vztekem.

„Pane Caldwell, víte, kdo jsem?“

„Vím,“ odpověděl bezvýrazně.

„Pane Caldwell, nikdo si ještě nevyslechl vaši verzi. Udělám s vámi dohodu. Dám vám pět minut a můžete říkat o tom průšvihu úplně cokoli, co chcete.“

„A když odmítnu?“

Eliza na něj chvíli beze slova zírala. Pak se usmála. „To neuděláte. Jste příliš chytrý, než abyste si nechal ujít pět minut živého vysílání zadarmo.“

Kývl hlavou k přítelkyni. „Ona zůstane mimo. Obstaráme to jen my dva.“

„Jak je libo.“

Když se garážová vrata asi za dvě minuty otevřela, oba muži stáli přímo před nimi. George měl na rameni videokameru a James byl připraven s mikrofonem. S jistotou věděli, že se bude natáčet. Znali totiž Elizu jako své boty.

KAPITOLA 02

V DOBĚ, kdy dělala Eliza s Caldwellem rozhovor, byla v Japonsku noc.

Kei jel se starou toyotou po štěrkové cestě, která se vinula alejí borovic pozohýbaných větrem, a jakmile se dostal na vrchol hory, spatřil pod sebou světla pětadvacet kilometrů vzdáleného Tokia. Připomínalo odraz souhvězdí v mořské hladině. Ocitli se na parkovišti plném mercedesů, rolls-royceů, amerických limuzín a několika luxusních sportovních vozů. Velmi moderní kruhové stavení z týkového a sekvojového dřeva ohýbaného v páře mělo balkony zabírající polovinu obvodu. Čněly nad kolmými skalními stěnami a poskytovaly dokonalý výhled na město. Když Kei zastavil před hlavním vchodem, vynořil se z masivních čtyřmetrových týkových dveří s tmavomodrým rámem ten nejvyšší Asiat, jakého kdy Gruber v životě viděl. Vypadal jako profesionální boxer, ale na sobě měl klasické japonské kimono z černého hedvábí. Otevřel Gruberovi dveře auta a pomohl mu vystoupit.

„Jen zaparkuju a hned se vrátím,“ řekl Kei a zajel na parkoviště, kde se vmáčkl mezi dvě velké evropské limuzíny. Kei byl asi osmadvacetiletý, drobný, štíhlý a pružný muž, na první pohled klidný a vyrovnaný a svým způsobem pohledný. Na sobě měl americké džíny, sportovní boty značky Nike, tmavomodrou košili ze surového hedvábí a dlouhé husté černé vlasy převázané černou čelenkou.

Když se Kei vrátil, Gruber stál ve stínu u vchodu. Bylo na něm vidět, jak je rozčilený. Tento mohutný muž se udržoval v dokonalé kondici, takže měl útlý pevný pas a záda rovná jako pravítko. Prošedivělé hnědé vlasy si nechával stříhat na vojenského ježka. Kei cítil, jak z Grubera čiší napětí. Tvář měl šedivou jako olovo a v jeho neživých očích se člověk viděl jako v zrcadle. Po letech nemilosrdného zabíjení se z nich vytratil jakýkoli výraz.

„Hele, todle já nechtít, to teda ne,“ pronesl Gruber hlubokým monotónním hlasem a téměř se ani nesnažil zakrýt svůj německý přízvuk. „Chápeš, co já myslet? Ty nesmíš mě nechávat o samotě! Já na nepřátelským území!“ vybuchl nakonec.

Kei místo odpovědi jen zahučel.

Zatraceně, pomyslel si Gruber a ze všech sil se snažil ovládat. S téma šikmovokejma je vždycky těžký pořízení. „Ty a já zůstat spolu,“ zjednodušil své vyjadřování. „Od teď. Ty rozumět?“

„Jasně,“ kývl Kei. „A ty zkus pochopit tohle: jdeme do soukromýho klubu. Chodí sem jen pár Japonců, ale hlavně Američani a Evropani, co v Japonsku žijou. Dostál jsem pozvánku pro hosta – a sehnat ji není jen tak. Zacáloval jsem pětadvacet tisíc jenů, a tys mi dal padesát americkejch babek, což je dvanáct tisíc jenů. To znamená, že mi dlužíš dalších třináct táců, jasný?“ Mluvil dokonale anglicky.

„Řekl jsem. Jestli dívka znát Chameleona a já dostat, co potřebuju, dám ještě třikrát to, co jsem dal. Třikrát tolik, ty rozumět? To je dalších třicet šest tisíc. Ale jenom když já najít Chameleona. Jestli se to nepodařit, tak nic.“

Kei přikývl. „Souhlas. Teď dobře poslouchej. Vevnitř je show, ale my na takový věci nemáme čas.“

„Jaká show?“

„Opakuju ti, že na show není čas. Jestli chceš vidět, co dělají, můžeme přijít jindy. Ty teď musíš jít do lázní a připravit se v páře na masáž. Maiko, která tě bude masírovat, je ta pravá.“

„Maiko, co to zase být, hergot?“

„Učí se na gejšu.“

„Amatérka… Má jméno?“

„Jmenuje se Sudži. Ví, co chceš. Mluvit začne ona, hati. Podle toho ji poznáš. Ty jen poslouchej. Musíš si pospíšit, než skončí show. Pak se to tam zřejmě zaplní. Sudži nebude mluvit, když tam někdo bude.“

„Proč já muset do lázně? Já páru nesnášet.“

„Tento klub je velmi tradiční, i když se to může zdát groteskní. Kdybys nešel do páry, byla by to urážka.“

Gruber si zamumlal pod vousy něco německy a šel za Keiem do malého předpokoje s nízkým stropem, který byl zařízen velmi jednoduše, ale elegantně. Nad vzácným starožitným stolem s čelem zdobeným ručně malovanými svitky visela kulatá lampiónková lucerna, z níž vycházelo matné světlo. Před stolem si všiml nádherné orientální předložky a v malém výklenku za ním, zvaném tokonoma, se skvěla překrásná květinová výzdoba. Maličká, asi dvacetiletá gejša svou elegancí a drobným vzrůstem dokonale zapadala do celkového stylu místnosti. Na malíčku levé ruky měla prsten z nefritu. Rudá ústa působila v křídově bílém obličeji jako otevřená rána. Havraní vlasy si sčesala na jednu stranu a sepnula tenkou jehlicí s jemnou nefritovou rukojetí. Na sobě měla kimono z čistě bílého hedvábí s úchvatným krvavě rudým pásem obi, který dokonale ladil s barvou jejích rtů. Když promluvila, hlas jí zněl něžně jako větrné zvonky.

„Konbanwa.“

Kei kývl hlavou a také pozdravil: „Dobrý večer.“

Usmála se a kývla. „Tegami wo onegai itašimasu.“

„Hai.“ Kei vytáhl dopis s pozvánkou a podal jí ho.

„Dómo arigató gozaimasu.“

„Dó itašimašite.“

Pomalu ho četla.

Někde v rozlehlých prostorách klubu, za několika stěnami a dveřmi, zaslechl Gruber pomalý, osamělý rytmus bubnů taiko a ve vzduchu cítil jemnou vůni kadidla. A přestože se snažil ze všech sil soustředit na obchod, nedokázal odolat vzrušujícímu kouzlu onoho místa a ignorovat jeho smyslnost.

Tohle je byznys, nabádal se v duchu. Potěšeni počká. A přesto ta vůně, pomalé rytmické bubnování a krása mladé gejši neustále jeho soustředění narušovaly.

Když dopis dočetla, zadívala se na Grubera a zeptala se Keie: „Kočira wa Gruber-san desuka?“

„Hai.“

Pak tedy dopis složila a ukryla ho do jedné z mnoha zásuvek starobylého stolu, ještě krátce na Grubera pohlédla a s miniaturním pousmáním kývla k jedněm dveřím. Přitom stiskla nohou tlačítko pod stolem. Dveře velmi tiše cvakly. Kei je otevřel a uvedl Grubera do Taka Šu.

Zdálo se, že jediné světlo v tom rozlehlém prostoru vychází z nějakého místa poblíž stropu, ale bylo tak nepatrné, že Gruberovi nějakou chvíli trvalo, než si jeho oči přivykly a on si vůbec mohl interiér klubu prohlédnout. Byla to vlastně aréna – přepychová aréna v obrovské kruhové místnosti s rovným stropem vysokým téměř dvacet metrů. Centrem hlavního parketu bylo malé jeviště a od něj se stupňovitě rozbíhaly jednotlivé řady jako kruhy na vodě. Přecházely jedna ve druhou jako obří schody a dosahovaly asi do poloviny výšky této místnosti bez oken. Na každém stupni bylo několik boxů oddělených jen malými stolky. Nebyly zde lampy ani nástěnná světla a v každém boxu stál jen kvalitní vrstvený futon, užívaný obvykle ke spaní. Většina boxů byla obsazená. V některých seděla jen jediná dvojice, v jiných až šest lidí. Jejich obličeje v matném světle připomínaly rozmazané přízraky.

Na jevišti uprostřed sálu seděly tři gejši a hrály japonskou milostnou píseň. Když Kei s Gruberem vstoupili, slyšeli jen pomalý rytmus taiko a tichý šum hlasů nedočkavého obecenstva. Pak se k bubnu přidal šamisen – třístrunná japonská loutna, která vždycky zní poněkud rozladěně, a zhruba o dva takty později se ozvala i flétna.

Gruber si bez ohledu na svou profesi dokázal za ta léta vytvořit smysl pro vkus a eleganci, a jednou se dokonce vydával za dekoratéra. Blesklo mu hlavou: Tohle místo je doslova klenotem střízlivé elegance. Každá věc v tomto sále je pečlivě vybraná. A pak ještě: Ti zatracení Japončíci! Mají bezchybný vkus, to se jim musí uznat.

Až po chvíli si Gruber uvědomil, že se všichni v sále dívají na strop, do téměř dvacetimetrové výšky, na obrovský disk z plexiskla o průměru čtyři metry. Pomalu klesal dolů, dokonale vyvážený na čtyřech sametových lanech spletených asi tři metry nad diskem do jediného, které mizelo kdesi vysoko na navijáku skrytém ve falešném stropě.

Jak disk klesal, barevná světla pomalu pohasínala. Pohlédl vzhůru a díval se skrze plexisklo na dva muže a jednu ženu. Oba muži na tom průhledném jevišti byli Japonci, ale lišili se věkem. Jednomu hádal maximálně jednadvacet, druhému kolem čtyřicítky. Krásná atletická těla si namazali olejem, aby vynikly jejich dokonalé svaly. Na sobě měli jen bederní roušky. Žena byla běloška, možná s trochou polynéské krve; mladá – určitě jí ještě nebylo dvacet – a drobná. I přes malý vzrůst měla téměř dokonalé tělo – optimálně velká ňadra a nohy ani příliš dlouhé, ani příliš krátké. Halila ji průsvitná volná tunika, dlouhá do půli stehen. Oba muži měli na očích pásku z černého hedvábí. Žena nikoli.

Ihned si pomyslel: Aha, tak i tato show bude ukázkou elegance a stylu.

Pornografické? Jistě. Ale nikdy obscénní!

Disk klesal dolů a pomalu se otáčel. A oba muži začali ženu laskat – každý jinak. Mladší se choval impulzivněji, dotýkal se dívky s jistou naléhavostí a přímočarostí. Starší muž ji hladil zlehka – jen konečky prstů. Nejprve ruce, pokračoval nahoru po paži, zastavil se u prohlubně podpaží, postupoval níž po bocích až ke kolenu a vracel se nahoru. Přitom jí jednou rukou vklouzl na vnitřní stranu stehna. Zvrátila hlavu a dlouhé černé vlasy jí splývaly až ke stehnům. V rytmu hudby pohazovala hlavou dopředu a dozadu.

„Teď už musíme jít!“ vybídl ho Kei.

Němec se potil. Zprvu jen velmi nenápadně – objevily se mu krůpěje pod nosem. „Za chvilku,“ vyštěkl ochraptěle a nespouštěl oči z otáčejícího se disku.

Tempo hudby postupně zrychlovalo a spolu s ním i emoční náboj trojice. Mladší muž zpomalil, zatímco starší své tempo naopak stupňoval. Dívku laskaly dvoje ruce, které nevynechaly jediný centimetr jejího těla – včetně ušních lalůčků, víček, rtů, krku.

Dívka se komíhala do rytmu a muži se k ní přibližovali. Dostávali se do jejího tempa. Jejich ruce se už překrývaly, hudba zrychlovala a dívka se dokonale přizpůsobovala novému rytmu. Čím byl rychlejší, tím byly pohyby horečnatější.

Gruber vypadal jako hypnotizovaný. Upřeně zíral na disk. Vyschlo mu v ústech a po oroseném čele mu stékaly pramínky potu.

Tady je možné úplně všechno, pomyslel si. Jen s největším úsilím odděloval fantazii od reality.

Starší muž vklouzl rukou pod dívčinu tuniku a začal jí hladit břicho. Mladší se soustředil na ňadra – aniž by se jich však dotkl. Přes lehkou látku jen opisoval jejich obrysy. Dívka se opřela vzadu o ruce a sklonila hlavu. Shlížela na své tělo a maličko se nadzvedla, aby staršímu z mužů dovolila stále odvážnější doteky. Obrátil ruku, takže jeho prsty směřovaly dolů a zajely jí až mezi nohy.

Zasténala a publikum okamžitě reagovalo. Sálem to zašumělo.

Gruber byl polapen. Kei stál opodál ve stínu a bedlivě sledoval jeho reakce. Neunikly mu Gruberovy okoralé rty a zpocený obličej. Kromě toho se mu při sledování představení objevil v očích podivný lesk.

Dívka se pohybovala spolu s rukou staršího muže. Klouzala po ní, zvedala se a dovolila jeho dlani, aby ji laskala. Šlo však jen o letmé doteky. Mladší muž jí konečně zavadil o bradavku, a vzápětí i o druhou, a dívka náhle sáhla kamsi pod tuniku a uvolnila si ji, takže z ní lehká látka ihned sklouzla. Poté se napřímila a oba své milence začala hladit. Oba okamžitě zareagovali silným vzrušením.

Kei se dotkl Gruberova lokte a zašeptal: „Musíme jít. Hned! Show se chýlí ke konci!“

„S tímhle tempem tady vydržet celý týden,“ zavrčel Gruber. Krev mu tepala ve spáncích do rytmu erotické hudby.

„Můžeme se ještě vrátit a podívat se na jinou show. Třeba zítra.“

„Ještě minuta,“ zašeptal podrážděně Gruber.

„Oukej, kámo. Je to tvůj hrob.“

„Výraz znít jinak,“ opravil ho Gruber, aniž odtrhl oči od jeviště. „Funus. Správně říkat: je to tvůj funus.“ S frazeologií potíže neměl.

Všichni tři účinkující se začali projevovat značně hlasitě. Žena vedla ruku staršího muže dál a dál.

Kei vystoupení nesledoval. Zíral kamsi na druhou stranu sálu, do temného kouta, a vyčkával.

Disk už byl pod úrovní diváků v nejvyšší řadě. Dívka sebou křečovitě zmítala a zatínala čelisti, až se jí při zvláštním nasvícení zřetelně rýsovaly obličejové svaly. Zjevně měla každý sval v těle napjatý k prasknutí. Náhle strhla staršímu muži bederní roušku a odhalila mu přirození. Okamžitě ho začala hladit. Oba muži ji pomalu pokládali na záda, ulehli vedle ní a líbali jí ňadra, břicho i stehna. Z pevně semknutých rtů jí náhle unikl výkřik.

„Tak už je fakticky dost pozdě,“ zašeptal Kei.

„Dobrá, dobrá,“ vrčel Němec a Kei ho odváděl k jednomu postrannímu východu z arény. Vstoupili do prostoru, který ze všeho nejvíce připomínal velkou skříň s jediným modravým světlem na stropě. Proti sobě spatřili další dveře.

„Počkat, počkat,“ zašeptal Gruber. „Kam ty mě vést?“

„To je v pořádku,“ uklidňoval ho Kei. „Za těmi dveřmi je klub. Klub dobrého zdraví. Oni tam nechtějí moc světla, chápeš?“

Zavřel za nimi dveře. Hudba se do Gruberovy mysli bolestně prodírala dál, přestože dveře dobře těsnily, takže ve skutečnosti mohl vnímat už jen rytmus bubnu. Nicméně jeho soustředění bylo silně narušeno a jen s velkými obtížemi se vracel z fantazie zpět do reality. Kei otevřel následující dveře a místnůstku zaplavilo světlo. Gruber spatřil pár schodů vedoucích do úzké chodbičky vymalované oslňující bílou barvou. Přestože měl prostor nepřímé osvětlení, bylo tak jasné, že se zcela stíraly rozdíly mezi stěnami a podlahou. Teď už nevnímal ani rytmus bubnu. Přetrvával však v jeho vzpomínkách a celá scéna se mu vryla do mozku tak přesně, že se jí stále nemohl zbavit. Viděl show znovu a znovu.

Kei zavedl velkého Němce k jedněm dveřím a vpustil ho do naprosto dokonalé šatny s šesti týkovými skříňkami a dlouhou lavicí ze stejného dřeva. Nikde nebylo jediné smítko. Kei ukázal na dveře v šatně. „Tady je pára. Uvnitř jsou další dveře. Ty vedou přímo k masérce, jasný?“

Gruber znovu znervózněl.

„Kam ty jít?“ ptal se přísně.

„Až tady skončíš, Sudži ti ukáže východ. Tam na tebe budu čekat.“ Po těchto slovech Kei zmizel.

Ten mrňavý mizera, pomyslel si Gruber. Určitě se vrací do sálu, aby viděl konec.

Gruber se svlékl a šaty si spořádaně pověsil do skříňky. Své podpažní pouzdro si pověsil dovnitř na háček, omotal si kolem pasu osušku a dobře ji upevnil. Měl tvrdé, svalnaté tělo s dokonale napjatou kůží. Na boku ji hyzdily dvě kulaté jizvy – jizvy po osmatřicítce, které mu neustále připomínaly, že se kdysi, v jiné době a na jiném místě, dopustil nebezpečné lehkomyslnosti.

Chvíli na sebe hleděl do zrcadla. Nakonec zalétl očima k jizvám. Měl pocit, že mu mozek přepíná jako programy v nějaké elektronické hře. Těkal myšlenkami z minulosti do budoucnosti – z arény nad sebou k ženě na opačné straně parní lázně, která ho pravděpodobně přivede k Chameleonovi.

Téměř mimochodem si vytáhl z podpažního pouzdra malou pětadvacítku berettu, podržel ji v dlani a zkontroloval zásobník. Nakonec zbraň zasunul pod ručník kolem pasu. Druhý ručník si omotal kolem ramen a jeden konec nechal volně viset, aby berettu zakryl. Vstoupil do páry. Připadalo mu, že se ztrácí v oblacích. Tak hustou páru v životě neviděl. Tápal podél stěny, až se dostal k lavicím a posadil se. Už po něm stékaly pramínky potu a dokonale mu promáčely osušku u pasu. Vytáhl raději berettu ven a položil ji na lavici vedle sebe.

Prostory parní lázně byly větší, než Gruber očekával. Své okolí rozeznával jen velmi matně a rozlohu odhadoval podle tlumeného svitu kruhových světel zapuštěných do stěn.

Panebože, pomyslel si. Tady je snad sto dvacet stupňů! Vydržím to ještě dvě tři minuty a pak vypadnu.

Na podlaze u zdi stál kbelík s ledem, který se rychle rozpouštěl. Sundal si osušku z ramen, namočil ji do kbelíku a vlhkou osuškou si otíral obličej.

Náhle ho vyděsil zvuk vylévané vody, po němž bezprostředně následoval ostrý sykot páry. Zvuky se ozývaly z druhé strany místnosti. Někdo zřejmě zatáhl za šňůrku a vylil spršku vody na horké uhlíky, které tam někde na druhém konci musely být.

Pára uvnitř vířila a houstla.

Po své pravici zaslechl zvuk otevíraných dveří, ale ihned se znovu zabouchly.

Rychle sáhl po zbrani. Byl celý nesvůj. Po tom velkolepém zahájení show v aréně nahoře mu ještě divoce tlouklo srdce.

Pára na vzdáleném konci místnosti se na okamžik rozplynula a on letmo zahlédl jako přes hustý závoj obrys mužské postavy obrácené k němu.

Vyplašeně se posadil a napnul všechny smysly. Ale pára okamžitě postavu zase skryla. Uchopil berettu do ruky a vstal. Opatrně vykročil po kluzké podlaze směrem k tajemnému muži. Byl velký, nebo malý? Tlustý, nebo hubený? Gruber si už nebyl ničím jist.

Tu mužskou postavu vnímal jen podprahově. Vlastně ji neviděl. Na okamžik se zase zhmotnila, strhla mu ručník a zmizela zpět do páry. Beretta dopadla s hlasitým bouchnutím na zem. Gruber stál v páře nahý. Strachy se mu svíral žaludek. Klesl na kolena a pomalu se skláněl ke zbrani. Nespouštěl oči z houstnoucí mlhy.

Z druhé strany se ozvalo další zasyčení páry. Na vteřinu upoutalo jeho pozornost. Znenadání odněkud přiletěl kopanec. Projevil se jako náhlá pronikavá bolest. Jedno kopnutí a konec.

V husté páře útočníka neviděl. Dokonce ani nezaslechl, že se k něčemu schyluje. Cítil jen, jak se mu zaryla do boku pata a jak mu praskají žebra a trhají se šlachy. Podlomily se pod ním nohy. Upadl na bok a prudce klouzal po vlhké podlaze, až narazil do stěny.

Všechny jeho dokonalé varovné systémy na chvíli vypověděly službu. Zavrtěl se – bolest v boku ignoroval – a snažil se zvednout na kolena. Mával před sebou pistolí, mířil všude, ale vlastně nikam, a vstával. Zády se opíral o zeď.

Neměl ani dost času, aby zhodnotil situaci.

Jako druhý úder následoval přímý kop. Z tajemné mlhoviny se vynořila noha a natažená špička se mu zarazila do žaludku. Dokonalý zásah na solar. Znovu narazil na zeď. Lapal po vzduchu, protože mu úder vyrazil dech. V ústech ucítil kyselou pachuť zvratků.

Vymrštil se vpřed, udělal parakotoul, ale udržel přitom ve zpocené dlani berettu a odvalil se od zdi. Hledal útočiště v husté páře.

Jakmile se začal škrábat na nohy, zahlédl koutkem oka jakýsi přízrak. Zhmotňoval se přímo před ním, a než dokázal Gruber zareagovat, roztříštil mu pravou čelist. Poté znovu zmizel v mlze.

Bolest mu vystřelovala až do mozku. Cítil ji každým nervem. Tentokrát vykřikl, ale když padal, mávl berettou a vystřelil. Zvuk výstřelu se odrážel od stěn mnohonásobnou ozvěnou.

Karate.

Klasika.

Okinawa.

Jaká je nejlepší možná obranná poloha za těchto…

Další zásah. Cítil, jak mu praskají kůstky v zápěstí a černá pistole odletěla pryč do mlhy. Kdesi v dáli upadla na podlahu a klouzala po ní do kouta.

Prudce se otočil tím směrem, odkud přišel útok.

Neviděl nic. Jen chomáče horké páry.

Roztřásl se. Z každého póru těla se mu řinul pot. Přerývaně oddechoval. Obrátil se a potácel se ke dveřím.

Kdosi neviditelný mu zcela nehlučně, bez sebemenšího úsilí podtrhl nohy.

Upadl na vlhkou podlahu a zlomenou čelistí se uhodil o tvrdé dlaždice. V žebrech mu vystřelovala palčivá bolest a pochroumanou ruku měl ochable zkroucenou pod sebou.

Už jen chroptěl a přemáhal se, aby neztratil vědomí. Rozhodl se zůstat na zemi, dokud se mu nevrátí trochu sil. Pár centimetrů od své zdravé ruky spatřil kbelík s ledem.

Pomalu se převalil na druhou stranu a plazil se centimetr po centimetru, dokud nedosáhl na okraj kbelíku. Velmi pomalu se zvedal na kolena, bázlivě těkal pohledem kolem sebe a napínal uši, aby zaslechl i sebetišší varovný signál. Jenže bolest mu zatemnila smysly.

Potřeboval se dostat ven. Dveře měl přímo za sebou, asi dva metry. Byly ztracené v oparu. Gruber k nim couval a mával kolem sebe kbelíkem. Přitom ryčel jako raněné zvíře.

Útok přišel zezadu. Tvrdý úder mu vykloubil levé rameno. Kbelík odlétl k lavicím u stěny a led se rozsypal.

Zůstal bezmocně ležet. Obě paže měl zcela k nepotřebě, navíc zápasil s bolestí; čelist mu visela groteskně na stranu a bok měl celý oteklý a rudý.

„Ty hajzle,“ zašeptal ochraptěle napůl německy, napůl anglicky. „Ukaž se!“ Jenže v tu chvíli už byl naprosto odepsaný. Měl výpadky vědomí. Najednou všechno zmizelo. Nekontrolované se roztřásl a zhroutil se na lavici.

Z druhé strany místnosti se ozval hlas, který dokonalou angličtinou řekl: „Ať jsi pryč z Japonska do zítřka do pěti hodin odpoledne!“

Z mlhy k němu po podlaze kdosi poslal berettu. Zásobník byl pryč.

Gruber slyšel, jak se otevírají dveře, a ucítil chladný závan čerstvého vzduchu.

„Bon voyage,“ řekl ještě hlas a dveře se s bouchnutím zavřely.

KAPITOLA 03

V PŮL PÁTÉ ODPOLEDNE byla redakce zpravodajství jako obvykle doslova vzhůru nohama. Panoval v ní naprostý blázinec. Jedna střižna nefungovala a Mooneymu už zaléhalo ucho, jak neustále poslouchal všemožné stížnosti a výmluvy. Zazvonil telefon, Mooney po něm chňapl a vyštěkl do sluchátka: „Na to zapomeňte!“

Jeho sekretářka Eula moudře zareagovala: „Ehm, ehm.“

Mooney po ní překvapeně opakoval: „Jaký Ehm?“

A Eula mu trpělivě vysvětlovala: „To je Pánbůh!“

Mooney zavrčel: „A do prdele…“

To zrovna potřeboval… Samotný Pánbůh. Nejvyšší Haré Krišna, vlastník Měsíce, hvězd i zbytku vesmíru – a mimoto ještě bostonského Staru, pěti rozhlasových stanic a tří přičleněných televizí. Mezi nimi byla i ta, v níž dělal Harold Claude Mooney ředitele zpravodajského oddělení. Nikoli ředitele celého zpravodajství. Jen ředitele zpravodajského oddělení. A to byl v bostonské televizi Channel 6 velký rozdíl. Pánbůh – občanským jménem Charles Gordon Howe – byl mimo jiné velký specialista na jemné významové odstíny jak ve formulacích svých příkazů, tak v rozlišování funkcí. Pro Howeho bylo označení funkce téměř stejně důležité jako práce samotná. Kdysi tuto filozofii objasňoval na jedné z nemnoha schůzí svých vedoucích pracovníků. „Titul člověka okamžitě zastraší. Než vás odhadnou, chvíli jim to trvá. Ale podle titulu se zorientují hned. Titul jako by říkal: ‚Tady je moc!‘ Je úderný. Bum a hotovo.“

Howe měl také titul. Předseda. Nikoli ‚předseda správní rady‘. Pouze Předseda s velkým P. Hodinu a půl před zahájením vysílání, pouhých devadesát minut před vypuknutím toho cirkusu, kterému se říká Zprávy v šest, zrovna když Mooney neví, kam dřív skočit, a potřeboval by se rozčtvrtit, si zavolá milostpán. Zatracený Předseda!

Naladil však hlas do úsměvného tónu a promluvil, jako když másla ukrajuje: „Pane Howe? Tady Hal Mooney.“

„Pane Mooney, já vím, že na mě sesíláte ty nejhorší kletby, voodoo a podobně, že vám volám zrovna teď, ale potřebuju jen pět minut. Pak se vrátíte k práci.“

„Pět minut, pane? Oukej, do toho!“

„Chci, abyste mi v pěti minutách charakterizoval Elizu Gunnovou. Změřím vám to.“

„Hned? Odteďka už můžem počítat?“ zeptal se Mooney a ušklíbl se, protože věděl, že Howe pravděpodobně sedí u telefonu se stopkami.

„Teď!“

Mooney zběžně pohlédl na hodiny nade dveřmi své kanceláře, na pár vteřin se zamyslel a spustil: „Jedna z nejlepších investigativních novinářek, jaký znám. Dává do toho všecko, ať to stojí, co to stojí. Přizpůsobuje se situaci. Umí být roztomilá – když to situace vyžaduje. Stejně tak dokáže být vážná, rozverná, vřelá nebo chladnokrevná, případně proradnější než kobra. Jde do toho za jakoukoliv cenu. A vždycky získá, co chce. Počítá s vítězstvím předem a nepochybuje o něm.

První, co mě napadá, je Případ šilhavý tygr. Ona tomu říká tušení – já instinkt. Čistokrevný instinkt, bez kterýho novinář připomíná chromýho tanečníka.

Víte, chvilku mi trvalo, než mi to došlo. Nejdřív jsem si o ní myslel, že je prostě mazaná. A trochu zmatkařka. Používal jsem ji na jednoduchou práci.

Ale reportáž o tygrovi, to byla trefa! Ostatní televize ten případ braly jako srandu. Jak jinak totiž můžete brát historku o šilhavé tygřici jménem Betsy Rossová, která jde na operaci s očima? A tak všichni referovali, že se jde tygřice zkrášlit, a zvali si nerůznější veterináře, aby to komentovali, a tak podobně. Toť vše.

Ale ona ne. Držela se toho případu jako klíště. Už jsem jí přikázal, aby z tý zatracený ZOO vypadla. Ten den se dělo spousta jinejch věcí.

‚Jenže já mám tušení,‘ protestovala.

‚A co má jako bejt?‘ ptám se jí.

‚Snad víte, co je tušení, prokristapána!‘ nadskočila jak papírovej čert.

Připadal jsem si jak v blbákově. Tahle mrňavá čtyřicetikilová dvaadvacítka se mě ptá, jestli vím, co je tušení! Mě, který dělá v branži… kolik… dvacet let? Skoro tak dlouho, jak je ona na světě!

‚Heleďse,‘ říkám jí. ‚Kašlu ti na to. Hezky to tam zabal. Jsem tvůj šéf a přikazuju ti, ať hneš prdelí, nasedneš do auta a vyrazíš‘… Sakra, už si ani nepamatuju, kam.

Tenkrát u nás byla asi dva nebo tři měsíce, a předtím dělala pitomou recepční. Říkal jsem si: já jsem expert, ona je benjamínek, tak o co jde? Kdo je tady šéf? Co může vědět? Logický, ne?

Jenže jsem byl vedle.

Vychrlila na mě: ‚Já těm kreténům nevěřím!‘ – mluví totiž jak starej námořník. A já na to: Jakejm kreténům?‘ a ona: ‚No, zvěrolékařům!‘ a já zas: ‚Nebyli tam náhodou tři nejlepší odborníci na tygry?‘ a ona kliďánko: ‚Seru na to, jestli jsou odborníci! Jeden měl takovej divnej kukuč. Věřte mi!‘

Prej věřte mi!

Za tři hodiny jsem měl mít pohromadě hlavní zprávy a ona mi chce blokovat štáb s kamerou, sebe a dodávku, když mám všude kolem samý horký novinky! A jediný, čím mi to zdůvodní, je, že měl veterinář legrační kukuč!

Udělal jsem si z ní trochu srandu. ‚Ale ten kukuč určitě nebyl tak legrační jako ten, co měla ta šilhavá tygřice – ha ha ha!‘ A ona se v tu ránu nasrala a hned se do mě pustila, jak je ta tygřice strašně vzácná, protože je pod těma černejma pruhama bílá, a ne žlutá, a teď, když po tý operaci bude mít ještě větší cenu, prodá ji zoologická nějakýmu arabskýmu šejkovi za hrozný prachy a krom toho že se na tom všem parádně napakuje ten veterinář.

Ale já si říkal: Je to jenom tygr, pro kristovy rány!

‚Okamžitě odtamtaď vypadneš!‘ řvu na ni a ona na to – přísámbůh že řekla: ‚Ale hovno!‘ a práskla mi telefonem. Jako kdyby toho nebylo dost, nechala ten podělanej telefon vyvěšenej. Myslel jsem, že ji zabiju, a hned jsem si udělal poznámku, že ji mám okamžitě vylejt. V půl šestý vtrhne do dveří jak velká voda se zprávou, že jim ta tygřice při operaci chcípla a že to ten superdoktor královsky posral a lidi ze zoologický tam lítají jak šílení, a ona že má natočenýho toho superdoktora s vocasem staženým mezi nohama, jak se z toho snaží vyvlíknout a vysvětluje, proč ta tygřice vlastně umřela, a že jí chtěli vlastně jenom srovnat ty voči. Představte si, že zrovna v tu chvíli tam nebyl široko daleko jedinej novinář! Další, co si pamatuju, je už jenom to, že mě Cronkitovi lidi bombardovali žádostma o povolení celostátního vysílání a že nám po týhle zatracený reportáži volalo tolik diváků jako nikdy.

Tahle dáma má instinkt. O ten v tyhle hře jde. Od tý doby jsem se s ní už nikdy nehádal. A ona mě za to nikdy nenechala na holičkách.“

„Zdá se, že je dobrá na hledání zmizelých lidí,“ řekl Howe tiše. „Myslím tím lidi, kteří se jako nechtějí nechat najít.“

„Jo. A nepodařilo se jí to jenom jednou. Vezměte si Garziolu. Těsně předtím, než začala ta mela mezi Garziolou a federálama. Mám pocit, že první výstřel v tý válce vlastně vypálila ona. Zástupce okresního návladního jménem Flannagan utrousil o Garziolovi pár poznámek u oběda a všichni ho začali hledat. Jenže Garziolovi se nechtělo nechat se najít.

Ovšem Lizzie se rozhodla, že by v tom musel bejt čert, aby ho nenašla, a tak si vytáhla všecko, co se o něm dalo vyšťourat, a objevila poznámku o Garziolový matce. A co se nestalo – stará paní měla zrovínka narozeniny! Lizzie sebrala štáb a vyrazila do Providence, kde stará paní bydlí. Zazvonila u dveří a vevnitř pochopitelně objevila Garziolu a půl tuctu jeho goril, jak se cpou slavnostní večeří.

Fór je v tom, že pořád Garziolovi bezelstně říkala tou posměšnou přezdívkou ‚Kečup‘. Když ho naposledy někdo takhle oslovil, našli dotyčnýho odvážlivce v přístavišti ohlodanýho od ryb. Viděl jste tu původní verzi reportáže? Dveře domu starý paní se otevřou a na prahu stojí Garziola. Na tváři má tak strašlivej výraz, že by se z něj počůrala strachy celá útočná lajna dallaskejch Kovbojů. Koukne na ni shora a pronese: ‚Já ženskejm neubližuju – hlavně když vážej dvacet kilo i s nákupní taškou, ale v tvým případě bych moh udělat výjimku, maličká.‘

Ona k němu vzhlídne s tím svými miliónovým úsměvem a říká: ‚Okresní návladní Flannagan z vás dělá pitomce, pane Kečupe. Myslela jsem, že byste nám třeba chtěl říct na kameru svou verzi.‘ Von se na to rozchechtá a obrátí se k těm svejm čtyřem gorilám: ‚Prej pane Kečupe!‘ Popadá se za břicho a ti chlapi se řehtají taky, a když se uklidní, zeptá se jí: ‚Vo čem to proboha mluvíte?‘ a ona na to: ‚Pan Flannagan vás veřejně obvinil z úplatkářství a neoprávněného braní provize a z únosu a občas i z nějaké vraždičky.‘ Garziola se na ni zase koukne dolů a říká: ‚Ten mrňavej zmetek nedá pokoj ani na narozeniny mý matky!‘ a ona hned opáčí fakt drsným tónem: ‚Jo, představte si to! Ani na narozeniny vaší matky!‘ a pak, aniž by se nadechla, hned se ptá: ‚Proč vám říkají Kečup?‘ A pak už jsou jenom záběry, jak Garziola sedí na verandě baráku svý mámy a povídá jí celou tu historku, jak tehdy dávno, když začínal, dělal v docích a tam zadržovali vykládku tak dlouho, dokud rajčata neshnily. Majitelé si až tehdy s nima sedli k vyjednávání a teprve od tý doby začali vydělávat přístavní dělníci peníze, co jim stačily na živobytí. Tenkrát taky vznikla přezdívka ‚Kečup‘.

Mluvil s ní dalších pětačtyřicet minut, pak povolil stavidla svý výmluvnosti – jak se říká – a pronesl: ‚Hele, mladá dámo, když jsme u výpalnýho a tý starý známý korupce – první, kdo by se měl v týhle branži stáhnout, je ten malej schmuck Flannagan. Chcete historku? Tady ji máte!‘ V tu ránu vedle něj stojí jeho právník a snaží se ho umlčet, ale on už hlásá, jak tomu všichni propadli, a do posledního puntíku jí líčí historku, ze které se vyvrbí ten nejšťavnatější skandál posledních let. Neříkám, že ji vyčenichala jako první – stejně by to za nějakou dobu všecko vyšlo najevo –, ale my jsme ji měli první, a o to v týhle hře jde! Vaše noviny ji z valné části otiskly, ale poprvé v televizi to bylo na stanici Channel 6 – a ona to celý rozjela. Tenkrát hrála roli takový roztomilý děvenky… zkrátka k pomilování. Chápete?“

„Zkuste to shrnout do jednoho slova.“

Mooney se na chvíli zamyslel. „Houžev,“ řekl nakonec.

„Mockrát vám děkuji, pane Mooney.“

„Není vůbec zač, pane. Nemá snad problémy, že ne?“

„Kdyby měla, pane Mooney, hned by je mít přestala. Po téhle chvále… A – mimochodem – gratuluju vám, že jste zase na prvním místě v ratingu za toto období.“

„Díky. Díky moc.“

„Na shledanou, pane Mooney. Já děkuji za váš čas.“

Cvak.

Toť vše. Vo co, sakra, tomu starému lišákovi jde? Jestli mi ji chce ukrást pro nějakou jinou televizi, říkal si v duchu Mooney, myslím, ze vím, co udělám. Vtrhnu mu do baráku a vlastnoručně toho mizeru uškrtím!

II.

Vystoupila už ve čtvrtém poschodí – jedno patro pod studiem – a běžela chodbou do střižny. Eddie, nejlepší střihač v Channel 6, už na ni čekal. Hodný spolehlivý kámoš Eddie.

„Seš zázrak,“ pronesla a mlaskavě ho políbila na holou černou hlavu.

„K službám. Co máš?“

„Exkluzivní rozhovor s Jonathanem Caldwellem.“

„Děláš si srandu?“

„Všechno je tady,“ ukázala na videokazety.

Eddie tiše hvízdl mezi zuby. „Jaks to, ksakru, schrastila?“

„Čapla jsem ho za flígr, Eddie. Sleduju tu jeho kočičku už čtyři dny a dneska mě zavedla přímo k němu. Kolik je?“

„Tři čtvrtě na pět přesně.“

„Do prdele, jenom něco přes hodinu… Oukej, dáme dohromady pět minut a já si pak půjdu kleknout před Tubbyho, aby mi dal trochu času navíc.“

„Fajn, ale radši ti tam nechám třicetivteřinovou upoutávku, čistě pro případ, že ti přidělí tvůj obvyklý čas. Tak nebudeme muset dělat žádné úpravy na poslední chvilku.“

„To neudělá… Jde o horkej matroš. Od chvíle, co Caldwella obžalovali, po něm jde celý tohle město. A mám ho jenom já – exkluzivně.“

„Hele, děvenko, mě přesvědčovat nemusíš. Setři se na Tubbyho Slocuma.“

Do pěti hodin deseti minut měla příspěvek sestříhaný a připravovala si úvod a závěr. Vyběhla do pátého patra a našla Vicki, vedoucí studia v pátém patře, jak mluví do nepřístupné hory v lidské podobě.

Vedle Tubbyho Slocuma vypadal dokonce i George jako trpaslík. Tubby měřil sto devadesát a vážil dobře sto sedmdesát kilo, jejichž valná část spočívala kolem jeho těžiště. Obrovité břicho se mu přelévalo přes opasek a kalhoty mu přes břicho visely dolů jako arabský stan. Podbradek mu téměř zakrýval límec košile rozepnuté na tři knoflíčky, protože jinak by se do ní nevešel. Řídnoucí vlasy si česal v dlouhých pramenech přes čelo od jednoho ucha k druhému. Vždycky je měl slepené potem, a když mluvil, zněl jeho hlas, prodírající se tou horou sádla, hvízdavě, jako hlas veverky z Disneyho seriálu Chip a Dale.

Slocum zdědil svou tloušťku se svou prací. Vždycky býval mohutný, ale do stadia obezity se dostal v posledních čtyřech letech. Jeho nepřátelé připisovali jeho pětileté působení ve funkci vedoucího výroby obojího zpravodajství – v šest i v jedenáct – podlézavosti. Podle nich se vlichotil do přízně ředitele televizní stanice, Raymonda Pauleyho. Tak či onak – ať byl tlustý, nebo ne, či ať byl podlézavý, nebo ne, přesto byl nejdokonalejší, nejpřísnější a nejlepší vedoucí výroby zpravodajství v celém Bostonu. Od doby, kdy se své funkce ujal, dominovala televize Channel 6 v obou vysílacích časech. Pokud by dokázal udržet prvenství televize v tvrdé konkurenci i nadále, pak bylo Pauleymu úplně šumafuk, jestli je Slocum tlustý, nebo ne.

Eliza k němu vzhlížela zhruba se stejným výrazem jako Edmund Hillary zkoumající Mount Everest. „Tubby, mám horkej matroš,“ začala.

„Ty máš vždycky horkej matroš, Lizzie. Co je…“

„Jmenuju se E-liza, Tubby.“

„Fajn. Tak co je to za matroš?“

„Natočila jsem Jonathana Caldwella. Zatraceně, pět blbejch minut, Tubby, to…“

„Tvůj spot trvá pět minut, děvenko,“ pronesl obr a s námahou kráčel směrem k místnosti režie. „A není to ani čtyři padesát devět, ani pět nula jedna. Čistejch pět minut. Jestli je dokážeš zaplnit – skvělý.“

„Poslyš, Tubby, je to fakt hrozně horký. Dostala jsem z něho, že jedinej způsob, jak obchodovat s Arabama, je pomocí úplatků… Dostala jsem z něho přiznání k několika hodně křiklavým porušením zákonů centrální banky. On ale tvrdí, že je obětí doby, a prý očekává, že půjde sedět, ale že všechny banky provádějí to samý a lidi z centrální banky z něho prej jenom dělají odstrašující případ.“

„To je fakticky bomba. Máš pět minut.“

„Zatraceně, Tubby…“

„Hele, máš problémy? Já jich mám tisíckrát víc, jasný? Já mám jako hlavní trhák tři mrtvý mladíky v Lynn, bývalýho ministra zahraničí, co se ztratil na moři ve svý jachtě, doktora z Harvardu, co si myslí, že vyléčí rakovinu pomocí švestkový šťávy s chřestem – a to jsem ještě ani nezačal s tím, co se děje mimo Boston. Máš svých pět minut, Elizo. Pět.“ Zvedl do vzduchu pět tlustých prstíků a zmizel v režii.

Zavolala do střižny.

„Tak co?“ zeptal se Eddie.

„Ten hajzl.“

„Čtyři minuty na záznam, co?“

„Jo. Asi tak. Jenže já potřebuju minimálně třicet vteřin na úvod a třicet na závěr po rozhovoru.“

„To není problém, madam. Máme tady dva třicetivteřinové bloky, které můžeme vyndat.“

„Jenže já nechci vyndávat ty řeči o tom, jak je obětí své doby. A všechno ostatní je taky super.“

„Běž si napsat svůj úvod. Máš dvacet minut do vysílání. Já sestříhám ten tvůj pásek a dám ho na Maxe.“ Max byl počítač, který kontroloval všechny sestříhané videozáznamy zařazené do programu.

„Dík.“

Vrátila se do své kanceláře a pustila se do psaní.

Deset minut. Nikdy neměla dost času. Naškrábala si koncept, hned ho vyhodila a začala datlovat svůj úvod a závěr přímo do stroje.

Zazvonil telefon. Byla to přepisovačka. Potřebovala kopii.

„Za dvě minuty,“ vyštěkla Liza a zavěsila.

Vrátila se k psaní a vyplodila druhý koncept.

Telefon zazvonil znovu. Chňapla po něm a křikla „Hned“, vytrhla list papíru ze stroje a běžela k opisovačce titulků.

„Promiň,“ omlouvala se.

Dívka, která zapisovala titulky na monitor, nikdy nespěchala. „Není problém. Závěr máš, zbytek mi dáš těsně před komentářem. Já mám spoustu času.“

Když od ní Liza vycházela, zavolala na ni sekretářka. „Máš telefon, Lizo. Naléhavý.“

„Teď ne, Sally. Je za dvě minuty šest. Já to nemůžu vzít. Zapiš mi číslo, prosím.“

„Myslím, že tenhle bys mohla vzít… je to pan Howe.“

Charles Gordon Howe, dvě minuty před začátkem vysílání!

Vběhla do Sallyiny kanceláře a zvedla sluchátko. „Haló?“

„Slečno Gunnová, tady Charles Gordon Howe.“

„Pane Howe, do zpráv nezbývá ani minuta a já zpracovávám obrovský trhák a fakticky teď nemám čas…“

„Já jsem si vědom, že času nemáte nazbyt. Nevolal bych, kdyby to nebylo naléhavé. Je to koneckonců moje televize, slečno Gunnová.“

„Jistě, pane Howe, ale je to má kariéra. Zavolejte mi v šest třicet jedna. Nashle.“

Vyrazila znovu ke dveřím. „Dík, Sal.“

„Děvenko zlatá, ty máš víc odvahy než gladiátor,“ vrtěla hlavou Sally.

Eliza mířila do studia.

III.

A bylo to venku. Bude chtít určitě bojovat. V rozhovoru s Gunnovou o tom nenechával nikoho na pochybách.

Caldwell vyhlížel z okna své kanceláře – světlé, veselé místnosti plné abstraktních obrazů – a sledoval štíhlé veslice třicet pater pod sebou na půl kilometru vzdálené klidné hladině řeky Charles River. V duchu zalétl zpět v čase k jednomu skvostnému dni, kdy napomohl veslařskému oddílu z Harvardu k nečekanému vítězství nad Yale. Vzpomínka však rychle vyprchala a on sáhl po saku, utáhl si uzel kravaty a unaveně stoupal po točitém kovovém schodišti, které vedlo k podkrovnímu bytu v patře nad kanceláří.

Napíše prohlášení a vylíčí celý příběh vlastními slovy. Už čtyři dny ho v duchu psal a přepisoval. Obvinění byla falešná, ale kdyby vyšetřovatelé zalovili v hlubších vodách, vyplavaly by další věci.

V bytě, který se skládal ze dvou ložnic, dvou koupelen, kuchyňky a velkého obývacího pokoje, bylo mnohem tepleji než v Caldwellově kanceláři. Okna vysoká od stropu k podlaze mu poskytovala neomezený výhled na sever, jih a východ. Byt zařídila Tessie Caldwellová. Velmi dobře znala manželův vkus: nábytek výhradně starožitný a závěsy v barvách žluté a bílé. Všude spousta květin a na zdi mezi dveřmi do ložnic jediný obraz – dva metry vysoké plátno Jacksona Pollocka, jehož omračující barevnosti dominovala žlutá. U posuvných dveří na dlouhý balkon, táhnoucí se pod okny celého bytu, stál starožitný sekretář ještě z časů Daniela Webstera.

Caldwell byl natolik pohroužen do svého hlubokého vnitřního konfliktu, že si návštěvníků ani nevšiml, dokud ten starší nepromluvil: „Ahoj, Johnny, tys nám dal! Dělali jsme si starosti!“

Hlas zněl hebce, s maličkým přídechem jižanského přízvuku, ale přitom nebyl jižanský. Ten hlas – který Caldwell dobře znal – dokázal být v jednom okamžiku konejšivý, a vzápětí blahosklonný. Patřil senátorovi Lylu Damerestovi. Vypadal jako pohádkový dědeček – s bílými vlasy sahajícími až na límec tvídového saka, s motýlkem pod bradou a sukovitou holí. Tu začal potřebovat po slabé a úspěšně zamlčované mrtvici, která mu ochromila nohu. Byl starším senátorem z Virginie a díky délce své působnosti i uznávaným kongresmanem. Svůj stát reprezentoval už jednatřicet let. Zasedal ve dvou vládních kabinetech, byl předsedou Výboru ozbrojených sil a měl mnohem větší zákulisní moc než jakýkoli jiný legislativec. O důležitých otázkách se s ním radili jak republikáni, tak demokraté. Nikdo – dokonce ani sám prezident – by si nedovolil šprýmovat na Damerestův účet.

Jeho společník vypadal zcela nenápadně: středně vysoký, středně těžký, světlovlasý, na ježka, v tmavošedém obleku, bez jakýchkoli výrazných rysů. Pod paží držel otevřený kufřík.

„Nemusíš se bát. Vyjeli jsme soukromým výtahem. Neviděla nás živá duše,“ uklidňoval ho senátor.

„Co tady, sakra, děláte?“ zeptal se Caldwell nakvašeně.

„Byl jsem zrovna čirou náhodou kousek odtud. K někomu se doneslo, že ses vynořil, a tak mi zavolal.“

„Ale ne, já nechápu, co děláte v Bostonu?“

„Jsem tady už dva dny. U přátel. Dělali jsme si o tebe starosti.“

„To jste už říkal. Kdo jsou ti ‚my‘? A kdo jste vy?“ Pohlédl na nenápadného muže.

„To je Ralph Simpson. Federální šerif.“

„Těší mě, pane,“ uklonil se Simpson.

Caldwell úklonu opětoval.

„Má úřední obsílku,“ pokračoval Damerest.

„Jakou obsílku?“

„Byls oficiálně předvolaný k výslechu. Zatím bez obvinění. Pokud nějaký budou, tak od federálů. Porušení vládních bankovních ustanovení. Ale já ti povídám, chlapče, že se obvinění můžeš vyhnout.“

„Opravdu?“

„Všichni tví přátelé tě podporujou, Johnny. Hoši z bankovního výboru i místní federální soudce jsou na tvý straně. Se všema jsem mluvil. Podle mýho se to dá zvládnout následovně: soudce doporučí postoupení celé věci výboru sněmovny. Ten ho bude vyšetřovat a mezitím všechno tiše vyšumí. Teď musíš kousnout do kyselýho jablka a dát se do toho.“ Starý pán se usmál, ale jeho oči – tvrdé jako křemen – se nesmály.

„To si nemyslím,“ oponoval mu Caldwell.

„Tak? A proč ne, milánku?“

„Nemám v úmyslu stát se fackovacím panákem.“

„Ha, ha, prej fackovacím panákem, to je dobrý!“

„Ale přesně tak mi to připadá!“

Damerest stál s rukama vraženýma hluboko do kapes kalhot. Ramena zvedal téměř až k uším a mírně se nakláněl ke Caldwellovi, jako kdyby chtěl udělat nějakou věcnou poznámku k tématu projednávanému v rozpočtovém výboru Kongresu. „Krucinál, chlapče, vždyť ses právě dostal na špatnou stranu! Ale my těm starejm páprdům z Wall Street mužem uhladit rozčepýřený peříčka!“

„Ať táhnou do horoucích pekel! Jdou po First Common od dob, kdy se vedení ujal můj dědeček!“

„Já vím, chlapče. Chodil jsem s tvým otcem do třídy. Významně finančně podpořil mou první kampaň. Bez něj bych si ani neškrtl.“

Caldwell to slýchal už od dětství. „Ti mizerové tenkrát šli po něm, a teď jdou po mně. Jenže já jsem navíc s otcem vždycky nesouhlasil, to dobře víte. A teď si žádný povyk nemůžu dovolit. Stejně jako my všichni.“

Senátor nasadil svůj typický dědečkovský úsměv, jímž zakrýval svou dravou povahu. Caldwell si tohoto úsměvu všiml už mnohokrát – senátor se s jeho pomocí pokaždé dostal z úzkých. A teď to ten mizera zkouší i na něj! „Jen klid,“ řekl senátor tiše a změnil tón. „Teď ti právě drtěj koule mezi dveřma.“

„Ale blbost! Proč k tomu vůbec došlo?“

„Uniklo mi to.“

„Vám přece neunikne nic, Lyle! A i kdyby, tak určitě nic tak velkého.“

„Co ti mám povídat…“ Damerest vytáhl rudý šátek a otřel si čelo. „Panebože, tady je ale vedro. To tady vždycky tak topíš?“

„Mně tady topí pokojské,“ řekl Caldwell. Otevřel jedno křídlo posuvných dveří a závěsy se ihned rozvlnily závanem studeného vzduchu.

„To už je lepší,“ vydechl s úlevou senátor. „Poslyš, jen se mrkni do těch papírů, co přinesl pan Simpson. Všechno proběhne v tichosti. Vy dva spolu jenom zajdete do federální věznice a…“

Simpson přešel ke starožitnému sekretáři, otevřel kufřík a sáhl dovnitř.

„A co vy, Lyle?“ zeptal se Caldwell.

„Pro mě se nehodí, abych tě doprovázel. Můžu udělat mnohem víc, když zůstanu v pozadí.“

Simpson měl obě ruce v rozevřeném kufříku. Odšrouboval víčko malé lahvičky a její obsah nalil na chomáč vaty.

Damerest poznamenal: „Mluvil jsem s Tessií. Zvládá to zřejmě dost dobře.“

Simpson vytáhl ruce z kufříku. V jedné svíral chomáč vaty. Stál přímo za Caldwellem, který zrovna říkal: „Na tyhle osobní útoky je zvyklá. Chtěli zlikvidovat pověst jejího otce. Dělali všechno možné, ale nikdy ho nezničili.“

Simpson se postavil těsně za Caldwella a ruku s vatou schovával za zády. Nyní se zvedl i senátor a přistoupil k němu.

„To zní velmi povzbudivě,“ konstatoval.

Náhle udělal prudký výpad a pevně Caldwella sevřel. Přidržel mu ruce u těla a bolestivě je tiskl. Caldwell jen překvapeně vydechl.

„Krucinál, co…“ zachroptěl, ale větu nedokončil. Simpson přitiskl vatu Caldwellovi k nosu. Caldwell se snažil popadnout dech a přitom mu pronikl do nosních dutin palčivý, otupující pach chloroformu. Okamžitě dech zadržel.

Senátor ho sevřel znovu, tentokrát mnohem silněji. Caldwellovi nezbývalo než vydechnout a znovu se zhluboka nadechnout. Damerest cítil, jak ochromenému Caldwellovi ochabují svaly. Ještě naposled ho stiskl a Caldwell jen vypoulil oči a zíral přes chomáč vaty s výrazem vyděšeného zvířete. Už nebyl s to zaostřit pohled, chvíli komicky šilhal a nakonec obrátil oči v sloup. Když se Caldwell zhroutil, Simpson ho chytil kolem pasu, obrátil ho a táhl ho otevřenými dveřmi na balkon.

IV.

Zprávy běžely přesně tři minuty, když začal poblikávat telefon s horkou linkou. Chuck Graves, největší kliďas pod sluncem, byl zrovna uprostřed úvodu. Sluchátko tedy zvedla Eliza.

„Tady Sid. Jsem v kanclu zpravodajství. Máme děsně horkej brambor – Jonathan Caldwell právě skočil šipku z nejvyššího patra banky First Common. Rozplácl se na Market Street… Přenosový vůz už je na cestě, můžem vstoupit do zpravodajství naživo… toť vše, co prozatím vím.“ A linka byla náhle hluchá.

Eliza seděla jako opařená. Telefon stále držela v ruce. Za chvíli tiše položila sluchátko, vyklouzla jako myška ze studia a uháněla chodbou. Popadla horkou linku, která tam visela na stěně, a vytočila číslo do střižny.

„Je tam ještě Eddie? Tady Eliza. Je to důležitý… Eddie, poslouchej – Caldwell právě vyskočil z okna banky… já vím, já vím… Máš to ještě? Můžeš to přetočit tak, abys mi tam vrátil ty dva třicetivteřinové bloky? Neboj, všechnu odpovědnost beru na sebe… Eddie, ty jsi zlatíčko…“ Zavěsila a vrátila se do studia.

Dokončili dva další vstupy a zrovna začínali se sportem, když se znovu ozvali z redakce zpravodajství a potvrdili, že šlo skutečně o Caldwella. Předala informaci Gravesovi, který ji zařadí na konec svého úvodu. Nestihne ji však nijak rozvádět.

Skvělé. Měla všechno, co potřebovala.

Asistent režie odpočítával ve své skleněné buňce sportovní vstup. „Oukej… připrav se, Maxi… a tři, dva, jedna… pusť nahrávku a vypni trojku kameru… vypni Wallymu mikrofon… a kamera trojka na Lizu. Pááni… vidíš ji? Vypadala by skvěle snad i v pytli na odpadky…“

„Má nejhezčí zadek v celým Bostonu,“ podotkl Tubby melancholicky.

„Já mluvím o jejím obličeji, Tubby! Třicet vteřin, trochu blíž na Jacksona… kamera jednička na mapu s předpovědí… dobrý. Její zadek přece ani nevidíš, když sedí.“

„Můžeš se přesvědčit, až se postaví,“ řekl Tubby.

Liza si pořád škrábala nějaké poznámky a měnila kostru své původní zprávy, kterou už dvakrát přepisovala – dokonce i když ji přepisovačka měla zapsanou do monitoru. V žilách jí bouřil adrenalin. V uchu náhle slyšela skřehotavý hlas asistenta režie. „Připravte trojku pro Lizu. Ještě hlasová kontrola…“

„Jedna, dvě, tři, mám zelený vlasy a oči…“

„Dobrý. Máme minutovou odbočku, a pak se k tobě vrátíme. Do závěrečného komentáře máš pět minut. Momentálně jsme o zhruba dvě vteřiny napřed… vypadá to dobře… oukej, kamera trojka… a čtyři, tři, dva jedna… jsi tam, Lizo… a připravit Lizin záznam…“

Pohlédla přímo do kamery a maličko se naklonila. „Dobrý večer, tady Eliza Gunnová s horkou zprávou dne. Dnes, v sedmnáct hodin padesát osm minut, dvě minuty před začátkem našeho zpravodajství, vypadl nebo vyskočil z okna třicátého druhého patra banky First Common Jonathan Caldwell, prezident a předseda správní rady druhého nejmocnějšího bankovního domu v Americe, jehož základy položil před šedesáti lety jeho otec. Dnes ve tři hodiny odpoledne – více než dvě hodiny před osudným skokem – jsem natočila s Jonathanem Caldwellem rozhovor v garáži jednoho domu v severní části Bostonu. Mluvili jsme o skandálu, který dovedl jeho banku téměř ke krachu a očernil jednu z nejvýznamnějších rodin v obchodním i politickém světě…“

V režii konstatovala přepisovačka scénáře: „Panejo, ta teda odbočila hodně daleko! Nic z toho ve scénáři není.“

Tubby znervózněl. „Bucku, řekni šéfovi studia zpravodajství, ať ji vrátí ke scénáři a vysílá jí nápovědu na čtvrtou, třetí a druhou minutu. Jestli to přetáhne, přijdeme o redakční komentář a starouš mě sežere zaživa.“

„Než by s tou hostinou skončil, umřel by stářím, neboj,“ uklidňoval ho Buck a promluvil do mikrofonu šéfa studia.

„Móc vtipný…“ ušklíbl se Tubby. Přešel k režijnímu pultu a stiskl tlačítko studiového amplionu: „Lizo, zkrať svůj závěr o polovičku… úvod jsi přetáhla skoro o dvacet vteřin.“

Na monitorech běželo interview s Caldwellem. Ve studiu se ozval Buckův hlas: „Oukej. Blížíme se ke třiceti sekundám záznamu. Lizo, nezapomeň na stručnost, máme málo času… A záznam je u konce… čtyři, tři, dva jedna. Sakra, co s tím je? Záznam běží…“

„Střihni to,“ řval Tubby.

„Nemůžu. Je uprostřed věty o… Počkej, mám to. Připraven tři… a připraven…“

„Zatraceně, krucinál…“ láteřil Tubby. „Přelezli jsme skoro o čtyřicet vteřin! Řekl jsem jí pět minut. Čtyři na záznam a dva třicetivteřinové živé vstupy na úvod a závěr. Vypni ji. Sundej jí ze studia!“

„To nemůžu, je uprostřed svýho závěru,“ namítal asistent režie.

„Já jí nevěřím,“ vybuchl Tubby.

„Stříháme komentář?“ zeptal se asistent režie.

Tubby se divoce škrábal na hlavě.

„Střihněte ten komentář, kruci. Já jí nevěřím, do prdele!“

„Ale je to skvělej šot, Tubby.“

„Je mi naprosto u prdele, jestli právě spustila třetí světovou! Měla pět minut, krucinál, a podívej se na ni… chová se, jako když hraje v posraným půlhodinovým sitcomu, do prdele!“

„Už končí,“ řekl asistent režie. Stiskl tlačítko mikrofonu. „Chucku, teď přesně konec, tak rychle. A dáma odchází… teď – čtyři, tři, dva, jedna… vemte to trojkou, Chuckův mikrofon!“

Graves ve studiu nasadil svůj obvyklý sebevědomý úsměv. „To byly zprávy, Charles Graves,“ loučil se. „Na shledanou v jedenáct.“

Asistent režie vypnul všechny přístroje a zhroutil se do křesla. „To byl konec,“ povzdychl do mikrofonu.

„Zatraceně!“ řval Tubby Slocum. „Řekl jsem jí pět minut! Viděli jste, že by jí režisér dal ještě minutu a třicet vteřin? Ona si klidně pokračuje! Přetáhne si o minutu a dvaadvacet vteřin! Krucinál!“ Vyřítil se z režisérské kukaně.

Liza si sbírala věci a mrkla na Gravese. „Hezký,“ řekla.

Graves se usmál. Hlásil zprávy už dvanáct let a kvalitní zpravodajskou práci dokázal ocenit.

Tubby na ni čekal přede dveřmi do studia. Vyrazila dlouhými kroky chodbou ke své kanceláři a on se valil vedle ní.

„Zatracená ženská,“ soptil tlusťoch. „Řekl jsem ti pět minut. To zdůrazňuju! Pět minut! Pět… ne šest a něco!“ Náhle jeho obličej zbrunátněl, až připomínal vařeného raka. „Odteďka si pamatuj, že když ti něco řeknu…“

Prudce zastavila a Tubby se musel opřít o zeď, aby ji nepřeválcoval.

„Tubby?“

„No?“

„Byl to dobrej šot?“

„Co to má společnýho s…“

„Byl dobrej, nebo ne?“

„O to nejde. Jde o něco jinýho. Já jsem vedoucí výroby těchhle zatracenejch zpráv! Nemůžu si dovolit, aby mě nějakej génius převálcoval a…“

„Tubby?“

„Co je zas, kristepane?“

„Byl to dobrej šot, nebo ne?“

„Jo. Byl to dobrej šot. A ty to víš.“

„Takže dobře posloužil taky tobě, ne?“

„Lizzie…“

„Jmenuju se Eliza. E-li-za. Ahoj!“

Vlepila mu hubičku, vplula do své kanceláře a dveře zavřela nohou.

„Zatraceně…“ pronesl Tubby zoufale. Obrátil se, a když vyrazil zpátky do studia, křikl ještě směrem k jejím zavřeným dveřím: „Dělat tady výrobu je stejný jako režírovat broadwayskej muzikál s hluchejma!“

Jen vstoupila do kanceláře, už zvonil telefon. Hodila si poznámky na stůl, zhluboka se nadechla, chvíli na telefon zírala a zapálila si cigaretu.

No jo, kruci, tomu se nevyhnu.

Prudce strhla sluchátko z vidlice. „Gunnová u telefonu,“ štěkla.

„Moc dobré,“ ozval se hlas. Howeův hlas byl hluboký, tichý a otcovsky bručivý. Nikdy ho nezvyšoval a hněv dával najevo jen zřídkakdy. Ani nemusel.

„Poslyšte, pane Howe, opravdu mě to moc mrzí. Nechtěla jsem být neomalená…“

„Moje milá, já dělám zprávy celý život! Já jsem tuto firmu nezdědil, ale založil! Sám! Dobrou zprávu poznám na první pohled! Ačkoli musím zdůraznit, že mi je Johnnyho Caldwella nesmírně líto. Byl to dobrý přítel. Nicméně proto vám nevolám. Mám pro vás úkol. Rád bych, abyste o něm pouvažovala.“

Snažila se zůstat klidná. Charles Gordon Howe telefonuje jí, Elize Gunnové osobně?

„Jaký úkol?“

„Mimo oficiální povinnosti.“

„Myslíte tím jako, že mě stahujete ze zpravodajství?“

„Ano.“

„Na jak dlouho?“

„To záleží skutečně jen na vás. Máte teď čas? Pošlu pro vás auto.“

„Poslyšte, pane Howe, já dělám investigativní žurnalistiku už téměř tři roky a mám dobrou pověst. Když teď odejdu…“ Větu nedopověděla.

„Hmm,“ ozvalo se hluboké zabručení a několik vteřin ticho. Trochu znervózněla.

„Velmi pečlivě vás sleduju… Můžu vám říkat Lizo?“

„Sice se jmenuju E-liza, ale všichni mi tak říkají. A klidně mi tykejte.“

„Dobrá tedy, Elizo. Myslím, že jsi ta nejlepší televizní reportérka, kterou mám. Proto chci s tebou probrat tuto záležitost mezi čtyřma očima. Samozřejmě na ni dostaneš přidáno a…“

„O peníze nejde,“ řekla rychle. „Tedy… samozřejmě v zásadě jde. Jenže… víte… lidi rychle zapomínají. Tři měsíce budu mimo a nepoznají mě. Jak dlouho to bude jako trvat?“

„Fakt netuším,“ řekl Howe. „Co víš o Francisi O’Harovi?“

„Myslíte Franka O’Haru, toho novináře?“

„Přesně toho.“

„No… tak především vím, že byl nominovaný na Pulitzerovu cenu a pak ji nedostal. Několik let předtím, než se stal reportérem, dělal v rozvědce. A… před pár lety napsal tu vynikající reportáž na pokračování o CIA pro Washington Post…“

„To není špatné,“ přerušil ji Howe.

„Nevěděla jsem, že to byl test,“ zasmála se.

I Howe se rozesmál. „Ray Pauley mi říkal, že jsi nedůtklivá.“

„A co je s O’Harou?“ ptala se.

„Promluvme si o tom přidání. Kolik by sis představovala?“

„Nevím zatím nic o té nabízené práci…“

„Řekněme… dva měsíce mimo vysílání. Jaký bonus je podle tebe adekvátní za dva měsíce mimo obrazovku?“

„Chci místo v New Yorku… nebo Washingtonu.“

„Myslíš si, že jsi na New York… nebo Washington zralá?“

„Já to vím.“

„Pauley tě nechce ztratit.“

„Ptal jste se, pane Howe, tak odpovídám. A vy si myslíte, že jsem zralá, nebo ne?“

„Oukej. Můžeme si o tom promluvit.“

Eliza polkla. Dostane místo v New Yorku – jen tak. Jako mávnutím kouzelného proutku. Ale co za to bude muset udělat? „No a co je s tím Frankem O’Harou?“

„Chci, abys ho našla a doručila mu vzkaz. Ode mě.“

„Abych ho našla?“ Rozesmála se. „Copak on se ztratil?“

„Přesně tak, Elizo. Je na útěku. CIA se ho snaží už asi rok zlikvidovat.“

KAPITOLA 04

Kjóto, březen 1980

KINUGASAJAMA SE JMENUJE KOPEC s mírnými svahy na severním okraji rozsáhlého Parku šógunů v Kjótu. Na vrcholu rostou aleje drobných borovic, a když vane vítr od západu a borovice se kymácejí, celý kopec vypadá jako lev s velkou chundelatou hřívou, přikrčený vedle parku, jako kdyby chtěl toto nejposvátnější místo v Japonsku střežit.

Půl míle na jih od kopce je Tófukudži, nejvyšší a nejposvátnější šintoistická svatyně v zemi. Má pět pater; každé zakončené střechou jemně zvednutou k nebesům. Každá střecha představuje jeden živel – zemi, vítr, oheň, vodu a vzduch – a věž, jejíchž deset prstenců vyřezaných do kužele, představuje pět prstenců nebes.

Kamenná zahrada mezi chrámy Tófukudži a Rjóandži je považována za údajně nejdokonalejší existující kamennou zahradu a vypadá prý přesně tak jako v patnáctém století, kdy ji vymysleli a vybudovali šintoističtí duchovní. Místo bylo opuštěné, až na schýleného starce, který se opíral o hrábě s dlouhou násadou, pečlivě čistil každý oblázek a vracel ho na místo. Když se kolem něj Eliza prohnala, ani nevzhlédl.

Ráno ještě lehce pršelo, ale nyní už přestalo a hřívu Kinugasajamy čechral chladivý západní vítr. Spěchala parkem a bála se promrhat byť jedinou minutu na obdiv jeho kráse. Kimura slíbil, že se s ní sejde v jedenáct třicet, a už nyní měla pětadvacetiminutové zpoždění. Poprvé za tu dobu, kdy její letadlo přistálo na letišti Haneda, cítila rozrušení. A to zde byla už týden.

Po stopě šla už sedm týdnů. Její čas téměř vypršel. Těch sedm týdnů pilně psala, telefonovala, cestovala po celém světě a stopovala O’Haru do Karibiku, Mexika, až na jih do kolumbijské Buenaventury a na východ do brazilského Recife. Dvakrát se vrátil po stejné trase do Maracaiba, a pak odjel do Států. Sledovala vychladlou stopu na západ do Seattlu, odtamtud do Vancouveru a znovu na jih do San Franciska.

Jeho cesty byly velmi nenápadné a křivolaké. Doháněly ji k šílenství. Snad desetkrát si změnil jméno: v jižní Americe se jmenoval Solenza, v Kanadě Carnet, na západním pobřeží zase Barret. Využívala Howeovy mocenské kontakty s celníky, pasovou kontrolou a půltuctem aerolinek. Dvakrát stopu ztratila, ale zase ji náhodou našla. Vyhledávala O’Harovy staré přátele, kolegy novináře, vysloužilé agenty rozvědky, a dokonce našla i pár přítelkyň.

Jenže mluvit o O’Harovi připomínalo vyvolávání duchů. Přátelé byli mlčenlivě loajální. Nepřátelé už hledání vzdali. Gunnová neztrácela dravou vytrvalost. Vždycky se jí vyplatila. Díky ní získávala útržky a zlomky informací. Jak se stopa prodlužovala, křížila, mizela a znovuobjevovala, fascikl dokumentů o O’Harovi nabýval na tloušťce. A přesto, i po sedmi týdnech usilovného pátrání, měla dojem, že o něm ví jen o maličko víc, než co bylo v novinách. Prostě jen základní životopisné údaje. Tečka.

Naučila se je nazpaměť. Do posledního písmenka. Pak jen čekala na nějakou náhodnou informaci, která by se mohla shodovat nebo protínat s tím, co už věděla, a mohla by posloužit jako cenné vodítko.

*****

Francis Xavier O’Hara.

Místo narození: San Diego. Datum narození: 21. prosince 1944. Otec: místoadmirál u amerického námořnictva, přežil dva nálety pilotů kamikadze na torpédoborce v Okinawě. Začátkem roku 1944 nakrátko převelen do San Diega. Matka: doktorát z filologie a historie na Cambridgi. Zemřela, když bylo O’Harovi čtrnáct. Otec pět let působil jako velitel na americké námořní základně v japonské Ósace až do odchodu do penze. V Japonsku zůstal až do své smrti v roce 1968. O’Hara maturoval na americké střední škole v Ósace v roce 1963. Pokračoval na Tokijské univerzitě (hlavní předměty: filologie, historie), státnice složil roku 1967, doktorát v roce 1968 z oboru orientální filozofie. Ovládá kendó, tajči, karate a šintó. Koníčky: potápění, karate, kendó, šachy, souboj s holemi, psi – zejména akity, pravděpodobně proto, že pocházejí z Japonska. Přezdívka: Kazuo – říkají mu tak japonští přátelé. V roce 1968 vstoupil do americké armády v hodnosti podporučíka, přidělen k vojenské rozvědce, a v roce 1970 přeřazen k CIA. Odbornost: kontrašpionáž, zapojoval se i do tajných akcí. V roce 1975 odešel ze služby. 1976-1978 novinář na volné noze – investigativní žurnalistika. Záhy po publikování seriálu reportáží pro Washington Post o tajných operacích CIA v Africe, Asii a Karibiku odešel do ilegality.

*****

Kromě toho získala pár osobních referencí od jeho učitelů, bývalých kolegů z armády nebo rozvědky, od přátel a od dvou žen, které s ním krátce v různou dobu žily. Kromě toho se dozvěděla velikost klobouku – 7, velikost bot – 10, váhu – 81 kg, výšku – 175 cm, barvu vlasů – písková, očí – zelená. Žádné jizvy. Zkrátka obvyklé informace, které lze získat z počítačových databází.

Základní životopisné údaje.

Čím více se o něm dozvídala, tím více sílilo její odhodlání najít ho.

Pak došlo k průlomu. Díky psům.

Mluvila s několika O’Harovými přáteli ze San Franciska – s Donem Smithem, šéfredaktorem sanfranciských novin Chronicle, a jeho ženou Rose, profesionální baletkou. Chovali se sice srdečně, ale o O’Harovi prý nemají zprávy už několik let. Byli hlavně nesmírně nadšení svým novým štěňátkem. Údajně dárek od přítele. Rasa? Akita.

Instinkty v ní rozezněly poplašné signály. Okamžitě se zkontaktovala s americkým kynologickým klubem. Zajímala se o akity. Nemohli by jí sdělit jméno chovatele Smithovic štěňátka?

Ano, ale bude to trvat několik dní.

Pak dostala z klubu zprávu. Pes pochází z Kjóta. Jméno otce: Kazuo. Okamžitě to s ní trhlo. Vrhla se ke svým poznámkám. Samozřejmě! Kazuo byla O’Harova japonská přezdívka! Majitel: Akira Kimura. Kjóto bylo téměř předměstí Ósaky, kde strávil O’Hara většinu svého mládí.

Let přes Tichý oceán prospala a pak se zoufale snažila vstřebat Fodorův průvodce po Japonsku a anglicko-japonský slovník. Byla dost unavená už při odletu ze San Franciska, a když za deset hodin přistála v Tokiu, přepadlo ji naprosté vyčerpání, těžká reakce na změnu časového pásma, žaludeční potíže po špatném jídle, totální nevyspalost a podrážděná poraženecká nálada.

Co tady krucinál dělá? V cizí zemi, o které nic neví? Bydlí v rjokanu, tradičním japonském hotelu, místo aby se ubytovala v klasickém hotelu nějakého amerického řetězce. Nachází se tisíce kilometrů od domova. Sama. A honí se za duchem.

No výborně, Gunnová. Máš co dělat! Není divu, že O’Hara unikl desítkám odměnychtivých nájemných vrahů. Byl totiž prchavý jako sen. Navíc dost zlý sen.

Pokud O’Hara žije – a v tomto stadiu hledání si tím vůbec nebyla jistá –, pak musí být tady. Cítila to. Japonsko bylo jediné místo na světě, kde mohl hledat bezpečné útočiště.

V úterý jako první zavolala Kimurovi a pak ještě osmi dalším lidem. Kimura byl japonský profesor, který učil na americké střední škole filozofii a bojová umění. Stačilo několik telefonátů, aby zjistila, že se stal odborníkem na šintoismus a bydlí v Kjótu. Získala telefonní číslo, na kterém mu mohla zanechat vzkaz. Řekli jí však, že pan Kimura je podivín a někdy na vzkazy nereaguje.

Když se jí konečně ve čtvrtek ráno ozval, řekla mu: „Mám zájem o štěně akity. Přátelé od vás jedno dostali. Smithovi ze San Franciska.“

Byl velmi strohý: „Já nemám v San Francisku přátele. Je to omyl.“

„Ale podle klubu chovatelů psů mají to štěně od vás.“

Nastala dlouhá pauza a pak jí řekl narovinu: „Slečno Gunnová, vy nemáte zájem o psa.“

Jeho upřímnost ji vyvedla z míry. Nakonec se však rozhodla zahrát také na upřímnou strunu: „Prosím – dózo –, jsem novinářka. Pracuji pro jednu americkou televizi a snažím se tady najít Franka O’Haru. Jsme kolegové.“

„O’Hara-san má mnoho kolegů, ale jeho přátel je méně než měsíců v roce,“ řekl jí hlas na druhé straně telefonní linky. Byl to tichý hlas, téměř šepot. Anglicky mluvil dokonale, bez jediné chybičky. Přesto ji čímsi zastrašoval.

„Mám pro něj dobré zprávy. Prosím, mohli bychom se vidět? Promluvit si?“

„Takových povídaček už jsem slyšel… Nicméně ta vaše se v jednom ohledu liší. Jste žena. Ještě nikdy neposlali ženu.“

„Prosím vás, promluvte si se mnou. Pokud mi ani pak neuvěříte, přijdete jen asi o hodinu svého času.“

„Ale já jsem neřekl, že vím, kde je. Byl jsem jen jedním z jeho učitelů na střední škole. Bylo to…“ Chvíli zaváhal a rozpomínal se.

„… před sedmnácti lety,“ pomohla mu hbitě. „Maturoval v létě roku 1963.“

„Hai. A mně je teď přes sedmdesát. Pochybuji, že bych vám mohl pomoci.“

„Dózo, Kimura-san. Jsem zoufalá. Pojďte se mnou jen na čaj. Přesvědčím vás o svých upřímných úmyslech.“

„Máte v pokoji denwa?“

„Hai.“

„A číslo?“

„Počkat… je to 82 12 571.“

„Já vám zavolám. Sajónara.“ A na lince se rozhostilo ticho.

„Sakra,“ zaklela a zavěsila. Přešla k oknu, odsunula jeho panel a sledovala mladého zahradníka s typickou čelenkou tenugui přes dlouhé vlasy, jak hrabe písečnou zahradu před jejím pokojem, zvedá každý lístek a stéblo, dokud není béžový písečný ostrůvek, obklopený mechem, zcela čistý. Pracoval tiše a bez zjevného úsilí. Hleděla na telefon. Bolela ji ramena a nejradši by zamířila do ofuro dát si koupel, ale bála se, že by zmeškala hovor. Při své návštěvě Japonska se Eliza velmi záhy zbavila ostychu z veřejných lázní. Teď považovala horkou koupel nejen za velmi zotavující, ale i posilující. Vždycky jí pročistila hlavu, takže pak snadněji přemýšlela.

Uplynula půlhodina, a stále nic. Načechrala si futon na posteli a lehla si, ale v dřímotě jí bránilo přiliš mnoho myšlenek, které jí vířily hlavou.

Když telefon konečně zazvonil, vrhla se po něm dřív, než se ozvalo druhé zvonění. „Ano… tady Eliza Gunnová.“

„Slečno Gunnová, tady doktor Kimura. Setkám se s vámi, ale nebudeme mít mnoho času. A musí to být dnes. Mohla byste hned vyrazit?“

„Ano. Okamžitě.“

„Na západ od Hišitomi Rjokan je stanice vlaku. Máte to deset minut. Jeďte místním vlakem z eki na trase San’in a vystupte na stanici Hanazano. Odtamtud to je jen pár bloků k chrámu Tófukudži. Setkáme se v síni šógunů Ašikaga vedle chrámu. Teď máme tři čtvrti na deset. Do půl dvanácté byste to mohla pohodlně stihnout.“

„Děkuji,“ řekla sebejistě. „Arigató… arigató, děkuji mockrát.“

„Zatím mi nemáte zač děkovat, Gunn-san. Sajónara.“

„Sajónara, doktore Kimuro.“

Zahradník, který se propracoval až ke křovinám přímo před Eliziným pokojem, se prudce otočil a rychle ze zahrady odešel. Vstoupil do hotelové chodby a zaklepal na jedny dveře. Otevřel mu mohutný vousatý muž. „Co se děje, Sammi?“ zeptal se.

Zahradník vešel dovnitř. „Už odchází,“ řekl a převlékl se do černé teplákové soupravy a sportovních bot.

„Fajn,“ řekl velký muž. „Dám jí ještě pár minut.“ Sammi se převlékal rychle, ale nebál se, že by ji mohl ztratit. Věděl, kam jde. Když odcházela z hotelu, seděl v herně pačinko naproti. Sledoval ji odcházet a počkal ještě několik minut. Teprve pak od svého hracího automatu vyrazil. Mnohem víc než ona ho zajímal muž, který ji sledoval.

II.

V průběhu dvacetiminutové jízdy vlakem z Ósaky listovala Eliza nepřítomně jedním průvodcem, ale příliš se nedokázala soustředit. Je možné, že si z ní dělá Kimura blázny? Nebo se opravdu blíží k závěru svého téměř dvouměsíčního náročného stopování? Za okny ubíhala japonská venkovská krajina – šachovnice jasně zelených barev, trávníků u zemědělských usedlostí oddělených minilesíky. Z toho výhledu se jí točila hlava. O Kjótu nevěděla skoro nic. Snad jen to, že bývalo hlavním městem Japonska za vlády šógunů – což bylo období, které trvalo tisíc let – a že ho většina turistů považuje za nejkrásnější město na světě. Když spěchala pod obrovskou klenutou torii u vchodu do parku, věnovala její kráse pramálo pozornosti. Už viděla Tófukudži, jak vysoko ční nad jiné pagody, a rychle se ke chrámu rozběhla. Ve stínech římsových, k nebi ohrnutých střech chrámu se krčily sochy šógunských válečníků a skrývaly se pod vysokými cedry a borovicemi. Všechny prostory i oblázková zahrada byly dokonale upraveny a každá budova, strom, jezírko a záhon dokonale zapadaly na příslušné místo a skvěle se doplňovaly. Dešťové mraky už odvál vítr a nyní centrum zahrady zahalily měkké sluneční paprsky. Zevnitř budovy doléhalo tiché cinkání větrné zvonkohry. Z jednoho jezírka se vymrštila ryba. Pak se zase rozhostilo ticho.

Síň šógunů byla malá, temná a ponurá. Nacházela se nedaleko hlavního chrámu a působila podivně strašidelně – zcela jinak než celý zbytek parku, z něhož vyzařoval klid. Zdálo se, že šestnáct šógunů zde střeží nedotčenost celého místa – dvě dlouhé řady dřevěných soch stály proti sobě a skleněné oči jim v matném světle plály divokým leskem. Bázlivě vstoupila dovnitř a přimhouřila oči, aby si přivykly na šero. Nervózně se rozhlížela od jedné řady soch ke druhé a kráčela po dokonale naleštěné dřevěné podlaze, na níž jí dutě klapaly podpatky. Nakonec raději našlapovala na špičky a spěchala na druhý konec sálu. Docela se jí ulevilo, když zase vyšla ven. Stála pod zvednutými pagodovými střechami chrámu Tófukudži a přemítala, jestli by bylo považováno za svatokrádež, kdyby si zapálila.

Za Elizou, uvnitř temné síně šógunů, se náhle cosi pohnulo. Zpoza jedné sochy vykročil muž a jeho zlé oči zářily téměř stejně divoce jako acháty ve tvářích soch. Přiblížil se k ní, ale nakonec se zastavil a čekal. Stál stejně nehnutě jako sochy, které mu poskytovaly úkryt. K dívce se totiž z druhé strany oblázkové zahrady blížil nějaký muž. Ustoupil tedy hlouběji do stínu.

Byl to typický Japonec z dávných časů – strnule vzpřímený a hrdý, s prořídlým vousem a ježatými vlasy barvy sněhu, kůži měl téměř průsvitnou, jako kdyby jeho křehké kosti držel při sobě celofánový obal. Na sobě měl tradiční kimono z tmavomodrého hedvábí, sandály zóri, široký slaměný klobouk, který vypadal jako obrácená mísa se špičatým dnem, a nesl deštník, o nějž se opíral jako o hůl. Přistoupil k ní tak tiše, až se zdálo, že za sebou nenechává žádné šlépěje. Zastavil se před ní. Byl vyšší, než si představovala. Chvíli stál a beze slova si ji prohlížel.

„Tedy, Gunn-san, nevypadáte příliš nebezpečně.“

„Já a nebezpečně?“ Rozesmála se. ‚Já tady probíhám tou galerií soch stejně vystrašeně, jako když malé dítě utíká před tmou.“

Věděla, že japonští obchodníci si potrpí na vyměňování vizitek, a tak mu svou podala. Kimura se na ni zadíval a schoval ji do záhybů kimona. „Omlouvám se, ale já vizitku nemám,“ řekl. Shlížel na ni svýma blednoucíma hnědýma očima a dodal: „Jste určitě mnohem hezčí než všichni ti ostatní, kteří sem přijeli Kazua hledat.“

„Věřte mi, jsem Eliza Gunnová a pracuji pro bostonskou televizi WCGH a přijela jsem jen proto, že jsem O’Harova přítelkyně.“

„Tak? A jak dlouho znáte O’Hara-san?“

Kousla se do rtu. „Víte, já ho vlastně úplně neznám. Tedy… osobně. Vím o něm ale hodně. Mám pro něj zprávu. Dopis od pana Charlese Gordona Howeho. Ten patří k nejuznávanějším osobnostem na poli žurnalistiky.“

„Už jsem o Howeovi slyšel. Říká se o něm, že je poctivý.“

„Dík.“

„Jenže to nic nedokazuje.“

„Kdyby se se mnou setkal, mohla bych mu říct, komu má zavolat, aby si pravost dopisu ověřil.“

„Jenže já jsem vůbec neřekl, že bych věděl, kde se váš přítel O’Hara nachází!“

„Oukej, trochu jsem přeháněla. Ale kdybyste věděl, jak se k němu dostat, mohl byste mu vyřídit, jak je důležité, aby se se mnou viděl?“

Procházeli se u jednoho z mnoha jezírek v parku. Kolem vody foukal mrazivý vítr a vytvářel mlhu, která se vznášela mezi kameny porostlými mechem na jeho březích.

„I kdybych věděl, kde je O’Hara-san, byl bych velmi opatrný, abych mu cokoli sdělovali“ řekl Kimura. „Vede-li jeden slepec druhého, oběma hrozí nebezpečí, že spadnou do řeky.“

„A co když vám řeknu, že sankce byly odvolány? Už mu nic nehrozí.“

Stařec se nezatvářil nijak překvapeně. Řekl jen: „V šintoistické filozofii existuje takové pořekadlo: ‚Muži, který má propast před sebou i za sebou, nezbývá nic jiného než sednout si a čekat.‘ Když člověku hrozí nebezpečí, každý špatný krok je krokem do zkázy.“

„Ale já vám říkám, že nebezpečí už nehrozí!“

„To byste musela dokázat. Ten, kterému říkají Fuju-san, Zimní muž, má srdce lasičky a jazyk vrány. Já bych však raději uvěřil kobře.“

„Jenže o to jde. Zimní muž byl neutralizován. Už je bezmocný. Pan Howe je schopen dát záruky!“

„Hmm. To je tedy pokrok!“

„Jenže já vás musím nejprve přesvědčit, že?“

„Vzhledem k tomu, že mám být papouškem, musíte nejprve naučit papouška mluvit.“

Eliza se zarazila a několik vteřin na starce zírala. „Myslím, že tohle jsem pochopila,“ řekla. „Ale nejsem si úplně jistá. S vašimi epigramy mám, upřímně řečeno, trochu problém. Nemohl byste mi říkat přímo, co máte na mysli?“

Kimura se rozesmál a pak přikývl. „Stejnou otázku mi už položil i můj vlastní vnuk. Problém spočívá ve snaze interpretovat symboliku našich slov do konečnosti vašich. Je ‚konečnost“ vhodné slovo?“

„Mně připadá, že jo,“ přikývla. „Ale pořád si nejsem jistá, jestli chápu.“

Kimura se zastavil. V očích už měl vřelejší výraz, ale stále ostražitý. „Moudrý muž vyjadřuje svou pravdu v symbolech. Je na vás, abyste interpretovala, co říká.“ Znovu na ni pohlédl. „To, co je pravda pro mě, nemusí být nezbytně pravda pro vás.“

Slunce vklouzlo za oblak a vítr se náhle ochladil. Třela si ruce o sebe a zachvěla se, jako kdyby chtěla setřást chlad ze svých ramen.

Je vám zima?“ zeptal se.

„Trochu.“

„Pojďte. Kousek odsud je Šókintei. Hodně lidí je přesvědčeno, že je to nejkrásnější čajovna v celém Japonsku.“

Vyvedl ji z hlavního chrámu, přes dokonale upravené trávníky a krátký můstek do přízemní budovy s doškovou střechou a rumělkovými stěnami. Uvnitř panovala dokonalá čistota. Lakované podlahy pokrývaly rohože tatami, takže si nechali boty u dveří a usedli se zkříženýma nohama na podušky zabuton u nízkého stolku. Interiér byl dokonalým modelem strohé elegance. Posuvné skleněné dveře se otevíraly do parku a jedinou dekorací byla tokonoma velká pouze na jeden svitek s kresbou a mísu s květinami. Díky otevřeným dveřím bylo v místnosti dost chladno, ale jinak působila pohodlně. Objevila se číšnice a objednali si. V čajovně kromě nich nikdo neseděl.

„Co tedy víte o O’Harovi?“ zeptal se.

„Téměř dva měsíce se nikomu jinému nevěnuju,“ odpověděla a odříkala O’Harův životopis jako básničku.

„Nechci se vás nijak dotknout, Gunn-san, ale vy O’Haru neznáte, vy jen víte něco o něm. Když chytáte vlka, musíte vlkům rozumět.“

„A jsme zas tam, kde jsme byli…“ povzdechla si.

Číšnice přicupitala s čajem a potichoučku odešla. Eliza počkala, dokud nebyla pryč, a teprve potom v započatém hovoru pokračovala. „Jeho přátelé o něm nemluví, a jeho nepřátelé zase nemají o čem mluvit,“ řekla.

„I to je dobré vědět.“

„Jak si o něm ale mám něco zjistit?“

„Víte, že sem přišel jako mladík. Nevíte však, že to s ním bylo zpočátku velmi těžké. Byl to, čemu říkáme čiisai. Do angličtiny by se to dalo volně přeložit asi jako ‚ostrý hoch‘. Je to mladík, který patří do pouličního gangu. Jeho první rok byl nesmírně obtížný. Ale já jsem vytrval, a tak jsme se potom spřátelili a Kazuo se začal chovat jako prázdné vědro, které touží po naplnění.“

„A vy jste to vědro naplnil.“

„Nikoliv. Pouze jsem poskytl vodu. On ho plnil sám.“

„Byl jste jeho učitel.“

„Jeden z mnoha. Ukázal jsem mu směr. Učil se velmi rychle. Stal se mistrem tajči a pokračoval v hikaru, což je velmi obtížná forma duševní disciplíny a obranných pohybů. Viděl jsem ho stát v pozici ptáka – na jedné noze – šest hodin bez sebemenšího pohybu a mrknutí oka. Dosáhl nejvyššího stupně hikaru, kterému se říká hikarudaši. Je těžké to přeložit. Myslím, že by se tomu dalo říkat… Tanečník zmijí. A viděl jsem, jak dosáhl stavu nemyšlení za pouhých pár sekund – a to naslouchal jen zvuku větru.“

„Stavu nemyšlení?“

„To je takové zenové cvičení. Forma meditace, která čistí mysl a osvobozuje nás od všech myšlenek. Tohoto stavu se dosáhne soustředěním na určitý zvuk. Třeba na zvonek nebo na opakování vlastní mantry. Některým trvá celé hodiny, než stavu dosáhnou. O’Hara-san se dokázal dostat do stavu nemyšlení za pár vteřin a koncentroval se na jakýkoli zvuk – třeba na cvrkání cvrčka. Když se do tohoto stavu dostane, je schopen naučit se nazpaměť celé dlouhé stránky knihy pouze tím, že na ně zírá. Otisknou se mu do mysli.“

„Tomu říkáme fotografická paměť.“

„Promiňte mi… dózo… ale fotografická paměť je vrozená. Je to dar. Ale stavu nemyšlení se musíte naučit. O’Hara se ho nejen naučil, ale stal se mistrem. A jeho vědro stále není plné.“

„To mi připadá trochu mystické.“

„On je zkrátka čestný člověk, který se naučil, že moudrý muž hledá všechno v sobě. Ignorant si všechno bere od ostatních.“

„Já tomu říkám instinkt.“

Kimura se nad tím zamyslel a nakonec řekl: „Přílišné zjednodušení.“

„Už mi to všechno dost leze na nervy,“ řekla. „Víte, po tak dlouhém hledání… Ale já přece nesu dobré zprávy!“

„Nebo jste zosnovala tu nejgeniálnější léčku ze všech.“

„Věřte mi! Já nejsem nijak geniální a léčky teda opravdu osnovat neumím.

„Co když vám to vysvětlím jinak? Vidíte tady tu kamennou zahradu? Vymysleli ji buddhisté před více než čtyřmi sty lety. Všechno v ní má svůj smysl: způsob rozestavení kamenů, jejich sklon, rozmístění velkých kamenů, kterým říkáme kamenné čluny. Vyčnívá jejich velmi malá část a zbytek je pod zemí, takže si můžeme jen představovat, co tam asi je. Já chci věřit tomu, co vidím a slyším, ale nesmím ignorovat to, co si lze představit.“

Eliza schýlila ramena. „Dobrá,“ povzdechla. „Co když vám ukážu ty dokumenty? Měly by prokázat, že je nyní volný.“

„Jenže vy jste tvrdila, že ty dokumenty smí spatřit pouze Kazuo.“

„Přišla jsem O’Harovi vyřídit vzkaz,“ řekla. „Pokud je nutné, abych kvůli tomu ukázala ty dopisy nejdříve vám, pak to udělám.“

„To zní logicky.“

Srkal čaj a po každém doušku postavil šálek jemně zpět na talířek. „Ten muž, který posílá O’Harovi zprávu, musí být velmi mocný.“

„To tedy je.“

Dopil čaj a lehce si osušil rty. Pak velmi náhle vstal. „Budete dnes večer ve svém rjokanu?“

„Ano. Jistě!“

„Musím si to promyslet, Gunn-san. Máte jednu vlastnost, kterou obdivuji. Jste přirozená. Pomůže mi to v přemýšlení. Sajónara.“ S těmito slovy se uklonil, obrátil se a vyšel z čajovny ven.

„A co já mám teď jako dělat?“ volala za ním rozčileně. „Jen sedět a čekat?“

Zamával deštníkem a odpověděl, aniž se otočil: „Nemoc lze léčit,“ volal. „Osud je nevyléčitelný.“

„Kruci,“ láteřila. „Co má zas znamenat tohle?“

Ale on už byl pryč.

Den byl nakonec teplý a příjemný, a protože měla ten přetěžký úkol s Kimurou za sebou, vracela se pomalu pěšky k eki, zastavila se cestou na jídlo, objednala si misku soba, což byly nějaké pohankové nudle, v celém Japonsku velmi oblíbené, a potýkala se s jídlem hůlkami jako rodilá Japonka. Když pak otevřela dveře svého pokoje, měla poprvé dojem, že snad – ale ‚opravdu jen snad – toho unikajícího O’Haru najde.

Ještě dřív, než překročila práh, vycítila, že něco není v pořádku, a tak vcházela dovnitř velmi opatrně. Měla pocit, jako když není uvnitř sama. Už ode dveří viděla na celý pokoj. Všechny skříně i dveře do koupelny byly otevřené.

Rychle se podívala z okna. Zahradník na čtvercovém nádvoří jednopatrového hotelu zrovna plel trávník. „Šicurej šimasu,“ řekla.

Vzhlédl a usmál se. Byl mladý a opravdu pohledný – zvláštní kombinaci východního a západního vzhledu ilustrovala čelenka tenugui doplněná sportovními botami značky Adidas. Zeptala se ho, jestli mluví anglicky, a každou hlásku vyslovovala přesně podle Berlitzovy konverzace: „Eigo wo hanaši-masuka?“

Zavrtěl hlavou.

„No tak nic,“ pokrčila rameny a vrátila se dovnitř.

Usoudila, že její nervozita je opožděnou reakcí na všechno to vzrušení. Prostě menší paranoia. Proč vlastně ne? Měla za sebou bláznivý den. Potřebuje zajít do ofuro a odpočinout si v horké lázni. Pak si všimla, že na futonu je kufr.

Děvenko, tak ten jsi tam před odchodem nenechala.

Že by uklízečka?

Ale proč je odemčený?

Přistoupila k němu a nesmírně opatrně zvedla víko. Hned nahoře ležel úhledný svazek o O’Harovi, ale ona ho tam určitě nepoložila. A na něm proužek papíru se vzkazem:

Toto dejte taxíkáři. Odveze vás na místo. Odjeďte v 19.30. Cesta potrvá půl hodiny. Sejděte k molu. Najdete ho v zadní části přízemního podlaží. Ohňostroje Rudý drak. 20.00

Adresa byla napsaná japonsky. Rozsypaný čaj. To je dobrý…

III.

Kimura pomalu procházel parkem, kolem topasových zahrad a zenových jezírek, která působila nádherně svěžím dojmem a utápěla se v zeleni dokonce i v časném jaru, a zamířil k městu. Mnich z chrámu Tenrjúdži na hoře Hiei cupital dolů a zvolil si pěšinu vedoucí mezi vysokými japonskými cypřiši. Právě se vydával na osamělou pouť, takzvanou Pouť tisíce dní, která podle zen-buddhistické víry dodá člověku zvláštní schopnosti. Buddhisté věří, že tisíc dní odříkání jim odhalí tajemné síly zenu.

Kimura se vydal na Pouť tisíce dní třikrát v životě a dodnes si na všechny dobře pamatoval. Své osamělé putování si dokázal kdykoli velmi živě vybavit. Na poslední z nich vyrazil krátce po smrti manželky. Tenkrát mu bylo pětapadesát. Za tři roky ušel půldruhého tisíce kilometrů a podle tradice žebral od domu k domu o jídlo. Mystická cesta ulevila jeho bolesti po ženině smrti.

Stále na ni vzpomínal a věci, které miloval nejvíc na světě, mu ji neodbytně připomínaly: jejich vnuci; Zlatý pavilon Kinkakudži, kde se poprvé potkali, ale který pak do základů vyhořel, protože ho zapálil šílený buddhistický mnich; mohutná převislá třešeň z parku Marujama, pod níž ji požádal o ruku; a zlatý a stříbrný svitek lotosové sútry se základním textem učení sekty Tendai a místo, kde strávil tři dny v meditacích, než se stal mistrem v hikarudaši.

Tento park byl plný sladkých vzpomínek, a když Kimura kráčel přes obří torii a vyšel z ní, zasvětil své šťastné myšlenky bohům.

Procházel kolem rozlehlého hotelu International a amerického kulturního střediska až do čtvrti Gion, tři kilometry od parku. Tam se prostíral starý svět. Svět, který miloval. Úzké uličky, úzkostlivě čisté, lemované vysokými bambusovými ploty, a obchody dokonale přizpůsobené architektuře šestnáctého a sedmnáctého století. Zde žili lidé, které znal nejlépe, kjótský dialekt tady ještě nikdo nekomolil a v symetrii domů i lidí, kteří v nich bydleli, panovala harmonie.

Nešel však rovnou k sobě. Namísto toho odbočil a procházel uličkou mezi bambusovými ploty k domu stojícímu opodál, mimo řadu domů v ulici. Byla to krásná stavba, dvě stě let stará a dokonale zachovalá. Ručně vyřezávané mřížoví bylo čerstvě naolejované a krásně se lesklo.

Majitelka domu byla známá pod přezdívkou Mama Momo – matka Broskev –, protože měla stále hladkou pleť bez vrásek a bez jediné chybičky, navzdory svým šedesáti letům. Kimura znal Mamu Momo od roku, kdy mu zemřela žena. Stala se jeho dobrou a chápající přítelkyní. Chodil do domu dvakrát týdně a pokaždé jí přinesl 5112 jenů – což bylo 22,54 dolaru – v ručně malovaném rýžovém papírovém sáčku. Vyráběl je jeden z jeho žáků kendó. Vždycky počkala, až Kimura zajde do zadní části domu, a teprve pak sáček otevřela a peníze spočítala.

Kráčel chodbou dozadu a vstoupil do pokoje ozdobeného chryzantémami a rozkvetlými snítkami slivoní a sakur. Dům byl postavem do čtverce a okna pokojů vedla do kamenné zahrady ve vnitřním nádvoří. Kimura se posadil na tatami, zahleděl se na jediný kamenný člun umístěný téměř ve středu zahrady a čekal.

Přemítal, jaká část Elizina příběhu je pravdivá a kolik z něj zůstává skryto. Byla opravdu tím, za koho se vydávala? Instinkty Kimurovi napovídaly, že by jí měl věřit, ale při pohledu na kamenný člun byl nucen uvažovat i o možnosti, že také přišla O’Haru zabít.

Jeho úvahy přerušil příchod ani ne dvacetileté mladé dívky, která vstoupila do pokoje s mísou plnou lahviček vonných olejů a klekla si vedle něj. Uklonila se a pak se usmála a pohladila ho konečky prstů po pergamenové kůži na obličeji. Kimura uchopil do obou dlaní její druhou ruku a také se usmál.

„Ó,“ pronesl kjótským dialektem, „Miei, má favoritka!“

Zachichotala se a odpověděla stejným dialektem: „Všechny jsme vaše favoritky, Tókenrui-san.“ Klekla si za něj a shodila ze sebe kimono. Její hlas zněl hebce a melodicky, jako ptačí zpěv. Pomalu ho začala hladit po hrudi a ramenou.

Ozvalo se zaklepání na dveře. Kimura povzdechl a podepřel se na loktech. Dívka si znovu oblékla kimono.

„Kdo je?“ zeptal se.

„Já.“

„Dózo.“

Panel dveří odsunul obrovitý muž. Přede dveřmi si ještě zul boty a vešel dovnitř. Měřil něco přes sto osmdesát – byl to běloch s hřívou tmavých vlasů, plnovousem a přimhouřenýma šedýma očima. Uklonil se a posadil se před Kimuru se zkříženýma nohama. Miei vklouzla za Kimuru a začala mu masírovat ramena.

I mohutný muž mluvil starým kjótským dialektem. „Omlouvám se, že vyrušuji.“

„Mám spoustu času.“

„Viděl jste tu dívku?“

„Ano.“

„A?“

„Na to, že je ze Západu, na mě zapůsobila velmi osvěžujícím dojmem. Překypuje upřímností a činorodostí.“

„V jakém smyslu?“

„Je v ní jistá umíněnost a zoufalá snaha doručit ti zprávu. Ale v její snaze nevidím smrt. Spíše… nevinnost? Trochu jsem si s ní zahrával. Mluvil jsem v hádankách jako příslušníci sekty Tendai. Teď si patrně myslí, že každý Japonec, kterému je přes padesát, mluví jako postava ze špatného amerického filmu.“

„Ale věříte jí?“

„Hmm… Zajímavá otázka. Řekněme, že si přeji, abych ti směl přetlumočit její zprávu. Ale nejsem si jist, zda ti mám radit, abys jí naslouchal.“

„Přečetl jsem si to v jejím pokoji. Jsou tam dva dopisy. Jeden od Zimního muže, který ruší své sankce. Druhý je od Howeho, který stvrzuje jeho pravdivost. Kromě toho je tam dokument od muže jménem Falmouth, v němž dotyčný přísežně prohlašuje, že mu Zimní muž nabídl dvacet tisíc dolarů, když mi to vyřídí.“

„Zdá se tedy, že její historka je pravdivá.“

„Je tady jeden háček,“ řekl O’Hara.

„Ano?“

„Ona má stín.“

„Známe ho?“

„Ne. Vlastně si to jen myslím. Podle jeho chování mám pocit, že ani nepatří do Hry. Chová se spíš jako americký gangster.“

„A dál?“

„Je dost velký, má kulatou hlavu a malé prasečí uši. Jsou nápadně malé, jakoby deformované.“

„A ten muž – říkejme mu ‚Malé uši‘ – ji sleduje?“ zeptal se Kimura.

„Pozoroval celou vaši schůzku ze síně šógunů Ašikaga. Celou dobu s ním byl Sammi.“

„Hmm… pokud je to léčka, proč by mu neřekla předem, kam má namířeno?“

„To je pravda,“ přikývl O’Hara. „Jenže oni mohou být ještě mnohem chytřejší, než si myslíme.“

Kimura se znovu na nějakou dobu zahleděl na kamenný člun v zahradě a přikývl. „Nabízí se jedna možnost,“ prohodil. „Sjednal sis s ní další schůzku?“

„Ano. V tom starém skladišti v Amagasaki.“

„A budeš tam dřív než oni…“

„Přesně tak. Podle toho zjistím, jestli jim tu adresu dala.“

„Určitě poznáš, jestli k sobě patří. Řekla by mu, kde je místo schůzky, a on by tam jel před ní. Pokud bude stále za ní, pokus se dostat mezi ně a přinutit ho k nějakému zoufalému činu.“

„Ještě jedna věc. Prověřoval jsem její papíry. Opravdu je tím, za koho se vydává.“

„Dnes večer se všechno dozvíš. Toto je poprvé, kdy k člověku, kterého sem poslali, chovám nějakou náklonnost. Ta mladá žena se mi zamlouvá. Jen doufám, že je opravdu taková, jak vypadá na první pohled.“

„Až bude po všem, já nebo Sammi vám zavoláme.“

„Budu čekat.“

Vysoký muž vstal a zamířil ke dveřím. Ještě se na Kimuru a Miei ohlédl a zasmál se. „Vy to tedy s mladými dívkami opravdu umíte! Jak to děláte?“

„Řeknu jim, že když se budou milovat se starým mužem, bohové jim přidají mnoho let života.“

„A…?“

„A ony tomu věří.“

IV.

Jeli na jih do Kóbe po dálnici okolo rozlehlé zátoky, až za sebou spatřila v neobvykle jasné noci světla velkých průmyslových závodů a doků v ósackém přístavu.

Cesta podél pobřeží do prosté vesničky mezi Ósakou a Kóbe, jejíž uličky byly plné námořníků a přístavních dělníků, netrvala ani půl hodiny. Ocitli se ve čtvrti, která ze všeho nejvíce připomínala čtvrť prostitutek. Řidič, starší muž, který si neustále bručel něco pod vousy, projížděl hondou hustým provozem, proplétal se mezi chodci a zajel do úzké lomené uličky, osvětlené neonovými nápisy místních heren pačinko s automaty a striptýzových klubů, a z ní odbočil do ještě užší ulice.

Nakonec zastavil před tetovacím salonem, jen pár metrů od hlavní třídy. Obrátil se na ni: „Slečno, to číslo znát přesně?“ ptal se. „Sem vy sama nechodit.“ Pohlédl na kousek papíru se vzkazem a zavrtěl hlavou. „Tohle místo špatný. Celý.“

„Kolik?“ zeptala se místo odpovědi. „Ikura desuka?“

Sdělil jí cenu jízdného a při přepočítávání peněz stále vrtěl hlavou. „Ne dobrý, ne dobrý,“ opakoval několikrát.

„Jo,“ přikývla. „Tohle bude moje životní reportáž. Navštívila jsem snad každý ne dobrý místo odsud až po Rio de Janeiro. Arigató, kamaráde.“

„Já čekat, chcete?“ zeptal se.

Rozzářila se. Byl to příjemný pocit bezpečí, když věděla, že na ni bude někdo v této velké zemi čekat.

„Hai. Dómo arigató,“ přikývla. „Jen se tam podívám.“ Vystoupila a nahlédla do tetovacího salonu. Majitel byl do půl těla nahý. Byl to malý mužík s obrovitým břichem a oholenou hlavou. Nechal si jen úzký pramínek vlasů v týle, které si sepnul do copánku. Jeho zákazník byl tetováním doslova pokrytý. Na jeho trupu a pažích by se nenašel snad ani jediný centimetr čtvereční, kterého by se nedotkla tetovací jehla.

„Ehm… mluví tady někdo anglicky?“ zeptala se Eliza ostýchavě.

Majitel salonu na ni zíral bez jakéhokoli výrazu, cosi zavrčel a vrátil se ke své práci. Jehla tiše bzučela, a když se dotkla zákazníkových zad, viditelně sebou cuknul.

„Mluvit tlochu anglicky,“ řekl zákazník nakonec.

„Hledám kanceláře firmy Ohňostroje Rudý drak,“ řekla. „Mělo by to být zde, v této budově.“

„Stloje?“

„Ohňostroje. Prskavky. Chápete? Světlo – bum bum.“ Naznačila pažemi gejzír ohňostrojových světel.

„Aha.“ Kývl, usmál se a ukázal na podlahu.

„Dole? Jako… šita ni?“ zeptala se.

Znovu přikývl. „Zavleno.“

„Zavaleno?“

Naznačil zavírání dveří a zamykání.

„Aha. Zavřeno. Večer zavřeno? Myslíte… nasaí?“

Tetovaný muž zavrtěl hlavou. „Napolád.“

„Jako navždycky? Úplně?“

„Hai.“

No skvělý, Gunnová. Stojíš v nejmizernější uličce tohohle japonského Smradlákova, a ten krám má zavříno. Teď teda babo raď!

„Dómo arigató,“ poděkovala a maličko se uklonila.

„Dó itašimašite,“ odpověděl.

Vyšla zase ven a zamířila ke dveřím vedle tetovacího salonu. Spatřila rudou cedulku se zlatými písmeny, ale bylo to jen japonsky. Kaligrafie. Rozsypaný čaj. Uvnitř slabě svítilo světlo. Vzala za kliku. Povolila. Pootevřela dveře na několik centimetrů a nahlédla dovnitř.

„Haló? Jste tam? Ať jste, kdo jste?“

Strčila do dveří větší silou a vešla dál. Ocitla se v malé vstupní hale, která pokračovala schodištěm. Tuto budovu už dlouho nikdo nepoužíval – v prostorách u vchodu i na schodišti se válely odpadky. Postavila se nad schody a křikla dolů: „Haló! Je tam někdo?“

Nic se neozývalo. Dole pod schodištěm visela ze stropu šňůra a na ní další skomírající lampa.

Vždyť ve vzkazu stálo, že máš z přízemního podlaží sejít k přístavišti! Tak do toho, Gunnová!

Pomalu sestupovala po schodech až dolů.

*****

U domovních dveří na opačné straně ulice stál muž s malýma ušima. Vykročil ze stínu a sledoval ji, jak vystupuje z auta a jde se ptát do tetovacího salonu. Taxikář nyní sledoval budovu, v níž zmizela. S ním bude problém. ‚Malé uši‘ – jak muže překřtil Kimura – přešel uličku na druhou stranu a blížil se k taxíku zezadu. Jakmile se dostal k levému přednímu okénku, řidič se obrátil a pohlédl přímo na něj. ‚Malé uši‘ ho udeřil pravou rukou, krátkým přímým úderem konečky prstů těsně pod ucho. Taxikář narazil hlavou do opěrky. Překvapením otevřel ústa. Vzápětí se bezvládně zhroutil na sedadlo.

‚Malé uši‘ se opatrně přiblížil k budově. Sklo na předních dveřích bylo pokryté prachem. Očistil na nich prstem malé kolečko a nahlédl dovnitř. Gunnová stála nad schodištěm. Pak vykročila dolů do chodby a ztratila se mu ze zorného úhlu. Tiše vstoupil dovnitř.

*****

Děsivé místo, pomyslela si Eliza. Ocitla se v dlouhé, ponuré, úzké chodbě. Dohlédla až ke dveřím, které visely v pantech nakřivo, a za nimi už rozeznávala vodu zátoky. Kdesi z dáli zaslechla ze tmy houkání lodi. Hned jí odpověděla jiná, z ještě větší dálky.

Došla asi do poloviny chodby a zastavila se. Všude kolem sebe slyšela nejrůznější zvuky: pleskání vody u mola, vrzání starého dřeva a kdesi před sebou zaslechla vypísknutí a šramot – tam určitě přeběhla krysa. Mžourala do tmy a říkala si: Tam nepůjdeš, Gunnová. Už ani krok!

„Haló?“

Nic.

Už ani o centimetr dál! Tady končí sranda!

Na konci chodby se otevřely dveře a na podlaze se rozlil zlatavý proud světla. Přece jen udělala pár kroků. Zvuky ji už obklopovaly ze všech stran. Schody za ní vrzaly a dřevěné piloty v doku úpěly pod náporem příboje.

Už byla téměř u dveří, když ji náhle zezadu popadla nějaká ruka. Na krku ucítila chladný kov. Snažila se zaječet, ale kdosi jí pevně tiskl dlaň na ústa. Omráčil ji horký dech páchnoucí česnekem.

„Klid, madam,“ šeptal jí muž do ucha. „Jdem si trošku zarybařit.“

Cukla prudce hlavou a zakousla se muži do ruky. Nepovolila, dokud necítila v ústech krev. Muž vykřikl a ona se v té chvíli vykroutila z jeho sevření. Jenže v té tmě ji popadl někdo jiný a strčil ji do otevřených dveří. Pak se kolem ní rozehrál kaleidoskop pohybů, obrazů a zvuků. Do ucha jí nyní šeptal jiný hlas: „Nebojte se, jste v bezpečí.“ Uprostřed místnosti stál stůl se svíčkou zasazenou do rozteklého vosku. Knot hořel na samém okraji voskové hromádky. Mezi ní a stolem byl další muž – v nějaké teplé kožešinové bundě. Viděla jeho mohutnou, děsivou siluetu. Měl černé rozcuchané vlasy, plnovous a chladné oči, které svítily ze tmy ze zdánlivě beztvarého obličeje a doslova ji propalovaly. Vysoký muž se beze slova prohnal kolem ní, nahrbil se a proběhl dveřmi.

‚Malé uši‘ stál zády u zdi, krvácející ruku zastrčenou do pusy, obličej zkřivený vztekem. Takového obra nečekal. Když se otočil, obr švihl ve velkém oblouku nohou a udeřil ho do zápěstí. Zbraň – policejní speciál – mu vylétla z ruky a na druhé straně chodby se hlavní zabodla do sádrokartonové zdi. Zásobník a pažba vyčnívaly ven do chodby.

‚Malé uši‘ švihl rukama v klasickém karatistickém postoji a vrhl se k pistoli, avšak ještě dřív, než mohl pohyb dokončit, obrátil se k němu útočník bokem a vyrazil levou nohou. Sice minul, ale tím pohybem odvedl protivníkovu pozornost a získal čas, aby udělal otočku a zasáhl ho patou druhé nohy hluboko do břicha. Vyrazil mu dech. ‚Malé uši‘ si rázem připadal jako propíchnutý balónek. Obličej mu zrudl bolestí a v hlubokém předklonu vrávoral dopředu a svíral si břicho. Obr ho jednou rukou otočil k sobě a dlaní druhé ruky ho uhodil do zad.

‚Malé uši‘ baletil chodbou po špičkách jako tanečnice, ale ztracenou rovnováhu nenabral. Rukou narazil do popraskané výplně dveří vedoucích k vodě, které visely na jednom pantu. Dveře ho však jen zpomalily. Vzápětí vyletěl po hlavě ven. Na prkenné přístaviště dopadl v gejzíru skla a sprostých nadávek. Staré dřevo pod jeho vahou praskalo. Stačil se rychle převalit, vstát a nahrbit se do útočné pozice, jenže obr v kožešinové bundě byl rychlejší. Popadl ‚Malé uši‘ za zápěstí, prudce škubl, přiskočil těsně k němu a mrštil jím obloukem na prkna.

‚Malé uši‘ ještě stále reagoval, znovu se převalil a snažil se dostat zpět do chodby. Udělal rychlý pohyb zápěstím a z rukávu mu vklouzl do ruky vystřelovací nůž. Jeho čepel se nebezpečně blyštěla. Než se však ‚Malé uši‘ stačil otočit, obr zaútočil ze dveří a uhodil ho loktem do čelisti. Rána muže odmrštila zpět do doku. Upadl na ztrouchnivělé zábradlí, které zapraštělo, a tak vrávoral co nejdál od něj a divoce mával nožem. Čepel obrovi prosvištěla jen pár centimetrů od obličeje. Rychle skočil dopředu, mimo dosah nože, ale ‚Malé uši‘ stačil prudce mávnout svou zbraní při zpětném pohybu a ostří prořízlo obrovi bundu a rameno.

Zraněný muž nevydal ani hlásek. Předstíral útok, trochu ustoupil, protože ‚Malé uši‘ se znovu rozmáchl, ale pak udělal obr výpad, protivníkův útok odblokoval a popadl ho za zápěstí. ‚Malé uši‘ zavřískl a klesl na kolena. Nůž mu vypadl z ruky.

Obr ho otočil, pořezanou ruku mu zaklesl pod krkem, pěst mu zarazil do ohryzku a špičku nože přitiskl k tepně. Trochu ho ještě pěstí přiškrtil.

„Uklidni se,“ promluvil vysoký muž poprvé. „Bylo by fakt trapné nechat si proříznout hrdlo vlastním nožem.“

‚Malé uši‘ jen cosi zavrčel a snažil se mu vykroutit.

Jenže pěst se mu tiskla do krku víc a víc. ‚Malé uši‘ chroptěl bolestí. Obr znovu promluvil: „Poslouchej mě, kámo, pokud jdeš po O’Harovi, tak jsi zmeškal večírek.“

‚Malé uši‘ se přestal bránit. Jen cukl hlavou a cosi nesrozumitelně blábolil.

Obr trochu zmírnil tlak. „Cože?“

„Někdo ho už dostal?“ chroptěl.

„Ne, ale Zimní muž odvolal sankce. Velká Hra je u konce.“

‚Malé uši‘ vyštěkl: „Hovno!“ a znovu se mu snažil vykroutit. Jenže obr ho nemilosrdně přiškrtil. ‚Malé uši‘ záhy ochabl. Obr sevření povolil, jenže ‚Malé uši‘ stále nebyl přesvědčen. Zlobně zíral na dívku. Pak vyhrkl: „Ten lhář Zimní muž mi řekl, že je to můj kšeft! Prej exkluzivní.“

Vysoký muž mu znovu zaryl klouby prstů do krku. Rameno ho příšerně bolelo, ale on tlak nepolevoval, aby muže přezdívaného ‚Malé uši‘ co nejvíce paralyzoval.

„Jestli se neuklidníš, až do smrti budeš chraptět,“ řekl mu obr a otočil se na Elizu. „Máte dopis od Dobbse?“

Třeštila oči, až jí málem vypadly z důlků. Zběsile přikyvovala.

„Tak ho rychle vytáhněte, než mi tady ten osel chcípne.“

Zalovila v kabelce a divoce přehrabovala všechny věci – zrcátko, rtěnku, hřeben, kartáč, sponky, pera, papíry a nakonec vylovila dopis. Jenže ‚Malé uši‘ o něj nejevil zájem. Zabořil loket obrovi do žeber a kroutil se jako had, a tak ho obr pustil, ještě ho pořádně nakopl pod koleno a uštědřil mu tvrdou ránu do spánku. ‚Malé uši‘ narazil do ztrouchnivělého zábradlí, prorazil ho a padal dva metry dolů. Do vody dopadl s roztaženýma rukama i nohama jako žába.

Vysoký muž se opřel o stěnu a vydechl. „Doufám, že umíš plavat,“ prohodil a pohlédl dolů na muže s malýma ušima, který sebou v černé, ledové vodě divoce mrskal.

‚Malé uši‘ se doplácal k doku a vyšvihl se nahoru. Zhroutil se na všechny čtyři.

Obr ho popadl za límec a vlekl ho za sebou do místnosti. Tam popadl dopis a podržel mu ho před očima: „Umíš číst?“

‚Malé uši‘ se snažil zaostřit. Celý se roztřásl. Plival vodu na podlahu.

„Čti!“

Promáčený bojovník nechápavě zíral na kus papíru. Teprve po chvíli byl schopen dopis přelouskat. „Ten hajzl,“ ucedil. Pak dopis četl znovu a nevěřícně kroutil hlavou.

„Málem ses nechal oddělat pro nic za nic,“ pronesl obr. Cítil, jak mu ve zraněném rameni škube.

‚Malé uši‘ si třel zhmožděný krk. Zasípal: „Tomu nevěřím.“ Zavrtěl hlavou. „Do prdele, tomu nevěřím! Víte, co už jsem si při tomhle kšeftu zkusil? Kristepane, já ji stopuju už ze San Franciska! Do tyhle chvíle mě tahle sranda stála minimálně šest táců! A to nepočítám čas. Tři, čtyři týdny. To znamená výdaje k deseti tácům.“

„Pošli Zimnímu muži účet.“

„To mu taky pošlu. Nabeton! Já toho hajzla vymiškuju!“

„Fajn. Na to budeš potřebovat tohle.“ Obr stiskl pojistku na vystřelovacím noži a zatlačil špičkou proti zdi. Čepel se zasunula do rukojeti. Pak ho muži s malýma ušima hodil. „Aspoň jsi dostal nazpět svůj nůž.“

„Ježíši, tomuhle teda nevěřím!“ ‚Malé uši‘ nepřestával kroutit hlavou. Celý promáčený a zbitý se vlekl ven z místnosti do chodby, vytáhl ze zdi svou osmatřicítku a kulhal po schodech nahoru. Zbraň ochable držel v ruce, i když vyšel ze dveří. Druhou rukou si stále mnul krk.

Obr se otočil na Elizu. „Nazdar!“ prohodil. „Vyjímáte se tam moc hezky! Jako trpaslík!“

*****

Eliza po celou dobu jen třeštila oči. Otázky se z ní vyřinuly, až když se vrátili na ulici. „Jste v pořádku? Kdo to byl? On odsud prostě jen tak odejde? Zešílel nebo co? Skoro jste mu zlomil vaz! Vyhrožoval jste, že ho podříznete. Snažil se vás zabít. Co se tady, krucinál děje? Nepřijde si pro vás později?“

„Je to lovec lidí,“ řekl obr. „Pro ně je pravidlo číslo jedna nepřipustit, aby se jim emoce míchaly do byznysu. Když začne místo myšlení něco cítit, skončí pod kytkama.“

Otřásla se, protože jí pomalu začínalo docházet, co se vlastně stalo. Vždyť ten muž s malýma ušima se je snažil zabít.

„Kazuo?“

Hlas se ozval za ní. Byl tichý, ale přesto v něm zněla autorita. Obrátila se a zírala přímo do tváře mladému Japonci. Byl o hlavu menší než ten vysoký běloch, ale měl nesmírně široká ramena a vosí pas. Na sobě měl černý rolák, černé kalhoty, černé boty s měkkou podrážkou a dlouhé vlasy až po ramena. Hnědé oči mu plály úzkostí.

Strnula, ale jakmile vysoký běloch promluvil, uvědomila si, že jsou přátelé.

„Jsi v pořádku, kamaráde?“ ptal se Japonec.

„Ten mizera mi vyřízl kus ramene. Byl tam ještě někdo?“

„Ne, byl sám,“ zavrtěl Japonec hlavou a hned se usmál a zvedl obočí. „Možná jsem ti měl krýt záda. Vůbec mi nenapadlo, že by tě mohl ohrozit jako rovnocenný soupeř. Nevypadal na to.“

„Rovnocenný soupeř? Ale houby! Byl to jen obyčejný pouliční rváč. Měl jenom štěstí. Mimochodem – měl bych vás představit. Eliza Gunnová – Sammi. On sledoval vás, a já jsem zase sledoval toho rváče bez uší. Říká se tomu dublování.“

Přestala poslouchat. Soustředila se na bělochovy oči.

„Jedno vaše oko změnilo barvu,“ pronesla překvapeně.

„Cože?“

„Oko. Pravé oko teď máte zelené, ale bylo šedé.“

Odvrátil se od ní a Sammi se na něj soustředěně zadíval.

„Bohové si s námi skutečně zahrávají,“ prohodil Sammi s předstíranou vážností. „Změnili ti barvu pravého oka.“

„Kde je doktor Saiwai? Jedeme k němu,“ řekl běloch. „Potřebuju malou opravu.“

Jenže Eliza se nechtěla dát odvést od tématu. Rozesmála se a nemohla přestat. „Kontaktní čočky,“ vyprskla. „Nosíte kontaktní čočky! A ty kovbojské boty vám přidávají několik centimetrů. Kontaktní čočky vám mění barvu očí, k tomu ty vousy a vůbec… Krucinál, Kazuo, vy jste O’Hara!“

V.

Doktor bydlel na kjótském předměstí, v nenápadné řadě patrových domků, které vypadaly na pozadí šedivé siluety hory Hiei černé. Hora se tyčila asi tři kilometry za domky. O’Hara a Sammi se u doktora zdrželi ani ne čtvrt hodiny. Když vyšli ven, všimla si, že má O’Hara pravou ruku v kapse.

„Nic hrozného,“ uklidňoval ji. „Dvanáct stehů, ale není to moc hluboké. Ten hajzl mi ale zničil bundu.“

„Tana ti ji opraví. Nikdo to nepozná,“ řekl Sammi;

„Kdo je Tana?“ vyzvídala Eliza.

„Přítelkyně rodiny,“ odbyl ji O’Hara.

Vrátili se zpátky do Ósaky, zaparkovali auto a zašli do saké baru, přímo naproti jejímu hotelu. Byl to luxusní podnik – uvnitř tma a ticho –, a jakmile si u dveří zuli boty, našli si volný box v zadní části lokálu.

„Zavolám Tókenrui-sana a řeknu mu, že všechno dobře dopadlo. Určitě si bude dělat starosti,“ řekl Sammi a odešel.

„To je pan Kimura?“ ptala se Eliza.

O’Hara přikývl. Přísně si ji měřil zelenýma očima a pak se najednou poprvé usmál a jí začalo být horko. Sundala si kabát.

„Máte slušný skus, kamarádko,“ řekl.

„Za to můžeme děkovat mému zubaři z Nebrasky.“

„Tak z Nebrasky?“

„Ano. Střední škola Webstera Grovese, univerzita v Missouri, pak Boston –přes Chicago. To je můj celý životní příběh. Nic zvláštního. Vašemu se nevyrovná. Stávají se vám podobné věci často?“

„Jenom když se zapletu s kousavou televizní redaktorkou.“

Usmála se na něj. „Vtipný,“ přikývla.

Měla úžasný úsměv. Pokud by si měl člověk představit úsměv od ucha k uchu, pak byl ten její přímo vzorový.

„Co to slovo znamená?“ ptala se.

„Jaké slovo? ‚Vtipný‘?“

„Ale ne, blbost. To Token-cosi.“

„Tókenrui-san?“

„Jo.“

„Tóken znamená doslova ‚meče‘. Ale v tomto případě se to interpretuje jako ‚Mistr‘.“

„Opravdu ho považujete za svého mistra?“

„Ale ne ve smyslu pána a vládce, jak to asi chápete vy. Jde o estetický smysl.“

„Myslíte jako učitel?“

„To je jen jedna součást. „On je mistrem hikarudaši, což je… něco jako… kombinace karate pro pokročilé, šintó a zenu. Anglicky se to těžko popisuje. Slova jsou zavádějící. Kimura každopádně provádí poslední rozhodnutí o každém, kdo vstupuje do sedmého stupně hikarudaši. Tomu se říká ‚Stadium opačné strany‘.“

„Takové stadium je nad mé chápání.“

Jen proto, že chápete slova v plném smyslu. Doslova.“ Usmál se. „V Japonsku není nic zřejmé a očividné.“

„On mi tvrdí, že dokážete stát šest hodin na jedné noze bez mrknutí oka! Tomu říkáte ‚Stadium opačné strany‘?“

„Ne,“ zavrtěl s úsměvem hlavou. „Tomu říkám bolest.“

Objevila se číšnice. „Osake wo ippai onegai šimasu,“ promluvil O’Hara a ona přikývla a odešla. „Objednal jsem nám saké,“ překládal Elize. „Myslím, že ho všichni potřebujeme.“

„Připadá mi, že se tady v Japonsku cítíte‘ příjemně.“

„Je to můj domov.“

„To znamená, že jste nad Amerikou zlomil hůl?“

Mávl rukou v nejasném gestu, které se nenamáhal vysvětlovat.

„A ti lidé vám pomohli jen proto, že jsou vaši přátelé?“

„Znáte snad lepší důvod?“

„Ale bylo to nebezpečné.“

„Měl jsem problémy. Rok na útěku je dlouhá doba. Zimní muž se mě navíc pokoušel zdiskreditovat. Což bylo pro Kimuru nevýslovně pobuřující. A pro Sammiho také. Tady se čest považuje za cosi posvátného. Když ji chcete někomu ukrást, je to, jako když kradete jeho duši. Zkrátka opovrženíhodný čin.“

Číšnice se objevila ve stejném okamžiku jako Sammi. Zvedli šálky ve společném přípitku a pomalu horký rýžový nápoj srkali.

„Povězte mi ještě o Kimurovi… nebo… jak mu to říkáte? Tókenrui-san? Učí stále? Připadá mi dost starý. Jak je vůbec starý?“

„Sammi?“

Sammi řekl: „Nanadžúni.“

„Sedmdesát dva,“ přeložil O’Hara.

„A je stále aktivní?“

„On by dnes večer k újmě nepřišel. Na to můžete vzít jed. Ještě si vyslechnu dost výčitek za to, že jsem tomu hlupákovi dovolil, aby do mě zabodl ten svůj nožík.“

„Nebyls připraven. Měls hlavu plnou blech,“ řekl Sammi. „První dva výpady jsi udělal tak o dva centimetry výš, než bylo třeba.“

„Jo. To jsem si uvědomil, když jsem ucítil nůž v rameni.“

„A Kimura je rychlejší než vy?“ divila se Eliza.

„Nejde o rychlost, ale o myšlenku,“ vysvětloval Sammi.

„Tókenrui-san dokáže chytit kolibříka v letu,“ řekl O’Hara. „Pohybem tak rychlým, který ani nevidíte. Jen cítíte závan, jak vymrští ruku. Tomu závanu se říka okinšiwa a pro různé lidi má různý význam. Pro vás by znamenal zmatek, ale pro mě – protože jsem jeho přítel – to může znamenat bezpečí. A pro jeho nepřátele zase naopak nebezpečí.“

„A pak rozevře dlaň,“ pokračoval Sammi, natáhl ruku a pomalu rozevíral zaťatou pěst, „a tam mu sedí ptáček a čeká, až mu foukne pod ocasní pírka a pomůže mu odlétnout.“

„Právě v tom tkví mystika oné schopnosti,“ řekl O’Hara. „Až pochopím, že to, co cítím, znamená, že jsem dosáhl Stadia opačné strany.“

„Všechno je to nesmírně složité…“

„Protože to vyžaduje jiný typ přemýšlení, než na jaký jste zvyklá. Kimura mi změnil život… ne, zachránil mi život. Kdyby ho nebylo, pravděpodobně by ze mě vyrostl podobný grázl a lovec lebek jako ‚Malé uši‘.“

„Není to divné?“ prohodila. „Vždyť naše země spolu válčily! Nebyl do té války zatažen?“

„Zatažen?“ Sammi se rozesmál. „Ano, dalo by se to tak říci.“

O’Hara to upřesnil: „Doslova vybíral důstojníky – a tady skutečně mluvíme o špičkových elitách císařské armády –, kteří měli vstoupit do sedmého stupně hikarudaši. Vybral jich jen dvanáct. Pobývali s ním tři roky, než se vrátili do služby – v roce 1942. Všichni do jednoho byli klíčovými osobami v japonské válečné mašinerii.“

Chvíli mlčky seděla a snažila se tu informaci strávit.

O’Hara promluvil: „Klidně by se dalo říci, že je připravoval, aby nám slušně nakopali prdel.“

Pak se i se Sammim rozesmál a ona se k nim po nějaké době přidala. „A vy oba k němu cítíte stále totéž, nemám pravdu?“ zeptala se Sammiho.

„Není to tak docela totéž,“ zavrtěl hlavou O’Hara. „Tókenrui-san je totiž Sammiho dědeček.“

Dobrý kopanec, Elizo. Až příště šlápneš do hovna, nerozmazávej si ho po obličeji…

„Moc se omlouvám,“ povzdychla. „Bylo hloupé nadhazovat téma válka.“

„Ale to není žádné tajemství,“ pokrčil rameny Sammi a pokračoval v hovoru. Mluvil rychle a věty spojoval jednu za druhou. „Je to vlastně přirozená otázka, ale většina lidí by se nezeptala. Ocenil by, že jste ji položila s takovou upřímností. Nicméně je zde ještě jedna věc. Hikaru se nikdy nezneužívá k útoku. Je to obranné bojové umění. Když můj dědeček ty muže učil, bylo to díky přesvědčení, že Japonsko bude napadeno.“

„On z vás má dobrý pocit,“ změnil O’Hara téma. „Ovšem já… já jsem si myslel, že vy a ten pistolero pracujete v dublu. A připravujete nějaký složitý úder.“

„Tak to mockrát děkuju. Objela jsem půl světa, nechala se přepadnout, vláčet bůhvíkam a skoro zabít, jen abych vám přinesla tady ty dopisy, a vy si myslíte, že bych mohla – jak jste to říkal? Pracovat v dublu? – s tím… blbečkem? Pokud se nacházíte v tom svém sedmém stadiu, nebo jak tomu říkáte, měl byste umět odhadnout člověka přece jen o trochu líp. A vůbec, co měla vlastně znamenat celá ta komedie? Pokud chcete pouze klid a mír, proč za tím dotyčným prostě nezajdete a nesdělíte mu, že je se vším konec?“

„To je přespříliš logické.“

„Jo,“ kývl Sammi. „Takhle aspoň ví, že jsme to mysleli vážně.“

„Mně to připadá, jako když mlátíte osla klackem, abyste upoutali jeho pozornost.“

„Musel si přece něco užít a trochu se ukázat, když přišel o tolik peněz!“

„V každém případě,“ vysvětloval O’Hara, „jsme si vás prostě museli proklepnout.“

„Takže chcete říct, že jsem byla jen návnada?“

O’Hara se na chvíli zamyslel, ale nakonec přikývl. „Tak nějak to bude.“

„Věděli jsme už, že spolu určitě nepracujete – podle toho, jak jste jeli z Ósaky,“ přiznal Sammi. „Přilepil jsem se na něj na dálnici. Na chvilku vás ztratil a málem se z toho podělal.“

„No a…?“

„Kdybyste dělali v týmu,“ vysvětloval trpělivě O’Hara, „řekla byste mu, kde máte schůzku. A on by tam jel před vámi. A hezky by mě přivítal!“

Jak to víte?“

„Píše se to v příručce Špionem snadno a rychle. Kapitola druhá.“

„Moc chytré. Ďábelské, ale chytré.“

Fakt dokáže stát na jednom fleku šest hodin bez hnutí…? A že by ani nezamrkal těma očima? Tak zelenýma, zelenýma…

Dávej pozor, Gunnová, něco ti říká.

„… šintóisticky. Vesmír je řízen tak, aby nechával věci, ať letí každá svým směrem. Nelze ho tedy změnit tím, že jim budeme stavět překážky.“

Aha, takhle to tedy je!

„Omlouvám se, ale nepochopila jsem.“

„To znamená, že je zatraceně těžké bojovat s osudem, kamarádko.“

„Prosím vás, neříkejte mi kamarádko. Kdysi jsem znala fenku, které říkali Kamarádko. Byla to fenka buldoka. Fakt hrozně ošklivá.“

„Fajn, Gunnová. O co tady jde? Kdo přinutil Zimního muže, aby mi dal pokoj? A co z toho chce vytřískat Howe?“

„Já to nevím. To vám bude muset říct sám pan Howe.“

Nedůvěřivě se na ni díval přes stůl. Jeho oči byly bez šedých kontaktních čoček ještě pronikavější a živější. Hleděl jí do levého oka a jí najednou bleskla hlavou podivná groteskní myšlenka. Snažila se ji ignorovat, ale nedokázala se ubránit tomu vnitřnímu hlasu, který nepřestával dokola našeptávat známou holčičí pověru ze střední školy.

Když se ti kluk dívá do levého oka, vidí ti pod sukni!

Panebože, fakticky?!

Když se ti kluk dívá do levého oka… On mi něco říká, a já z toho neslyším jediné slovo! Slyším jen ten pitomý hlas, co mi něco našeptává! Když se ti kluk dívá…

„Promiňte,“ pronesla tiše. „Někam jsem se zatoulala v myšlenkách. Bohužel jsem vás nevnímala.“

A O’Hara se zamyslel. Blýskla tím úsměvem. Tím skvostným úsměvem! Ten její úsměv by měli prohlásit za národní bohatství!

Jen klid, chlape. V životě jsi už viděl spoustu skvělých úsměvů…

Jo, ale ne takový jako tenhle… a určitě ne v posledním roce.

„Ptal jsem se, jak jste to myslela, že mi to pan Howe vysvětlí?“ řekl nakonec.

Eliza posunula Howeho dopis před O’Haru.

„Už jsem ho četl,“ prohlásil. „Četl jsem ho, když jsem se dnes odpoledne vloupal do vašeho pokoje.“

„Aha, tak to je skvělé. Víte tedy, že se s vámi pan Howe chce setkat. Já ale nevím proč. Nevím, proč byl tak odhodlaný vás najít a dostat vás z toho srabu se Zimním mužem. Já vím jen to, že s vámi chce mluvit o nějakém úkolu. Tvrdí, že to nikdo jiný nedokáže. A je v časové tísni.“

„Ten drzý hajzl!“

„Počkat! Já jsem vás našla. A zprávu jsem vám předala. Pokud mu chcete říct, ať se jde vycpat, je to vaše věc. Pokud se rozhodnete jít, mám tisíc dolarů v hotovosti a letenku do Bostonu. První třídu.“

„Vy vezete tisíc dolarů v hotovosti?“

„Ale nemám je tam, kde byste se k nim mohl dostat.“

Zase se dívá. Dívá se přímo do mého… no ne! Do levého oka!

O’Hara naslouchal větrným zvonkům nad svou hlavou, které rozezněl průvan ode dveří. Najednou jeho oči ztratily výraz. Jeho mysl se toulala bůhvíkde a on chvíli setrval se svém stavu nemyšlení, kam se občas uchyloval. Vypadal nepřítomně, jako kdyby byl jeho obličej nakreslený na bílou zeď. Ty ohromné, zářivé hnědé oči, hříva černých vlasů, široký přátelský úsměv. Na ten obličej nikdy nezapomene.

„… najít O’Haru,“ říkala zrovna.

„Ano…“

„Máte… zájem?“

„Zájem?“

„O nabídku pana Howeho.“

„Byl bych rád, kdybyste ho přestala označovat pan Howe. Zní to, jako když mluvíte o Bohu.“

Je starý. Je jako Tókenrui-san. Zasluhuje si to.“

„Fajn. Tak mu říkejte Howe-san.“

„Budete někdy mluvit vážně? Jak jste se tedy rozhodl?“

„Nevím.“

„A kdy si myslíte, že se s vámi spojí vaše múzy a poradí vám?“

„Povím vám to ráno.“

„Aha.“

„Potřebuju chvíli přemýšlet.“

„To chápu. Kdo by se chtěl vrátit do země, kde se opravdu žije, když můžete zůstat tady v té japonské zahradě a chovat štěňata?“

O’Hara se naklonil přes stůl, nebezpečně blízko k jejímu obličeji, a řekl tiše: „Ten, kdo zná jiné, je moudrý. Ten, kdo zná sebe, je osvícený.“

„A co tahle ‚Bereš herák zas? Zlomíš mámě vaz!‘ Neříkejte mi, že s tím teď začnete i vy!“

Její arogance se mu líbila. I to, jak řekla bez obalu všechno, co měla na srdci. Pociťoval však i jisté zklamání. Jedna etapa jeho života se chýlila ke konci. Věděl to. Osud mu sem tu dívku přivedl, a osud ho odláká zpět – s ní.

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Nezačnu. Teď vás doprovodím přes ulici do hotelu a pak zajdu domů a trochu si odpočinu.“

„Ta ruka vás bolí, že?“

„Začíná trochu pálit. Do rána bude po bolesti.“

„A zavoláte mi?“

„Zavolám.“

„Seženu auto, Kazuo,“ řekl Sammi a Elize se uklonil. „Klidně zase přijeďte. Naučíme vás tao. Cestu… Příště.“

Obuli si boty a zaplatili. O’Hara ji odvedl přes ulici do hotelu. Rameno ho hrozně bolelo, cítil se mizerně, a jak tam stál, najednou ho přepadla nesmírná únava.

„Ojasuminasai,“ rozloučil se a políbil ji na tvář. Odpověděla mu ve chvíli, kdy už se obrátil a chtěl přejít ulici. „Zítra odpoledne ve tři to letí,“ řekla. Zareagoval, aniž se otočil. „Raději si to zarezervujte. Je dost možné, že to bude plné. Sajónara.“

Nastoupil do auta a odjel. Nechal stát Elizu na prahu hotelu. Jen polibek na tvářičku, pomyslela si. No jo, to je naprd. Ale znovu se jí podařilo zatnout do něj drápek. Do Bostonu odjede, tím si byla jistá. A příště se nebude moct vymlouvat na rameno.

KAPITOLA 05

Cestou z Ósaky do Kjóta O’Hara mlčel, a Sammi se ani o konverzaci nepokoušel. Věděl, že Kazuo je pohroužen do myšlenek. V ohybu ulice ve staré čtvrti Kjóta se před nimi objevil dům Tókenrui-sana. Byl postaven v roce 1782 a od té doby se téměř nezměnil. Jen cypřišová kůra na jeho šikmé střeše se musela za léta již mnohokrát vyměnit, stejně jako nevysoký bambusový plot. Ale cypřišové sloupy podpírající zápraží s krásným zábradlím byly původní, stejně jako překrásné malované zástěny v hlavní místnosti. Na jedné byl vyobrazen návrat válečníka a na druhé vymaloval Isono Kado, známý malíř sedmnáctého století, jestřába sedícího na větvi pinie. Malby pocházely z jednoho z císařských paláců a byly zachráněny před velkým požárem, který v roce 1788 v Kjótu zničil více než polovinu staveb.

V domku po celá léta bydleli různí studenti, duchovní a učenci doby Heian, a tak postupně chátral. Pak ho v roce 1950 získal Kimurův zeť Tasagudži, celý ho restauroval a jako svatební dar předal Kenace, jediné Kimurově dceři. Nyní však už byli Tasagudži i Kenaka mrtví a Kimura v domě bydlel se svými dvěma vnoučaty, Samušim a Tanou.

Dům byl postaven blízko silnice do tvaru půlměsíce – vnitřní ohyb vyplňovala kvetoucí zahrada dokonale udržovaná kolem rybníčku napájeného zurčícím potokem, který stále bublal pod jedním cípem verandy hlavní budovy. V rybníčku žili zlatí kapři – někteří dosahovali délky přes metr – tak dlouho, že Kimura úplně zapomněl, jak jsou staří.

Na vzdáleném konci zahrady stála naproti zadnímu traktu domu dílna, přistavěná deset let po dokončení stavby hlavní budovy. Bylo to jen skromné obydlí s velkým pokojem a malou koupelnou, v němž prožil O’Hara dva roky, kdy trénoval na své přijetí do šiči, rady mistrů hikarudaši, a stalo se jeho domovem na dlouhé měsíce jeho vyhnanství.

Jakmile projeli hlavní bránou a obešli roh domu k zahradě, ucítili všudypřítomnou vůni vistárií. V zahradě vždy panovalo ticho, jako kdyby Bůh vypnul všechny zvuky světa. Rozloučil se se Sammim, poděkoval mu, popřál dobrou noc a došel k zadním dveřím přístavku, své bezpečné svatyně, kam se vracíval, aby zhodnotil svou situaci a zvážil svá rozhodnutí – ta mu v průběhu dlouhotrvající klatby, kterou na něj uvalil Zimní muž, zachraňovala život.

Ze skupiny stromů poblíž vchodu do domu se ozvaly nějaké zvuky: zapraskala větvička, spadl list a pak se ozvalo hluboké přátelské ňafnutí.

„Ahoj, milánkové,“ pozdravil O’Hara velkého akitu Kazuodana a jeho kamarádku, kterou O’Hara pojmenoval Konsáto, což znamená ‚koncert‘, protože jako štěně bez ustání vyla – na měsíc, na hvězdy, na slunce, na květiny, zkrátka na všechno, k čemu mohla zvednout hlavu. Kazuodan, krásný obrovský stříbřitě šedý pes s dokonale zatočeným ohonem až nad záda, vystoupil ze stínu, aby svého pána pozdravil. Bylo to ušlechtilé zvíře s vynikajícím rodokmenem – mezi svými předky měl i psa, který býval strážcem u samotného císaře. Chodil velmi vznešeně – jako kdyby o svém původu věděl. Fenka byla mnohem rozpustilejší. Poskakovala kolem nich, olizovala O’Harovi ruce a občas chňapla Kazuodana po krku, což pes poněkud otráveně toleroval.

Taninu přítomnost vycítil ještě dřív, než dívku zaslechl nebo spatřil. V lakované váze v tokonomě proti vchodovým dveřím se skvěla kytice bílých chryzantém. Kromě toho mu Tana připravila lehkou večeři složenou z makizuši – malých rolek z kyselého rýžového těsta obalených tenkou vrstvičkou mořských řas, nadívaných chřestem a rybami nebo mořskými plody. Měl prostřeno na nízkém stolku u posuvných dveří z růžového dřeva, vedoucích do zahrady. Svou hedvábnou noční košili našel u futonu – vedle její.

Po chvilce zaslechl její tichý zpěv. Ozýval se odněkud ze zadní části domu.

Říct jí to bude těžké. Zamířil do koupelny, která se nacházela v krátké chodbě mezi vstupními dveřmi a pokojem. Zasunul za sebou dveře a vytáhl břitvu a kelímek s mýdlem na holení. Namydlil si obličej a pomalu si holil plnovous. Při holení zalétal pohledem do zrcadlového odlesku fotografie chemičky Hičitani.

Byl to pochmurný, temný, hrozivý obraz továrny, která vypadala jako šedavá hmota s vysokými komíny čnícími k ohromnému nádoru znečištěných oblak. V popředí se temná obloha odrážela v lesklých oblinách mořských vln zátoky. Fotografie byla jednou ze stovky snímků amerického fotografa W. Eugena Smithe ilustrujících příběh o tragédii Hičitani.

Chemičku postavili na březích bezejmenné zátoky, několik kilometrů jižně od Minamaty na jižním cípu ostrova Kjúšú. Hičitani padesát let živila více než sedm set obyvatel této odlehlé osady. Jiný průmyslový podnik zde neexistoval, stejně jako žádné soukromé podnikání, až na pár místních rybářů, ale i jejich loďky chemička sponzorovala. Dávala lidem z Minamaty práci, obydlí a možnosti nakupovat ve firemních obchodech jídlo a ošacení. Většina obyvatel, jejichž prarodiče v továrně pracovali, se nikdy nedostala dál než sto kilometrů od svého rodného města. Jeho izolace se stala předzvěstí tragédie. Minamata představovala epidemii hrůzy trvající půl století.

Továrna Hičitani vyráběla hliník. Odpad z tavírny byl odváděn dlouhým potrubím do oceánu na vzdálenou stranu poloostrova, tvořícího předěl mezi zátokou a otevřeným mořem. Nicméně mořské proudy a příliv vracely znečištěnou mořsku vodu zpět okolo poloostrova do zátoky.

Odpad tvořila mimo jiné rtuť – avšak v nepatrném množství. Když se však smíchala s vodou a došlo k reakci s ostatními chemikáliemi v odpadu, vytvořila kysličník rtuťnatý, což je smrtelný jed. Léta plynula a do zátoky se každým dnem s přílivem dostávaly smrtící mikroskopické perličky a usazovaly se na dně. V zátoce se často rybařilo a ryby, které tvořily hlavní zdroj potravy, se živily živočichy ze zamořeného dna a pojídaly i smrtící rtuť.

Uplynula desetiletí. Kysličník rtuťnatý pomalu infikoval celý záliv a jeho okolí. Na lidi účinkoval pomalu – s odstupem dvou generací. Pak, v roce 1947, chemický závod zdvojnásobil svou kapacitu.

K prvnímu velkému úhynu ryb došlo následujícího roku – rok před narozením Macašinina dítěte. Stovky tuňáků, mořských okounů a makrel byly vyplaveny příbojem na pobřeží zálivu. Jejich smrt byla připsána rudému přílivu a tisk se o incidentu nikdy nedozvěděl. Pár dní po této tragédii však dorazila z hlavní kanceláře v Ube skupina chemiků, aby prověřili příčiny úhynu. Vedení Hičitani později prohlásilo, že jejich zjištění byla neprůkazná.

V roce 1949 se narodilo první postižené dítě a začaly se projevovat účinky třiceti let znečišťování. O Macašinino dítě však nikdo nejevil zájem. Koneckonců – jak se říkalo – manželé byli přímí příbuzní. Jenže za dva měsíce se narodilo dítě bez očí, a pak další s pokřivenýma, zakrnělýma nohama, a po něm následovalo dítě, jehož hlava byla třikrát větší než obvykle. Toho roku se narodilo čtrnáct deformovaných dětí a pět zaměstnanců podniku zemřelo na úplavici.

Vědci se vrátili. Velmi tiše a nenápadně. V týmu, který se vydal do Minamaty podruhé, byl i Tasagudži, vynikající mladý chemik. Odstěhoval se do Minamaty i s Kenakou, která se ani ne za rok stala jeho ženou, a začal pracovat na hloubkové analýze odpadu vyprodukovaného chemičkou. Kenaka učila ve škole. V průběhu dalších tří let se narodilo několik desítek deformovaných dětí – v rodinách dělníků a rybářů, kteří lovili v zátoce. Několik starších dělníků osleplo a jiní zemřeli na bolestivý, oslabující typ úplavice. Postižení buď umírali, nebo zůstali zmrzačeni. Zdálo se, že místo je prokleté. Skutečně tomu tak bylo.

První Tasagudžiho dítě – Samuši – se narodilo v roce 1952. Byl to sice normální, ale velmi křehký chlapec, který stále stonal. V následujícím roce se narodila dcera Tana – od narození hluchá. Ironií osudu to byl právě Tasagudži, kdo odhalil přítomnost kysličníku rtuťnatého v rybách, ve vodě a v půdě v okolí zátoky. Své dceři už pomoci nedokázal. Bylo příliš pozdě.

Poslal tedy děti do Kjóta k dědečkovi a stále věřil, že se chemička odhodlá k drastickým opatřením, aby zachránila vesnici. Aby zabránil panice, předložil v tichosti výsledky svého bádání představenstvu podniku Hičitani. To pak vypsalo projekt na postavení nové čističky odpadu v továrně a nové čističky pitné vody pro město a přislíbilo jeho rychlou realizaci, ale neprozradilo obyvatelům Minamaty, jaké nebezpečí je obklopuje. V té době se ve městečku narodily stovky deformovaných dětí a výskyt úplavice nepolevoval.

Tasagudži se vzdal svého místa chemika, vytvořil ve vesnici sdružení občanů a oznámil výsledky svého průzkumu tisku. Důsledkem byl celostátní skandál. Jenže za pár měsíců po zahájení svého tažení začal sám Tasagudži trpět typickými křečemi a silným průjmem. V boji však pokračoval. Křeče se zhoršovaly. Ubýval na váze. Pak se jedné noci probudil ze spánku, bylo mu nesmírně zle a v hrozných mukách za osm hodin zemřel. Kenaka byla odhodlaná v jeho boji pokračovat, ale i ona již byla nakažená strašlivou otravou rtutí. Kimura tedy odvezl svou milovanou dceru zpátky do Kjóta. Poslední dva měsíce svého života propadla šílenství. Odmítl ji však zavřít do ústavu a namísto toho se o ni staral v přístavku svého domu, kde žila pod jeho bedlivou kontrolou až do své smrti.

Od té doby zůstal přístavek prázdný, dokud se nenastěhoval na poslední dva roky svého tréninku šiči O’Hara. Fotografie však na stěně zůstala jako stálá vzpomínka na hrůzný osud Minamaty a strašlivý dopad této tragédie na jednu rodinu z mnoha.

*****

Jakmile s holením skončil, vrátil se chodbou do hlavní obytné místnosti. O’Hara tento dům miloval. Byl to jeho jediný skutečný domov. Tady strávil dva roky tréninku na rituál šiči. V době aktivní služby ho považoval pouze za svou základnu a pobýval v něm zřídka. Poslední rok se však v tomto starobylém domě ukrýval, rozprávěl s jeho stíny a posiloval svého ducha i tělo podle učení hikarudaši, a v neposlední řadě utužoval své svazky s Kimurou, Sammim a – ze všech nejvíce – s Tanou.

Hlavní obytná místnost, zařízená překvapivě prostě, působila zvláštně příjemně a útulně. Na elektřinu zde byla napojená jen lampa nad rohoží tatami, která O’Harovi sloužila jako postel. Kromě toho zde stál nízký stolek s rohoží, několik svícnů a polička na knihy. Nic víc.

Tedy kromě květin. Tana každý den zdobila pokoj různými květy všech možných barev. Byly rudé a bílé, fialové i růžové. Právě díky květinám působil pokoj tak útulně a zabydleně.

O’Hara přešel na druhou stranu místnosti a vzal si z talíře jednu rolku. V ústech se mu rozlila příjemná chuť garnáta s kyselou rýží makizuši. Slyšel Tanu z malé místnůstky, v níž stála obrovská káď ze sekvojového dřeva. Připravovala mu koupel. Tiše si prozpěvovala. Měla něžný hlásek, který vždycky zněl maličko falešně. Převlékl se do černé hedvábné noční košile po kolena a posadil se do tureckého sedu na rohož ke stolu.

*****

Tana ponořila ruku do horké vody až po zápěstí. Byla téměř vařicí, ale Kazuo měl vřelou lázeň rád. Odhadovala, že byl pryč z domu téměř tři hodiny, ale nevěděla to přesně, protože O’Hara v domě hodiny neměl a náramkové hodinky nevlastnil. Žaludek se jí svíral jakýmsi záhadným pocitem nejistoty, přerůstajícím ve strach. Dělo se něco, co jí ho odvede. Cosi ho odláká zpět do západního života. Dokonale to nebezpečí vycítila.

Když se k nim O’Hara poprvé nastěhoval – v době příprav na rituální přísahu šiči –, byla Tana ještě dítě. Ostýchavé a uzavřené. Navíc se toho světlého gaidžina trochu bála. Považovala ho za cizího ďábla, kterého její dědeček zřejmě adoptoval. Kromě bázně však pociťovala, jak ji k němu cosi neustále přitahuje podobnou tajuplnou silou, jakou působil na jejího dědečka i bratra. Byl úplně jiný než ostatní žáci šiči. Uměl se smát a dělat si ze sebe legraci. Byl jemný a jen zřídka ho něco dohnalo k hněvu. A nejlepší ze všeho bylo, že se naučil znakovou řeč, takže si mohli povídat. Vždycky večer, po namáhavém duševním a fyzickém výkonu z příprav na šiči, sedávali u rybníčka a šermovali rukama. Pomocí rukou jí vyprávěl tajuplné příběhy z Ameriky.

Samuši – kterého O’Hara překřtil na Sammyho a změnil y na i, aby to vypadalo japonsky – také O’Haru zpočátku neměl rád. Sammi považoval za urážku, že Tókenrui-san, jeho vlastní dědeček, svého vnuka přidělil světlovlasému Kazuovi na přípravu hikarudaši. Ale mladý novic si brzy uvědomil, že to dědeček vlastně udělal z lásky, protože O’Hara nebyl typický disciplinovaný Mistr, ale vynikající učitel. Právě O’Hara odhalil, že Sammi má pozoruhodné reflexy a vymyslel speciální pohyby, jimiž by svou rychlost dokázal nejlépe využít. O’Hara také vymyslel úmorné náročné cviky, díky nimž Sammi zlepšoval svou fyzickou kondici, aby dokázal překonat útrapy hikarudaši, které bylo v prvních dnech tréninku nesmírně bolestivé. Sammi často cvičil poslední dvě nebo tři hodiny se slzami v očích.

Pochopitelně nebylo možné jen tak se cvičením přestat. Kdyby to vzdal, do hloubi duše by urazil nejen sebe a Tókenrui-sana, ale i sestru a O’Haru. Kromě toho se O’Hara sám připravoval na mystickou cestu do sedmého stupně a sám prováděl každodenní rituál, jehož náročnost hraničila se zmrzačením. Sammiho zášť postupně opadala a nejprve ji vystřídala úcta a nakonec láska. Než se O’Hara stal šiči a Sammi byl zasvěcen do hikarudaši, byli jako bratři.

Jakmile O’Hara odjel, aby splnil závazky vůči otci, pro všechny to bylo bolestné, ale Tana doslova trpěla. Cítila ve svém nitru nesmírnou bolest, bolest, kterou ze sebe nedokázala dostat pláčem, vztekem nebo křikem. Mučila ji a svírala jí srdce i hrdlo a nepolevovala. Bylo jí teprve čtrnáct, ale dokázala pochopit, že se její pocity značně liší od hlubokého přátelství a téměř rodinného svazku, který vznikl mezi O’Harou a jejím dědečkem a bratrem.

Tana O’Haru milovala, a přesto o svém citu za dlouhá léta nikomu neřekla – dokonce ani Kimurovi. Za dalších sedm let z ní vyrostla úchvatná žena, moudrá, ale rozpačitá a rezervovaná, která snila o Kazuovi doslova každý den. Chtěla na něj zapomenout a snažila se o to, ale marně. Dvořila se jí spousta kjótských mladíků, jenže ona všechny odmítala. Nakonec o svém citu pověděla dědečkovi.

„Člověk se nemůže snažit zapomenout, protože už jen ta snaha udržuje vzpomínky živé,“ řekl jí tenkrát Kimura.

Chodila do chrámů a prosila bohy, aby ji zbavili její posedlosti.

A co bohové udělali?

Poslali jí Kazua zpátky.

Někdy bylo obtížné porozumět významu taoistických znamení. Přijala tedy boží dar, aniž by jeho významu rozuměla.

Když se O’Hara vrátil, bylo Taně dvaadvacet. Nejprve se zdálo, že ji stále bere jako dítě. Její rezervovanost zmizela. Jedné noci, když jí začal vyprávět o nějakém zajímavém případu z dob, kdy sloužil u rozvědky, ho přerušila a znakovou řečí mu řekla: „Vyprávěj mi raději něco o lásce.“

O’Hara nepotřeboval moudrost taoistických mnichů, aby to pochopil.

Ale teď byl její sen ohrožen. Tao jí nenabízelo žádnou odpověď. Svůj osud už neměla ve vlastních rukou.

*****

Stála na prahu pokoje a utírala si mokrou dlaň. Zatím ho nespatřila ani nevycítila. O’Hara se opřel vleže o lokty a díval se na ni, na druhou stranu místnosti zalitou světlem svíček. V krátké noční košili s úzkými ramínky nádherně vynikala její ňadra.

Byla rozkošná.

Několik minut ji pozoroval a pak se pohnul, aby ho viděla. Vyděsil ji, protože se nestávalo, že by jeho přítomnost nevycítila.

Pohlédla na jeho oholený obličej a zelené oči.

Prsty se jí při řeči jen míhaly. O’Harovi její něžné ruce připomínaly ruce baletky.

„Žádné vousy.“

„Ne.“

Přejela si prsty přes oči.

„Žádné oči.“

„Ne.“

„Dopadlo to tedy dobře?“

„Ano.“

„Teď jsi v bezpečí.“

„Ano.“

„Jsi rád?“

„Ano. Žádný muž se nesmí cítit jako štvaná zvěř.“

„Nebo žena.“

Maličko se uklonil a zopakoval po ní: „Nebo žena.“

Odvrátila pohled od jeho obličeje, sklopila oči k zemi a po tvářích jí stékaly slzy. Nyní pohybovala rukama velmi pomalu: „Máš připravenou koupel.“

Otočila se a odešla zpět do malé koupelny s kádí. Vykročil za ní a obrátil ji k sobě obličejem. „Něco se změnilo? To už není naše koupel?“

A zlehka Tanu políbil na rty, konečky prstů ji pohladil po krku a sjížděl dlaněmi po té hebké kůži až na ramena. Stáhl hedvábná ramínka noční košile a nechal ji sklouznout na zem. Sám si vykasal paže z rukávů a rychle si přetáhl košili přes hlavu, aby svůj polibek přerušil jen na vteřinku.

Přiblížil se k ní, až ucítil na hrudi lehký dotek jejích bradavek. Tana se k němu přitiskla a vnímala, jak je vzrušený. Sklouzl jí rukama po zádech a lehce ji hladil. Pohybovala se pod jeho dotekem a on byl stále vzrušenější, ale ona se maličko odtáhla a začala mu hladit stehna a břicho. Zalétl v myšlenkách do minulosti až k noci, kdy k němu přišla poprvé, oblečená do matčina červenočerného hedvábného kimona. Vstoupila do jeho ztemnělého pokoje, rozsvítila jedinou svíčku u postele, klekla si vedle něj a svýma zázračně poetickýma rukama mu řekla, jak ho miluje.

Nyní mu přejela konečky prstů přes víčka, aby zavřel oči, a pak ho hladila po celém těle doteky lehoučkými jako pírko, nevynechala jediný sval a pobrukovala si svým skvostným, hebkým a nesmírně příjemným hlasem, maličko falešným. Doteky rukou pak vystřídaly doteky rtů, až ho nakonec uchopila do úst, aniž se ho dotkla prsty, a v něm se vynořovaly další a další vzpomínky. Začal jí hladit hýždě a každým pohlazením ji k sobě přitahoval, aby pomalu vstávala a vztyčila se na špičky. Ucítil na hrudi její vlasy, trochu pokrčil kolena a lehce ji dráždil penisem, až se prohnula v zádech, aby se mu nastavila. Několik minut stáli proti sobě a pohupovali se do rytmu jejího zpěvu. Pak pokrčil kolena o něco víc a ucítil, jak do ní proniká a její vlhké svaly ho obepínají. Zvedla jednu nohu a objala ho kolem pasu, dobře se zachytila, a zvedla i druhou. Podařilo se mu vsunout ruku mezi jejich těla a najít její vzrušivý bod. Hladil ji a ona pod jeho dotekem zduřela a pobrukování se proměnilo ve vzdechy a vzdechy ve výkřiky, až celá ztuhla a na několik vteřin přestala dýchat, nakonec se divoce zmítala a křičela a chvěla se od hlavy k patě. Zaplavil ho ohromující pocit, vnímal její vášeň, zakalila mu smysly, až cítil jen křečovité stahy svého vyvrcholení, jeden za druhým. Končily obrovitou explozí. Roztřásla se mu kolena, ale držel ji pevně a zůstával v ní a pomaličku stoupal po schůdcích ke kádi a ponořil se do horké vody. Horkost je zcela pohltila a ona znovu vykřikla a tentokrát její reakce probudila jeho; znovu rostl hluboko v ní a ona se hýbala nahoru a dolů, klouzala po něm, až ucítila to známé elektrizující napětí, ztrácela pojem o čase a prostoru a pohupovala se na nekonečných vlnách rozkoše.

Jakmile bylo po všem, pokoušel se jí říct, že se musí vrátit, že ji musí opustit, ale ona zavřela oči, protože věděla, že tentokrát to bude horší a rána, která zůstane, se nezacelí. Vzpomínky budou skutečné a tentokrát jí ho bohové asi nazpět nepošlou. Zavřela tedy oči, aby na ni nemohl mluvit. Ona však mluvila. Říkala větu, kterou mnohokrát trénovala se Sammim, a ačkoli stále nebyla uspokojena svou výslovností, bylo načase větu vyslovit.

„Milu-u tě, O’Ha-o,“ řekla a neotvírala oči. Namísto toho mu položila mokré prsty přes rty.

KAPITOLA 06

Mys Cod, 25. března 1980

PODIVNÝ POHLED. Ne, pomyslel si O’Hara. Je to víc než podivné – spíše bizarní.

O’Hara stál na palubě čtyřicetimetrové jachty, plující několik set metrů od pobřeží. Měl na sobě džíny, bílou režnou košili a kožešinovou bundu s límcem ohrnutým proti studenému pobřežnímu větru. Těžký triedr, kterým pozoroval opuštěnou pláž, mu podal první důstojník – štíhlý pětačtyřicátník jménem Carmody, vždy dokonale upravený, bývalý velitel vojenského námořnictva.

O’Hara přelétl pohledem pusté pobřeží mysu Cod a spatřil, jak se z rokliny mezi vysokými dunami vynořila dvojice. Duny byly posety tmavými skvrnami chaluh, lemujícími břehy jako strážci.

Vysoká žena kráčela vzpřímeně, přes rameno měla přehozené tvídové sako a hnědé vlasy jí cuchal vítr, který z příbojových vln zvedal mlžný opar. Vedle ní šel muž s lysou hlavou s chomáčky bílých vlasů nad ušima. Od pasu nahoru vypadal jako zápasník. Pod rukávy se mu zřetelně rýsovaly bicepsy, měl neuvěřitelně široká ramena i hrudník a šíjové svaly silné jako provazy. Od pasu dolů však vypadal jako mrzák. Jeho tyčkovité nohy byly šokujícím opakem rukou – atrofované svalstvo, pouhé kosti potažené kůží. Pohyboval se s velkou námahou, šouravě sunul jednu nohu před druhou a při chůzi se musel opírat o dvě zářivě rudé lyžařské hůlky.

Muž na sobě měl tmavomodré plavky a rozepnutou větrovku, která mu v chladivém ranním vánku volně plandala kolem svalnatého těla. Boty neměl. Téměř bolestně se vlekl po bílém písku, podél dlouhých stínů dun ozářených sluncem, které vyšlo teprve asi před hodinou, zatímco žena kráčela velmi energicky, jako by jeho postižení ignorovala. Zůstala však s ním, dokud nevstoupil do příboje, a pak se zastavila a čekala. Muž kulhal do moře i s hůlkami. Jakmile mu voda sahala po kolena, obrátil se – na chromých nohách nejistě balancoval – a hodil jí hůlky na břeh. Sundal si bundu a také ji odhodil za sebe. Pak padl do vody a začal plavat. Svalnaté paže ho nesly až za příbojové vlny u břehu do klidnějších vod oceánu. Plaval rychle, bez přestávky, dokud se k jachtě nepřiblížil na padesát metrů. Pronikavýma černýma očima, které mu svítily pod hustým obočím, pohlédl na palubu a zvolal: „Ahoj, vy tam! Nebudete náhodou poručík O’Hara?“

„Ano, pane,“ křikl O’Hara.

„Skvělá práce. Tady Charles Gordon Howe. Je mi potěšením, pane.“

„Děkuji. Potěšení je na mé straně. Krásná loď…“

„Co rameno?“

„V pořádku. Jen ještě maličko zatuhlé.“

Howe mluvil silným bostonským přízvukem, vyšperkovaným trochou irského, a slova od sebe krátce odsekával.

„To bude dobré. Nechcete se ke mně připojit, pane? Kolik má tady voda, pane Carmody?“

„Padesát osm stupňů, pane. To je čtrnáct a půl Celsia.“

„No… děkuju pěkně,“ bránil se O’Hara. „Myslím, že raději počkám, dokud to rameno nebude lepší.“

„A voda teplejší, co?“ rozesmál se Howe halasným vojenským řehotem. „Támhle na kopci mám letní byt – plážový domek. Stěhuju se do něj vždycky v květnu a zůstávám do září. Do centra Bostonu to mám vrtulníkem půl hodiny. A každé ráno si hezky zaplavu.“

Howe udělal několik mohutných temp ke schůdkům na zádi jachty a vyhoupl se do sedu na zadní palubu. Chromé nohy si chvíli máchal v ledovém moři. Pak natáhl ruku k žebříku, napnul své mohutné bicepsy a ručkoval k zábradlí. Carmody na něj čekal na palubě s kolečkovým křeslem a teplou bundou. Jakmile se Howe dostal nahoru, dosedl přímo do křesla. Vsedě se vyfrotýroval, oblékl si bundu a přes nohy si přehodil vlněnou přikrývku. „Vítejte na palubě, pane,“ řekl a natáhl ruku. O’Harovi jeho stisk připomínal drtič na odpadky.

Stevard – mladík s bledou pletí v modrých zvonových kalhotách a bílém naškrobeném saku s modrým delfínem vyšitým na kapse – se O’Hary zeptal: „Jakou si přejete kávu, pane?“

„Černou, prosím, s troškou brandy.“

„Jistě, pane. A vy jako obvykle, kapitáne?“ zeptal se Howeho.

„Silný čaj stříknutý vodkou. Nemá pak tak drsnou chuť, víte, poručíku? Pane Lomaxi, snídani za čtvrt hodiny, prosím.“ Pak se znovu obrátil na O’Haru: „Tresku a míchaná vejce, pokud se nepletu. Je to vaše oblíbené jídlo, že, poručíku?“

„Ano, děkuji. Ale byl bych raději, kdybyste mě oslovoval jen příjmením, pokud vám to nevadí. Z armády jsem odešel už téměř před šesti lety.“

„Vy si přece proboha tu hodnost zasloužíte, pane! Buďte na ni hrdý!“

„Já jsem se své hodnosti vzdal, pane Howe.“

„Ale odešel jste se ctí, poručíku. Já patřím k lidem, kteří si na tituly a hodnosti potrpí. Na palubě této lodi si hodností vážíme.“

Stevard se vrátil s nápoji.

„To by nám mělo stačit, než budeme mít možnost se osprchovat a převléknout. Můžeme si pohovořit u snídaně, poručíku.“

*****

Mosazná tabulka se jménem, jímž byla loď pokřtěna, visela vedle dveří vedoucích do hlavního salonu, a stálo na ní:

ČERNÝ JESTŘÁB

Ostrov Catalina, Kalifornie

Spuštěna na vodu: 9. října 1921

Majitel: Edward L. Doheny

To má být skutečné ten král lupičů, Edward Doheny? přemítal O’Hara.

No jasné, hlupáku, který jiný Edward Doheny by si mohl dovolit takovouhle loď?

Posádku tvořilo osmnáct lidí. Kajuty pro čtyřicet hostů. A mohlo se jich tu prý ‚v nejhorším případě‘ vyspat i šedesát – ať už tím ‚nejhorším případem‘ myslel Howe cokoli.

Jídelna vypadala – podobně jako ostatní prostory lodi – jako muzeum. Měla překrásná okna s mosazným kováním a lucerny vyleštěné do zářivě zlaté barvy, takže málem připomínaly kořist z pokladu Inků; mahagonové obložení bylo napuštěné olejem a zčernalé věkem a podlahy udržované tak, že člověka téměř provokovaly, aby je poškrábal. Starožitné stříbrné nádobí – jako všechno zařízení – působilo nesmírně elegantně a přímo volalo po chvále. Na stěnách visely fotografie v úzkých mosazných rámečcích. Na snímcích stál Howe po boku nejrůznějších významných osobností; chyběl už snad jenom Bůh. Většina fotografií byla patrně pořízena ve třicátých a čtyřicátých letech, protože na nich Howe vypadal mnohem mladší a dokonalejší.

„Vždycky jsem rád četl vaše články, poručíku. Velmi neformální styl.“

„Píšu tak, jak mi zobák narostl. Kdysi mi to poradil jeden redaktor, a ať se propadnu, jestli neměl pravdu.“

„Skutečně dobrá rada. A který redaktor vám to poradil?“

„Ben Bradlee.“

„Hmm… Neposadíme se?“

Howe vytáhl z kapsy saka dopis a opřel ho o sklenku na vodu vedle svého talíře.

Aha, má rád dramatické scény, pomyslel si O’Hara. Dopis byl jistě součástí scénáře. Malá záhada s treskou.

„Musím přiznat,“ začal O’Hara, „že vás znám pouze podle jména. Sloužil jste u námořnictva?“

„Uniklo mi jen o vlásek. Už mě změřili, dali mi výstroj a byl jsem jednou nohou ve dveřích – obrazně řečeno,“ odpověděl Howe. „Týden před narukováním mě jeden neopatrný idiot postřelil do páteře. Na lovecké výpravě v Georgii. Řekli mi, že se už nikdy nepostavím na nohy. Doktory jsem poslal k čertu. Existují tři skupiny lidí, které považuji za zbytečné, poručíku: doktory, zbabělce a úplatné politiky. A nikoho si nevážím víc než vynikajícího novináře. Já pokládám za velkou čest hostit vás na své palubě, pane.“

Připil O’Harovi šálkem kávy a usrkl. I přes okraj šálku si ho neustále měřil upřeným pohledem. O’Hara přikývl. I on zvedl šálek a zadíval se mu do černých očí. „Předpokládám,“ promluvil nakonec, „že jste si mě nepovolal z druhého konce světa jen proto, abyste se mnou posnídal.“

„Správný odhad. Slyšel jsem o vás, že nerad chodíte kolem horké kaše.“

„Prosím?“

„Také jsem slyšel, že jste drsňák, přímočarý, tvrdohlavý; ale i tichošlápek, případně protiva; a že se s vámi nádherně pracuje; že jste někdy až příliš upřímný. Také prý jste ovšem prolhaný hajzl a mizera.“

O’Hara se rozesmál. „No tedy… Buď jste mluvil se spoustou lidí, nebo s jedním ubožákem, který se nedokáže rozhodnout.“

Nyní bylo na Howeovi, aby se zasmál. „Kromě toho máte smysl pro humor. Na světě existují tři opravdové věci, pane: Bůh, lidská pošetilost a smích. První dvě jsou však za hranicemi našeho chápání, a tak s tou třetí musíme dělat, co umíme.“

„Myslel jsem, že tohle řekl John Kennedy.“

Howe se naklonil přes stůl a zamrkal. „A Johnnymu jsem tuhle průpovídku poradil já.“

Přinesli jim snídani, a když se stevard vrátil do kuchyně, Howe vyrukoval s otázkou: „Znáte džentlmena jménem Anthony Virgil Falmouth?“

O’Hara se rozesmál. „Nevěděl jsem, že se jmenuje prostředním jménem Virgil. To je tedy dost ironické.“

„Jak to?“

„No protože Virgil – tedy Vergilius – byl básník. A Tony Falmouth je nájemný vrah. Stroj na zabíjení. To nějak nejde k sobě.“

„Říkáte nájemný vrah?“

„Jeden z nejlepších.“

„Víte to určitě?“

Nastala pauza. O’Hara zíral na Howeho přes stůl a nakonec přikývl: „Jo.“

„Aha. A důvěřujete mu?“

„Falmouthovi? Proč?“

„Věřte mi, poručíku. Pro tuto otázku mám dobrý důvod. Cením si toho, že možná máte několik věrných z dřívějška…“

O’Hara pohlédl na dopis a pak sklopil oči k talíři. Nepřítomně po něm vidličkou posouval jídlo sem a tam. „Ve Falmouthově podnikání slovo věrnost neexistuje,“ řekl nakonec. „Myslím, že Tonymu důvěřuju asi tak stejně jako komukoli jinému ze Hry.“

„Z jaké hry?“

„Z rozvědky.“

„Vy práci v rozvědce tedy považujete za hru?“

„Tak tomu říkají. Hra s velkým H. Když k nim patříte, účastníte se Hry. A on v ní vězí až po uši. Je agentem britské MI 6. Tajná služba Jejího Veličenstva.“

„Už není,“ řekl prostě Howe.

Natáhl ruku a s poněkud teatrálním gestem podal dopis O’Harovi.

„Výborně,“ kývl O’Hara. „Zajímalo mě, kam se touto oklikou dostaneme.“

Dopis bez známky byl adresován na p. t. Charlese Gordona Howeho, WCGH, Channel 6, Boston, Mass. A v pravém dolním rohu pod adresou stálo: „Do vlastních rukou.“ Dopis byl zapečetěn modrým pečetním voskem.

„Falmouth měl vždycky sklon k teatrálním gestům,“ poznamenal O’Hara.

Howe se naklonil přes stůl a v očích mu jen hrálo. Uchechtl se. „Řekl mu vůbec někdy někdo zkomoleně? Foulmouth? To přeci znamená ‚Nevymáchaná huba‘! Napadne mě to pokaždé, když to jméno slyším.“

O’Hara nepřestával prohlížet dopis. Odpověděl, aniž vzhlédl: „Myslím, že nahlas to nikdy nikdo nevyslovil. Bylo by trochu neopatrné znepřátelit si jednoho z nejvýkonnějších zabijáků.“

Howe jen vydechl, opřel se a promluvil až po chvíli: „Skoro to vypadá, jako kdybychom mluvili o Billym Kidovi.“

„Vedle Tonyho Falmoutha je Billy Kid ořezávátko.“

Howe znovu vydechl a opět se odmlčel. „A přesto mu věříte?“

„Věřím mu stejně jako komukoliv jinému ze Hry, čímž vůbec neříkám, že mu skutečně věřím. Slovo důvěra je ve Hře pomíjivé. Kupuje se, prodává se, vyměňuje se, jedná se o něm.“

„A přesto mi Falmouth dal to, co jsem potřeboval, abych vás zbavil toho Zimního muže.“

„To znamená, že něco chce.“

„Myslíte si, že je to jediný důvod?“

„Vím to. Poslyšte, Tony mi jedenkrát zachránil kůži. Bez zjevného důvodu. Jen aby si udělal oko. Takzvaně pro strýčka příhodu.“

„A se strýčkem vyrukoval teprve teď, nemám pravdu?“

„No… Možná mu to tenkrát připadalo jako dobrý nápad. Kdyby k něčemu podobnému došlo dnes, asi by nasedl na hodně pomalou loď do Bombaje, a až by se tam dokodrcal, poslal by mi jen lístek na rozloučenou.“

„Cynické, pane. Nepokrytě cynické.“

„Jistě,“ pokrčil O’Hara rameny. „Hra představuje svět sám pro sebe – ten nejšpinavější ze všech podobných mikrosvětů. Všechno je lež. Vaše dokonalost závisí výhradně na tom, jak dobře lžete. Oni tomu možná říkají ‚dezinterpretace‘, případně tomu dají nějakou byrokratickou nálepku, ale ve skutečnosti jde výhradně o lhaní. Ve Hře je čestný muž zkrátka mrtvý muž.“

„A proto jste z ní odešel?“

„Řekněme to jinak – začala mi už hořet půda pod nohama. Nevykládejte si to špatně, pane Howe. Stále tam mám přátele. Nejsou to ale zrovna lidé, se kterými by člověk toužil posedět u táboráku…“

„Jak to, pane?“

„Dá se to říct i tak, že mají jiné hodnoty.“

„Stále nechápu.“

„Jednou jsem se Tonyho zeptal, co by od života chtěl, a víte, co odpověděl? Podíval se mi přímo do očí a smrtelně vážně řekl: ‚Největší štěstí je potvrzená vražda.‘ A to je Tony absolvent Oxfordu!“

„I tu jeho práci musí někdo dělat, ne?“

„Proč? Po nějaké době je to samoúčelné. Kdyby bylo po mém, nechal bych zakázat rozvědku stejně jako mladí chtějí zakázat bombu.“

Howe civěl do stropu. „Možná. Ale pak by se nám tady potloukal jeden špion vedle druhého a neměli by do čeho píchnout!“

„To už není můj problém.“

„A přesto jste se účastnil té Hry – jak tomu říkáte – celých pět nebo šest let!“

„Nechal jsem se napálit! Nebyl jsem profík. Dobbsovi se líbil můj styl, a tak zařídil, aby mě přidělili ke Společnosti. Pak, když jsem si řádně odkroutil čtyři roky, se mě ten hajzl pokusil nechat zabít, což je další věc, o které si musíme promluvit – jak se vám podařilo zbavit mě Zimního muže.“

„Dopis, pane! Přečtěte si ten dopis.“

21. ledna 1980

Vážený pane Howe,

beru do ruky pero s plným vědomím, že tento dopis se vší pravděpodobností okamžitě vyhodíte do koše, protože ho budete brát jako nesmyslný blábol nějakého cvoka nebo člověka, který strávil příliš mnoho večerů osamotě s láhví. Ujišťuji Vás však, pane, že jsem naprosto jasné mysli a pití nepatří k mým zlozvykům.

Důvod, proč jsem tento dopis adresoval vám, je zcela prostý. Proslul jste agresivním přístupem ke zpravodajství a jste hnán neodolatelnou touhou být ve všem první.

Především mi dovolte, abych se představil. Jmenuji se Anthony Virgil Falmouth. Před půl rokem jsem odešel ze Služby Jejího Veličenstva a po jedenadvaceti letech aktivní služby jsem dostal Řád královny. Vše si můžete ověřit u Sira Jamese Townsenda na adrese MI 6, Chancery Lane číslo 6, Londýn. Telefonní číslo: 962 0000, linka 12.

Z pochopitelných důvodů bych vás chtěl požádat, abyste se Sirem Jamesem neprobíral obsah tohoto dopisu.

Díky svému postavení jsem v posledních několika letech – ale zejména v posledních měsících – tajně pracoval na odhalování příběhu, který je svou podstatou gigantický a svým dopadem hrůzný. Jeho důsledky sahají do nejvyšších politických kruhů. Pokud budou mé informace odpovídajícím způsobem zdokumentovány, bude se vedle nich jevit aféra Watergate jako hádka dvou školáků a pobledne i význam vraždy prezidenta Kennedyho.

Můj život je v nebezpečí už jen proto, že o tom všem vím. Jsem na útěku – možná budu po celý zbytek svého života. Mám následující podmínky:

Za prvé – své informace si hodnotím na 250 tisíc dolarů, splatných pouze tehdy, bude-li váš agent spokojen s jejich pravdivostí a cenou.

Za druhé – existuje pouze jediná osoba, která je podle mého názoru kvalifikovaná natolik, aby mohla v této záležitosti zastupovat jak mě, tak vás. Dotyčný člověk se jmenuje Frank O’Hara. O’Haru znám pět let, je bývalý agent rozvědky, uznávaný a věhlasný novinář, a je to člověk, který jedná s odzbrojující upřímností. Z těchto důvodů se domnívám, že má ideální kvalifikaci nejen k posouzení mé pravdomluvnosti, ale k celkovému ohodnocení dotyčných informací.

Osobně jsem však s O’Harou více než rok nemluvil ani jinak nekomunikoval. Dokonce jsem ho ani neviděl.

Co se O’Hary týče, máme ještě jeden problém. Jsem si jist, že si vybavíte jeho články z doby před dvěma lety. Odhalil síť ilegálních tajných akcí CIA v Africe a na Středním východě. Ó’Hara dostal svými články do trapné, ponižující a přímo degradující situace svého bývalého sekčního šéfa CIA Ralpha Dobbse, alias Zimního muže. Důsledkem toho vyhlásil Dobbs nad O’Harou ortel smrti a nabídl několika profesionálům odměnu za jeho hlavu.

Ano, vím, byl jsem jedním z nich. Já jsem však tento úkol odmítl.

Od těch dob je O’Hara na útěku. Pokud je mi známo, ještě nikdo ho neobjevil.

V příloze přikládám ověřené prohlášení týkající se Dobbsovy nabídky. Vzhledem k tomu, že jde o osobní mstu, nikoli o oficiální akci CIA, můžete informace použít a pohrozit mu, že dojde k jejich zveřejnění. Tím Dobbse neutralizujete a přinutíte ho odvolat sankce.

Pokud dokážete O’Haru najít a pokud bude mít o úkol zájem, vyřiďte mu, ať se spojí s Kouzelníkem. Jestli od vás do 1. dubna neobdržím žádnou odpověď, budu to chápat jako vyjádření vašeho nezájmu o celou věc.

S úctou Vás zdraví Anthony V. Falmouth

Přísežné prohlášení bylo k dopisu připnuto kancelářskou sponkou. O’Hara dopis otočil a prohlédl si obálku.

„Jak vám to doručil? Nevidím žádnou známku.“

„Jeden z mých zpravodajů byl na Jamajce. Našel to jednou po večeři ve své schránce v hotelové recepci.“

O’Hara si znovu pročetl dopis i prohlášení a pak obojí odložil na stůl před Howeho. Dopil kávu.

„Takže?“ zeptal se Howe.

„Takže co?“

„Co si o tom myslíte?“

„Řeknu vám, co si nemyslím. Nemyslím si, že bych rád převzal odpovědnost za dvě stě padesát táců – ať už vašich, nebo někoho jiného.“

„K tomu se dostaneme. Co ten dopis?“

O’Hara pokrčil rameny. „Kecy. Falmouth buď něco má, nebo se snaží o rychlý výpad a dospěl k názoru, že mě do toho zkusí zatáhnout, nebo mi namaže med kolem huby. Tak či onak se mi to nezamlouvá.“

Jakmile Howe dosnídal, opatrně položil vidličku a nůž a odstrčil talíř jedním prstem o pár centimetrů. Naklonil se k O’Harovi a téměř šeptem pronesl: „Co si myslíte, že za tím může být?“

„Vy jste se mu chytil na vějičku, co?“

„Natolik, abych vás sem dostal.“

„Takže jste přitlačil Dobbse, jo?“

„Přesně podle Falmouthových instrukcí. Dali jsme si oběd v mém letadle a kroužili nad Washingtonem. Dobbs kapituloval velice rychle. Už při salátu.“

„Za to jsem tedy Tonymu zavázaný. A vám také.“

„Nezapomínal bych na tu dámu.“

„Na Gunnovou? Jo, poradila si dost dobře.“

„Poručíku, co se téhle věci týče, mám zkrátka tušení. Mé novinářské instinkty bijí na poplach. Celou dobu od chvíle, kdy jsem ten zatracený dopis dostal.“

„Vaše jméno se určitě vyskytuje ve většině adresářů na celém světě.“

„To je sice pravda, pane, ale jste vůči mně poněkud nespravedlivý. Musíte mi přiznat jistý vliv. Do novinařiny dělám od dvanácti let, kdy jsem sázel stránky týdeníku svého dědečka v Maine.“

„Nechtěl jsem vás urazit. Já jen zkrátka tyto vody znám.“

„Proboha, vždyť je to dobrodružství! Být o dvacet let mladší a mít zdravé nohy, vyrazil bych s vámi!“

„Jak jsem už řekl – nechci v této věci nést odpovědnost ani za vaše peníze, ani za peníze nikoho jiného. Kromě toho o žádné dobrodružství nejde. Je to spíš šílenství. Celá ta zatracená Hra je šílená a Hráči jsou jen tlupa schizofreniků zralých na blázinec.“

„Ale byl by z toho skvělý článek!“ zvolal Howe rozjásaně.

„Jste zřejmě stejný cvok jako oni,“ konstatoval O’Hara.

„Jde o mé peníze, poručíku. Takže je to i můj problém, ne? Do této chvíle šel Falmouth správným směrem. Řekl jste to sám – pokud někomu můžete věřit, pak je to on.“

„Ovšem se zatraceně velkým ALE.“

„To je fuk, stejně je to na odpis. A já bych uvítal vaši cenu. Ven s ní!“

„Neřekl jsem, že do toho chci jít.“

„Tisíc týdně se zárukou na rok.“

„Opakuji: Ne!“

O’Hara vstal a přešel k oknu. Vyhlédl ven na oceán. Obloha nad ním potemněla a směrem od Provincetownu zněl rachot hromu. Měl pocit, že se hřmění rozléhá i v jeho nitru.

Chtějí mě do toho zatáhnout, pomyslel si a už ta představa ho přiváděla k zuřivosti. Své pocity bude Howemu vysvětlovat jen s největšími obtížemi. Nedokáže přesně popsat ten narůstající hněv a zuřivost ve své duši. Znal scénář celé akce totiž ještě dřív, než ho vůbec začali probírat. Znal postavy, místo děje, dokonce by dokázal odrecitovat i značnou část pomyslných dialogů. Nešlo jen o přetrvávající pocit zneuctění nebo o četné excesy ve Hře, v níž lidé beztrestně zabíjejí, mrzačí a kradou. Hra byla krvavým sportem, který se nepočítá na body, ale na hlavy. O’Harův hněv prýštil z pocitu sounáležitosti. Zuřil proto, že ho Hráči v tomto společenství hyen akceptovali; tudíž byl jeho součástí, ať se mu to zamlouvalo, nebo ne. Vlastně se mu z něj nikdy nepodařilo uniknout a podvědomě se na Howeho zlobil, že mu to připomněl. Když tedy nakonec hněvivě vybuchl, přišlo to tak náhle a bez varování, že to i Howeho na okamžik silně zaskočilo.

„Řekl jsem ne, zatraceně! NE!“ zařval O’Hara a bouchl pěstí do pevného dubového stolu s takovou silou, že zacinkal led ve sklenkách.

„Poručíku, jste novinář. Ať už se bojíte čehokoli, nemůžete tomu uniknout tím, že budete v Japonsku chovat psy! Ani tím, že odmítnete příležitost, za kterou by každý novinář s kouskem sebeúcty snad i vraždil!“ odpověděl Howe pohotově, upil čaje okořeněného vodkou a zašklebil se. „Patnáct stovek. Plus náklady. To je sedmdesát osm tisíc ročně. Plus stotisícový bonus, když o tom napíšete.“

„Vy tedy opravdu děláte unáhlené závěry, pane Howe. A to jsme se teprve seznámili!“

Howe zvedl dopis a znovu ho přelétl pohledem. „Vámi jsem si byl jistý ještě předtím, než jsem pro vás poslal Gunnovou. Tohle není Hra, poručíku. Věřím vám.“

„Já si dokonce vůbec nejsem jistý, jestli dokážu posoudit hodnotu té informace! Jaký článek by sakra stál čtvrt milionu dolarů?“

„Kdyby na mě kupříkladu nějaký anonym vybalil, že mi nabízí informace o aféře Watergate, a nabídl mi článek za půl milionu, bral bych to bez mrknutí oka. Takhle.“ Luskl prsty. „Podle toho si můžete udělat představu, ne?“

O’Hara se otočil a opřel se o dřevěné ostění. Venku už palubu omývaly první dešťové kapky.

„Do prdele,“ ulevil si.

Howe zvedl obočí. „Cože…? Znamená to snad, že máte zájem?“

„Jsem vám zavázaný, že jste mě zbavil Dobbse.“

„Ani náhodou! Udělal jsem to na základě svého rozhodnutí. Nechci, aby vás to zavazovalo.“

Jenže Tony jednal z jiného popudu. O’Hara ho dobře znal. Ten nechal zrušit verdikt Zimního muže a za to mu O’Hara dlužil protislužbu. A Howemu taky, ať to popírá, jak chce.“

„Šikata ga nai,“ řekl nakonec.

„Cože?“

„Starý japonský výraz,“ vysvětlil O’Hara.

„A co znamená?“

„Ve volném překladu: Jsi v prdeli tak či onak.“

„Ale pane, já nemám v úmyslu…“

Jenže O’Hara už neposlouchal. Dospěl k rozhodnutí. „Šest dní,“ řekl polohlasem. „Prvního dubna je za šest dní.“

„Za šest dní se dostanete kamkoliv,“ řekl tiše Howe.

O’Hara se ještě na chvíli odmlčel, ale nakonec přikývl.

„Tak fajn, pane Howe. Dohodnu se s váma. Najdu Falmoutha a zjistím, co vlastně má. Ale i v případě, že jeho informace má cenu čtvrt melounu, vyhrazuju si právo od toho cuknout. Ať špinavou práci udělá někdo jiný.“

Howemu se opět rozzářily oči. Natáhl ruku. „Ujednáno.“ A znovu stiskl O’Harovi pravici jak ve svěráku. Pak ještě dodal: „Mladíku, jste příliš dobrý novinář, než abyste se otočil zády k historce za čtvrt milionu dolarů.“

„Mýlíte se. Klidně se na ni vykašlu – pokud by mě měla vrhnout zpátky do té špíny.“

„Jste novinář, chlapče, ne nějaký pitomý špion.“

„Říkejte si tomu, jak chcete, ale faktem zůstává, že jakmile se spojím s Tonym a s Kouzelníkem, vrátím se zase do Hry, ať se mi to líbí, nebo ne.“

„A víte, jak toho Kouzelníka najít?“

O’Hara se usmál. „To jistě. Kouzelníka ještě najdu.“

„To je také agent?“

„Kouzelník?“ O’Hara se rozesmál. „Ó ano. On je posledním z těch starosvětských vyzvědačů, oplývajících zuřivým nadšením.“

KAPITOLA 07

Zelenomodré vody Karibiku pod ním zářily jako klenot v boží dlani. Tryskové letadlo udělalo na bezmračné obloze elegantní oblouk a klesalo směrem k ostrovu St. Lucifer. Dole jasně rozeznával korálové útesy, které se blyštěly hluboko pod hladinou čistého moře jako trsy drobných kytek. Před sebou viděl maličký ostrůvek zalitý jasným sluncem, dokonale zasazený v moři, s jedinou dominantou – vrcholem pokrytým svěže zeleným porostem. Už rozeznával i hlavní město Bonne Terre s ranvejí dlouhou půldruhého kilometru, vábící letadla na okraj města jako dlouhý, kostnatý prst.

Z výšky tří tisíc metrů vypadal ostrov stále ještě jako nezkažený ráj, na který si dobře pamatoval. Jako bezpečné útočiště, skryté mezi ostrovy Guadeloupe a Martinique. Ačkoli byl stále ještě francouzskou državou, měl ostrov vlastního guvernéra a šestičlenný policejní sbor. Jakmile však letadlo kleslo k ranveji, spatřil O’Hara neradostné známky rozpínající se civilizace.

Když O’Hara před dvěma lety navštívil St. Lucifer naposledy, byl tam jediný hotel, v němž bydleli někdejší novináři, rybáři, přivandrovalci, opilci a žoldáci, kteří si raději nechávali říkat ‚vojáci štěstěny‘. Ostrov ignorovaly dokonce i cestovní kanceláře, protože jim připadal pro turisty příliš obyčejný. Stal se tedy ideální křižovatkou kočovných agentů zpravodajských služeb operujících v oblasti Karibiku. Do karibské oblasti se rekrutovali většinou agenti z té nejhorší spodiny – nejrůznější ztracené existence; alkoholici, dezertéři a muži na pokraji nervového zhroucení. Ti všichni byli odsunuti na tuto slunečnou Sibiř, kde po většinu času špehovali jeden druhého. Pokud se objevilo něco velkého, vysílaly zpravodajské služby do Karibiku své špičkové týmy, ale rutinní zpravodajskou činnost zde prováděli ztroskotanci.

Dva roky ostrov změnily. Nakazil se zhoubnou chorobou podnikání a nástup komerce byl jasně patrný už od okamžiku, kdy se letadlo dotklo ranveje. Na opuštěných líných plážích vyrostly hotely Hilton a Sheraton a ze zeleného porostu na pobřeží vyčnívaly apartmány a chatičky – zjevný předvoj nájezdu polystyrénu a umakartu. O’Hara si všiml, že vedle kdysi panenské západní pláže se táhne golfové hřiště a mezi přepychovými vilami na předměstí se, jako louže z vinylu, lesknou soukromé bazény. Dokonce i hlavní silnice, která se kroutila asi sto padesát kilometrů po obvodu ostrova jako úhoř, byla vyasfaltovaná.

Zbytek si O’Hara dokázal domyslet: herny patřící pologramotným mafiánům, kterým poskakují v patách boubelaté, nafintěné slečinky, nevkusně ověšené zlatem. St. Lucifer se zkrátka stal další lacinou kýčovitou kolonií pro tlusté a ošklivé noveaux riches a mezinárodní smetánku překypující povrchností. Tolik tedy ztracený ráj.

Když letadlo rolovalo po ranveji, myslel O’Hara na Kouzelníka. Na co se to Howe ptal? Jestli vůbec Kouzelníka zná?

O’Hara se usmál. Ach ano, a jak dobře! Muže, kterému Francouzi říkali le Sorcier, opravdu znal natolik, že by o něm mohl napsat román. Ovšem Kouzelníkův jedinečný úspěch spočíval právě v tom, že o něm ještě nikdy nikdo příliš zeširoka nemluvil ani nepsal.

Opravdu nikdo.

Komunita bývalých špionů bedlivě střežila jeho integritu, protože ho potřebovala. Kouzelník byl jejich encyklopedií, jejich odposlouchávací stanicí.

Osud tomu chtěl, že hodil Kouzelníka, Hru a Karibik do stejného kotle a díky tomu uvařil skvostně katastrofický guláš – směs čirého šílenství, okořeněnou Kouzelníkovým morbidním smyslem pro humor. Karibik se stával bizarní slupkou celé té nesmyslné komunity špionů trpících stihomamem. Kouzelník – muž bez výcviku a bez znalostí detailních pravidel Hry, o niž ve skutečnosti neměl valný zájem – se měl stát nejvyšším monopolistou karibské rozvědky, majitelem pomyslných promenád a parků s hotely, zkrátka groteskním panovníkem šíleného království.

Jaké měl cíle?

Žádné. Svého jedinečného postavení dosáhl z pouhého rozmaru. Byl to jeho koníček. Michael Rothschild alias Šestiprstý alias Kouzelník alias le Sorcier byl půvabně excentrický.

Kouzelník byl potěšen, když se mu O’Hara ozval. Měl radost, že jeho starý známý je stále naživu.

„Námořníku! Tak tys toho zatraceného Zimního muže nakonec přechytračil!“ vykřikl Kouzelník, když se s ním O’Hara konečně zkontaktoval prostřednictvím té nejarchaičtější a nejnespolehlivější telefonní sítě na světě. Když spolu mluvili, na lince to praskalo, jako když se peče popcorn.

„Měl holt mizerný pomocníky,“ řekl O’Hara.

„Stav se na kus řeči!“ zval ho nadšeně Kouzelník.

„Hledám Falmoutha.“

„Všechno vím. A mám poslední drby!“

„Jenže já nemám čas.“

„Neboj se. Všechno je v pohodě. S Tonym tě zkontaktuju.“

„Nemůžeme se domluvit po telefonu?“

„Jo. Ale stejně tady skončíš. Takže… se stav. Máš to po cestě.“

„Fajn, hochu, ohřívej led!“

Howe mu dal k dispozici letadlo. A když nyní zajíždělo ke stodole, které říkali hangár, O’Harovi bušila krev v žilách. Falmouth je někde blízko! Poprvé od chvíle, co přijal tento úkol, byl doopravdy zvědavý, co má Falmouth vlastně v rukávu.

II.

Ten muž byl naprosto nezapamatovatelný. Nebyl ani vysoký ani malý, ani tlustý ani hubený, ani pohledný ani ošklivý. Neměl jizvy ani jiné jasně patrné tělesné vady. Mluvil s velmi neurčitým přízvukem – mohl být klidně z Portlandu, Oregonu nebo třeba z texaského Dallasu – to se nedalo jasně určit. Oblékal se do šedé barvy: šedý oblek, šedovínová proužkovaná kravata, košile se šedým proužkem. Zkrátka a dobře na jeho držení těla, chování ani oblečení nebylo nic, co by upoutalo pozornost, případně na někoho udělalo dojem.

Kancelář se nacházela ve dvacátém druhém patře sterilního mrakodrapu ze skla a kovu v New Orleansu, který působil zhruba stejně vlídně a elegantně jako plácačka na mouchy. Když vystoupil z výtahu, pohlédl na hodinky.

O dvě minuty dřív. Ideální.

Vešel do kanceláře společnosti Sunset Oil International.

„Jmenuji se Duffield,“ řekl sekretářce. Vizitku jí nepodal.

„Ano, jistě, pane Duffielde. Jděte rovnou dál,“ vyzvala ho. „Pan Ollinger vás očekává. Dal byste si kávu nebo něco studeného?“

„Ne, děkuji.“

Uvedla ho do kanceláře. Ollingerovi bylo těsně přes čtyřicet, měl hladkou dětskou kůži a hebké ruce člověka, který si žije v pohodlí. Smutně se díval měkkýma hnědýma očima přes lehce zatmavené brýle ve zlatých obrubách. Byl sportovní typ – vysoký, hladce oholený, s krátce ostříhanými světlými vlasy a zjevně ve vynikající kondici. Na sobě měl jen košili s krátkým rukávem. Žádné sako.

Za velkými okny kanceláře se rozkládalo panoráma města hluboko pod nimi. Elegantní stůl z ořechového dřeva byl dokonalou ukázkou spartánské organizace: pouze přihrádky na došlou a odesílanou poštu a všechny ostatní písemnosti založené v šanonech. Na poličce za stolem stála jediná fotografie ženy a dvou dětí, a vedle ní malá mosazná tabulka s vyrytým nápisem ‚Děkuji, že zde nekouříte‘. Žádné další osobní věci. Vypadalo to, že se Ollinger právě nastěhoval a zatím si všechno ještě nevybalil. Choval se srdečně, ale poněkud rezervovaně. Některé lidi by jeho vystupování možná zastrašilo, ale pro Duffielda byl Ollinger zkrátka další ředitel, který má problém.

„Děkuji, že jste přijel tak rychle,“ řekl Ollinger, jen co se představili.

„Naznačoval jste, že vaše záležitost nesnese odkladu.“

„I tak by se to dalo říct,“ odpověděl Ollinger se špetkou sarkasmu v hlase. Povzdychl si, natáhl ruce a obě dlaně položil na stůl. „Než začneme… Rád bych, abychom si ujasnili jednu věc. K tomuto rozhovoru nikdy nedošlo.“

Duffield se usmál. „Jistě,“ přikývl. Pro Ollingera byla tato situace nová, a tak se choval rozpačitě, protože se zcela vymykala jeho kontrole.

„Výborně,“ vydechl Ollinger s úlevou. Otevřel zásuvku u stolu a vytáhl žlutý zápisník, jehož první list byl celý počmáraný poznámkami. „Doufám, že to dokážu rozluštit,“ řekl. „Naškrábal jsem všechno, co jsem mohl.“

„Co kdybyste mi jen nastínil základní problém?“ navrhl Duffield.

„Základní problém tkví v tom, že jeden z našich lidí byl ve Venezuele unesen teroristy,“ řekl Ollinger a stále pročítal své poznámky a nezvedal od nich oči. „Aha.“

„Jde o poradce přiděleného k naší kanceláři v Caracasu. Došlo tam k omylu. Chtěli unést ředitele závodu, ale unesli jiného.“

„Víte to jistě?“

Ollinger přikývl. „Náš ředitel se jmenuje Domignon. Chtěl vzít Lavandera na obhlídku jednotlivých provozů, ale něco mu do toho na poslední minutu přišlo. Nechal tedy Lavanderovi své auto i se řidičem, a protože navíc pršelo, půjčil Lavanderovi i svůj převlečník. Obklíčili auto asi půl druhého kilometru od hlavní brány.“

„Lavander je tedy ten unesený?“

„Ano.“

„A je konzultantem specializovaným na ropný průmysl?“

Ollinger přikývl. „Ano. Vy ho znáte?“

„Jen podle jména. Kdy k tomu všemu došlo?“

„Dnes ráno v osm hodin a dvacet minut.“

„Už se vám ti mizerové ozvali?“

„Ano.“

„Co chtějí?“

„Dva miliony dolarů.“

„A časový interval?“

„Prosím?“

„Kolik máte času na sehnání peněz?“

„Osmačtyřicet hodin.“ Pohlédl na hodinky. „Teď už jen pětačtyřicet.“

„Tedy zhruba do pozítří osmi třiceti. Jsou si vědomi svého omylu?“

„Je jim to jedno. Zkrátka hop nebo trop.“

„Jak moc ho chcete?“

„Tedy… já… musíme s ním nakládat, jako kdyby…“

„Pane Ollingere, má Lavander pro vaši společnost cenu dvou milionů dolarů?“

Ollingera Dufflerova přímočarost šokovala. „V sázce je zde lidský život!“

„Ano, jistě, ale na to jsem se vás neptal. Má ten člověk pro Sunset cenu dvou milionů dolarů?“

Na Ollingera zjevně doléhala tíha událostí. Schýlil ramena a díval se na své ruce. „Já neznám nikoho, kdo by měl takovou cenu,“ pronesl zoufale.

„Je to politická záležitost?“

„Politická?“

„Chápete… chtějí něco jiného? Chtějí propustit nějaké vězně? Nemá tamější závod problémy s odbory? Jsou ti lidé typy revolucionářů? Chtějí svou operaci nacionalizovat? Zkrátka – je to politické?“

„Ne. Jde jim jen… jen o ty dva miliony dolarů.“

„Jinak co?“

„Jinak ho zabijí, unesou další rukojmí a zvednou cenu na čtyři miliony.“

„Typické. Znáte ty lidi? Jde o skupinu? Nebo jde o jednotlivce s několika najatými pomocníky? O nějakého naštvaného zaměstnance?“

„Říkají si… ehm… Raf…“ Nahlédl do poznámek.

„Rafsaludi?“ napověděl mu Duffield.

„To je ono. Vy je znáte?“

„Už jsme s nimi jednou nebo dvakrát měli co do činění. Jde o poměrně volné sdružení, o skupinu, která provádí teroristické akce za účelem zisku, vycvičenou Kaddáfího lidmi v Libyi. Jejich motivy nejsou politické.“

„Má to tedy něco společného s ropou?“

„Patrně ne. Snaží se kořistit na velkých amerických společnostech. Naposledy jsme se s nimi střetli v souvislosti s jednou argentinskou firmou vyrábějící nealkoholické nápoje. Rafsaludi jsou motivováni touhou po zisku, nikoli po společenské reformě. To je dobře.“

„Dobře?“

„Víte, v politicky motivovaných revolučních skupinách lze počítat s jistým fanatismem. Díky tomu jsou poněkud nevypočitatelné. S chamtivými teroristy je vždycky snazší pořízení.“

„Ach tak,“ vydechl Ollinger. Bylo jasné, že se při řešení tohoto problému cítí nepříjemně. „Dá se to provést… víte… bez velkého… zbytečného…“

„Vy jste tady nový,“ konstatoval Duffield. Jeho věta v žádném případě nezněla jako otázka.

„Ano. Pracoval jsem v právnickém oddělení. Před dvěma měsíci mi dali na starosti řízení mezinárodních operací.“

„Měl byste si na podobné záležitosti asi zvyknout,“ řekl Duffield. „Jsou to blbci. Pokud se s nimi nejedná tvrdě, stane se to znovu.“

Ollinger si mnul čelo. Každou minutou byl nervóznější.

„Předpokládám tedy, že chcete toho člověka zpět,“ pronesl Duffield pohotově, aby změnil téma.

Ollinger místo odpovědi jen zvedl obočí. Nakonec ze sebe vypravil: „Jistě.“

„Pane Ollingere, budeme k sobě upřímní, ano? Pochopitelně toho Lavandera chcete zpět. Myslím tím, že ho chcete zpět, ale nechcete za něj zaplatit dva miliony dolarů, ne?“

„Proto jsem vás zavolal. Derek Frazer mi doporučoval…“

„Ano. S Derekem jsem mluvil. Já jen narážím na to, že ten člověk je poradce, nikoli vysoce postavený vedoucí pracovník placený firmou.“

„Musíme o něm uvažovat jako o zaměstnanci,“ namítl Ollinger. „Kdyby se rozkřiklo, že jsme dovolili teroristům zavraždit oficiálního poradce…“ Konec věty nechal viset ve vzduchu.

„Ano. Bylo by to považováno za vaši morální zodpovědnost.“

„Nemusíte nám připomínat…“

„Odpusťte,“ řekl Duffield tiše. „Neměl jsem vůbec v úmyslu moralizovat. Snažím se pouze nalézt optimální řešení pro vaši situaci.“

Ollinger si odkašlal a pak přikývl. „Ano… ehm… vaše analýza je zcela přesná. Pokud by to bylo možné, rádi bychom vyloučili přítomnost médií. Lavander je v zásadě velmi samotářský člověk. Nesmírně uzavřený. Pochybuji, že by o tom hovořil… tedy, kdyby se nám ho podařilo dostat ven a…“

„Tady nemluvíme o žádném ‚kdyby‘. Zkrátka ho osvobodíme – pokud si to přejete.“

„Nemůžeme si dovolit ho ztratit.“

„Takže vám opakuji: chcete ho zpátky, ale nechcete za něj utratit dva miliony dolarů. Je to správné zhodnocení situace?“

Ollinger se začal ošívat. Napřímil ramena, jako kdyby měl strnuti šíje. Po čele mu stékaly krůpěje potu. V podpaží se mu objevily tmavé propocené skvrny. Nakonec ze sebe vypravil: „Ano, to je přesné. Kromě toho bychom byli rádi, aby… aby se to zkrátka neopakovalo.“

„Jistě. Plně vás chápu. Kolik lidí o tom ví?“

„Maximálně sedm, osm. Vedoucí pracovníci tamějšího závodu, řidič auta, kterého po Lavanderově únosu pustili, a šéf bezpečnostní služby závodu.“

„Žádní venezuelští policisté?“

„Ne.“

„Žádné ministerstvo zahraničí? Nebo CIA, FBI…?“

„Ne, nikdo.“

„Vynikající. Tak tedy, pane Ollingere, rád bych vám navrhl, abyste celou záležitost ponechal v našich rukou. Informujte seňora Domignona, že mu někdy v průběhu hodiny zavolám. Potřebuji základní informace: jména vedoucích pracovníků, telefonní čísla, lokalitu, kde se závod nachází… A – ehm – budeme patrně potřebovat dostat do země jisté vybavení, které bychom neradi oficiálně prováželi přes celnici. V podstatě nyní musíte udělat jen jedno: zavolat Domignonovi a vyřídit mu, že se s ním spojím. Potom klidně všechno pusťte z hlavy.“

Ollinger se váhavě usmál. „To je vynikající, opravdu. A teď co se týče ceny…“

„Cena bude tři sta tisíc dolarů. Budete potřebovat hotovost, ještě než odjedu. Mám prázdný kufřík, a tak můžete peníze uložit do něj.“

Ollinger vypadal šokované. „Tři sta tisíc!“

Duffield se usmál. „Podívejte se na to z jiné stránky, pane Ollingere: investujete tři sta tisíc, ale ušetříte milion sedm set! Pokud by se situace měla opakovat, vše zařídíme bez dalších nákladů. Ach ano – a mimochodem, pokud by operace z jakéhokoli důvodu nevyšla, dostanete své peníze pochopitelně zpět!“

*****

„Quill.“

„Tady Duffield.“

„Jaká je situace?“

„Tak především ten Ollinger je kňoural. Nový na svém postu a velice nešťastný, že se tím musí zabývat. Nechce si špinit ruce. Vlastně se mu nesmírně ulevilo, když jsem mu řekl, ať na všechno zapomene a nechá to na nás. Měl jsem dojem, že snad přeskočí stůl a políbí mě.“

„Nehrozí, že by mohl jakkoli narušit bezpečnost?“

„Ne. Je si plně vědom, že je nezbytné zachovat mlčení.“

„Podrobnosti?“

„Teroristé z Rafsaludi unesli omylem v Caracasu poradce jménem Lavander. Původně šli po řediteli – muži jménem Domignon. Pozítří chtějí dva miliony do osmi třiceti ráno, jinak rukojmí odpraví a unesou další a zvýší výkupné na čtyři miliony.“

„Obvyklý postup.“

„Ano, mají mizernou představivost. Háček je ovšem v tom, že unesli nepravého. Ale to je jen detail. Nemůže nijak ovlivnit celkové provedení operace.“

„Média? Policie?“

„Ne. Zatím všechno negativní. Informováno jen několik vedoucích pracovníků a řidič vozu, z něhož byl Lavander unesen.“

„Vynikající. Ministerstvo zahraničí se tedy neangažuje? Ani CIA?“

„Ne. Vše je v utajení. Máme smlouvu a s fondy naložíme obvyklým způsobem. Tři sta tisíc minus má provize.“

„Skvělé. Postarám se o to. Odvedl jste vynikající práci, pane Duffielde. Jako obvykle. Buďte tak laskav, a až se ozve pípnutí, nadiktujte všechna jména a kontakty, případně další informace, které bychom potřebovali.“

„Mnohokrát děkuji.“

„Já děkuji vám za tak rychlý postup. Přeji vám hezký den, pane.“

„Zatím nashle.“

*****

„Tady kontrolní systém.“

„Heslo pro identifikaci.“

„Okamžik, prosím.“ Za pár vteřin v telefonu zazněl strojový hlas: „Identifikace. Jméno, heslo.“

„Quill. Z-l.“

„Programuji Z-l. Hlasová kontrola.“ Jedna, dva, tři, čtyři…“

„Hlasová kontrola v pořádku. Vaše číslo?“

„730 037 370.“

„Jaký si přejete program?“

„Výběr.“

„Programový výběr.“ Nastala další pauza a pak se ozvalo: „Menu. Zadejte hesla.“ ,

„Antiterorismus.“

„Naprogramováno.“

„Vražda na objednávku.“

„Naprogramováno.“

„Únos.“

„Naprogramováno.“

„Jazyk – španělština.“

„Naprogramováno.“

„Venezuela.“

„Naprogramováno.“

„Vyhledávání přímé, křížové.“

„Přímé… křížové… máme dvanáct kandidátů.“

„Zadejte a znovu vyberte.“

„Zadáno a přeprogramováno.“

„Dosažitelnost.“

„Naprogramováno.“

„Vyhledávání přímé, křížové.“

„Přímé… křížové… máme devět kandidátů.“

„Zadejte a znovu vyberte.“

„Zadáno a přeprogramováno.“

„Týmová operace.“

„Naprogramováno.“

„Předchozí tým.“

„Naprogramováno.“

„Nájemné vraždy. Nepolitické.“

„Naprogramováno.“

„Caracas.“

„Naprogramováno.“

„Stopování.“

„Naprogramováno.“

„Vyhledávání přímé, křížové.“

„Přímé… křížové… máme jednoho kandidáta.“

„Jméno.“

„Hinge.“

„Podsoubor a znovu naprogramovat.“

„Zrušit stopování.“

„Ruším stopování.“

„Vyhledávání přímé, křížové.“

„Přímé… křížové… máme čtyři kandidáty.“

Jména.“

„Falmouth, Gazinsky, Hinge, Kimoto.“

„Uložit soubor. Neodpojovat se.“

„Soubor… uložen.“

Dlouhá pauza, a pak Quill řekl: „Zrušte Kimota.“

„Kimoto zrušen.“

„Neodpojovat se.“

„Neodpojuji.“

Další pauza. Pak zazněl pokyn: „Přečíst… Falmouth, týmové operace, stupeň A.“

„Falmouth, Tony… upřednostňuje samostatné operace… předchozí týmové: dvě… tým o maximálním počtu: tři… velitel: jedna operace… hodnocení úspěšnosti velení: A plus… celková úspěšnost: A plus, A plus.“

„Zrušit čtení.“

„Čtení zrušeno.“

„Číst… Gazinsky, týmové operace, stupeň A.“

„Gazinsky, Rado… předchozí týmové operace: čtyři… velitel: jedna operace… hodnocení úspěšnosti velení: C… celková úspěšnost: C, A minus, B, B plus.“

„Zadejte hodnocení celkové úspěšnosti a toto zrušte.“

„Informace zrušena… zapojení zůstává.“

„Číst… Hinge, týmové operace, stupeň A.“

„Hinge, Raymond… čtyři předchozí týmové operace… velitel: dvě operace… hodnocení úspěšnosti velení: A, B plus… celková úspěšnost: A, B plus, A, B plus.“

„Křížově vyhledat celkovou úspěšnost a seřadit.“

„Vyhledávám… řazení: Falmouth A plus… Hinge A minus… Gazinsky B.“

Na tuto práci se zjevně nejlépe hodili Falmouth a Hinge.

*****

Falmouth – jak bylo jeho zvykem – uskutečnil meziměstský hovor do obvodu 404 přesně v jedenáct hodin. Telefon byl umístěn v malém bytě ve svobodárně na ulici Buford Highway v Atlante. Veškeré zařízení tvořil stolek, židle a telefon s kódovaným záznamníkem typu Code-A-Phone 1400. Falmouth platil nájem na celý rok předem. Vzhledem k tomu, že telefon se užíval pouze na přijímání hovorů, byl účet každý měsíc stejný, takže ho mohl hradit platebním příkazem z banky. Po prvním zazvonění se ozval záznamník: „Haló, tady je záznamová služba univerzitního časopisu. Po zaznění tónu zanechejte prosím své jméno, číslo a den, kdy jste volali. Děkuji vám.“ Následovalo pípnutí.

Falmouth podržel u mluvítka malý žlutý plastikový operátor a stiskl jeho spínač. Z operátoru se linula řada různých tónů. Falmouth slyšel, jak se v záznamníku převíjí páska.

„Krucinál,“ zaklel.

První vzkaz se konečně dekódoval.

„Tady Quill, jedenáct deset, čtvrtek, 730 037 370. Naléhavé.“

Druhý vzkaz byl téměř totožný: „Quill, jedenáct padesát pět, čtvrtek, 730 037 370. Vysoce naléhavé. Jedna hodina.“

To v překladu znamenalo, že Quill má něco horkého a potřebuje se do hodiny zkontaktovat s Falmouthem. Falmouth pohlédl na hodinky. Bylo dvanáct deset. Na zavolání Quillovi měl pětačtyřicet minut.

Rozhodoval se rychle. Času ubývalo. Howemu zbývaly na sehnání O’Hary tři dny. Ale pokud by Falmouth Quillovi nezavolal, celý plán by padl. Opíral se zády o zeď. Rozhodl se, že zavolá.

Vytočil číslo.

„Ano?“ odpověděl hlas.

„Mám zprávu.“

„Identifikace.“

„Spettro.“

„Klasifikace?“

„T-l.“

„Hlasová kontrola.“

„Jedna, dvě, tři…“

„Identifikační číslo?“

„730 037 370.“

„Identifikován. Propojení povoleno. Kontakt?“

„Quill.“

„Spojuji.“

Na lince bylo ticho jen pár vteřin, než se ozval kultivovaný hlas:

„Quill –“

„Falmouth.“

„Voláte z čistého telefonu?“

„Ano, je to pevná linka.“

„Vynikající. Jsem rád, že jste se ozval. Mám pro vás práci. Sice trochu špinavou, ale za dobrou cenu.“

„Ano?“

„Teroristé z Rafsaludi unesli v Caracasu poradce firmy Sunset Oil. Chtějí do pozítří dva miliony. Subjektem je Avery Lavander. Chceme ho celého.“

„Máte na mysli konkrétní plán?“

„Ano. Variace na Alžírskou záměnu.“

„To by ovšem předpokládalo předchozí konfrontaci.“

„V tomto ohledu máme celkem štěstí. Ředitel místního závodu sjednal schůzku s lidmi z Rafsaludi a zástupcem centrály společnosti. Na zítřek ve dvě. Vystupují zdánlivě neohroženě, ale jsou zároveň trochu přihlouplí. To nám poskytuje spoustu času, abychom se tam dostali a všechno zařídili.“

„Hmm.“

„Znáte postup?“

„Ano. Vyžaduje to tým.“

„Přesně. Ale jen dva lidi. Vím, že dáváte přednost sólovým operacím, ale náhodou jste…“

Quillův hlas zněl jakoby ze stále větší dálky. Falmouth už zvažoval své možnosti. V tomto okamžiku by bylo z taktického hlediska úplně nejhorší vysoce naléhavý úkol odmítnout. Po zádech mu však přeběhl mráz a pronikal mu až do morku kostí. Připadal si, jako by spolkl kostku ledu. Horší načasování si neuměl představit. A navíc je ve hře týmová práce. Vybudoval si skvělou pověst jako sólista. Pracovat sám se naučil před dávnými lety…

*****

Na předměstí Newtonabbey, asi deset kilometrů na severovýchod od Belfastu, se táhly ponuré řady domů v nekonečně dlouhé ulici, jako kdyby se odrážely v zrcadle. Mačkaly se jeden na druhý, odděleny ulicí dlážděnou hrubými kameny; skličující naklonované domy se za desetiletí své existence v průmyslové prašné čtvrti slepily v jednobarevnou šedavou plochu, která dávno překryla jednotlivé barvy, jimiž se jejich fasády možná kdysi lišily. K nejstarším vzpomínkám Tonyho Falmoutha patřil dojem, že jejich dům – a všechny ostatní domy v této chmurné nekonečnosti – stále oprýskává. Zrnitá omítka praskala a vytvářela odlepené koláče pod okenními římsami a kolem vstupních dveří, takže připomínala kůži mrtvoly v nesmírném žáru, která se kroutí a odděluje od spalujícího se masa. V mládí míval strašlivé sny o tom, že přijde silný déšť a všechny ty strupy zvětralé omítky promáčí a domy se začnou rozpouštět a příkopy těch klaustrofobních ulic brzy zaplaví hustý šedavý kal tvořený štukem. Tony ve snu běžel podél chodníku a snažil se najít v té rozbahněné řece šedého slizu svůj dům. Pak se probudil.

Tony Falmouth se už v deseti letech začal potýkat s krizí vlastní identity. Mohl za to děkovat strýčkovi Jerrymu. Strýček Jerry byl další přetrvávající vzpomínkou na dětství, avšak mnohem příjemnější než omítka. Strýc Jerry byl halasný, šlachovitý, ježatý, drobný mužík, který se vždycky usmíval a pobrukoval si nějakou záhadnou melodii. Byl tak ošklivý, až byl krásný – měl velký bradavičnatý nos a obrovské ruce – v dlani dokázal skrýt půllitr.

Jerry Devlin, bratr Falmouthovy matky, vždycky vyslechl Tonyho sny a obavy a povídal si s ním. To nikdo jiný nedělal. Jeho otce Emmetta tížila odpovědnost za rodinu a práci a osud ho předurčil k nejhoršímu druhu existence – bezvýrazné anonymitě. Měl tudíž málokomu co říci. Každý večer sedával u piva – ale dal si maximálně dvě –, zíral z okna na tu nekonečnou přehlídku nejhorších příbytků, mezi nimiž jen stěží dokázal rozeznat plochu oceánu. Jedné noci – když bylo Tonymu devět – jeho otec vstal ze židle a odešel do té dáli, kam se vždycky díval. Vyšel ze dveří, kráčel po dláždění ulice a zmizel v mlze. Domů se nikdy nevrátil.

Krizi, která vyvrcholila dezercí Emmetta Falmoutha, vyřešili strýcové Jerry a Martin. Tony byl velmi bystrý, a tak bylo rozhodnuto, že zůstane ve škole, a Jerry a Marty se postarají o obživu a nájem a budou na chlapce dávat pozor.

Ale tíha v jejich životě přetrvávala. Kdysi sledoval, jak postupně ohýbala jeho otce, až nakonec připomínal hrbáče. A nyní pozoroval, jak matku ohýbá stejná tíha, jak jí přibývá vrásek – až její obličej vypadal jako zčeřená hladina, všímal si, jak jí mizí barva z vlasů a z očí jí vyprchává život, až jednoho rána již nedokázala vstát z postele. Na lůžku zůstala měsíc a dusila se vlastními hleny. Nakonec zemřela.

Když do domu přišel otec Donleavy, Tony se mu vyzpovídal. Prozradil duchovnímu, že otce nenáviděl. Otec Donleavy mu doporučil klasickou kombinaci Otčenášů a Zdrávasů a řekl mu, že čas jeho bolesti uleví. Tony odešel bydlet k Martymu a za další dva roky si uvědomil, že otec Donleavy lhal. Ani čas, ani Zdrávasy ho hněvu nezbavily. Spíše naopak. Cítil, jak v něm narůstá a vzdouvá se, jako had stočený v jeho nitru.

Jerry přicházíval pokaždé v noci a pokaždé býval ozbrojen. V hlase mu zazněla hořkost jen jedinkrát – a to když mluvil o Britech. Marty byl jiný. Apolitický. Mezi britskými obyvateli Ulsteru měl mnoho přátel. Netoužil po ozbrojené konfrontaci a s Jerrym se o problémech nikdy nebavili. Tonymu za celý život nikdy nikdo přímo neřekl, že jeho strýček Jerry slouží jako ostřelovač v IRA, ale on to po nějaké době zkrátka věděl i bez říkání.

Když bylo Tonymu dvanáct, došlo k loupeži peněz na vojenské výplaty. Loupež se neobešla bez přestřelky a několik mužů na obou stranách padlo. Když oné noci přišel Jerry do domu, všichni seděli u stolu v kuchyni, závěsy na oknech zatažené, a Jerry vytáhl nějaký balíček zabalený ve žlutém voskovaném plátně.

„Buď tak hodnej a schovej mi to,“ poprosil Tonyho Jerry a Tony vylezl z okna svého pokoje v prvním patře a schoval balíček ve větracím otvoru ve střeše. Za čtrnáct dní vzal Jerry Tonyho do polí, třicet kilometrů od Newtonabbey, a tam balíček otevřel. Byla v něm zbrusu nová pistole značky Webley. Osmatřicítka.

„Skvělej kousek,“ řekl Jerry. „A teďkon je nejvyšší čas, aby ses s ní naučil zacházet. Udělej to tak, jako když ukazuješ prstem. Měj votevřený vobě voči. A představ si, že střílíš na ty mizery, co se zastávaj negrů.“

Tony uchopil pistoli, natáhl ruku a ukazováček položil na spoušť. Zbraň mu v ruce dobře seděla, bylo mu příjemné ji držet, a tak si dlouho vychutnával energii, která z ní prýštila. Držel pistoli v natažené ruce a díval se přes hlaveň. Měl dojem, že je zbraň prodloužením jeho ruky. Vnitřní hněv ho zaplavil až do konečků prstů, a jakmile ho ucítil v ukazováčku, stiskl spoušť.

Ozvala se ohlušující rána.

Pistole měla silný zpětný ráz a její síla ho doslova omráčila. Zmocnilo se ho vzrušení a od tohoto okamžiku se cvičil ve střelbě, kdykoli měl příležitost. Sledoval, jak se rozbíjejí lahve a kameny. Stačilo jen stisknout spoušť. Nepředstavoval si však, že střílí na ty ‚mizery, co se zastávaj negrů‘. Coby terč si představoval otce.

„Umět zacházet s bouchačkou je jedna věc,“ pokračoval ve výuce Jerry, „ale pamatuj si – nejdůležitější je plán. Plán je rozhodující. Musíš pokaždý vědět, jak se dostaneš do akce, ale taky jak se dostaneš z akce. A nikomu nevěř. Jestli to bude jenom trochu možný, dělej sám. Sólo. Mrtvej hrdina je k hovnu pro vobě strany.“

Pokaždé, když s tréninkem skončili, schovával pistoli zabalenou ve žlutém voskovaném plátně na střechu. Jerry občas přicházel v noci a bral si ji. A za den nebo za dva ji vracel. Pak jednoho dne přišli do domu oni a řekli Martymu, že Jerry je mrtvý. Práskl ho jeden z jeho vlastních lidí a díky němu Jerryho vypátral a zabil nový britský plukovník z posádky v Newtonabbey.

Pro pistoli si nepřišel nikdo. Uplynuly dva měsíce a Tony si uvědomil, že je jeho.

Tony hrával fotbal na ulici nedaleko školy. Čirou náhodou přímo naproti stanici britské hlídky. Plukovník – který se jmenoval Floodwell – byl upravený muž s vojenským držením těla, navoskovaným knírem a podezíravým pohledem. Plánování, to je rozhodující. A práce sólo. Dvakrát týdně odcházel plukovník přesně v šest hodin ze stanice a chodil do úzké bezejmenné uličky tři bloky odtamtud, v prudkém svahu čtvrti Bluffs. Ulička měla slepý konec a byla už za bariérou. Vedlejší ulice byla patnáct, dvacet metrů pod ní. Do svahu čtvrti Bluffs byly zabudované domy se základy doslova o ulici níž. Podplukovník chodíval do jednoho domu až na konci slepé ulice, otvíral si dveře vlastním klíčem a v bytě si dal sklenku skotské a večeři a pomiloval se s mladou ženou, která v domě pronajímala pokoje.

Tony plánoval svou první akci celou zimu. Neustále plukovníka sledoval a pozoroval ho z temných zákoutí na druhé straně ulice. Našel si opuštěný dům a večer ho využíval jako zkratku cestou domů ze školy. Interiér domu si dokonale zapamatoval, znal v něm každý schod a sedával v něm dlouhé hodiny, naslouchal šramotu krys ve tmě a spřádal své plány.

Mezi prázdným domem a jeho domovem stála na rohu malá budka – post vojenské hlídky. Jakmile došlo k nějakým potížím, vojáci z budky natáhli přes silnici zábranu z ostnatého drátu. Tonymu významně pomáhalo jeho mládí a vzhled. Ve čtrnácti byl na svůj věk stále dost malý. Cestou domů ze školy procházel prázdným domem, vyšel ven sklepními dveřmi a pokračoval těsně kolem domů na opačné straně ulice. Zůstával ve stínu, dokud se nepřiblížil k postu hlídky. Zpočátku vždycky dva hlídkující vojáky vyděsil, ale brzy si na něj zvykli a už ho znali.

Jednoho pondělka počátkem jara si Tony nabil pistoli a znovu ji zabalil do voskovaného plátna. Pak sebral ze spíže bramboru, vydlabal do ní díru o průměru zhruba dva centimetry a schoval si zbraň i bramboru na dno své plátěné školní tašky. Zamaskoval je učebnicemi a krabicí s obědem. Po vyučování si zahrál v ulici nedaleko stanice hlídky fotbal. Školní tašku nechal dvě hodiny ležet na chodníku, všem na očích. V půl šesté už byla na fotbal příliš velká tma. Rozloučil se s kamarády a zamířil rovnou k opuštěnému domu v bezejmenné ulici. Vytáhl balíček ve voskovaném plátně, rozbalil ho a potěžkal osmatřicítku v dlani. Opět vnímal, jak z ní přechází energie do jeho ruky. Pak vytáhl bramboru. Byl to trik, který ho naučil Jerry.

„Na jednu ránu je to dobrý,“ říkal mu Jerry. „Vosumatřicítka díky tý ertepli jenom cvakne jako dětská špuntovka. A ten, koho tak trefíš, chcípne a místo ksichtu má cmundu!“ Tomu se Jerry hlasitě smál. Tony zasunul hlaveň do brambory. Čekal ve tmě s krysami. Necítil strach. Jen radostné vzrušení.

Plukovník vstoupil do bezejmenné uličky a pískal si. Vycházkovou hůlku měl zasunutou pod paží. Vykračoval si po vojensku se zvednutou bradou a čišela z něj arogance a povznesenost. Tony vyšel ze dveří a zůstal stát u domu. Pak se tiše blížil k plukovníkovi. Když byl tři metry od něj, plukovník ho spatřil. „Panejo,“ ulevil si. „Tys mě teda vyděsil, chlapče. Vylez z toho stínu, ať se na tebe podívám!“

Tony vzhlédl k plukovníkovi, ale najednou neviděl jeho úzké rty, dlouhý arogantní nos a lesklé chladné oči. Viděl obličej svého otce. Vystoupil ze stínu, natáhl ruku s pistolí a stiskl spoušť.

Brambora výstřel dokonale ztlumila. Zněl jako tiché plesknutí.

Brambora se rozlétla na tisíc kousků. Kulka se zaryla plukovníkovi do hlavy těsně nad levým okem a urvala mu kus lebky. Obličej s překvapeným výrazem náhle skutečně vypadal jako bramborák. Síla výstřelu plukovníka odhodila a on klopýtal bokem, podlamovaly se pod ním nohy, ale neupadl. Udržoval rovnováhu a ještě se otočil k Tonymu. Polovina obličeje se mu proměnila v krvavou kaši. Oko mu vypadlo z důlku. Po saku mu stékaly gejzíry krve. Zdravým okem na Tonyho nevěřícně zíral. Udělal nejistý krok a klesl na kolena.

Kdesi v uličce se otevřelo okno.

„Kdo je tam? Co se děje?“ zavolal kdosi.

Tony uskočil do stínu a rozhlížel se po bezejmenné ulici. Na jejím konci se otevřely dveře a temnotu prořízl kužel světla.

Tony se obrátil k prázdnému domu a pak mu náhle ztuhla krev v žilách. Cosi

. ho chytilo za kotník. Obrátil se a viděl, že plukovník se doplazil až do domu a nenávistně na něho hledí zdravým okem a druhou rukou tápe po pouzdru se svou zbraní. Tony si všiml, že mu umazal nohavici od krve. Plukovník se snažil cosi říct nebo vykřiknout, ale z úst mu vycházelo jen chroptění. Tony škubal nohou, aby ji vyprostil ze sevření. Několik metrů za sebou plukovníka táhl. Umírající ho svíral jako v kleštích a začal si vytahovat pistoli. Tony mu tedy přiložil zbraň k čelu a vypálil podruhé. Floodwellovi explodovala hlava. Kousky lebky a krve potřísnily Tonymu obličej. Plukovník se převalil na záda a chrčivě se dusil. Nakonec se z jeho hrdla ozvalo hluboké chroptění,

Tony se vrhl ke dveřím domu, zabalil zbraň do voskovaného plátna a strčil si ji pod učebnice. Vytáhl kapesník a v běhu ke schodům do sklepa si otíral obličej. Na ulici nahoře zaslechl kroky, ale nezastavoval se a utíkal a nepřestával se utírat. Když se dostal k zadním dveřím, zastavil se. Strčil krvavý kapesník do tašky k pistoli a opatrně vykročil do temné ulice. Byla prázdná. Rychle přešel na druhou stranu do temnějšího stínu a vyrazil ke stanovišti hlídky. Už rozeznával v malé budce uprostřed ulice dva vojáky. Ulice byla otevřená. Zátaras z ostnatého drátu byl odtažený na chodník. Oba vojáci měli plné ruce práce s vysílačkou. Jakmile se přiblížil, uslyšel, jak to v ní praská.

Krev měl pouze na jedné nohavici. To bylo dobré.

Zůstal ve stínu a šel nesmírně pomalu. Upíral oči na ty dva ‚mizery, co se zastávaj negrů‘ stojící nedaleko strážní budky.

„Povídám ti, Strikere, že to byly výstřely,“ říkal jeden. „Aspoň teda ten druhej zvuk.“

„Ale prosím tě, slyšíš trávu růst, Finchi,“ odpověděl mu ten, který se jmenoval Striker.

Tony kráčel k vojákům. Díky osvětlení v budce je jasně viděl. Propříště, říkal si v duchu, když se k nim blížil, se pokusím předejít všem možným komplikacím. Musím mít víc než jeden plán.

Tony se dostal k zátarasům z ostnatého drátu odtaženým na chodník. Ani jeden voják si ho ještě nevšiml, protože se snažili naladit vysílačku, ale nedostali z ní nic než praskot statické elektřiny.

Přisunul nohu k plotu z ostratého drátu a tiskl ji k němu tak dlouho, dokud mu jeden bodec nepropíchl kalhoty a nezabodl se mu do nohy. Prudce nohou trhl a drát se mu zaryl do masa. Zavřeštěl.

Voják, který se jmenoval Striker, namířil světlo své baterky na Tonyho obličej.

„Pomozte mi, prosím! Zranil jsem se!“ křičel Tony.

„Ježíšikriste!“ vykřikl Striker a běžel k Tonymu.

„Ty ses teda ošklivě pořezal, chlapče,“ povzdechl si, když pozoroval, jak Tonymu vytéká krev z roztržených kalhot. „Tos ten drát neviděl?“

„Spěchal jsem. Zdržel jsem se na fotbale, víte? Teď jsem v pěkný bryndě. Jdu pozdě na večeři a mám zničený kalhoty. Strejda mě stoprocentně parádně seřeže.“

„Hele, Finchi, podej lékárničku! Náš fotbalovej šampion se tady pořezal vo naše dráty.“

Finch bouchl do vysílačky pěstí, ale praskání nepřestávalo. „Vrtá mi hlavou, co se to, krucinál, děje?“ řekl pro sebe. Pak pohlédl na Tonyho nohu. „Kristepane, chlapče, ty sis neroztrhl jenom kalhoty, co? Zůstaň chvilku v klidu, přinesu jód a nějakej fáč. Fakt se ti nezdálo, že by to byly výstřely, Strikere?“

„Mrcasil jsem se s vysílačkou, Finchi. Fakt jsem to neslyšel,“ zavrtěl hlavou. „Vydrž, chlapče, teď to bude trochu štípat.“ Polil Tonymu roztřepenou ránu na noze jódem a obvázal ji. Najednou zazvonil v budce telefon a Finch ho zvedl. „Cože… cože?“ koktal. Ježíši, vono je s ním ámen? Ne, tady poslední půl hodiny neprošla živá duše, jen malej kluk, kterýho známe, si pořezal nohu vo drát… Jasný. Máte pravdu. Hned to zavřem, ale tady je klid jak v kostele.“ Zavěsil. „Podrž se, Strikere, našemu plukovníkovi právě kdosi ustřelil hlavu! Ani ne dva bloky vocaď, na Bluffu. Mám zavřít ulici. Říkal sem ti, že slyším nějakou střílečku!“

Tony zkřivil obličej a přinutil se vymáčknout pár slziček. „Auu…“ sténal.

„Kde bydlíš?“ zeptal se ho Finch.

„Kousek. Jenom dvě ulice. Na Mulflower.“

„Můžeš s tím chodit?“

„Myslím, že jo.“ Zkusil to. Rána ho sice pálila, ale na nohu se postavil. „Zvládnu to. Dík za pomoc.“

„Dávej si bacha, chlapče. Dneska večer se něco schumelí. Mazej domů, jak nejrychleji to půjde.“

„Ano, pane,“ přikývl Tony a odkulhal do tmy. Striker s Finchem se okamžitě pustili do natahování plotu z ostnatého drátu přes ulici.

Než dosáhl Tony osmnácti let a než odmaturoval a získal stipendium na Oxfordu, naučil se svému řemeslu nadmíru dobře. Převážet pistoli do Anglie by však bylo pošetilé. Kromě toho se Falmouth už tenkrát své vnitřní zloby zbavil. Vzpomínal, že po vraždě Floodwella cítil zadostiučinění, což bylo příjemné. Vyrovnal dluhy. Nicméně postupem času bylo vyrovnávání dluhů čím dál tím méně důležité. Pomsta se změnila v rozjařené veselí. Nyní mu stačil k dobré náladě prostý akt zabíjení. Prožíval stejné pocity jako fotbalový útočník, který vsítí gól. Byla to jeho práce a dělal ji bez výčitek a bez citu a dělal ji opravdu dobře. A rád pracoval sám.

Den před odjezdem na univerzitu si zajel na kole do čtvrti zvané Konec světa a hodil svou pistoli co nejdál do moře. Svému účelu posloužila. Za čtyři roky zabil Tony devět lidí. Dva z nich byli Britové, ostatní informátoři. Jednou z obětí byla i žena.

Na Oxfordu si vedl Falmouth velmi dobře a z důvodů, které znal jen on sám, se po promoci přihlásil do Britské tajné služby. O jeho předchozím ‚výcviku‘ nikde neexistovaly žádné záznamy a MI 6 byla ráda, že ho má. Do Irska se nikdy nevrátil.

*****

„… z prvotřídních.“

Falmouth se vrátil zpět do skutečnosti.

„Promiňte,“ řekl. „Teď mi to na lince nějak hodně praskalo. Mohl byste to zopakovat?“

„Je mi líto, ale operace musí být provedena ve dvou. Máte pro ni vynikající kvalifikaci a jako týmového partnera jsem vám přidělil jednoho z prvotřídních lidí.“

„Koho?“

„Jmenuje se Hinge. Mladší než vy, ale ve Hře je už několik let. Opravdu dobrý. Považuji ho za jednoho z našich nejlepších. Do dnešního dne se zúčastnil čtyř týmových operací a vedl si skutečně obdivuhodně.“

„Aha.“

„Nezlobte se, ale v tom spěchu jsem si vás prověřil pouze na operace hodnocené stupněm A. Dělal jste někdy volavku jako rukojmí?“

„V Římě. Před čtyřmi měsíci. Ale tam to bylo trochu jiné. Šlo o Rudé brigády a my jsme měli zachránit pět lidí.“

„Jistě, už si vzpomínám. Velmi dobrá akce, řekl bych.“

„Děkuji. Přesto bývají velmi riskantní.“

„Ale když vyjdou, tak velmi účinné.“

„Souhlasím.“

„Znáte Caracas?“

„Byl jsem tam, ale město příliš neznám. Vím tam ale o jednom řidiči, který je výjimečně dobrý.“

„Skvělé.“

„S kým vůbec máme co do činění? S nějakým revolučním gangem?“

„O politiku nejde. Nějaká tlupa místních gangsterů vycvičených u Rafsaludi se snaží oslabit dotyčnou společnost. Nicméně nemáme žádné informace o tom, jak jsou ti naši zákazníci tvrdí.“

„Rafsaludiové dokáží být velmi nepříjemní.“

„To ano. Jde o práci s příplatkem. Sedmdesát pět tisíc.“

Falmouth si v duchu uznale hvízdl. Už spřádal plány.

„Musí se provést co nejdřív. Možná už zítra večer. V žádném případě ne později než pozítří. Riziko se zvyšuje každou hodinou.“

„Ano, já vím. Dnes máme pondělí… ideálně byste měli Lavandera dostat ven do úterního večera.“

„Dobrá,“ kývl Falmouth. „Beru to. Předpokládám, že operaci budu velet já.“

„Ano. Hinge už je informován. Hodí se vám Miami?“

„Ano.“

„Letadlo společnosti Pan Am letí ve dvaadvacet hodin deset minut z miamského mezinárodního letiště. Na místo přilétá třiatřicet minut po půlnoci. Hinge tam dorazí až v osm ráno. Letí přes Mexiko.“

„Zbraně?“

„Všechno tam bude. Váš kontakt je Rafael Domignon. Číslo 53 34 631. Na letišti budete mít balíček jako obvykle.“

„Dobrá. Jak poznám Hingeho?“

„Identifikace podle fotografie a trik s camelkou.“

„Výborně. Zprávu podám až po skončení akce, pokud se nevyskytnou žádné potíže.“

„Vynikající, pane. Vynikající. Jsem nesmírně rád, že se toho ujmete.“

„Děkuji. Takže nashle.“

„Nashle.“

Zatraceně. To je ale pech! Zatracená smůla! Ale pokud ten Hinge bude dobrý, Falmouth se vrátí na Bahamy do středečního odpoledne. Když se ukáže O’Hara, tak holt počká.

*****

Balík doručil poslíček k přepážce společnosti Pan Am pětapadesát minut před odletem. Falmouth si ho odnesl na pánskou toaletu, zamkl se do kabinky, posadil se a prohlížel si jeho obsah. Byla v něm zpáteční letenka do Caracasu a pas, řidičský průkaz a dvě kreditní karty na jméno Eric Sloan, pět tisíc dolarů v hotovosti a nepodepsané cestovní šeky, velká fotografie Hingeho, poněkud rozmazaný polaroidový snímek Lavandera, seznam všech vedoucích pracovníků caracaského závodu, předplacené a potvrzené hotelové rezervace do nejlepšího hotelu ve městě a jedna cigareta značky Camel s filtrem, zabalená do alobalu. Označil si filtr perem a zasunul cigaretu do svého balíčku francouzských Gitanes. Několik minut si prohlížel Hingeho fotografii a potom ji zapálil, ale rozmyslel se, uhasil ji a zasunul si ji do peněženky. Podepsal cestovní šeky a uložil je i s hotovými penězi do jiné přihrádky, spolu s potvrzením platby za ubytování v hotelu. Potom se soustředil na Lavanderovu fotografii. Byl to neupravený dlouhán s našedlou pletí a řídkými rozcuchanými vlasy. Několik minut si jeho podobu vrýval do paměti a posléze fotografii spálil a popel spláchl do záchodu.

Z toalety zamířil přímo k přepážce odletů na odbavení.

*****

Hinge dorazil následujícího jitra. Cesta autem z letiště do města byla značně nepohodlná. V dusném vzduchu stále cítil vlhkost po včerejším dešti a nad městem se znovu kupily bouřkové mraky. Hrozilo, že déšť každou chvíli znovu pokropí celé město. Taxík ještě ke všemu neměl klimatizaci. Otevřenými okny vanul do auta teplý vlhký vítr a Hinge se potil i v tom průvanu. Jako obvykle se nevyhnuli dopravní zácpě a ještě před vjezdem do města ucítil nepříjemné pálení v nose a krku ze silně znečištěného ovzduší.

„Zkurvený, mizerný město,“ zahuhlal Hinge polohlasem. Nejel do hlavního města Venezuely poprvé. Dobře ho znal. Město se rozkládalo v patnáct kilometrů dlouhém úzkém údolí, mezi dvoutisícovou horou Mount Avila se zalesněnými svahy na severu a úpatím pohoří Cord Del Maria na jihu. Dále na jih od pohoří Cord Del Maria už nebylo vůbec nic, jen samá džungle, a pak eventuálně Brazílie. Kopce pohoří Del Maria vždycky Hingemu připadaly un poco loco – trochu bláznivé. Přesněji řečeno schizofrenické. Na západních svazích se nacházely ty nejhorší a nejubožejší slumy na světě – ranchitos – tisíce červených střech a zchátralých příbytků z vepřovic, natěsnaných na sebe; zatímco na východě se skvěly výstavní vily bohatých a mocných obklopené zelení, bazény a soukromými kluby, zkrátka caracaské Beverly Hills.

Mezi těmito dvěma protipóly se nacházelo centrum ‚zkurvenýho mizernýho‘ města – jak ho nazýval Hinge –, které bohatlo díky naftě, příliš rychle se rozrůstalo a přes všechny ty mrakodrapy ze skla a oceli stále trpělo stejnými neduhy jako většina prudce zbohatlých měst. Bylo přeplněné domy, lidmi, znečištěným vzduchem, mělo příšernou telefonní síť, nedostatek vody, mizerně fungující popeláře, nejhorší dopravní zácpy na světě a nejošklivější děvky.

V noci však zářilo jako výkladní skříň u Tiffanyho.

Hinge si otřel pot z čela a snažil se nepohodlí ignorovat.

No a co? K čertu, klidně mohl být třeba v Johannesburgu.

Zkurvený, mizerný, posraný město na druhou.

Raději své myšlenky soustředil na práci. Kdesi tam, mezi třemi miliony lidí, v divokém centru nebo v polorozpadlých ranchitos, je schovaný chudák Lavander, jako hříšník na modlitbách, který prosí za svou spásu a záchranu. No jo, pomyslel si Hinge. Pokud ho nedokážem vytáhnout se staroušem Spettrem, už mu nepomůže ani svěcená.

Bydleli v nejluxusnější čtvrti. Díky Quillovi. Všechno prvotřídní. Hinge se ohlásil v recepci, vyzvedl si klíč a odmítl poslíčka, který mu chtěl odnést jeho černou cestovní tašku z padákového hedvábí. Jeho pokoj byl ve čtvrtém patře.

Výborně. Hinge nerad bydlel příliš vysoko. Jednou se v Bangkoku stal svědkem požáru v hotelu a od té doby měl z ohně ve vysokých budovách paranoidní strach. Výtah ho vyvezl do čtvrtého patra. Pokoj byl velký a luxusně zařízený, s překrásným výhledem na takzvanou teleférico, což byla kabinková lanovka švýcarského typu, která vyvážela zájemce na vrchol hory Mount Avila a další svážela po druhé straně hory ke Karibskému moři, dvacet kilometrů na sever.

Tašku, která by se hodila spíše na kempování než do hotelu, hodil na postel, otevřel ji a vytahoval z ní postupně čisté prádlo, košili, ponožky a zelené khaki kalhoty. Zmocňovala se ho nervozita a obavy. Začínal se psychicky připravovat na svůj úkol, ale měl nutkavou potřebu zjistit, jestli je jeho partner ve vedlejším pokoji. Nebylo divu. Vždyť po deseti letech v branži se měl konečně setkal s legendárním il Spettrem – tedy Fantomem, který proslul pověstí nejschopnějšího nájemného vraha v oboru a člověka, který vás bez problémů připraví o život pouhým zlým pohledem.

III.

Ve stejnou dobu, kdy Hinge mířil ke svému hotelu v Caracasu, dojížděl O’Hara před přepychový hotel na ostrově St. Lucifer.

Hotel Le Grand Gustavsen měl krásnou polohu na úbočí, s výhledem na hlavní město Bonne Terre – v němž žilo pět tisíc lidí – a na azurový Karibik za ním. Korálově červenou silnici vedoucí k hlavnímu vchodu lemovaly vysoké palmy. Od poslední O’Harovy návštěvy se zde nic nezměnilo. Jakmile dojel před vchod, připadal si jako ztracený v čase. Rozlehlý třípatrový panensky bílý viktoriánský hotel byl patrně nejelegantnějším přezdobeným starosvětským hradem na světě. Jeho mřížoví představovalo mistrovský kus filigránských kudrlinek, vřetének a oblouků. Druhé a třetí patro starodávného hotelu lemovaly široké terasy a celá budova se doslova utápěla v zeleni kapradin a palem. Hlavním podlažím nebylo přízemí, ale první patro. V přízemním podlaží, zasahujícím pod úroveň země, byly kdysi vinné sklepy, ale nyní se proměnilo v miniaturní mezinárodní bazar. Za francouzskými okny se diskrétně ukrývaly obchody s dárkovými předměty z Anglie, Španělska a Orientu. Malý obchůdek zde měl i jeden proslulý francouzský couturier. V elegantní trafice prodávali noviny a časopisy téměř ze všech koutů světa včetně Ruska. Před hotelem tiše zurčela fontánka s escalier – točitým schodištěm – po obou stranách, vedoucím do prvního patra k hlavnímu vchodu.

Hotel postavil v roce 1892 norský loďař Olaf Gustavsen. Původně měl v úmyslu stavbu pouze zainvestovat. Nicméně poté, co na něj začaly dotírat tři ženy a celkem devět dětí, se milý Gus rozhodl všechny poslat k šípku a unikl na svůj ostrovní zámek. Tam se oženil s půvabnou domorodkou, která mu porodila syna, ale při porodu zemřela. Od těch dob Gus ve svém hotelu vítal emigranty, vojáky štěstěny, cestující novináře, zkrachovalé spisovatele, unavené vysloužilé vyzvědače a špiony, kterým chyběl už jen krok do důchodu; a zkrátka všechny, kteří měli v zásobě nějakou dobrou historku. Za léta existence hotelu postupně – a s nechutí – zaváděl moderní potrubí, tekoucí vodu i elektřinu. Jeho syn, Malý Gus, který většinu svého života trávil na rybách, pokračoval v otcově tradici okázalé elegance, nikdy nepodlehl vnějším tlakům a do pokojů odmítl zavést jak klimatizaci, tak telefony. Vzkazy vyřizoval prostě každý, kdo se namanul za recepčním pultem a zvedl sluchátko, takže na jejich vyřízení se nedalo spolehnout. Navenek se od roku 1892 vlastně nic nezměnilo, až na občasnou novou vrstvu bílé barvy na fasádě. Jedinou modernizací byl malý rudý neon u příjezdové cesty, na němž stálo:

LE GRAND GUSTAVSEN HOTEL

uvádí

Šestiprstého Rothschilda,

Kouzelníka klaviatury.

Každý večer.

Kouzelník zřejmě toho starého krkouna musel uplatit.

Portýra dělal obrovitý černoch v bělostné košili s krátkými rukávy a černých zvonových kalhotách.

„Bonjour, monsieur,“ pozdravil a pomohl O’Harovi s kufrem.

„Bonjour,“ odpověděl O’Hara a poděkoval: „Merci.“

Hotel působil pestrým, barvitým dojmem, jako vždy. Když O’Hara platil taxikáři, přistoupili k němu dva podsadití černoši se slamáky rozšafně naraženými přes oko. Oba drželi v náručí kohouty cvičené na zápasy. Za nimi se předváděl amatérský polykač ohně a střídavě si hořící pochodeň zasouval do krku a zase vytahoval.

„Excusez-moi, monsieur, s’il vous plait,“ pronesl jeden z nich, smekl slamák a usmál se tak širokým úsměvem, až odhalil zlatý zub kdesi v hloubi svých úst. „Parlez-vous francais? Habla usted espaňol? Spík inkliš?“

„Je suis américain,“ vysvětlil jim O’Hara.

„Ach tak, monsieur! Máte tu čest seznámit se s nejlepšími coq na ostrovech! Tenhle chlapík jednou ukloval tygra!“

Bylo jasné, že kohout má svá lepší léta za sebou. Měl potrhaný a rozcupovaný hřebínek a pouze jednu nohu.

„Merde!“ vykřikl jeho společník. „Slepá stará granď-mére mu uklovla nohu.“ Nato zvedl svého kohouta jednou rukou do výšky. „Tenhle pašák zase jednou zabil orla v letu!“

„Ha! Samé lži! Monsieur, za deset dolair américain tu rozepři ihned vyřešíme!“ prohlásil muž s jednonohým kohoutem.

„Někdy jindy!“ křikl na ně O’Hara přes rameno a kráčel za portýrem po schodišti do hlavní dvorany.

Domorodce však neodradil.

‚Je m’appelle Toledo. Donnez-moi de vos nouvelles!“ Volal za ním muž s jednonohým ptákem. „Jmenuji se Toledo. Rád bych se ještě setkal!“ A všichni tři se rozesmáli.

Prošli dvojitým francouzským oknem do obrovské dvorany, která sloužila jako hotelová hala, bar, čekárna, restaurace i recepce. Přímo za dveřmi stál masivní starobylý stůl, posetý dopisy, účty, telegramy a vzkazy, jemuž vévodil starožitný francouzský telefon. Na jednom rohu stolu ležela otevřená starodávná kniha hostů. Nalevo od stolu byl krásný bar z dubového dřeva, vyhlazeného za dlouhá léta užívání do vysokého lesku. Jeho sedmimetrová zinková deska kdysi zdobila hlavní salon slavné pařížské brasserie, dokud ji starý Gustavsen nevyhrál v kartách a díky této vyhrané bakaratové partii ji pak poslal za velké peníze lodí na ostrov. Jeden rančer z Montany, který jezdíval do hotelu pravidelně, daroval starému pánovi mosaznou tabulku, na níž stálo: „Vyhráno v čestné a rovné hře náhody mezi starým pánem Gustavsenem a Gérardem Turínem. Paříž, 4. prosince 1924.“ Přišroubovali ji na jeden konec baru.

Napravo od recepčního stolu byla restaurace tvořená pouze několika stoly s proutěnými křesílky. Nicméně jídlo připravoval mladý domorodec, který se svému umění naučil od předchozího šéfkuchaře, velkého Gazerina. Už pouze jeho kuchyně stála za výlet na ostrov.

Samotná dvorana hotelu vypadala jako muzeum kuriozit, které zde nechali hosté, nebo je hotelu darovali, případně vyměnili u baru za drinky: nad barem kupříkladu visela vrtule z letadla, všude na stěnách byly signální lucerny roztodivných barev a tvarů, sloužící k varování před hurikány; dále obrovská kotva, která ležela v jednom koutě na úplně stejném místě čtyřiatřicet let; pohár na víno, který údajně daroval starému Gustavsenovi sám Hemingway, australský klobouk, vzduchovka a několik šipek, které zde podle legendy zanechal jakýsi pygmej v modrobíle proužkovaném obleku. Dále zde byly na stěnách nakřivo rozvěšené podepsané fotografie známých boxerů, zápasníků a hudebníků a nad pianinem visela slušně velká vypreparovaná ryba – tarpon. Ve dvoraně bylo přítmí a příjemný chládek, který udržovaly stropní větráky.

„Tiens, voilá le Marin! Bonjour, bonjour, mon ami,“ křičel kdosi od baru. O’Hara se snažil přivyknout šeru. Nakonec rozeznal chvátajícího Justice Jolicoeura. Rychle se k němu blížil.

Justice Jolicoeur ze zastavil pár metrů od O’Hary a chvíli si ho prohlížel jako nějaký vzácný obraz.

„Alors!“ řekl nakonec. „Nezměnil ses ani o chloupek. Zjevně jsi své vyhnanství přežíval dobře.“

Byl to malý energický mužík, každým coulem dokonalý dandy. Na sobě měl bílý plátěný trojdílný oblek, úzkou, ohnivě rudou vázanku a krvavě rudý karafiát v klopě. Vykračoval si v botách z černé anglické kůže a s hůlkou naleštěnou jako sklo, s překrásnou rukojetí v podobě zlaté labutí hlavy. Kudrnaté černé vlasy měl ulízané k hlavě, a když promluvil, zněla jeho kouzelně vybroušená kreolština s uhlazeným a kultivovaným patois, ačkoli občas pro lepší efekt sklouzl k francouzštině, ovšem výhradně ke knižní. Jolicoeur byl Haiťan, který odešel ze své země s Tontony (tajnou policií, kterou ovládal Papa Doc) v patách. Bylo však záhadou, co tak strašného provedl, že si vysloužil diktátorův hněv. Joli – jak si rád nechával říkat – o minulosti nikdy nemluvil. Ale šeptalo se, že dorazil na St. Lucifer s hůlkou nacpanou dvěma sty zlatými sovereigny – každý v ceně sto dolarů – a okamžitě Guse juniora nějakou lstí přiměl, aby ho jmenoval oficiálním hotelovým vyslancem. Gusovi se však Joliho přítomnost vyplatila. Dodával totiž jeho podniku punc elegance.

„Celkem ano,“ přikývl O’Hara. „A tys nikdy nevypadal blahobytněji, Joli. Máš hodně práce?“

„Nebudeš tomu věřit! Kvůli těm novým hotelům nemám ani minutku volnou! Merci, merci Messieurs – Hilton, Sheraton, a vám také, Master Host.“ Poslal jim vzdušný polibek. „Musíme každý večer přidávat ještě třetí voodoo show, abychom vyhověli turistické poptávce.“

„Voodoo? Na tomto ostrově se přece voodoo neprovádí!“

„Teď ano, Marin. Už jsme sem importovali osmnáct rodin z Port-au-Prince. Za večer vydělají na spropitném víc než za celý rok na Haiti.“

„Všiml jsem si, že tady pořád necháváš u vchodu přehrávat tu scénku s kohoutama.“

„Oui. A viděls toho polykače ohně? Ten kohoutí zápasy hezky okoření.“

„To je snad až příliš dvojsmyslná slovní hříčka, Joli.“

„Prosím?“

„Zapomeň na to. Poslyš, opravdu bys měl tomu jednomu chlapíkovi koupit nové kuře. Ten jednonohý kohout nevypadá vábně dokonce ani k snědku.“

„Ale nikoli, to je velice proradný pták, Námořníku! Jen pomysli – cožpak bys nebyl proradný, kdybys byl tak ošklivý a poskakoval jen po jedné noze, aby sis zachránil mozek v hlavě před vyklovnutím? Certainment je světovým šampiónem mezi jednonohými kohouty. Prvotřídní coq.“

„Musím ti říct jednu věc, Joli. Ze všech vynalézavých lidí, které jsem kdy ve svém životě poznal, jsi ten nejvynalézavější ze všech. Jsi králem všech šíbrů,“

Joli zářil. Hnědé oči mu jiskřily vděčností. „Ach, O’Haro, ty jsi opravdový cavalier.“ A obřadně se uklonil.

„Teď mi pověz, kde je le Sorcier?“ zeptal se přímo O’Hara.

„Čeká na tebe. Venez avec moi.“

Jolicoeur ho vedl dozadu za bar a pak ještě krátkou chodbou. Zastavil se u jedněch dveří a energicky na ně zabušil hůlkou.

Zpoza dveří zaúpěl tlumený hlas: „Ježíši kriste, Jolicoeure, pojď dál, ať mi ty dveře neroztřískáš!“

Joli vešel jako první a s úklonou pronesl: „Je mi potěšením oznámit příjezd pána řečeného le Marin, tedy Námořník. Vrátil se z vyhnanství.“

„A do prdele…“ ulevil si Rothschild.

A muž, kterému říkali le Sorcier, vyskočil a radostně O’Haru objal. Joli,“ přikázal, „skoč do baru a přines ten nejlepší napoleon, jaký máme, a pár skleniček.“

„Neříká se ‚prosím‘?“ pronesl Joli dotčeně.

„Kurva fix, tak s’il vous platit!“ obrátil Rothschild oči v sloup.

„Jenom dvě skleničky?“

„Oukej, Joli, tak tři.“

„Tout de suite,“ pronesl mužík a odspěchal.

„Ježíši, Námořníku, vypadáš mnohem líp, než když jsem tě viděl naposled! Bejt na útěku ti jde zřejmě k duhu.“

Čas a ostrovní vlivy jeho přízvuk zjemnily, ale stále v něm jednoznačně zazníval manhattanský Lower East Side. Byl to štíhlý muž, téměř stejně vysoký jako O’Hara, dohněda opálený, s výraznými lícními kostmi a hranatou bradou. V očích a kolem úst měl rozjásaný výraz člověka, který má neustále blízko k smíchu – a on se skutečně smál často. S tím rozjásaným výrazem sledoval celý svůj život. Pro Rothschilda byl život jedním velkým vtipem čekajícím na pointu, a on omámenýma očima sledoval svět jako blázinec plný šílených, zmatených, umanutých cvoků.

Z koutku úst mu čouhala ledabyle umotaná, nezapálená, zapomenutá marihuanová cigareta a ve vzduchu se vznášel lehce nasládlý pach konopí.

„Co takhle si dát jointa? Srágora z místních zdrojů. Pole je támhle za námi na tom kopci.“

„Nestíhám, Michaeli. Momentálně nemám čas, abych se zkouřil z místní trávy.“

„Aspoň si udělej pohodlí, Námořníku. Posaď se.“

Kouzelník si prošacoval kapsy odrbaných bílých džínových kalhot a vybledlé modré pracovní košile. Snažil se najít zapalovač. Na rukou měl bílé rukavice. Rothschild nosil bílé rukavice vždycky. Ne že by se styděl za to, že mu chybějí malíčky na obou rukou, ale proto, že si tak lidé jeho deformace méně všímali a více vnímali kvalitu jeho hry na klavír – když neviděli, kde musí vynechávat úhozy.

Seděl v místnosti, která vypadala jako malá kancelář – zoufale přeplněná, se starým stolem s roletou a ošumělým vetchým křeslem se sedákem z rozpraskané kůže a dvěma zrezivělými skládacími stoličkami pro hosty. Ve všech přihrádkách a zásuvkách stolu byla změť papírů a nejrůznějších věcí. Konečně našel mezi nějakým haraburdím krabičku sirek a zapálil si cigaretu. Zhluboka vtáhl dým a ulehčené vydechl.

„Co pohledáváš v Gusově kanceláři?“ divil se O’Hara.

„No… to je dlouhá historie. Stručně řečeno – Gus junior je po smrti.“

O’Hara se zatvářil zarmouceně. Smutek nemusel předstírat. „No tedy… tak odešel jeden z velikánů.“

„Pravověrný,“ přikývl Rothschild. „Seběhlo se to následovně. Starý pán se jednoho dne vydal sám na ryby a nevrátil se. Našli jsme ho až na druhý den. Plul na jih od Jižního cípu. Infarkt. Lovil něco velkýho. Prut měl ještě v držáku a byl připoutaný v rybářském křesle. Ať to bylo cokoliv, zabilo ho to. Ryba už byla pryč – háček byl úplně narovnaný.“

„Myslím, že lepší smrt si starý pán nemohl přát,“ řekl O’Hara.

„No jo. A představ si, že mi ten starej mizera odkázal celej barák, všecky svý peníze a vůbec! Nevěřil jsem vlastním očím, Námořníku. Chápeš to? On mi prostě všecko dal!“

„Máš teď na krku řádnou odpovědnost, kamaráde.“

„To jo. Už jsem dostal sprdunk kvůli klimatizaci. Všem jsem řek – heleďte, to je v Gusový závěti. Nemůžu tady změnit ani prd. Jó, nemovitej majetek je posvátnej!“

Joli se vrátil s brandy a nalil do tří sklenek téměř až po okraj.

„Merci bien,“ poděkoval O’Hara.

„Ce n’est rien,“ odpověděl mužík a zvedl sklenku k přípitku: „A votre santé!“

„Na výplatu!“ odpověděl anglicky O’Hara.

„Ty vole, kdybys viděl, jak jsme se se starým Gusem rozloučili! To by mu záviděl samotnej car!“ řekl Rothschild. „Ve svý vůli si přál vikingskej pohřeb jako v Beau Geste, pamatuješ? S Gary Cooperem, když zapálili pevnost a měli v patách Briana Donlevyho?“

„To jsem ještě do kina nechodil,“ usmál se O’Hara.

„Já taky ne, ale viděl jsem to stokrát v televizi. No nic, prostě takhle chtěl Gus odejít, a tak jsem poslal Christopha do města, aby přivedl jednoho toho malýho podvraťáka, co se poflakujou po ulici, a pronajal jsem půl tuctu rybářskejch lodí a pořádně jsme je zásobili z baru a vytáhli všechny z hotelu za Jižní cíp a položili jsme mu toho psa k nohám a já ten mizernej rybářskej člun zapálil. Jako Guse, psa, člun, všecko. K tomu jsem hrál na piáno a všichni se vožrali víc než na čínskej novej rok. Nádhera. Jsem si jistej, že Gus ronil slzy, ať byl, kde chtěl. Všichni vostatní teda slzy ronili. Super loďka Chris-Craft za třicet táců, Námořníku, a my se s ní nesrali a zapálili ji! Proč vlastně ne, kurva? Spravuju hromadu účtů na každým ostrově v celým Karibiku. Prozatím jsem vobjevil přes tři stovky táců a to jsem ještě nebyl ve Švajcu!“ Kouzelník se předklonil a zamrkal. „Jenom bůh ví, co je na tom účtě za velkou louží.“ Znovu se opřel v křesle a usrkl brandy. „No nic, takže se prostě díváš na majitele tohohle zatracenýho hotýlku. Jestli mě naštveš, ztratím tvoji rezervaci.“

„To se všechno změní, Michaeli. Řetězce už St. Lucy objevily!“

„Achich,“ povzdechl Joli. „Sbohem, ráji na zemi!“

„Ale prdlajs! Ti sem nikdy nepřijdou. Myslím jako turisti. Právě Joli má na starost návštěvníky odrazovat. Ale těsně předtím, než se ty nový hotely otevřely, se jednoho dne objevili tři chlápci. Víš, Námořníku, a ti chlápci vypadali, jako když snídaj hřebíky. Támhle se mi vopřeli vo stůl a vyprávěli mi, jak my – jo, slyšíš dobře, MY! – přestavíme celou dvoranu, bar a restauraci na kasino a oni to celý povedou místo mě a já budu dostávat celejch deset procent! Deset zasranejch procent, chápeš to? A tak jsem kouknul jednomu tomu čurákovi s křivým nosem do vočí a říkám – ty vole, O’Haro, byl bys na mě pyšnej! – takže říkám: ‚Máte to marný.‘ Jen to a nic víc. Chlápek s tím vorlím nosem tak nějak ucouvl, mrkl na ty druhý dva srandisty, voni se mrkli zase na mě a pak se rozzářili a usmívali se na mě takovým tím úsměvem, kterým ti vlastně chtějí naznačit, že by ti nejradši vyřízli srdce zaživa z hrudi, a ten křivonosej vopakuje: ‚Marný?‘ Nevěřícně kroutil hlavou. A já na to: ‚Slyšels snad, andílku, ne? M-a-r-n-ý.‘ Hezky jsem mu to přeslabikoval a tak trochu jim v tom vymáchal hubu. Na chvilku zavládlo dusno – já to poznám, když je fakt dusno – a pak jsem to rozčísnul. Říkám mu: ‚Tenhle hotel je základna pro CIA. Jestli chcete rozjet válku gangů s federálama, tak střílejte. Ale žádnej hazard. Tečka. Všichni kapírujou? A teď, do prdele, Bon, debilové, soir!‘“

„No a?“

„Voni se koukli na sebe, pak na mě, cvrnkli prstem vo krempy svejch klobouků a vodešli tak jako po špičkách. To se stalo před půldruhým rokem. Vod tý doby nemám problém. Něco ti povím, Námořníku, proč se nevodsuneš sem? Potřebuju parťáka. Někoho, s kým to tady povedu. Jsem mizernej vobchodník. Prdel mi zachraňuje jenom to, že mizerný vobchodníci jsou na tomhle šíleným ostrově všichni.“

„Oui, fakt potřebuje pomoct,“ kýval Joli.

„Kdybych se s tebou vrhl na podnikání, za týden budeme švorc. Já si musím sundat boty, abych uměl napočítat do jedenácti. Promluvme si o Falmouthovi, jo?“

„Seš tady deset minut – deset pitomejch minut – a už chceš mluvit vo práci!“

„Fakt nemám moc času.“

„Kristepane, a to ses ještě neviděl s Isidorem!“

„Kdo je Isidor?“

„Aha! Správně! Kdo je vůbec Isidor!“ vykřikl Joli.

„Izzy je můj nový partner. Bydlí přímo támhle, za těma dveřma!“

„Michaeli…“

„Un moment, příteli,“ prohlásil a vytáhl klíče, aby odemkl dveře.

Jaký zas Isidor?

*****

Rothschild získal svou jedinečnou pozici ve společenství rozvědky úplnou náhodou. Ocitl se zkrátka ve správnou dobu na správném místě: v nezajímavém piano baru zvaném Seňor Collada v zálivu Montego Bay na Jamajce. Agent CIA Jerome Oscarfield se stal zcela náhodným katalyzátorem toho gambitu.

Oscarfield potřeboval mrtvou schránku. A jako z udělání narazil na Šestiprstého Rothschilda, Kouzelníka klaviatury, jak klinká známé šlágry večer co večer, měsíc co měsíc. Ideální mrtvá schránka. Jednoho večera podsunul Oscarfield Rothschildovi dobře zalepenou malou obálku.

„Jsi vlastenec?“ zeptal se Oscarfield šeptem.

„Americký, nebo světový?“ zeptal se Rothschild.

„Americký!“ odpověděl trochu vylekaně Oscarfield.

„Dělal jsem si jenom srandu,“ uklidňoval ho Rothschild. „Jsem skrznaskrz červeno-modro-bílej. Pruhy a hvězdy!“

Oscarfieldovi se zjevně ulevilo.

„Teď mě pořádně poslouchej. Představí se ti chlápek, co si říká Bolo. Poprosí tě, ať mu zahraješ ‚Měsíc nad Miami‘. Podle toho ho poznáš a budeš vědět, že je to fakt Bolo.“

„Já nehraju na přání,“ namítl Rothschild.

„Ale ty to nebudeš muset zahrát,“ vysvětloval Oscarfield a pomalu ztrácel trpělivost. „Je to něco jako heslo, abys věděl, že je to doopravdy on. Pak si jenom počkej a v nějakém vhodném okamžiku mu tu obálku diskrétně podstrč.“

„O ‚Měsíc nad Miami‘ mě může kliďánko poprosit i někdo jiný. To je hrozně oblíbená písnička. Řeknu vám nějakou, o kterou si ještě nikdo neřekl…“

„Ale ta písnička není vůbec důležitá,“ skočil Oscarfield Rothschildovi do řeči a už začal zvedat hlas. „Ty tu písničku nemusíš hrát doopravdy! Jde o tu kombinaci! On totiž řekne ‚Dobrý večer, já jsem Bolo. Zahrál byste mi prosím vás Měsíc nad Miami?‘ A ty ho můžeš poslat třeba do horoucích pekel, to je fuk, jenom mu přitom musíš strčit do ruky tu zatracenou obálku. Tady za to máš dvě stě babek.“

„Páni,“ vydechl Rothschild. „Tak za dvě stovky milerád zahraju i ‚Měsíc nad Miami‘.“

Oscarfield znovu ztišil hlas. S největšími obtížemi vykouzlil úsměv. „Ty to ale hrát nemusíš! Řekni mu, že to neznáš. Na ten posranej song zapomeň! Hlavně si pamatuj kombinaci Bolo a ‚Měsíc nad Miami‘. To je všechno, co po tobě chci.“

„Ujednáno,“ přikývl Rothschild. „A jak ten Bolo vypadá?“

„Já… ehm… totiž nevím, jak ten chlap… vypadá. Nikdy jsme se… totiž… nepotkali. Heleď, na tom, jak vypadá, pranic nezáleží.“

Oscarfield si Rothschilda dost dlouho měřil. Začínal si myslet, že to byl špatný nápad, ale nakonec se rozhodl, že to ještě zkusí. „Tak to zkusme ještě jednou,“ řekl. „Ten člověk, co se jmenuje Bolo, k tobě přijde a požádá tě, ať mu zahraješ ‚Měsíc nad Miami‘. Jakmile to vysloví, dáš mu tuhle obálku. To, co řekne, bude jako heslo, chápeš? Je úplně fuk, jak vypadá. Mně je fuk, jestli vypadá třeba jako King“Kong, hlavně, když ti řekne heslo. Jasný?“

„Plácnem si,“ natáhl ruku Rothschild.

„Nedělej to,“ okřikl ho Oscarfield. „Někdo nás uvidí! Dej tu ruku dolů. A tady si vezmi…“

„Co to je?“

„Dvě stě dolarů.“

„Obchod je obchod,“ řekl Rothschild, a jakmile Oscarfield zamířil k východu, zahrál pár akordů ‚Měsíce nad Miami‘.

Rothschild si ve skutečnosti dělal z Oscarfielda legraci. Všichni v podniku Seňor Collada – od kuchaře po vyhazovače – o Oscarfieldových kšeftech věděli. Rothschild ho zpočátku vůbec nebral vážně. Pak se jednoho večera objevil Bolo. Musel to být on. Byl velký zhruba jako náklaďák, a přestože byla tma, měl na nose černé brýle, a navíc si neustále přesedával od stolu ke stolu.

To je on. Musí to být on, pomyslel si Rothschild. Nervózní jako velebníček na nudistické pláži. Ale pokud to má být nějaká utajená operace, proč vybrali chlapa jak hora?

Posléze se dozvěděl, že pozornosti nejlépe uniká to, co je nejnápadnější.

V okamžiku, kdy ohlásil pauzu, stál Bolo u pódia vedle něj. Natáhl ruku, která se dala přirovnat snad jen k medvědí pracce, a představil se: „Já jsem Bolo.“

„Fajn,“ kývl Kouzelník.

„Znáš ‚Měsíc nad Miami‘?“

„Nehraju na přání.“

Bola to úplně zaskočilo. Na vtipy nebyl naprogramovaný. „Znáš ‚Měsíc nad Miami‘?“ opakoval tupě.

„Je to nějak takhle?“ zeptal se Rothschild a začal hvízdat nápěv písničky ‚Hvězdy padají na Alabamu‘.

Bolo se rozhlížel po lokále, aniž obrátil hlavu.

„Já nevím, jak to je,“ řekl nakonec. „Krucinál, kde je ta posraná vobálka?“

Rothschild si uvědomil, že obr nemá vůbec žádný smysl pro humor – ani špetku –, a tak mu obálku podstrčil.

„Tímdle to pro tebe končí, jasný?“ zavrčel Bolo polohlasem a vykolébal se ven.

Rothschild se domníval, že tím to opravdu skončí, jenže za dva týdny se Oscarfield objevil znovu. „Zvládls to skvostně,“ poplácal ho po rameni. „Starouš Bolo se málem nechal napálit. Už jsem to slyšel!“ A strčil Rothschildovi další dvě bankovky.

Čtyři sta dolarů za to, že nezahraje ‚Měsíc nad Miami‘! To na Rothschilda udělalo dojem. Oscarfield ho pak používal často. S Bolem se už nikdy neviděl. Záhy se však rozhodl využít Rothschilda coby karibské mrtvé schránky další agent, a pak ještě jeden. Pak se objevil Haversham, britská spojka MI 6. A pak nějaký Izraelec Silverblatt. A Francouz jménem…

Za pět let dělal Rothschild poslíčka celé karibské rozvědce. Stal se mistrem na otevírání obálek nad párou. Pak se pustil do kryptologie. Luštění kódů a šifer začalo být jeho koníčkem. Vedl si záznamy. Třídil jednotlivá hesla a řadil je podle různých odkazů. Zanedlouho bylo Rothschildovi jasné, že se většina agentů na ostrovech špehuje navzájem. Někdy to byli dokonce lidé ze stejné výzvědné služby. Nesmyslnost takového konání ideálně odpovídala Rothschildově zálibě ve zvrácenosti. Došlo mu, že má jistou moc. Čas od času některý vzkaz maličko pozměnil, jen aby viděl, co se stane. V jednom takovém případě téměř rozpoutal revoluci v Guatemale. Skvostný pocit. Kouzelník díky těmto aktivitám získal zcela nový pohled na život.

Když se tedy přestěhoval na St. Lucifer, stal se klavíristou v rezidenci Velkého Gustavsena a epicentrum karibské rozvědné sítě se přirozeně přesunulo na ostrov. Rothschild už byl natolik důležitý, že když si jednou odjel na třítýdenní dovolenou do Států, celou komunitu rozvědčíků doslova paralyzoval. V jedné chvíli se u Velkého Gustavsena sešlo osmnáct operativců, reprezentujících nejdůležitější země světa, a čekali, až se le Sorcier vrátí.

Předtím, než sehnal Isidora, si přišel na zálohách od CIA, KGB, Sůreté, MI 6 a všech dalších rozvědných organizací na téměř pět tisíc měsíčně.

Isidor mu otevřel zcela nové obzory. S Isidorem jeho moc ještě vzrostla.

„Voilá! Dovolte, abych vám představil Izyho!“ pronesl obřadně Rothschild, když otevřel dveře do Isidorova pokoje.

Takzvaný Isidorův pokoj byla obyčejná velká skříň ve zdi.

A Isidor byl počítač Apple II.

O’Hara na něj zíral v němém údivu. Byl krásný a dokonale kompaktní. Měl klávesnici, v níž byl zabudovaný i telefon, vlastní monitor a rychlou tiskárnu. Pevný disk počítače, Izzyho mozek, se skrýval v krabici o straně asi třiceti centimetrů, se třemi otvory na diskety a velkou čtvercovou kontrolkou. K telefonnímu modemu na klávesnici byl ještě připojen kazetový magnetofon. A telefon měl i hlasitý odposlech.

Rothschild do počítače ukládal hory informací. Poskytoval ho však důvěrně i agentům a pokaždé diskrétně odešel z místnosti, aby mohli vyťukat své identifikační kódy osamotě a přes internet si otevřít soubory ve svých vlastních počítačích. Do stěny za nimi však byla zabudovaná videokamera, která dokonale snímala všechny různé kódy a počítačové programy nutné k napojení do centrálních počítačů většiny výzvědných služeb na světě. Díky telefonnímu odposlechu si nahrál hesla a hlasové kódy do počítačových center a kombinací všech těchto informací s údaji, které už měl, získal jak vizuální, tak verbální kontakt s jakoukoli zpravodajskou službou dle svého výběru.

Byl to rozkošný koníček.

Díky němu se stal Kouzelník jedním z nejnebezpečnějších lidí.

Jakmile Rothschild vysvětlil, co všechno jeho skvostná hračka umí, posadil se a rozpřáhl ruce. „Co ty na to?“ zeptal se pyšně.

„Chceš snad říct, že se dokážeš napíchnout do centrálních počítačů CIA a KGB a dalších?“ podivil se O’Hara.

„Do většiny na úrovni utajení dvě, ale v některých případech si dokážu napíchnout i jejich přísně tajné dokumenty.“

„A kdes sehnal tuhle věcičku?“

„V Miami. Může si ji koupit kdokoliv. Fór je v tom, aby ses ji naučil používat. Počkej, ukážu ti to.“ Odsunul obraz na stěně a pod ním se objevil velký sejf. Roztočil zámek, nastavil kód a otevřel ho. Uvnitř bylo plno kazet, disket a videokazet. Jednu kazetu vytáhl a k ní přibral tři diskety.

Diskety zasunul do příslušných otvorů a kazetu do malého magnetofonu. „Na těch disketách jsou veškeré údaje,“ vysvětloval. „Na první je nahranej program. Díky tomu tohle všecko funguje. Na kazetě jsou zase informace, co se týká telefonního přístupu. Jakmile se přes počítač dovolám, stačí mi znát správnej přístupovej kód a přes něj už normálně získám informace na obrazovce.“

Zvedl sluchátko a vytočil číslo.

„Doufám, že dnes telefony fungujou,“ zabručel. „Volám na přístupovou linku do Langley.“

„Na počítač CIA?“

„Jo“.

Joli šťouchl O’Haru do žeber. „Tráví tady hromadu času, proto potřebuje pomáhat s vedením hotelu,“ zašeptal.

Rothschild stiskl tlačítko na hlasitý odposlech. O’Hara slyšel, jak telefon vyzvání. Vyzvánění náhle ustalo a ozval se hlas: „Tady centrála Langley jedna. Vaše identifikace, prosím.“

Rothschild položil sluchátko do vidlice připojené ke klávesnici počítače a stiskl tlačítko Play na magnetofonu. Nahraný hlas řekl: „Tady je Oscarfield, přístup C-jedna, stupeň dva.“

Rothschild stiskl tlačítko Pauza.

Hlas z telefonu odpověděl. „Hlasová identifikace provedena, ohlaste přístup, prosím.“

Rothschild stiskl znovu tlačítko Play. „Přístup do souborů druhého stupně.“

Hlas z telefonu zopakoval: „Vyhledávám. Stupeň dva. Přístup k souborům.“ Chvíli se odmlčel a pak zaznělo: „Pokračujte.“

Zase stiskl Play. Oscarfieldův nahraný hlas řekl: „Přístup na modem, druhý stupeň.“

Cvak! Obrazovka monitoru se zaplnila otázkami a volným místem pro odpovědi. Rothschild je doplňoval:

Přístupová identifikace: OFLD

Agent-sektor: terén

Agent-přístup: L-2

Agent-heslo: B-532

Jméno objektu: O’Hara Francis

Agentura objektu: soukromý

Byl už objekt prověřován? Ano: X Ne:

Předchozí spojení: CIA ‚

Úroveň souboru: základní

Fotografie: Ano

Další informace: Ne

Otvírám soubor…

Kontrolka na počítači začala poblikávat. Asi za tři vteřiny přestala a na obrazovce se objevil nápis:

Pokud chceš pokračovat, zadej kód…

Rothschild vyťukal číslice 2-3-5, z obrazovky na chvíli všechno zmizelo a vzápětí se na ní objevil O’Harův soubor.

„Já se picnu…“ kroutil hlavou O’Hara.

„To je opravdové kouzlo,“ pronesl Joli. „Na té jeho mašince s ním mluví celý svět.“

Rothschild zmáčkl nějakou klávesu a po obrazovce se začal rychle pohybovat malý bílý kurzor. V seznamu se zastavil u položky ‚Momentální zařazení“:

Objekt má zvl. úkol. Vys. stup. utajení. V průb. několika měsíců se neočekává kontakt.

„Zimní muž si fakticky dobře kreje prdel, Námořníku. Podle tvejch současnejch záznamů to vypadá, že seš někde zašitej na akci CIA. Díky tomu tě nemusej aktualizovat třeba rok, dokud se tvý záznamy nebudou muset nějak revidovat. Za pár měsíců napíše zprávu, že tvůj úkol nevyšel, a za dalších pár oznámí, žes odešel do penze. A podle tvejch záznamů tak nikdy nikdo nepozná, žes musel celej rok utíkat a skrejvat se před jeho posranejma zabijákama.“

Rothschild pak na obrazovku vyťukal: „Přístup-foto-objekt-nové.“ Písmena se objevovala na monitoru úplně dole. Pak stiskl tlačítko ‚return‘ a na obrazovce se objevila O’Harova počítačová fotografie. V námořnické uniformě.

„Kruci! Tohle vyfotili, když jsem byl u námořnictva!“ vydechl O’Hara.

„Vypadáš jak malej kluk,“ podotkl Joli.

„Někdy to vyleze trochu divně,“ vysvětloval Kouzelník.

„Jak jsi na tuhle věcičku vůbec přišel, Michaeli?“

„Věřil bys tomu, že jsem si o tom přečetl v newyorskejch Timesech? Nejdřív jsem si myslel, že je to jenom drahá hračka. Pak mi ale docházelo, jakej může mít potenciál. Člověče, já se můžu přes tohle prošťouchnout až do Timesů, Washington Post, United Press, všude, kam si řekneš.“

„Hele, Izzy je fakt prostě senzační. Momentálně mám ale trochu jiné problémy.“

„Pokud si děláš hlavu, že nestihneš Falmoutha – teda jestli je to fakticky to, co tě žere – zapomeň na to. Falmouth mi řekl, ať ti ten dopis dám úplně kdykoliv. Prej mi zavolá, pokud se situace nějak změní, a v tom případě mám tu obálku spálit. Zatím nevolal. Jestli zavolá, řeknu mu, že jsi na cestě.“

„Dopis?“

Rothschild sáhl do jedné přeplněné přihrádky ve stole a vytáhl velkou obálku. Podal ji O’Harovi.

Jedeš do nějaký cestovky ve Fort Lauderdale,“ prohodil Rothschild jakoby nic. „Místní agent – dáma jménem Jackowitzová – má tvý plány.“

O’Hara pohlédl na Rothschilda. „Tys četl mou poštu!“ řekl pobouřeně.

Rothschild shrbil ramena a kajícně upíral oči k zemi. „Síla zvyku,“ omlouval se. „Já vím, že je to ohavné. Nezlob se.“

„On to dělá pořád. Čte dopisy všem,“ žaloval Joli.

V obálce byla letenka do Fort Lauderdale a proužek papíru. Na něm stálo: Carole Jackowitzová, Anders Travel Agency. Kromě toho ještě adresa a telefonní číslo.

„Neplýtvá slovy, že?“ konstatoval Rothschild.

„Co má být tohle za kolotoč? Proč mě neposlal rovnou do Lauderdale? Proč jsem musel jet sem?“

„Já se domnívám, že je to proto, že mi věří. Ta Jackowitzová jenom dělá v cestovce. Potřeboval mě jako mezičlánek, kdyby se něco zvrtlo.“

„Co by se mělo zvrtnout?“

„Já nevím. Asi to, vo co vám dvěma jde. Neřek mi ani slovo, Námořníku. Vím jenom to, že sankce na tebe jsou zrušený a že by se s tebou rád setkal a že je to něco strašně tajnýho, o čem se nemá ani ceknout. Toť vše, co vím.“ Naklonil se k O’Harovi s tázavě zvednutým obočím a zašeptal: „Chceš mi o tom povědět?“

„Oui,“ přidal se Joli. „Celé týdny se snažíme uhádnout, o co asi jde.“

„Ještě ne,“ zavrtěl O’Hara hlavou.

„Jdi do háje. Skoro tři podělaný měsíce se užírám zvědavostí, a ty na mě vybalíš nějaký ‚Ještě ne‘!“

„Jenže já nic nevím.“

„V sedm večer odsud můžeš vypadnout. Do desíti seš v Miami. Nebo můžeš počkat do zítřka do rána a mužem se tady vypořádat s tou flaškou brandy a dohnat ty ztracený dva roky.“

„Já hlasuji pro láhev,“ pronesl Joli a všem nalil druhé kolo.

„Michaeli, dojel jsem z Japonska do Bostonu a pak sem ani ne za tři dny! Ze zadku mám krychli. Je mi nanic z časovýho posunu. Zároveň jsem příšerně zvědavej, až mi z toho hrabe. A hrabat mi nepřestane, dokud nezjistím, co se děje s Falmouthem. Jenže pokud se s ním nesetkám, nezjistím ani ň. Takže, milý Joli, klidně nám ještě dolej brandy, ale zařiď mi, ať dnes večer odlítne do Lauderdale letadlo – se mnou na palubě.“

KAPITOLA 08

Když Hinge dorazil do hotelového pokoje, okamžitě se osprchoval, vyfénoval si vlasy a zůstal stát nahý před zrcadlem. Měl vypracované, pevné tělo a na rukou se mu rýsovaly svaly jako provazy. Pohlédl na své jizvy a usmál se. Ženy je milovaly. Zbožňovaly, když po srůstech na jeho pažích a nohách mohly přejíždět prstem a pokračovat až k levému boku. Co všechno si o těch jizvách navymýšlel, by už stačilo na román. Vrátil se do ložnice a oblékl se. Pak sáhl do tašky a vytáhl široký opasek ze surové kůže s obrovskou zlatou přezkou. Chvíli ji podržel v ruce, jako kdyby ji potěžkával. Přezka byla gravírovaná a písmena vykládaná malými diamanty.

AMERICKÁ ASOCIACE JEZDCŮ RODEA

Národní vítěz roku 1963 6. ledna 1964, Cheyenne, Wyoming

Z texaského Del Ria urazil dlouhou cestu…

*****

Rodeo na jankovitých koních v Texasu na čerstvém sněhu. Když člověk spadl, nikdy to tak hrozně nebolelo, přestože pod měkkou bílou peřinou byla země tvrdá jako kámen. Hebký čerstvý poprašek časně ráno, kdy koním vycházel z nozder obláček dechu a mísil se s jeho vlastním, dokázal zmírnit pád, a tak se bláznivých poníků s dlouhou zimní hřívou a zděšeným výrazem v očích ani tolik nebál. V zimě to totiž zdaleka nebolelo tolik jako v létě, kdy neustávající vítr dokonale vysušil půdu v korralu, až popraskala, a všude se vznášel prach, koně kýchali a šíleli vedrem, takže začali bojovat už v okamžiku, kdy teprve zaslechli cinkání postrojů a sedel. Panebože, jak on to léto nenáviděl!

„Předveď, jakou máš páru, synku. Ukaž, ten podělanej postroj ti podržím… tak…“

„Ano, tati.“

„Tak znovu vyskoč na toho zatracenýho divočáka a vystrč co nejvíc zadek, nebo ti ho kus uříznu!“

„Ano, tati.“

„Tak do sedla, sakra, neflákej se tam s tím kýblem s vodou!“

„Ano, tati.“

„Neříkej mi tati, krucinál! Pořádně tomu ponymu zasranýmu zmáčkni koule! Teprve až ho dostaneš na kolena, pak budu tvůj podělanej táta! V týdle rodině si na žádný miliskování nepotrpíme!“

Byl vysoký mohutný kluk – typický Texasan s drnčivým přízvukem, mozolnatýma rukama a výbušnou povahou svého otce. Rodeo začal jezdit už na střední škole a ještě než mu bylo jedenadvacet, a byl dost starý, aby si mohl poručit pivo ve všech hospodách od Wichity přes Cheyenne a Phoenix až po El Paso, měl už velké oteklé klouby na rukou od rvaček, jak dával za vyučenou všem chytrákům, kteří si dělali legraci z jeho jména, a také poháry a přezky na opasek ze svých vítězných jízd. Kromě toho s nejlepšími jezdil na velké lovy – na hnědého medvěda a na šestnácteráka nebo na jaguára. Měl i desítky polámaných kostí a nejrůznějších zranění a ráno ho při vstávání všechno bolelo, takže prášky na bolest jedl po hrstech, živil se výhradně vajíčky se slaninou a všechno vždycky spláchl pořádným douškem piva značky Coors.

Ve dvaadvaceti byl na vrcholu.

A na rodeu pořádaném ozbrojenými silami se opil a zmeškal svou jízdu a půvabná seržantka s medovým hlasem ho naverbovala, protože do něj hučela celou noc a celé ráno a on jí to podepsal. Ještě než se dostal z kocoviny, už jel do přijímacího tábora nováčků.

Vietnam

za sedm měsíců,

lidská jatka,

krotil koně a zastřelil dlouhorohou krávu.

Za osm týdnů v roce 1967 zabil sedmadvacet buddhohlavých. Čekala ho Mot Sog – speciální armádní jednotka nájemných vrahů, o níž se po válce likvidovaly všechny záznamy. Nalákali ho. Jedné noci, nedaleko demilitarizovaného pásma, se díval infračerveným zaměřovačem namontovaným na opakovačce Mannlicher a ze vzdálenosti minimálně čtyř set metrů si zamířil na agenta Vietkongu, zlikvidoval ho a proplížil se přes bojové linie. Trefil se tak neuvěřitelně mistrovsky, že na místo střelby bylo vysláno několik ženistů, aby vzdálenost oficiálně změřili pro armádní evidenci. Pět set osmdesát pět celých osm desetin metru byl nejdelší smrtící výstřel v dějinách armády.

Pak se pro něj válka změnila v kolotočovou střelnici. Občas si připadal jako při honu na kachny. Jedna rána za druhou.

Po návratu do Texasu se už nechával najímat. V Rhodézii, kde si vydělával tři sta dolarů za den plus diety, nastoupil do postgraduálního kurzu v oboru výslechy a stal se odborníkem v umění přesvědčit – věšel zajaté černochy za kotníky z vrtulníku ve dvou stech metrech, dokud nepromluvili, a pokud nechtěli mluvit, nechal je tam viset. Když se po dvou letech vrátil, otec už si na něj nikdy nedovoloval a nevynadal mu, ani když si změnil jméno na Hinge.

‚Táta‘ už se ho bál.

*****

Usoudil, že by ta přezka vypadala příliš okázale. Spettro už o něm v tomto okamžiku ví všechno, co se dalo zjistit. Nasadil si tedy konzervativnější opasek, prohlédl se v zrcadle, zaujal vojenský postoj, napochodoval ke spojovacím dveřím mezi pokoji jako seržant Královské gardy a energicky zaklepal. Vzápětí Falmouth dveře ze své strany otevřel.

Hingeho překvapil Spettrův vzrůst. Připadal mu nějak příliš malý. Byl však elegantní, dohněda opálený, s prošedivělými skráněmi, oblečený do hedvábného tmavomodrého obleku s vínově a šedě pruhovanou kravatou.

Hinge Falmouthovo očekávání v ničem nezklamal. Mohutný, drsně vyhlížející chlap s malýma achátovýma očkama, mozolnatýma otlučenýma rukama a upravenými vlasy barvy, která se dala označit jako ‚špinavý blond‘.

Dej si pořádnýho majzla, ať se předvedeš, hochu, pomyslel si Tony. Na tenhle kšeft potřebuju toho nejlepšího!

Hinge uměl scénář nazpaměť a bez problémů ho odrecitoval.

Dobrý herec, to se neztratí.

„Vodpusťte,“ předstíral překvapení s drnčivou texaskou výslovností. „Já myslel, že todle je nějaká skříň.“

„Nevadí.“

„Heleďte, nezlobte se, ale neměl byste cigaretku navíc? Mně zrovínka došly.“

Jistě.“

Falmouth mu podal camelku a zapálil mu. Hinge zhluboka vtáhl dým, a jakmile žhnoucí konec rozehřál tabák po celé délce cigarety, objevil se na ní nápis ‚Spettro‘. Hinge se usmál a natáhl ruku.

„Hinge,“ představil se. „Vopravdu mě zatraceně moc těší.“

„Díky, pane Hinge. Říkejte mi Spettro.“

„Jo. Jasně.“

Falmouth otevřel dveře dokořán a Hinge vstoupil do jeho pokoje. Na posteli ležel kufr.

„Právě jsem přišel od těch hochů z podniku,“ řekl Falmouth. „Podařila se nám důležitá věc. Teroristé z Rafsaludi souhlasili, že se odpoledne sejdeme, abychom prodiskutovali předání výkupného. Domnívají se, že přijede jeden ze šéfů. Ve skupině, která unesla Lavandera, byli čtyři. Řekl nám to Gómez, řidič, který Lavandera při únosu vezl.“

„Ti Rafsaludi nechali toho chlapa Gómeze jít, co?“

Falmouth přikývl.

„To vod nich bylo trošku hloupý, ne?“ podotkl Hinge.

„Je to v rozporu s jejich dalším chováním.“

„Podle vás je to jeden z nich?“

To není špatný začátek, Hinge, pomyslel si Falmouth. „Stručně řečeno, celý ten únos začíná smrdět,“ přikývl. „Ano, myslím, že to mohli mít domluveno. Řidič a ti čtyři. Podle mého udělal freudovskou chybičku, když tvrdil, že únosci byli čtyři. Musíte mít neustále na zřeteli, že veškeré tyto informace jsou z druhé ruky. Já jsem Gómeze neviděl a on netuší, že jsem tady.“

„A co je vůbec s tím šoférem?“ zeptal se Hinge.

„On ví jen to, že jeden člověk z ředitelství právě letí ze Států, aby pravděpodobně nějak provedl onu transakci. Ten zatracený mizera se ale nabídl, že ho dnes odpoledne na tu schůzku odveze.“

„Necháme ho?“

Jistě. Kdybychom odmítli, mohlo by to vzbudit jeho pozornost. Je dobré mít ho pod kontrolou. Možná ho ještě budeme potřebovat, jestli se to nějak zvrtne.“

Přešel k posteli a otevřel kufr. Byla v něm speciální výplň s výřezy pro upevnění a převoz samopalu. Kohoutek byl vmontovaný do rukojeti kufříku. Zbraň neměřila ani půl metru, měla kovový rám, zařízení na potlačení záblesku a na hlavni tlumič. Zaměřovač byl kónický a téměř stejně dlouhý jako hlaveň. Na boku kufříku byl zvenku nenápadný přepínač. Zásobník – delší než celá zbraň – byl kvůli úspoře místa ohnutý pod pažbu. Ve výplni byly další dva zásobníky a kromě nich dvě pistole a malá kovová krabička. Falmouth odmontoval upínání kohoutku a vytáhl celou výplň z kufru ven.

„Už jste s podobnou zbraní pracoval?“

„V životě jsem nic podobnýho neviděl.“

„Je to Ungine. Nový. Dokonalý tlumič. Odstranění záblesku. Není slyšet ani na dva metry a v noci není výstřel vidět. Velmi výkonný. Tisíc ran za minutu. V každém zásobníku je sto nábojů ráže pětačtyřicet. To znamená šest sekund palby na každý zásobník. Stačí ťuknout na spoušť a vypálí dávky po osmi nebo deseti ranách, nebo se dá tímhle přepínačem nastavit na jednotlivé výstřely.“

Hinge hvízdl. Ve vytřeštěných očích měl výraz radostného očekávání. Falmouth mu zbraň podal. Hinge si ji prohlížel asi tak, jako si klenotník prohlíží dvacetikarátový diamant. Obracel ji ze všech stran a potěžkával.

„Tři kila,“ řekl Falmouth.

„A co takhle dostřel?“

„Čtyři sta metrů.“

„Fantastický.“

„Laserový zaměřovač je nastavený tak, aby zbraň střílela automaticky podle teploty. Třicet šest celých šest stupňů Celsia. Stačí se jen otáčet dokola. Jakmile paprsek nalezne lidskou bytost, zbraň vypálí. Ale spoušť samozřejmě funguje i nezávisle na laseru, takže se dá používat oběma způsoby. Na rukojeti kufříku jsou dva vypínače. Jedním se zapíná laser, druhý je spoušť.“

„To je prďácký.“

Falmouth vytáhl malou krabičku a otevřel ji. Uvnitř byla foukačka na šipky v podobě doutníku, čtyři šipky, lahvička s čirou tekutinou, nějaký elektrický spínač, dlouhý asi dva centimetry, který vypadal jako maličká pojistka, dvě sluchátka a dva tunery na velmi krátké vlny. Všechno v opravdu miniaturním provedení, takže jednotlivé věci nebyly větší než telefonní karta.

„Podívejme se!“ podivil se Hinge a vytáhl doutník. „Obvykle si takovýhle věcičky dělám sám. Ještě nikdy jsem neviděl, že by se prodávaly v krámu.“

„Tyto nástroje jsou patrně přesnější než ty, které si vyrábíte na koleně,“ řekl Falmouth. Vytáhl doutník, zasunul do jeho špičky šipku a obrátil se k lampě na vzdáleném konci pokoje. Prudce do doutníkové foukačky vydechl a šipka prosvištěla pokojem a zabodla se do stínidla.

„Je to velmi přesné na vzdálenost tak dva, tři metry,“ řekl. Po chvíli dodal: „S trochou cviku.“

„Co používáme?“ zeptal se Hinge a ukázal na lahvičku.

„Dusitan sodný.“

„Kvalitka.“

„Pokud trefíte tepnu nebo žílu, vypustí šipka látku do pěti vteřin. Postihuje nervový systém a téměř okamžitě dochází k ochrnutí.“

„Já jdu po krku. Přesně sem,“ řek Hinge a ťukl si prstem na místo kousek od ohryzku. „Tam má člověk ideální šanci trefit nějakej nervík. Když mine, tak má holt těsně vedle tepnu. Já mám tyhlety nervový účinky rád. Jenže pět sekund může bejt kurevsky dlouhá doba, když objekt trefíte.“

„Souhlasím.“

„Tak jak to provedem?“

„Pokud mám správné informace, pracoval jste na dvou operacích při výměnách rukojmích jako nasazená volavka.“

„Jo. To sedí.“

„Předpokládal jsem, že vás infiltrujeme mezi ně a já budu dělat stín.“

„Senza,“ uculil se Hinge. Pak ještě dodal: „Na todle se fakticky těším. Panečku… dělat s várna… Kristepane, to mi připadá jako dostat se do party Wyatta Earpa.“ A rozchechtal se.

„Lichotíte mi,“ řekl Falmouth prostě. Hingovo opěvování jeho hrdinství ho znervózňovalo. Připadalo mu to neprofesionální, ačkoli Hinge své řemeslo zjevně znal. Krucinál, klid, pomyslel si. Quill by Hingeho neposlal, kdyby nebyl nejlepší.

„Ještě pár věcí,“ pokračoval Falmouth. „Máte přidělený automobil. Buick. Je napíchnutý a má svou vysílačku. Její signál dokážeme rozpoznat na půl druhého kilometru. Počítáme s tím, že ve dvě zavolají a sdělí nám instrukce. Máte přijet sám firemním vozem, ale souhlasili, aby řídil Gómez.“

„To je mi jasný.“

„Muži od Rafsaludi se s vámi na určeném místě setkají. Podle mého názoru však auto cestou přepadnou a unesou vás stejným způsobem jako Lavandera. Budu vás sledovat dalším autem s nejlepším řidičem v Jižní Americe.“

„A co já?“

„Také vás napíchneme. Mám jednu anální vysílačku. Je to trochu nepohodlné, ale nesmírně účinné. Navíc ji při obyčejné prohlídce nenajdou. Jde zkrátka o to, abychom vás neztratili.“

„A co mikrák? Mohl bych třeba… říkat něco, čím bych vám radil.“

„To je opravdu trochu příliš riskantní. Budeme schopni monitorovat všechno, co řeknete v tom buicku. Pokud vás unesou, budeme se spoléhat na vysílačky a vizuální kontakt.“

„Fajn. To je férovka. A co Gómez?“

„Rafael Gómez. Narozený v Maracaibu. Typ tichošlápka. Jednatřicet. Starý mládenec. Hraje si na úslužného chlapíka, co žmoulá klobouk – pokud je s lidma z ředitelství rafinerie, ale jinak je zřejmě dost na ženský. Není žádný lumen – po dvou letech nechal střední školy – a fyzicky také nijak nebezpečný. Neviděl bych ho jako jednoho z klíčových vůdců. U Sunset Oil pracuje dva roky. Mluví nejistou angličtinou.“

„Dost dobrý.“

„Vynikající. Do odjezdu nám zbývají dvě hodiny, kamaráde. Zkusíme si jednou, dvakrát projít plán operace. Snad budeme s to čelit všem překvapením.“

„Ano. Tady Quill.“

„Myslel jsem, že vám sdělím nejnovější informace o Lavanderovi.“

„A co máte?“

„Dělají na tom dva naši nejlepší lidé. Jsem si jist, že ho přivedou.“

„To mě nezajímá. Chci zjistit, kolik toho ví.“

„Hodně.“

„Přišel na Midase?“

„Ano. Analyzoval vzorek a celou lokalitu prověřil.“

„Byl tak mazaný?“

„O Lavanderovi se ví, jak nesmírně je diskrétní. Pracoval snad na všech polích na světě – někdy jednou, někdy víckrát.“

„Nicméně jeho únos bychom měli brát jako varování. Momentálně je velmi nebezpečné mít mimo organizaci člověka, který toho tolik ví.“

„Je nesmírně cenný…“

„Aha. Pak bychom ho tedy měli – podle mého názoru – otestovat. Zjistit, jak umí být diskrétní. Pokud je spolehlivý, měli bychom se ho pokusit najmout. Pokud není…“

„Chápu.“

„Výborně. Buďte tak hodný a informujte mě o novém vývoji.“

„Jistě, pane.“

*****

Takzvaná Alžírská záměna byla dokonalá akce, kterou snad nebylo možné pokazit. Téměř, protože se nedal vyloučit lidský faktor a s ním i neočekávané zvraty. Záměna byla dokonale logicky promyšlená, využívala pocitu strachu a byla nesmírně účinná vůči nepolitickým teroristům – těm chamtivým, kteří byli ochotni riskovat krk pro peníze, ale už nebyli ochotni přijít o hlavu. Takové chamtivce lze vyděsit. Fanatikové byli jiní. Nebezpeční a nevypočitatelní. Dokázali bez varování provádět zcela nepředvídatelné kroky. Pro ně byla smrt mučednictvím a mučednictví jen součást jejich učení. V tomto konkrétním případě bylo Falmouthovi jasné, že teroristům jde o peníze a tečka. Za Lavanderovým únosem nebyla politická motivace. Tito chlapíci nevypadali jako uhrančiví učedníci nějakého samozvaného mesiáše. Ať za tím bylo teoreticky cokoli, šlo výhradně o chamtivost a o všechno, co se s ní pojí.

Akce Alžír vyžadovala profesionály a Falmouth si rychle uvědomil, že Hinge je jako z ledu, naprosto amorální, ale perfekcionista, zkrátka pro danou práci ideální. Osobně mu Hinge sympatický nebyl. Kromě profese spolu neměli nic společného. Hinge byl typický žoldák. Žil pro krev a pro peníze a neměl vkus ani úroveň. Se železnou pravidelností se cpal masem s bramborem, pil pivo a lacinou whisky z kyselého rmutu a oblast jeho zájmu o četbu nesahala za hranice časopisů Vojáci štěstěny a Business Week – ten kvůli obchodům – a občas nějaké knihy o nových zbraních nebo aktuální situaci v oblasti zabijáckých bojových umění z nakladatelství Paladin Press, pojmenovaném po legendárním toulavém střelci. Paladin sídlil pochopitelně v Phoenixu, kde stále ještě přežíval duch starého Divokého Západu. V jeho kulisách Hinge viděl i sám sebe – jako bludného pistolníka, který míří vždycky tam, kde slunce zapadá, a hledá nějakou novou zástavu, kterou by třímal; vraždí komunisty a levičáky a socialisty a všechny ostatní, kteří si dovolují být politicky nalevo od hunského náčelníka Attily, protože z toho důvodu je ono vraždění tak nějak přijatelné. Podobně jako jeho bratři ve zbrani byl obhroublý a neotesaný, zkrátka stroj na zabíjení, který nedokáže rozeznat kvalitní víno nebo doutník. Byl to zkrátka buran a nudný patron. Ve svém oboru však vynikal – a proto tady, koneckonců, vlastně byli.

Falmouthův řidič, hubený drobný čtyřicátník jménem Angel, dělal v Paříži tři roky taxíkáře, tudíž si bez problémů poradil s ostrými zatáčkami a v hustém provozu na silnici vedoucí od caracaského závodu Sunset Oil do centra se proplétal s naprostou lehkostí. Přijímač signálu anální vysílačky, kterou měl Hinge, pípal hlasitě a zřetelně.

Hinge si počínal opravdu mazaně. Neustále vedl s Gómezem čilou konverzaci, kterou dokonale snímala štěnice v buicku, a Falmouth si to ve svém autě – stříbřitě šedém BMW – poslouchal ze sterea.

„Co má bejt todle?“ slyšel Hingův dotaz.

„To je… takový místo, kde pěstujou cizí kytky,“ odpovídal Gómez lámaně.

„Cizí kytky?“

„Víte, seňore, takový, co tady normálně moc nerostou…“

„Myslíte exotický?“

„Sí. Exotický.“

A za chvilku už se ptal znovu: „Kdo to je?“

„Todle je socha našeho zachránce Simóna Bolívara, největšího hrdiny v celý Venezuele.“

„A jak se říká týdle čtvrti? Je to tu moc hezký.“

„El Este. Hrozně drahý. Jenom pro bohatý. Tady vodbočíme a kousek projedem.“

Jen tak dál, pomyslel si Falmouth. Vedeš si výborně! Idea týmové práce pro něj náhle byla stravitelnější. Ten chlapík je dobrý, o tom není pochyb. A Angel jezdil jako skutečný profesionál. Falmouth se nechtěl přibližovat. Gómez ho zatím neviděl a o jeho existenci nic netušil. Bylo nesmírně důležité, aby to tak zůstalo. A tak BMW zachovávalo uctivou vzdálenost, i když Angel odbočil do obytné čtvrti mezi výstavní vily, které Falmouthovi trochu připomínaly Palm Beach a Coral Gables.

Hinge nezavřel pusu a jeho jihozápadní přízvuk drnčel ze sterea hlasitě a zřetelně.

„Teda todle je hrozná cesta. Proč ji nevydlážděj?“

„To je zkratka. Už je to jenom tak míli.“

„Výborně.“

Angel se uchechtl. „Bueno. Vím přesně, kde jsou.“

„Prima,“ pronesl Falmouth. „Signál se trochu ztrácí. Ať jsou, kde jsou, příjem stojí za prd.“

„Ta cesta, co po ní jedou, se vine kolem celýho kopce jako had. Moc špatná.“

„Takže vy ji znáte?“

„Ale jistě, seňore. Todle je jediná prašná cesta ve vokolí.“

Angel odbočil k úpatí kopce a pak na dlážděnou ulici, která však náhle skončila. Obrátil se k Falmouthovi.

„Todle je ta cesta, seňore.“

Jeďte opatrně. Nechceme, aby si nás všimli.“

„Sí. Není problém.“

Falmouth nadskakoval na zadním sedadle auta, jak Angel projížděl díry a louže na nezpevněné cestě na úbočí hory.

Náhle se ze sterea ozval Gómezův hlas, mnohem výrazněji než předtím. „Por Dios!“ vykřikl a snažil se, aby to znělo překvapeně.

„Krucinál,“ ulevil si Hinge stejně překvapeným tónem. Vzápětí se odněkud zvenku ozvala dávka z automatu.

Hinge přikázal: „Dobrá. Zastavte. Maj automat a chtěj se ujistit, že vo něm víme.“

V jeho hlase zněla podrážděnost, ale nikoli strach. Spíše hněv. Ježíšikriste, teď to nesmíš zvorat, pomyslel si Falmouth.

„Oukej,“ obrátil se Falmouth k Angelovi. „Zpomalte. Dáme těm mizerům příležitost provést tu jejich rošťárnu.“

„Si“

K autu přistoupili dva muži s puškami. Gómez vystoupil s rukama nad hlavou. Hrál to dobře. Hinge využil situace.

„A je to! Konec vyjížďky. Auto: tmavomodrý Pontiac Grand Prix. 1974. Hrozně špinavej. A prožranej. Jdou k nám dva chlápci s brokovnicema. Další je v křoví se samopalem. Jeden na kopci. Rozhlíží se. Panebože, Jesse James je proti nim vořezávátko! Mají šátky přes ksicht. Tadyhle je jeden. Bonas Nokkers.“

Muž, který přistoupil k autu, byl malý a ramenatý, s dlouhými umaštěnými černými vlasy, na kterých měl posazený hnědý baret. Šátek mu nedokázal skrýt plnovous ani divné levé oko – spíše vlastně jen šedivou tkáň mezi přimhouřenými víčky. Prudce otevřel dveře, jednou rukou namířil pušku Hingemu na hruď a přikázal: „Vamos!“ Strkal Hingeho ven z auta. „Pronto!“

Hinge pomalu vystupoval a tiskl si kufřík k hrudi. Jednooký pohlédl na kufřík a pak zpátky na Hingeho. „Habla usted espaňol?“ zeptal se.

Hinge pokrčil rameny.

„Fy mlufit španělsky?“ zašišlal vztekle.

„Ne,“ zalhal Hinge.

„Houkej. Já mlufit anklicky un poco, trošínku. Si.“

Rozchechtal se a sáhl po kufříku, ale Hinge se od něj odvrátil, jako kdyby chtěl kufřík ochránit. Terorista mu ho vyškubl a jednou rukou ho otevřel. Vysypalo se z něj půl tuctu šanonů a papíry se rozlétly ve větru. Hinge se tvářil zoufale. „Sorry,“ omluvil se mu posměšně Jednooký a pokrčil rameny. Hodil kufřík na zem, prudce Hingeho otočil, spoutal mu ruce za zády a rychle ho postrkoval.

To víš, hošánku, pomyslel si Hinge. Ty poloslepej prasáku špinavej, první půjdeš ty!

„Prosím, můj kufřík,“ kývl Hinge posmutněle směrem k zemi. „Byl to dárek. Od mé ženy. Ehm… de mi esposa.“ Jednooký pohlédl na kufřík, povzdechl a zvedl ho.

Druhý muž s puškou byl mladší, s dlouhými vlasy staženými do copánku a náušnicí v pravém uchu. Byl nesmírně nervózní, pořád na Jednookého pokřikoval: „Pronto, pronto!“, nakonec to nevydržel, skočil do auta a dojel k nim. Obrátil auto, jako kdyby se měli vracet stejnou cestou.

„My jedeme zpátky po té špatné cestě?“ pronesl Hinge tak hlasitě, jak jen si dovolil.

Jednooký strčil Hingeho do jejich auta a kufřík hodil na podlahu k zadnímu sedadlu. Pontiac se rychle rozjel, za ním se vznesl obláček prachu a Gómez zůstal stát u silnice s rukama vysoko nad hlavou.

Falmouth naštěstí Hingeho poslední poznámku zaslechl i v hluku odjíždějícího auta. „Panebože,“ vyhrkl na Angela, „oni se vracejí naším směrem!“

Angel dupl na brzdy, otočil prudce volantem a podřadil si, takže kaskadérsky obrátil auto čelem vzad na místě, ale po dokončení otočky dupl na plyn a hodně rychle vyrazil zpátky.

„Nádhera,“ jásal Falmouth.

Angel se stačil vrátit na dlážděnou silnici a na první křižovatce odbočil, objel blok a ve vedlejší ulici zaparkoval. Byl připraven vyrazit, jakmile se únosci objeví.

„Magnífico,“ pronesl Falmouth obdivně. Sesunul se na sedadle níž a vytáhl z podpažního pouzdra devítimilimetrový luger. Strčil si ho pod stehno. Kdyby se dostali do problémů, akce by stejně skončila. Šlo by už jen o přežití.

Modrý Pontiac se asi za minutu vynořil ze zatáčky na prašné cestě a s kvílením pneumatik se řítil kolem nich zpátky k hlavní silnici do Caracasu. V autě seděli tři lidé.

„Dám jim pár bloků, ano?“ zeptal se Angel.

„Ne. V autě byli jen dva pistoleros. Těsně za nimi pojedou dva další. Dáme jim asi minutu. Nechceme jet mezi nimi.“ Na sedadle vedle něj bláznivě bzučel přijímač Hingovy vysílačky.

Další minuta se vlekla nesmírně pomalu, ale nakonec kolem nich z prašné cesty přijel i černý chevrolet z roku 1976 a pokračoval za prvním autem.

„To budou oni,“ prohlásil Falmouth. „Vyjíždíme!“

Angel se odlepil od obrubníku a sledoval je.

Vysílačka na sedadle hlasitě a jasně pípala celou dobu, kdy projížděli čtvrtí El Este k hlavní silnici. Chevrolet měli na dohled. Jel přesně podle předpisů. Únosci nechtěli nic riskovat.

Stalo se to, když se přiblížili k hlavní silnici: z vedlejší cesty najednou vyrazil mladík na motocyklu, BMW spatřil příliš pozdě, stočil řidítka, aby ho minul, motocykl zpod něj uklouzl a chlapec padal přímo před Angela. Ten dupl na brzdy a okamžitě dostal auto do smyku, takže chlapce i jeho hondu minul jen o pár centimetrů. Stál však na brzdě o zlomek vteřiny déle, než bylo nutné, a nesrovnal včas zadní kola. BMW narazilo do obrubníku a zakymácelo se, jako kdyby se mělo převrátit. Pak naštěstí boční kola dopadla znovu na pevnou zem, ale přitom se o hranu obrubníku rozedřela pravá zadní pneumatika. Praskla, jako když vybuchne bomba. Angel s autem chvíli bojoval, aby ho zastavil, a pak vyskočil. Pneumatika byla doslova na cáry.

Angel do auta zběsile kopal. „Do prdele!“ řval vztekle. „Krucinál!“

Falmouth na zadním sedadle poslouchal, jak tón vysílačky slábne, až pípání nakonec úplně přestalo. Hinge se od tohoto okamžiku musí spoléhat sám na sebe. Nehrozilo mu sice bezprostřední nebezpečí, nicméně akce Alžírská záměna byla založená na tom, že Falmouth zajme jednoho teroristu při odjezdu ze schůzky. Hingeho výlet byl nyní naprosto k ničemu.

„Máš pravdu,“ připojil se k nadávkám Falmouth. „Do prdele!“

*****

Falmouth seděl na balkoně, usrkával gin s tonikem a sledoval, jak teleférico pomalu stoupá úbočím hory Mount Avila. Spojovací dveře mezi oběma pokoji nechal dokořán. Slyšel, jak Hinge vchází dovniř, následovalo klapnutí nějakých dveří a po chvíli se ozval splachovač Hingeho toalety.

Zanedlouho vyšel Texasan k němu na balkon. Tvářil se nelíčené překvapeně a zdrceně. „Co se stalo?“ divil se. Jak to, že jste tady?“

„Nějaký kluk do nás málem naboural na motorce. Angel vjel na chodník a přitom zničil gumu.“

„No teda… Jéé-žíí-ši!“ protáhl Hinge.

„Klid,“ bránil se Falmouth. „Namíchejte si drink a promluvíme si o plánu Baker.“

Texasan zachoval ledově chladný výraz a vrátil se do pokoje. Byl sice popudlivý, ale nikdy si nestěžoval. Stejně jako Falmouth už promýšlel další postup. Nalil si na ledové kostky štědrou dávku ginu a vrátil se na balkon.

„My tedy máme nějaký plán Baker…“ konstatoval.

„Vždycky existuje nějaký plán Baker,“ odvětil Falmouth a nespouštěl pohled z lanovky, která dorazila k vrcholu hory.

„Problém ovšem je, že nemáme nikoho od nich. Nemáme ani hovno,“ odtušil Hinge. Nebyla to však jedovatá poznámka, spíše jen přemýšlel nahlas.

„Co se přihodilo na té schůzce?“ zeptal se tiše Falmouth.

Hinge povzdechl. Jak už Spettro konstatoval, vždycky se vyskytne něco neočekávaného. Hinge mu mechanicky odříkával jakousi zkrácenou zprávu; zcela bez emocí shrnul všechna fakta.

„Jak jste si všimli, byli čtyři plus řidič Gómez. Čtyři ti blbečci strávili asi měsíc u Kaddáfího a chovají se, jako kdyby byli v tý pitomý OOP. Když jsem nastoupil do auta, dali mi pásku přes oči. Podle mýho jsme mířili do centra. Slyšel jsem hluk hustýho provozu. Jeli jsme asi osm minut. Zaparkovali v nějakejch prostorách, kde se zvuky rozlejhaly jako ve velký garáži. Ven jsme vůbec nešli. Ta garáž musela bejt přímo v baráku. Vedli mě po schodišti a pak čtyřicet kroků rovně do nějaký kanceláře. Tam mi pásku sundali. Ty čtyři stáli zádama k silnýmu reflektoru, tak tři tisíce wattů. Neviděl jsem jim pořádně do vobličeje. Mluvil jenom jeden. Drsnej týpek, hnědý vousy, levý voko nějaký šedivý. Řidič měl copánek a náušnici v… počkat… pravým uchu. Vypadal na třicet. Jinak ten kancl byl dost malej. Závěsy na voknech, konferenční stolek, šest židlí, telefon. Toť vše. Ani popelník tam nebyl.“ Odmlčel se a upil ze sklenky.

„Na co se vás ptali?“

„Jestli prej mám prachy. Já jim říkám, že prachy jsou hezky v bezpečí. Voni prej jestli se domluvíme. Já chtěl vědět, jestli je můj člověk naživu. Někam zavolali. Byl to ten Lavander. Britskej přízvuk. Posranej až za ušima. Vypravil ze sebe jenom jméno a jednu větu ‚Pomozte mi, prosím‘. Dohodnuto, že se zase spojíme v půl jedenáctý zejtra večer. Já přinesu prachy, oni Lavandera. Jestli mě bude někdo sledovat, unesou další rukojmí, todle zabijou, a celej ten cirkus se zvopakuje, akorát za dvojnásobnou cenu.“

„Kde se s nimi máte setkat?“

„Stejnej scénář jako poprvé. Voni zavolaj adresu. Já pojedu do města a voni mě vodchytěj někde cestou. Usoudili, že když to vyšlo poprvé, proč by se stejným fórem nepřišli zas. Hlupáci. Pipiolos.“

„Vedl jste si dobře, Hinge,“ pochválil ho Falmouth. „Mrzí mě, že se to zvrtlo. Nešlo s tím nic dělat.“

„No jasně. Já se zas vomlouvám, že jsem se tam trochu vodchýlil vod scénáře. Ještě jedna věc. Ten blbec s tím šedým vokem je můj, oukej?“

„Klidně.“

Hinge se usmál. „Takže… jakej je ten plán Baker?“

Falmouth vzhlédl a usmál se.

„Gómez,“ řekl jen a podal Hingemu kus papíru s řidičovou adresou.

*****

Červená barabizna stála mezi mnoha jinými červenými baráky na západním svahu horského hřebene, který odděluje Caracas od zbytku Venezuely. Pokoj byl malý a chudě zařízený. Rozkládací postel sloužila jako pohovka. Stolek nahrazovala laťová bedna na nábytek. Stála na ní lampička, ale nesvítila. Stěny pokrývaly plakáty Johna Travolty, Roda Stewarta, Blondie a Farrah Fawcettové. Na zemi vedle pohovky stálo tranzistorové rádio, z jehož malého reproduktoru hlasitě dunělo disco. Jediným nábytkem byly dvě dřevěné židle u oken. Na jedné ležela hromada špinavého prádla. V jednom koutě stál na zemi telefon. Část linolea zakrýval ručně vyrobený kobereček s roztřepenými a špinavými okraji. V oknech ochable visely chatrné pruhy bavlněné látky. A vedle lampy na bedně ležela pistole malého kalibru.

Gómez si zrovna hezky užíval na pohovce.

Pomyslel si: Ženská zatracená… Je dost hlasitá… Prokrista, ta teda řve! Sousedi si budou myslet, že tu někoho vraždím! Ale tahle tygřice… table nymfomanka mě teda asi zničí!

„Todavía no, todavía no!“ křičela a on se celý třásl a měl pocit, že už to nevydrží. Kroutila se pod ním, kňučela rozkoší, vřískala, sténala. Ovinula mu nohy kolem boků a pokaždé, když přirazil, ho sevřela trochu víc a ještě mu zarývala nehty do zad. Z brady mu stékaly krůpěje potu a kapaly jí na čelo. Jen se hihňala a znovu k němu prudce přirazila. V pološeru viděl pod sebou její obličej, obracela oči v sloup a měla v nich šílený výraz.

„Más, más, más, „křičela, ale on jí už o moc víc dát nemohl. Cítil, jak se blíží k vrcholu a stahuje se mu zadek, jak se snaží ten výbuch zadržet.

V první chvíli téměř ani neslyšel, že se rozrazily dveře.

To, co se odehrálo v dalších několika vteřinách, vnímal zpomaleně, zmateně a rozmazaně: dvě děsivé postavy rámované dveřmi dívka otvírá ústa k výkřiku tichý zvuk nějaké pleskání…

Dívčin hrudník se mění v krvavou kaši, je odhozená zády na zeď kulky, které se do ní zarývají, dělají větší hluk než zbraň dívka padá na bok, hlava jí ochable visí z pohovky, zpocené černé vlasy sahají až na podlahu, na povlečení se zvětšuje rudá skvrna až k němu, on se konečně obrací a sahá po pistoli, znovu ten tlumený zvuk, téměř neslyšitelný pleskání…

jeho zbraň i lampička a bedna mizí ve vodopádu třísek padá zpět na postel, lapá po dechu, má stále erekci, vyděšeně zírá na postavu u postele, která mu míří samopalem do oka.

*****

Za pár vteřin bylo po všem. Co se to, proboha, děje?

V pološeru viděl jen úzký proužek světla a druhou postavu, která se svítilnou v ruce vstoupila do koupelny a pak do kuchyně.

„Qué quiere Usted?“ vykřikl konečně Gómez.

„Drž klapačku,“ vyštěkl chlap se samopalem. „A mluv anglicky, když se budeme ptát!“

Zaslechl zvuk vody natékající do vany. Druhý muž se vrátil. Gómez poznal jeho drnčivou výslovnost.

„Nikdo jinej tu není. Ten hajzl fakt slušně utrácel! Sehnal si i posranou vanu. Má vodu z vodovodu. A támhle v rohu je novej telefon, kurva! Vsadím se, že z něho ještě nevolal ani pětkrát!“

Hinge zvedl jednu židli a vracel se s ní do koupelny. „Kurva, starouš Ray-fiel,“ hláskoval. „Von nám začal blbnout, že z něj bude podělanej milionář, nemám pravdu, Ray-fi-eli?“

Gómez mlčel. Díval se na dívku. Na krev, která se jí řinula z rozstřílené hrudi jako voda z jeho nového kohoutku. Začal se mu zvedat žaludek.

„Zapomeň na ni,“ přikázal mu Texasan. „Jestli se pobleješ, vymáchám ti v tom ten tvůj frňák.“

Gómez ztěžka polkl a s vypětím všech sil polykal zvratky.

Ten nový, který byl o něco hubenější než Texasan, podal Hingemu svou zbraň a nacpal Gómezovi do úst žínku a ještě ji převázal ručníkem.

Texasan zvedl rozbitou lampu a nesl ji do koupelny.

„Jdeme,“ řekl ten druhý, vytáhl Gómeze z postele a vlekl ho do koupelny. Strčili Gómeze do židle, zavázali mu ruce za zády a každou nohu mu připoutali k nohám židle.

Texasan, kterého Gómez znal jako pana Lomaxe, se na něj usmál, opřel si samopal o stěnu, vytáhl z lampičky dvojitý elektrický drát a rozdělil ho. Pak uchopil nůž a odřízl z obou drátů asi třicet centimetrů izolace. Jakmile s úpravami skončil, zůstaly mu dva dlouhé neizolované dráty, které měly na jednom konci společnou vidlici.

„Tohle by tě mohlo trochu postrčit,“ prohlásil Hinge a zachechtal se. Přitom omotával dráty Gómezovi kolem kotníků. Řidič vytřeštil oči ještě víc. Divoce sebou na židli zmítal.

Hinge vypnul vodu. Společně s Falmouthem židli zvedli a postavili ji do vany. Gómez se díval dolů. Voda mu sahala vysoko nad kotníky.

Hinge uchopil vidlici a klekl si na podlahu vedle zásuvky.

„Netušil jsem, že tu budeš mít elektřinu, Ray-fi-eli. Myslel jsem, že budeme muset použít benzín na chodidla.“ Znovu se zachechtal a podržel kolíky zástrčky před zásuvkou a rychle je zasunul a vysunul – jen na zlomek vteřiny. Gómez sebou cukl, jako kdyby dostal kopanec. Jeho strašlivý řev zdusil roubík. Zhluboka oddechoval nosem a třepal hlavou dopředu dozadu.

„Tohle se ti moc nelíbilo, co, starouši?“ zeptal se ho provokativně Hinge. „Teď ti povím, co s tebou uděláme. Položíme ti pár otázek, a jestli se nám nebudou líbit tvý vodpovědi… tak seš v prdeli, kamaráde. Prostě tě připojím k proudu a půjdem si s kámošem dát někam večeři a vrátíme se až po zákusku. Jakpak se ti todle líbí, Ray-fi-eli? Hmm?“

Gómez nepřestával třeptal hlavou.

„Ten s tím legračním vokem… el malo ojo… kde bydlí?“

Gómez hleděl na Falmoutha, který vytáhl hotelový blok a pero.

„Von ti rozváže ruce, Ray-fi-eli, a ty jenom napíšeš jméno toho hajzla a adresu. Comprende, ty kreténe?“

Gómez vrtěl hlavou.

Hinge vrazil vidlici do zásuvky. Tentokrát ji tam nechal celou vteřinu. Gómez se celý napnul v poutech, a vzápětí se zhroutil. Hlava mu přepadla dozadu přes opěradlo. Obrátil oči v sloup. Falmouth namočil ve vaně ručník a otřel mu obličej. Ještě Gómezovi strčil pod nos čichací sůl. Řidič pomalu přicházel k sobě. Chrčel a těžce dýchal nosem. Z koutků úst pod roubíkem mu stékaly sliny. Pohlédl nejdřív na Falmoutha, potom na Hingeho a snažil se zaostřit.

„My chceme, kamaráde, jen jména a adresy. Toho chlapa s malo ojo a řidiče auta, které mě vezlo, toho sráče s roztomilou náušničkou. A taky jména těch dvou, co byli na schůzce. A chceme vědět, kam jsi mě vezl a kde je ten Lavander, co jsi ho unesl. Kapíruješ to všecko, nebo mluvím moc rychle?“

Gómez na něj tupě zíral. Měl potíže s dechem.

„Je to fakt snadný, člověče. Napíšeš ty jména a adresy tady na ten kus papíru a máš pro dnešek vystaráno. Oukej? Jinak ti dám zase záhul.“

Přidržel vidlici u zásuvky a zasunul ji tam jen tak daleko, aby nevypadla. Gómez vytřeštěně na zástrčku zíral, jak je nebezpečně blízko u elektřiny. Kývat hlavou jako šílenec a cosi mumlal do roubíku.

„A do prdele, podívejme… ten přičmoudlík nám to už chce vyklopit! Říkal jsem ti, kolego, že starej trik s vanou vždycky zabere. Rozvaž ho! Uvidíme, jestli umí psát.“

Falmouth rozvázal Gómezovi ruce a podal mu pero. Řidič ho uchopil roztřesenou levou rukou.

„Hmm. Tak levičák…“ podotkl Hinge. „Měl ses dát na baseball, Ray-fi-eli. Bylo by to pro tvý zdraví daleko lepší než tadle hra.“

Gómez napsal na papír jména a adresy.

„Taky telefony,“ rozkázal Hinge. „Je jasný, že jste si pořídili nový aparáty – jako je ten, co máš tady na zemi, co? A to všecko jenom kvůli týdle srandě.“

Gómez napsal pod adresy i telefony. Ustrašeně se díval na Hingeho. Připomínal králíka, který zírá na chřestýše. Hinge sebral papír a četl jména a adresy.

„A co Lavander? El prisionero?“

Gómez divoce kroutil hlavou.

„Podle mého neví, kde Lavandera ukrývají,“ vložil se do toho Falmouth.

Gómez kýval hlavou s šíleným výrazem v očích.

„Do prdele, dyť von je vlastně jenom malej fízl, co jim dělá šoféra,“ řekl Hinge. Sklopil zrak k seznamu. „Pasco Chiado, Lupo Areno, Billy Zapata a – kdo je tohle? Chico? Jakej Chico?“

Gómez pokrčil rameny a zavrtěl hlavou.

„Chce asi říct, že tenhle má jenom jedno jméno. To je tady obvyklé,“ řekl Falmouth. „Znamená to, že Chico je bastard. Doslova. Tady ve Venezuele je to přijatelný stav.“

„Kterej je s tím malo ojo?“ zeptal se Hinge a zakýval si prstem před levým okem. „Chiado?“

Gómez zavrtěl hlavou.

„Areno?“

A Gómez přikývl. Hinge se ještě chvíli díval na papír. „Nechcete, aby váš kámoš ten kancl prověřil?“ řekl Falmouthovi, který si proužek papíru vzal a odešel do pokoje.

„Pro jistotu. Jestli nelžeš…“ vysvětloval Hinge Gómezovi. Gómez znovu zavrtěl hlavou a vrtěl jí dost dlouho.

„Co kdyby,“ ušklíbl se Hinge.

Gómez zvedl oči jako při modlení a stále vrtěl hlavou.

„Jak to jde?“ křikl Hinge na Falmoutha.

„Hned mi zavolá.“

„Ó-la-lá!“

Telefon zazvonil a Hinge slyšel, jak Falmouth velice potichu mluví, a pak zavěšuje.

„Ten kancl jste trefil,“ řekl Falmouth při návratu do koupelny. „Je to stará kancelářská budova ve čtvrti La Pastora. Přízemí přestavěli na garáže pro nájemníky.“

„No jo, kolego, neřek bych, že lže. Náš kámoš Ray-fi-el určitě ne, kurva. Nemám pravdu?“

Gómez se díval na své věznitele a těkal pohledem z jednoho na druhého. V očích měl výraz naprosté hrůzy.

„Ještě jedna, dvě otázečky. Ten Chiado – je ženatej?“

Kývl.

‚Je to jeho auto?“

Zavrtěl hlavou.

„Arenovo?“

Kývl.

„A jak se teda Chiado dostal na schůzku?“

Gómez napsal ‚el ómnibus‘.

„To se poseru,“ ulevil si Hinge. „Věřil byste tomu? Výkupný dva melouny a ten Chiado si pro něj klidně dokodrcá v posraným autobuse.“

„Dokonalé,“ přikývl Falmouth.

„Ó-la-lá!“ zanotoval Hinge a kopl nohou do zástrčky, takže zapadla do zásuvky.

Drát jen zahučel a Gómez se křečovitě natřásal na židli. Jeho výkřiky dokonale dusil roubík. Židle uklouzla a bokem sjela ke stěně, ale vzápětí se převrátila dozadu do vany. Gómezovi unikaly z nosu bublinky. Tělo se mu divoce zmítalo. Pak ochabl. Zakrátko zmizely i bublinky.

Hinge ho odpojil. „Ani ne minuta,“ konstatoval. „Strčíme ho i s tou jeho kočkou do kufru a Domignon se vo ně postará. Ten mizera v tomhle kšeftu nehnul ani prstem, jenom sedí na prdeli a děkuje bohu, že neunesli zrovna jeho.“

*****

Z psychologického hlediska bylo nutné unést další rukojmí – někoho, kdo je ženatý a nepatří k hlavním vůdcům. Gómez nestačil. Kromě toho byl mrtvý. A Falmouth usoudil, že Arenovi a jeho kamarádům asi nebude vadit, že nežije. Aspoň jich bude na dělení kořisti míň. Znovu si tedy prošli seznam. Chiado byl pro jejich záměr ideální. Bydlel blízko – ve slumech na úpatí hor. A do centra pojede autobusem, takže je dokonale zranitelný.

Pomalu projížděli kolem domu v automobilu, který Falmouthovi sehnal k volnému použití Angel. Byl to klasický firebird. Dům se v mnohém podobal Gómezovu obydlí – obyčejná chatrč, přilepená na kraj mizerné hrbolaté silnice. Hinge zaostřil svůj kompaktní dalekohled Leitz na okna domu. Chiado s rodinou večeřel. Jeho manželka zrovna kojila. Byla to mladá žena, ale dost silná –na hranici obezity. Kromě kojence u stolu viděl ještě dvě děti.

„Fajn, je tam,“ zabručel. „Cpe se s tlustou paničkou a třema harantama.“

Dojeli na roh, odbočili a minuli šest bloků, až se dostali na hlavní silnici. Angel na ně čekal.

„Jedenáct pětačtyřicet, jo?“ prohodil Hinge, když vystupoval.

Jedenáct čtyřicet pět,“ opakoval údaj Falmouth a vrátil se autem k Chiadovu domu. Angel s Hingem mezitím odjeli do tmy, aby se mohl zopakovat únos.

Jakmile sundali Hingemu z očí pásku, zaplavil ho radostný pocit. Seděl ve stejné místnosti – špinavé kobce bez nábytku. Viděl jen stůl s telefonem a pětačtyřicítku, která ležela na stole před Arenem. Hinge seděl na stejné židli, na klíně kufřík připoutaný k zápěstí jedné ruky. Doslova hořel nedočkavostí. Byl zvědavý, co se v následujících minutách stane. Strach necítil. Nikdy se nebál. Možná ho nadcházející nebezpečí spíše povzbuzovalo. V jednom okamžiku nastala dost napjatá situace, když je únosci obklíčili a Areno zjistil, že automobil neřídí Gómez. Hinge vysvětloval, že Gómez nepřišel, a že si tedy vzal jiného řidiče, aby nedorazil na schůzku pozdě. Nervózní Areno se s tímto vysvětlením spokojil.

Hinge pohlédl na hodinky. Jedenáct hodin, čtyřicet jedna minuta. Rozhlédl se kolem sebe. Lavandera neviděl. Chiada také ne, pochopitelně. „Kde je náš člověk?“ zeptal se Arena.

Areno na něj upřel své zdravé oko a pokrčil rameny. „Jeden náš člověk je pozdě,“ pronesl lámaně.

„Neodpověděl jste mi na otázku. Je s ním Lavander?“

Vůdce únosců ohrnul rty a vycenil na něj křivé žluté zuby. „My rozhodli nejdřív počítat vaše peníze, gringo. Oukej? Pak možná dostat toho vašeho sráče.“

Trojice mužů se rozesmála.

„Ale podle dohody mělo dojít k výměně zde. Peníze za Lavandera. Tak jsme se dohodli!“

Vůdce pokrčil rameny a zvedl ruce dlaněmi vzhůru. „My se rozmyslet, oukej?“

A ozvala se další salva smíchu.

Hinge se usmál. „Žádný Lavander, žádný dinero-prachy, oukej?“

Trochu se na židli zavrtěl. Posunul si na klíně kufřík a přitom mu zacinkala pouta. Jednou hranou kufru mířil na Arena, mluvčího únosců.

„Hej, seňore, já vám uříznout ruku. Není problém. Stačí jedna rána mačetou.“

„To se vsadím, že není problém.“

Areno znovu vycenil své zkažené zuby.

Hinge mu úsměv oplatil. „Kufřík zůstane u mě, dokud neuvidím Lavandera, jasný?“

Vůdce se stále šklebil, ale jeho škleb vypadal nyní mnohem hrozivěji. „Takovej malej chlap a mít takový velký řeči. Kdo tak mluvit, potřebovat kolem sebe přátele.“

„Ale já mám spoustu přátel. Například…“ pohlédl na hodinky, „jeden z nich je teď zrovna u Chiada. Zkuste mu nejdřív zavolat, než se budem bavit dál.“

Tři teroristé si vyměnili tázavé pohledy. Jak je možné, že ten gringo zná Chiada jménem? Co to na ně zkouší?

„Zkuste mu zavolat,“ řekl Hinge hlasem, který se náhle změnil. Zněl monotónněji a výhružněji.

Vůdce na něj několik vteřin zíral a pak zvedl sluchátko a vytočil číslo.

„Když to člověk nezkusí, nikdy to nezjistí, nemám pravdu?“ prohlásil Hinge.

*****

Falmouth seděl za volantem firebirdu zaparkovaného asi třicet metrů od Chiadova domu. Na zadní straně opěradla sedadla spolujezdce měl připevněný malý kulatý disk z čiré plastické hmoty, velký asi jako podšálek, s parabolickým mikrofonem velikosti nehtu, umístěným v jeho středu. Mikrofon byl namířený na otevřené přední okno Chiadova domu. Falmouth měl v pravém uchu naslouchátko propojené s mikrofonem tenkou šňůrou. Důmyslné odposlouchávací zařízení dokázalo zachytit hovor i na kilometr.

Chiado ležel na předním sedadle vedle Falmoutha. Kolem krku měl omotaný vlasec s plastickou trhavinou a na zátylku rozbušku ovládanou vysílačkou. Chiado byl mrtvý už déle než hodinu – od té doby, co Falmouthovi připálil doutník. Chiado totiž spatřil vysokého gringa s doutníkem, jak se sklání u dveří a zamyká si auto. Jakmile k němu došel, muž se k němu obrátil, ukázal na doutník a dokonalou španělštinou ho poprosil: „Deme un fósforo, por favor.“Vzápětí Chiado ucítil, jak ho cosi píchlo do krku, a to místo ho začalo pálit a pálení se šířilo jako oheň z krku na šíji a k pažím, postupovalo až do konečků prstů a nakonec se mu zdálo, jako když se celý svět točí a vzdaluje se od něj, a muž s doutníkem mu připadal menší a menší. Šipka s ostrou jehlou mu zasáhla nervová zakončení. Falmouth pak vtáhl teroristu na sedadlo spolujezdce, pomalu popojížděl ztemnělou ulicí a postupně ho škrtil.

Falmouth poslouchal směsici zvuků. Dvě plačící děti, pronikavý ženský hlas, který jim udílel rozkazy a snažil se přehlušit řvoucí tranzistor zaznívající z nějaké jiné části domu, a ještě jedno dítě vzlykající v ženině náručí. Pak zazvonil telefon a ona ho zvedla.

„Que boy!… Buenos noches, Areno… Qué pasa?“

Falmouth zařadil rychlost, natáhl se a zvedl Chiadovu mrtvolu do sedu. Přijel k domu, otevřel dveře, zpomalil a jediným pohybem vykopl Chiada ven. Dopadl přímo před dům. Několikrát zatroubil, a když odjížděl, viděl Chiadovu manželku s telefonem v ruce, jak zírá z okna na manželovo tělo. Falmouth v tu chvíli stiskl dálkové ovládání rozbušky.

Plastická trhavina urvala Chiadovi hlavu. Hlava se kutálela po dvorku před domem jako fotbalový míč.

Žena zaječela. Hystericky vřískala do telefonu a pak najednou začala opakovat znovu a znovu: „No! No! Pasco, no! Esta muerto! Vzápětí její slova znovu vystřídal jekot.

Falmouth pomalu míjel šest bloků, až se dostal k první hlavní ulici, kde zaparkoval, a pěšky se vydal do malé spojovací uličky. Našel zadní dveře do restaurace, přesně podle Angelova popisu, prošel kuchyní a beze spěchu se proplétal mezi stolky k východu. Nikdo mu nevěnoval pozornost. Taxi už bylo přistaveno.

„Rico?“ zeptal se Falmouth.

„Sí, seňor.“

„Bueno,“ přikývl a nastoupil. „Lléveme al Hotel Tamanaco, por favor.“

*****

Areno poslouchal vřískot Chiadovy ženy a třeštil oči. Ze sluchátka se stále ozýval hysterický křik. Praštil jím do vidlice.

„Los bastardos lo mataron!“ zařval a sáhl po pistoli na stole. Hinge obrátil kufřík proti němu a stiskl laserovou spoušť zabudovanou v držadle. Zelený laserový paprsek přelétl po stěně a nakonec namířil Arenovi na hruď. Ozvala se dávka tlumených zvuků a muž s plnovousem se zvedl na špičky a zhroutil se do kouta. Jeho židle narazila do stěny. V hrudi se mu objevilo několik otvorů po kulkách. Krev vystříkla až na stůl a na zeď za ním. Pomalu ochable padal – jako oblek, který se shrnul z ramínka. Zůstal ležet, zdravé oko obrácené v sloup, šedé oko bizarně upřené ke stropu. Otevřela se mu ústa a ozval se hluboký chrčivý zvuk. Několik vteřin ještě křečovitě škubal levou nohou a pak celý ochabl.

Druzí dva jen nevěřícně zírali.

Hinge obrátil kufřík jejich směrem. Zelený paprsek přejížděl po zdi.

„Teď mě poslouchejte, chlapci. Té malé zelené tečce na zdi se říká laser. A pokud se náhodou dotkne jednoho z vás, automaticky to prostě vystřelí. Comprende? Sledujte.“

Obrátil kufřík pod paží, takže se nedotýkal držadla, a pomalu mířil na Arenovo tělo. Světle zelená tečka laseru se posouvala po zdi až k Arenovu čelu.

Ozvala se dávka.

Zdálo se, jako kdyby Arenovi vybuchl v hlavě granát.

„Tak, co, vy hajzlové, comprende?“ pronesl Hinge.

Dva teroristé chvíli civěli na Arena a pak na Hingeho. Oba zvedli ruce.

„To není nutné, muchachos. Jen mě pořádně poslouchejte. Chceme svého člověka. Živého a zdravého. Máte hodinu na to, abyste ho vysadili před stanicí teleférico na ulici Cota Mil.“ Obrátil se k Chicovi: „A pokud se tam neobjeví, zabijeme tebe a tvou ženu a všechny tvý děti a tvý perros a gatos a cochinos a pollos a vypálíme ti barák až do základů. Rozumíš tomu, ty hajzle? Comprende?“

Pak promluvil k druhému únosci: „A pak uděláme to samý tobě, kamaráde. Klidně zabijeme tebe a tvou ženu, tvý děti, psy, kočky, prasata a slepice a vypálíme ti barák. Navíc nebudeš vědět, kdy to přijde. Může to přijít dřív, než zítra vyjde slunce, nebo třeba za měsíc.“ Hinge se usmál. „Je ti to jasný? Máš hodinu. Una hora. A propříště si to vodpusť, oukej?“

Obrátil se a odešel.

V jedenáct třicet dva drsně vystrčili z auta před stanicí lanovky ve čtvrti El Centro Averyho Lavandera, který byl sice vyděšený, měl kruhy pod očima a několikadenní strniště, ale jinak byl v zásadě živý a zdravý.

A za dvě hodiny už Falmouth, který se nemohl dočkat, až setřese Hingeho, vyrazil zpátky do Miami.

KAPITOLA 09

O’Hara přišel na okraj mola a dřepl si po indiánském způsobu na bobek. Čekal na východ slunce. Oceán vypadal jako rybník. Velké výletní lodě se záchrannými čluny zavěšenými na bocích se lehce pohupovaly v ranním vánku a jejich siluety se jasně rýsovaly proti šarlatově rudé skvrně na obloze. Slunce ještě nevystoupilo na obzor, ale jeho paprsky se rozlévaly po světlajícím nebi jako krvavá skvrna.

Na druhé straně přístaviště se rozkašlal motor a za chvíli vyrazil na otevřené moře štíhlý člun a se zdviženou přídí ujížděl pryč.

Pokud se Falmouth vyžívá v samotě, pak tedy vybral vynikající místo. Walker’s Cay byl korálový útes velký zhruba jako fotbalové hřiště, který si sotva zasluhoval označení ostrov. Patřil do řady útesů ostrova Abaco a nacházel se sto padesát kilometrů na východ od Palm Beach, takže byl nejsevernějším rybářským atolem na Bahamách.

Polovinu délky ostrova zabírala čtyřsetmetrová ranvej s povrchem tvořeným rozbitými ústřicovými lasturami. Nedaleko ní byla pláž – stometrový písečný pruh. Celník, kulaťoučký muž s ebenovou pletí oblečený do černo-červeně proužkovaných kalhot a naškrobené bílé košile, byl zároveň hlavním policejním náčelníkem a majitelem hotelové restaurace. Služba radiotelefonu byla na ostrůvku omezená na jednu hodinu dopoledne a jednu hodinu vpodvečer. A z maličkých balkonů starobylého hotelu člověk přehlédl celou délku ostrova a viděl všechny lodě, které vpluly do maríny. Bylo téměř nemožné, aby se někdo na ostrově ocitl nepozorovaně – lhostejno zda ve dne, nebo v noci. Ostrůvek nicméně oplýval jistým zašlým půvabem a jídlo bylo vynikající.

O’Hara pobýval na Walker’s Cay už osmnáct hodin. V půl druhé ráno se najednou u jeho dveří objevil statný rozcuchaný rybář.

„Kapitán K. k vašim službám, pane,“ pronesl s úsměvem, který odhalil několik mezer mezi zuby. Spolu s těmito slovy vypustil z úst i nakyslý zápach ginu. Podal mu vizitku, která už pravděpodobně přečkala několik bouří a posléze vyschla na slunci. Jakmile si ji O’Hara zběžně prohlédl, vyškubl mu kapitán K. kartičku z ruky a nacpal si ji zpět do kapsičky džínů. Kromě kalhot na sobě měl ještě větrovku, rozepnutou až do pasu, takže odhalovala chomáč prošedivělých zrzavých chlupů na hrudi, a na nohou zašněrované plátěnky. Z levé se mu klubal palec. Zpod kapitánské čapky se štítkem, která dozajista zažila mnohem lepší časy, mu vyčnívaly nepoddajné chomáče rudých vlasů.

„V půl šestý vás vyzvednu v přístavišti číslo dva, pane,“ pronesl přízvukem pocházejícím jednoznačně odněkud z jižního Bronxu. „Pak zazní lodní zvon a plavba může začít, zlatíčko,“ dodal poeticky.

„Ach… vskutku?“ podivil se ironicky O’Hara. „A kam se vůbec, sakra, plavím?“

Kapitán K. se zašklebil od ucha k uchu a ukázalo se, že má v puse víc mezer než zubů. „Překvápko připravený vod vaší cestovky,“ uchechtl se. „Na dohled vod tohohle ostrůvku sou nejlepší místa na rybaření.“

Kapitán zamrkal a poněkud strnule odkráčel chodbou. Při chůzi luskal prsty. „Menuje se Miami Belle,“ křikl ještě přes rameno a pustil se do značně falešného zpěvu Lennonovy písně Dejte míru šanci.

No nazdar, říkal si O’Hara v duchu. Vítej na ostrovech! Stačí čtyřiadvacet hodin a ze všech koutů už vystrkují růžky místní blázni.

„Tak jo. V půl šesté,“ povzdechl a zavřel dveře.

Teď tedy dřepěl v přístavišti uprostřed oceánu v půl šesté ráno, ještě ani nevyšlo slunce, a on mohl jen snít o tom, jak rád by si dal šálek horké kávy. To všechno kvůli starému ožralovi, který se ocitl v hluboké noci u jeho dveří a zabušil.

„Tadyhle, pane,“ zazněl nějaký drnčivý hlas ze žloutnoucího slunečního světla. Nad O’Harou se objevil kapitán K. a obrys jeho mohutného těla dokonale vynikal na pozadí hořící oblohy. Stál na můstku štíhlé, dokonale udržované patnáctimetrové jachty a ze šálku srkal nějaký horký nápoj.

„Krapet sem to přehnal, ale teď bysem rád vyrazil. Vylezte na palubu a dejte si trochu kafe. Cestou byste eště moh vodvázat lana, jo?“

Obrátil se a nahodil dva motory o síle pěti set koňských sil. S kašláním se probíraly k životu. O’Hara odvázal příďové i záďové vyvazovací lano a skočil na palubu. Vnímal, jak se loď pod jeho nohama pohybuje. Pomalu vycouvala ze svého místa v přístavišti a vzápětí vyrazila na moře.

O’Hara sešel dolů do kajuty. Byla prázdná. Stejně tak kuchyňka. Perfektně uklizená. Na elektrickém sporáku stála plná kávová konvice, vedle ní elektrický mlýnek značky Braun a tři balení zrnkové kávy. O’Hara se podíval na značku. Tanzánské Kilimandžáro.

Nalil si tedy šálek, vrátil se na palubu a posadil se na lavici u okraje lodi. Pozoroval, jak se Walker’s Cay stále zmenšuje, a vychutnával si nádhernou podívanou na východ slunce. Za lodí kroužili rackové a křičeli. Motory už jely na plný výkon a Miami Belle zrychlovala.

Ještě než slunce vystoupilo na obzor, z Walker’s Cay zůstala pouhá tečka. Všude kolem nich byly malé písčité ostrůvky chráněné zubatými korálovými útesy vyčnívajícími z klidné vodní hladiny. Tu a tam bylo vidět rybářské čluny, které se proplétaly mezi nebezpečnými útesy a pokoušely své štěstí. Za jejich plavidlem se již objevilo několik dost velkých, minimálně třímetrových žraloků a čekalo na nějakou návnadu. Pod hladinou viděl trsy korálů. Byly asi deset metrů hluboko, ale vypadaly dost blízko na to, aby se jich mohl přes křišťálově čistou vodu dotknout.

Jeli asi dvacet minut, když kapitán K. pozměnil kurz a objížděl plochý písečný ostrov. Na jeho západní straně, mimo rybářské trasy, kousek od ústí do maličké zátoky, plula obyčejná loď s vesly a na její zádi dřepěl u vlasce nějaký muž ve slamáku se širokou krempou.

„Haló, vy tam! Ahoj!“ zařval kapitán K. „Berou? Berou?“

Tony Falmouth vzhlédl a usmál se. „Ti zatracení komáři mě málem sežrali! Za půl hodiny ze mě vysáli snad všechnu krev. Vemte tuhle kocábku do závěsu a mě na palubu, dokud mi ještě v žilách něco teče!“

„Jasně, zlatíčko,“ křikl na něj dolů rudovlasý kapitán Miami Belle. Spustil zpětný chod a hodil Falmouthovi lano.

Falmouth vypadal dobře, ale působil nervózně. Vypadal vyšší, než si O’Hara pamatoval, a jednoznačně zhubl. Možná i trochu zešedivěl. Ale jeho příjemné rysy zdůrazňovalo tmavé opálení a zůstal mu i uličnický úsměv. Ten půldruhý rok k němu byl dost laskavý, zejména když se bere v úvahu, že se pohyboval ve Hře, v níž stačí týden, aby se člověku přihodily ty nejpříšernější věci.

Falmouth vyšplhal na palubu a zapálil si cigaretu. Nenápadně odhodil zápalku a sledoval, jak obloukem padá a mizí se sotva slyšitelným zasyčením pod zrcadlovou mořsku hladinou.

„Nazdárek, Námořníku,“ zahlaholil, jako kdyby se naposled viděli včera. O’Hara se zašklebil a natáhl ruku.

„Jsem moc rád, že jseš celej,“ stiskl mu ji Falmouth. „Nějakou dobu jsem se trošičku bál, že tě třeba dostanou.“ Léta na něm všechno uhladila, včetně přízvuku, i když v něm bylo ještě lehce slyšet irský nádech.

„Věděl jsem, že jsi někde nablízku,“ řekl O’Hara.

Falmouth udiveně zvedl obočí. „Ano? A jak jsi to poznal?“

„Díky jednomu našemu večernímu rozhovoru o kávě. V San Francisku.“

„Panebože, to jsou minimálně čtyři roky!“

„Asi tak.“

„A ty si pořád pamatuješ, jaký kafe mám rád?“

„Ne, ale pamatuju si, že si ho rád sám meleš. Navíc tady ten kapitán vypadá, jako kdyby mu bylo jedno, jestli pije hruškovou vodu, nebo kávu. A dole v kuchyňce jsou tři balíčky vybrané zrnkové kávy a mlýnek.“

„Ty jsi frajer,“ přikývl uznale Falmouth. „Máš jedničku. Nechceš si to svý kafe něčím připepřit?“

„Máš brandy?“

„Myslím, že tě uspokojíme.“

Falmouth sešel dolů a objevil se s lahví značky Courvoisier. Štědře nalil do obou šálků.

„Než zapomenu… dík za to, žes mě sundal z černý listiny ve Washingtonu,“ řekl O’Hara.

„Bylo mi potěšením, Námořníku. Poslyš, ale já jsem byl taky zavázanej tobě. Tak neztrácejme správný pohled na věc, ano?“

„Začínáme tedy od nuly. Jsme si kvit.“

Falmouth zaváhal, ale jen na okamžik. „Takříkajíc,“ přikývl.

Kapitán K. přivázal Falmouthovu loďku k zádi člunu a utřel si ruce do mastného hadru. Pak se zeptal: „Dá si někdo ke kafi rohlík?“

„Rohlík?“ zvedl obočí O’Hara. „Předevčírem jsem snídal na Howeově jachtě tresku!“

„Tak se na to vyserte,“ konstatoval kapitán K. a zmizel v podpalubí. Zamířil do kuchyňky.

„Kdes toho chlapa schrastil?“ ptal se O’Hara.

„Přistěhovalec ze Států,“ vysvětloval Falmouth. „Tyhle vody zná líp než ryby, co tu plavou. Kdysi býval právník – velký zvíře. Asi před deseti lety mu to začalo lízt krkem, pověsil řemeslo na hřebík, vytáhl svý dva kluky ze školy, koupil si loď a od tý doby je tady. Kluci mu teď vedou podnik. Má na ostrovech firmu, co zajišťuje charterový lety. A velice užitečnej radiotelefon.“

„Ty si teď v penzi brousíš zuby na funkci plážového povaleče, nebo co?“

Falmouth se na něj chvíli díval se zvědavým výrazem, ale pak řekl:

„Uvažuju o tom. Ten zatracenej mizera nejenže zná tyhle ostrovy líp než kdokoli jinej, ale krom toho taky nic nevidí, nic neslyší a nic neprozradí.“

„Co tady, krucinál, v tomhle zastrčeném koutě pohledáváme?“

„Tady tě nikdo nemůže vyčenichat.“

„Už jsi trochu paranoidní, co?“

„Mám dobrej důvod,“ konstatoval, aniž by cokoli vysvětlil.

O’Hara ho nikdy neviděl v tak popudlivé náladě. Ale Falmouth rychle změnil své rozpoložení. „Nalij si ještě trochu tý černý vody a ochutnej kapitánův rohlík. Vyrazíme. Trochu se opálíme a vylovíme jednu dvě rybky. A já ti budu vyprávět historku, ze který se ti zkroutěj i palce na nohách.“

„Nemůžem aspoň hodit udici, když už se budem válet?“ zeptal se kapitán K. a přerušil jejich hovor. Vylezl z kajuty a dalších několik minut zavládl na palubě ruch. Kapitán obrátil Miami Belle přídí k volnému moři a zaaretoval kormidlo. Vrátil se na záď a vytáhl z krabice s návnadami metrovou barakudu a mezi žábry jí zabodl hák velikosti kotvy. Hodil ho přes palubu a odmotával silný rybářský vlasec do délky asi pěti metrů a nakonec prut zasunul do držáku na okraji lodi. Pak vlasec přitáhl tak, aby byl v tahu, a přehodil ho přes malou kladku. Stejný proces se opakoval s druhým prutem. Tentokrát použil jako návnadu odříznutou rybí hlavu. Pak se opřel o okraj lodi. „Nezapomeňte,“ pronesl vážně, „že ty velký ťuknou dvakrát!“ Zvedl ukazovák a prostředník, aby svá slova zdůraznil.

„Nejdřív špičkou toho svýho frňáku dloubnou do návnady – tak vždycky vomračujou kořist – a na vteřinku si daj voraz, a pak cvak! Zaútočej znovu. Až teprve podruhý se do nich zasekne háček, jasný? To poznáte. Jak poprvý dloubnou, vlasec se napne a naviják ho podrží, takže návnada neuplave. Pak prásk – a zaútočí znova. To už musíte hnout prdelí, zlatíčka, a pořádně háček zaseknout, jinak ho ten hajzl vyplivne. Vod tý chvíle už je to jenom mezi várna dvouma.“ Pak opovržlivě kývl hlavou k druhému prutu. „Druhej je na menší havěť. Ty se vrhnou na návnadu a ponořej se. Možná si holt ulovíme něco dobrýho k večeři.“

Vrátil se na můstek, uvolnil kormidlo a zařadil rychlost. Návnada poskakovala po hladině několik metrů za lodí.

Falmouth se usadil do jednoho z dvojice rybářských křesel na zádi. „Říkal jsem si, že spojíme trochu příjemnýho s užitečným,“ řekl. „Sedni si. Mužem si promluvit.“

„Teď vážně, Tony. Proč já? Proč sis vybral chlapa na útěku?“

„Víš, Námořníku, dobře se známe, ty znáš terén a víš, že nekecám… Koho jinýho bych si měl vybrat? Posranýho Waltera Cronkita? Po tom, co se stalo se Zimním mužem, když jsem tě dostal zase zpátky, mám pocit, že ti to dlužím. A taky seš na tu práci nejlepší.“

„Na práci?“ podivil se O’Hara.

„Myslel jsem, že to teďka děláš, ne? Že se živíš jako novinář!“ Falmouth si zapálil cigaretu a sirku hodil po větru.

„Jak to, žes odmítl nabídku Zimního muže?“ vyptával se O’Hara.

„Kruci, jsme přece kámoši! A taky ho nemám rád. Díky hajzlům, jako je von, má Společnost špatný jméno. A krom toho, Námořníku, nebyl jsem si tak úplně jistej, že bych tě uměl najít. Stopování není moje parketa. Moje vodbornost je příprava a poprava. A i kdybych tě našel, asi bych tě nedokázal voddělat…“

Zahleděl se na O’Haru s kamenným výrazem a potom se rozesmál.

„Neblbni,“ zavrtěl hlavou. „Jakej hajzl by vraždil kámoše za mizernou pětadvacítku, no ne?“

„Třeba právě proto tomu mizerovi lakomýmu nikdo nešel na ruku,“ odtušil O’Hara.

Falmouth si sundal košili a přehodil ji přes bednu s návnadami. „Takže nejdřív ti musím vyprávět jednu historku, aby to všecko dávalo nějakej smysl. Pokud to vůbec nějakej smysl má, Námořníku. Pokusím se to všechno posadit do správný perspektivy. Ale nebudeš litovat. Je to parádně napínavý,“ začal.

*****

„Stalo se to na podzim před půl druhým rokem. Měl jsem zrovna dost podělanou práci. Ale před dvouma rokama byl každej úkol dost na hovno. Musím ti říct, Námořníku, že jsem měl celý Služby plný zuby. Samý malý špinavý popravy. Agenti, co přešli na druhou stranu. Nebo co dělali na vobě strany. Vodpadlíci. A tak dále. Tenhle kšeft byl ve Skotsku. MI 5 – což je, jak je ti známo, v zásadě kontrašpionáž – vobjevila agenta na jednom velice citlivým místě, v jednom z našich nukleárních zařízení. V naprostý prdeli, co se jmenuje Tobermory na ostrově Mull u západního Skotska. Místo ledovější než bankéřovo srdce a příšerný jak ruskej románek vo lásce. Dotyčnej víc jak dvanáct let dělal spícího a pomaličku stoupal po kariérovým žebříčku, až byl tam, kde ho chtěli mít. Teď už se nepamatuju, co ho prozradilo. Ale jak jsem řek, byla to dost blbá situace. Měl politický konexe, byl to hrabě nebo tak něco. Anglický vnitro se nechtělo pouštět do praní špinavýho prádla před soudem, a tak poslali mě.

Spojku mi dělal ten posranej malej hajzl Coalhelms, kterej všecko prováděl co nejmíň pohodlně. Typickej státní zaměstnanec. Fakticky příšernej mužík. No nic. Dorazil jsem prostě na místo a čekal, až se Coalhelms ukáže a přinese mi informace o mým cíli. Měli jsme se setkat ve Zlodějský hospodě přímo u moře nad takovejma útesama. Podle mýho nejvopuštěnější hospoda na celým posraným světě. Je tam vždycky mlha a vlhko, co ti leze až do morku kostí. Kopnul jsem do sebe panáka a čekal. Dal jsem si načas, abych zvykl voči na ten lokál, protože tam svítěj svíčkama, a zrovna jsem se díval na druhou stranu, ale na nic se jako nezaměřoval, jen tak jsem čuměl do blba. Najednou jsem si uvědomil, že zírám na nějakýho obra u baru a on si mě měří těma nejledovějšíma vočima na světě. Tos neviděl! Měl žlutý vlasy, na sobě tvíďák a v ruce takovou tu sukovici jak venkovskej šlechtic. Ovšem přes jedno voko měl ještě pásku. Taky tvídovou. K tomu plnovous a natočenej a navoskovanej knír jak anglickej plukovník. Prostě dokonalej skotskej šlechtic.

Což taky byl. Akorát když jsem ho znával, tak měl rudý vlasy, a když jsem ho viděl naposled, měl vojenskej potápěčskej skafandr a jmenoval se Guy Thornley. Okamžitě jsem ho poznal, i když jsem ho neviděl minimálně vosum let.

Tys možná zapomněl, kdo to byl Guy Thornley, i když bych se vsadil, že to jméno znáš. Thornley měl napojení na MI 5 a specializoval se v oboru podmořskej průzkum a sabotáž. Jenže von si jako agent nebral servítky. Drsňák. A dělal si, co chtěl. V létě v šedesátým vosmým přivezli Rusové po Temži několik válečnejch lodí kvůli nějakejm politickejm tahanicím. Mezi nima se ukrejval i bezdrátovej trawler – taková ta špionážní lodička nacpaná elektronikou. Pro Sira Guye představovala příliš lákavé sousto, než aby si ho nechal ujít, a tak se rozhodl potopit se dolů a mrknout se jí zespoda na břicho.

Vod tý doby ho už nikdo neviděl. Temže ho už nevyplivla. Nikdy se už nikomu nevozval. Zkrátka zmizel.

Všeobecně se pak přijalo vysvětlení, že Rusové měli dole svý potápěče, kteří Thornleyho dostali, ale vytáhli ho na palubu tý špionážní lodě a zbavili se ho až na širým moři.

Přijatelná a logická teorie. I já jsem jí věřil – až do toho devátýho října před vosumnácti měsícema. Seděl jsem ve Zlodějský hospodě a zíral na něho a věděl jsem, že se určitě nepletu, že ho poznávám a že von taky zcela stoprocentně poznává zase mě.

V tý chvíli mě nenapadlo nic lepšího než vyjít ven a zapálit si žváro. Lítalo mi hlavou, vo co mu asi jde, a usoudil jsem, že ať je to cokoliv, dám mu šanci. Kdybych ale věděl, co má za lubem, hned bych votamtaď vypálil, i když pochybuju, že bych stihl zdrhnout dost daleko.

Ještě jsem si nedal ani dva šluky a von už se vyloudal ven. Stáli jsme tam sami dva v mlze hustý jak čokoládovej sirup a von mi říká: ‚Coalhelms nepřijde, starouši.‘ Klidnej jak želva.

Připadal jsem si vopařenej, jako kdybych strčil prst do zásuvky. Všecky chlupy mi stály v pozoru jak královská garda. Jasný, byla to past – a nejhorší ze všeho bylo, že jsem do ní vlezl s votevřenejma vočima. Byl jsem v pěkný kaši, protože jsem tomu ouřadovi uvěřil. Zničehonic jsem stál v mlze jak idiot, pod náma duněl oceán a já mluvil s nějakým zatraceným přízrakem! A co hůř, bylo mi jasný, že nejsme sami. Velice blízko byl ještě někdo; cejtil jsem, jak mi dejchá na krk. Rozhodl jsem se Thornleyho vyslechnout, ať už hrál jakýhokoliv betla.

Zjevně viděl můj svazek, to bylo jasný. Věděl totiž o Guardiovi a Trujillovi a tý brazilský akci z doby před čtyřma rokama. Věděl skoro o každý akci, co jsem dělal. Coalhelms mu stoprocentně předal celej můj svazek.

Že by přísně tajný informace?

Ani náhodou. Protože Thornley nedělal na nějaký hrozně utajený věci, to vůbec ne. Víš, co se stalo? Nabídl mi práci! Málem jsem se posral! Prej bych měl jistejch sto táců ročně. Prej by mně dali echo jen v případě akce. Mohl bych prej žít kdekoliv na světě a všecky transakce by se prováděly jednoduše – ukládali by mi hotově prachy do jakýkoliv banky.

‚Jsme apolitičtí,‘ říkal mi. ‚Jde výhradně o obchod. Naši klienti jsou největší světové firmy. Můžeš to chápat jako osobní službu pro světový průmysl. Stačí, když bez problémů zvládneš svůj první úkol – což je hračka –, a můžeš odejít ze Služby do předčasného důchodu a žít si jako král.‘

Šokoval mě tak, že jsem se sotva zmohl na slovo. A pak mi vypočítával na prstech další kluky, co byli zapojení do Hry a teď se prej angažujou v týdle Službě, jak tomu říkal. V tý chvíli mi to začalo bejt jasnější, protože vyjmenovával největší špičky v oboru.

Gazinskýho, chlápka z KGB, co unesl Žagiho Romolova západním Němcům přímo před nosem; Kimota, toho čilýho Japončíka, co dělal sabotáže; Charleyho Simonse, asi nejlepšího chlápka na elektroniku v celý CIA a možná na světě; Tavena Kaminskyho, žida, pěknýho tvrďáka, kterej vymyslel izraelský protiteroristický komanda; Kita Willoughbyho z Austrálie; Amaneta, íránskýho žháře ze Savaku; a ještě pár kluků z britský protiteroristický skupiny.

A navrch ještě pár vopravdickejch krasavců: Danilova, bulharskýho klenotníka, kterej se stal nájemným vrahem – asi nejnebezpečnějšího chlápka z celý tý bandy. Ty jeho šikovný ručičky sestrojily kapsli menší než špendlíková hlavička, naplněnou kapičkou riticinu. Slyšels už vo riticinu? Kapička menší než zrníčko cukru zabije koně. Tadle kapsle se do těla dostane injekcí i přes voblečení.

A nakonec ještě Francouz, kterýho všichni znaj jenom pod jménem Le Croix. Dva roky bejval šéfem francouzský mučící party v Alžírsku, všecky svý fotky zlikvidoval a začal vystupovat pod tímdle jménem, protože měl ve zvyku všecky svý voběti ukřižovat.

Vopravdu úctyhodná galerie gaunerů – nejaktivnějších a nejkrutějších operativců na světě. V celý tý bandě bys nenašel ani náprstek teplý krve.

V tý chvíli jsem teda moc na vybranou neměl. Pokusit se Thornleyho vodrovnat a mít za zádama v mlze nějakýho střelce? Bez šance.

Pokračovat, dokud se nedostanu z tý pasti, pak Thornleyho vodrovnat a zdrhnout? Blbost. Vždycky by po mně šel nějakej Gazinsky nebo Lavanieux nebo Danilov a čekal by na svou šanci. Dostali by mě.

Nebo si vyslechnout jeho návrh a získat aspoň trochu času? Tady čas nepředstavoval peníze. Do prdele… Věděl jsem, že moc na vybranou nemám. Bylo mi jasný, že někde v tý mlze čeká můj kat na mý rozhodnutí.

Bylo mi to jasný jak facka. Buď seš s náma, nebo zdechneš. Voni se zkrátka rozhodli, že mě chtěj mít v partě. Neměl jsem možnost volby.

Co si počít? Vězel jsem v tom až po uši. Jak z toho ven? Buď zůstanu a nějak to poseru a voni mě stejně zabijou – voni nebo někdo jinej. Nebo zdrhnu?

Můj iniciační kšeft – jak tomu říkal Thornley – mi měl vydělat pětadvacet tisíc dolarů.

„Kdo je cíl?“ zeptal jsem se.

A Thornley na to: ‚Coalhelms.‘

Zas klidnej jak želva. Šokoval mě. Nezmohl jsem se na jedinou jasnou myšlenku. Nakonec mu říkám: ‚Proč? Jenom že je nesnesitelnej mrňavej práskač?‘

‚Odpověď na otázku Proč? znát nikdy nemusíš,‘ Thornley na to. ‚Pokud se to má provést, je pro to pádnej důvod. Ale vzhledem k tomu, že je to tvůj první úkol u nás, řeknu ti aspoň tolik: přežil svou užitečnost. Prokázal, že je pro vaše lidi nepřijatelným bezpečnostním rizikem.‘

‚Jsou to i vaši lidi,‘ já na to.

‚Už ne,‘ vodpověděl. ‚A tví už taky ne – po dnešním večeru.‘

Jenže Coalhelms byl tenkrát jenom test.

‚A kdo, krucinál, tomuhle klubu šéfuje?‘ zeptal jsem se.

Tenkrát jsem poprvé v životě slyšel o Chameleonovi.“

*****

Prásk!

Rybářský vlasec na levoboku se uvolnil a naviják se doslova rozezpíval.

Byla to pořádná sportovní ryba, která klouzala na hladině tak dlouho, až jednou vyskočila vysoko do vzduchu a pak vyplivla háček. O’Hara využil momentálního rozptýlení a snažil se urovnat si v hlavě všechno, co mu Falmouth říkal.

Krátké rybářské drama ignoroval a namísto toho se soustředil na pravidelné vrčení motorů, kterého využil jako mantry a nakrátko se dostal do meditačního tranzu. Kimura tomu říkal šidasu hakamaru, tedy ‚odejít do zdi‘.

Pro O’Haru to znamenalo být v jakési jasně bílé místnosti bez ostrých hran a bez oken. Na pozadí toho zářivě bílého okolí si promítal představy a slova a vštěpoval si je do paměti. O Thornleyho vzhledu měl jen matnou představu, ale Falmouth hovořil o ostatních, které znal:

Gazinsky – vysoký Rus s mrtvolně vyhlížející hlavou a kočičíma očima. Ve vousech měl vždycky nějaký zbytek jídla. Tosiru Kimoto – Japonec připomínající Buddhu, který nosil trojdílné obleky a bělostné košile. Kdysi nechal vybuchnout čtyři ruské odpalovací rampy na rakety a z akce vyvázl, aniž by se zadýchal. Amanet – štíhlý, černovlasý, drobný Savak, terorista, kterého O’Hara jednou viděl v Alžírsku pít krev čerstvě podříznuté kozy, jako kdyby to byl koktejl.

A pak ten Francouz, Le Croix – vysoký, malý, tlustý, nebo hubený? O tom člověku neměl vůbec žádnou vizuální představu, snad kromě toho, že se kdysi doslechl o tom, jak Le Croix přišel v Alžírsku v boji o oko a sám si stanovil za tuto ztrátu strašlivou cenu – osobně popravil dvaadvacet alžírských povstalců.

A nakonec Danilov-Klenotník – viděl ho jen dalekohledem, jak se prochází po zámku Tuileries v Paříži. „Ten obličej si zapamatuj,“ nabádal ho tenkrát jeho partner. „To je jeden z nejnebezpečnějších lidí ve Hře. A všimni si toho deštníku. V jeho špičce je ostrá jehla na foukačce, naplněná jedem. Klidně ji do tebe zapíchne i přes kabát.“

O’Hara si Danilovova zapamatoval opravdu dobře: malý, nahrbený, s obličejem kulatým jako knedlík, pod nosem tenký knírek, silné brýle zdůrazňující lesklé oči jako korálky, které se utápěly v záhybech masitých víček; hadí jazyk, jímž si neustále nervózně olizoval rty, jako kdyby už vnímal přítomnost své nic netušící oběti. A ten všudypřítomný černý deštník se smrtícím ostrým hrotem ve špičce.

Představy přetrvávaly. Mimo jiné i obraz, v němž byl Falmouth polapen do pasti své vlastní noční můry – kdy prováděl pohanský rituál smrti coby svou takzvanou ‚iniciaci‘.

Už samotné pojetí Hry bylo hrůzné a Hráči představovali živoucí důkaz toho, že Hra je mnohem nebezpečnější, než si kdy dokázal představit.

„Kristepane, copak sem vám to nevysvětlil jasně?“ hřímal kapitán K. z můstku. Obrovská ryba urvala vlasec a zmizela.

Kapitán pustil zpětný chod a přešel na záď. Znovu přivázal na vlasec obrovský hák s návnadou. „Nezasekli jste ho!“ láteřil. „Ten byl stokilovej, Tony. Stokilovej, sakra!“

„Probírali jsme práci,“ odsekl Tony, ale pomohl mu s vlascem a připevnil ho ke kladce.

„Při rybaření se nemá kecat. To se vylučuje,“ štěkl kapitán. Vrátil se na můstek a vztekle zařadil normální chod dopředu.

Činnost na palubě vrhla O’Haru zpátky do reality. Čekal, až se Falmouth vrátí do svého křesla.

„A tys fakticky Coalhelmse oddělal?“ zeptal se.

Falmouth na O’Haru pohlédl a jeho šedivé oči na zlomek vteřiny ztvrdly jako kámen. Přikývl. „Jo, Námořníku.“

„Proč?“

„Bral jsem to jako normální práci.“

„Za pětadvacet táců?“

„Vo to nešlo.“

Falmouth O’Haru šokoval svou upřímností. „Cože? O to nešlo? Proč jsi prostě nešel na MI 5 a neřekl tam, že Thornley zběhl?“

Zdálo se, jako kdyby se Falmouth zhroutil kamsi do sebe. Poklesla mu ramena. Měl křečovitě stažený obličej a jeho hluboké vrásky kolem očí a úst nyní připomínaly zářezy na pažbě. Hlas mu zněl znepokojeně jako hlas člověka, který před sebou jasně vidí všechny své hříchy, člověka, kterému defilují před očima obličeje jeho obětí. Obličeje bez těl.

„Poslyš,“ řekl nakonec. „Jsem unavenej, jasný? Táhne mi na padesát. Už neumím běhat tak rychle jako dřív. Ani neskáču tak vysoko a ztrácím mrštnost. Ve Hře nemůžeš zůstat na vrcholu, když je ti už přes čtyřicet. To pak zapomínáš. Vobčas tě zraděj voči… Už nemáš ten vodpich co dřív. Ztrácíš reflexy. Tu a tam děláš chybičky. Sice ne průserový, ale to je fuk. Když se ti to začne stávat, už ti našeptává černej anděl do ucha. To máš prašť jako bouchni.“

„Kristepane, přece muselo existovat něco, cos mohl…“

„Ty prostě nekapíruješ, starouši, co? Snažíš se mi kázat vo morálce tam, kde žádná není. Nevidíš, milej zlatej, že jsem neměl na vybranou? Udělal jsem to! Na to vem jed. A teďkon jsem moc rád, jinak bych byl dávno pod kytkama! Z týhle party se do důchodu nevodchází… Jednou to posereš a snažíš se vyklouznout – a seš mrtvej. Pochop, Námořníku, z tohodle se do penze jede v rakvi, nijak jinak! Hele, já nemám zájem nechat se voddělat v McGintyho bordelu a skončit nahej s dírou v hlavě. Vždycky jsem si plánoval, že umřu v posteli. Tak si to svý moralizování laskavě ušetři, jasný? Nejsme tady kvůli tomu, že je budem soudit, ale potřebujem jim propíchnout ten jejich nafouklej balónek! Když todle celý rozkreješ, jsem volnej! Jinak strávím zbytek života na útěku, po čemž momentálně zrovna nadvakrát netoužím.“

Nastalo napjaté ticho.

„Vono není snadný přiznat si, že ztrácíš šťávu, když nic jinýho neumíš…

Další odmlka. Jde skutečné o tohle? přemýšlel O’Hara. Je to fakt tak jednoduché? Fakt se Tony k smrti bojí nějakého bezejmenného vraha bez tváře, co na něj číhá za každým bukem? Nebo je v tom něco víc? Nějaká léčka? Nechával rozehrávat své vlastní paranoidní představy, ale odpovědi nenacházel. Falmouthova past, kterou na sebe políčil, vypadala v rámci této hrůzostrašné historky stejně pravděpodobně jako cokoli jiného.

Změnil tedy téma: „A jaký je vůbec účel toho všeho a kdo je, sakra, Chameleon?“

Falmouth se opřel, zavřel oči a vystavil svůj obličej pálícímu slunci. Bolest z přiznání, že začíná být na Hru příliš starý, z jeho pohledného obličeje pomalu vyprchala. „Účelem je hamižnost.“

„Jaké firmy jsou do toho zataženy?“

„Ty největší na světě. Jejich konkurenti bývají naši nepřátelé. Pokud má nepřítel něco, co chce tvůj klient, pošlou tě, ať to ukradneš. Když to nejde ukrást, zabiješ ty, kdo tu práci dělají.

Takže vyhazuješ do vzduchu laboratoře. Nebo je zapálíš. Zpomaluješ je. Vyštveš je vod fochu. Ukradneš jejich tajemství. A naši klienti? Na koho si vzpomeneš. United Telephone, Continental Motor Company, Sunset Oil, bostonská banka Boston Common and Trust, Global Steel…“

Mával rukama, aby naznačil, jak zbytečné je vyjmenovávat všechny.

Řeči, pomyslel si O’Hara. Falmouth ho zatím krmil jen řečmi. Neslyšel žádná fakta. Nic, co by se dalo dokázat. „Zatím jen mlátíš prázdnou slámu,“ konstatoval.

„Fajn. Tak co takhle Guardio? Ten jihoamerickej tvrďák. Slyšels o jeho vraždě? Doneslo se to k tobě, i kdyžs byl zdekovanej?“

„I v Japonsku existují noviny, Tony,“ pokusil se O’Hara o úsměv.

„Celej ten puč vymyslel Chameleon!“

„Říkals, že je to apolitické.“

„Absolutně apolitický, starouši. Tvrdej byznys. Účet zaplatila American Electric. Guardio měl v plánu znárodnit elektrárny a A. E. zrovna do nich shodou okolností investovala padesát melounů. Thornley tam nakráčel se čtyřměsíčním předstihem a začal kout pikle s nejvyššíma generálama. Já jsem se tam dostal měsíc před převratem. Tak dlouho mi trvalo naplánovat tu vraždu. Sejmul jsem Guardia v kostele. Generálové zavřeli všechny dveře a uvěznili vevnitř celou rodinu a všecky loajalisty. Těsně za hranicema – asi padesát kiláků vodtamtaď – už byly připravený čtyři stovky žoldáků. Guardio ještě nebyl ani studenej, když vlítli ve vrtulníkách do parku naproti kostelu. Jako pomoc armádě. Ještě ten večer jsem byl zpátky v New Yorku a dával si slavnostní večeři v hotelu Four Seasons. Čistka zabrala čtyři dny a na cenovce byly napsaný dva melouny doláčů.“

„Mají nějakou vlastní armádu?“

„Brigádu britskejch horalů nasmlouvanejch přes britskou armádu s klauzulí, že můžou kdykoliv vodejít. Můžou se uplatnit na bojišti v plný polní – do tý se připravěj za necelej měsíc.“

„Nic z toho nemůžeme dokázat.“

O’Hara vstal a naklonil se tak, aby ze zádi viděl, jak motory víří vodu a vytvářejí za lodí brázdu. V té historce bylo příliš mnoho děr a málo podrobností. Potřeboval další jména případných přeběhlíků. Potřeboval někoho, kdo by s ním byl ochoten mluvit. Soustředil se na zvuk motorů a znovu se snažil uchýlit do pomyslné zdi. Ale nějak to nefungovalo. Jeho pozornost zaujalo něco silnějšího než nějaké podrobnosti. Všechny tyto údaje představovaly skvělé podklady pro vynikající článek. Náhle se v něm rozvibrovaly všechny novinářské instinkty. Cítil vzrušení. Šimralo ho kdesi hluboko v žaludku. Je to sólokapr! Potřeboval ale víc než Falmoutha. Dřív, než začne využívat Howeových peněz, bude si muset všechno ověřit!

„A co Thornley?“ zeptal se. „Kdybych ho dokázal najít, byl by ideální člověk, od kterého se dá začít.“

„Od akce Guardio jsem ho neviděl.“

„A co další přeběhlíci? Naverbovali ještě někoho?“

Falmouth zaváhal. Zapálil si další cigaretu a získal tak trochu času na přemýšlení.

„Tak co?“ naléhal O’Hara.

„Takže se můžem domluvit?“ ověřoval si situaci Falmouth.

„Ještě ne. Nemůžu začít dávat dohromady článek z toho mála, cos mi řekl. Potřebuju k těm jménům i obličeje a obličeje musejí zase korespondovat s úkoly. A chci vědět, kdo je ten další na útěku.“

„O nikom takovým jsem se nezmiňoval.“

„Nemůžeš být první, kdo se chce z toho šílenství vymanit.“

„Celej svět je šílenej!“ vykřikl Falmouth. „Tys byl ve Hře pět mizernejch let, O’Haro! Copak ses z toho nepoučil? S chamtivostí přicházej peníze a s penězma přichází moc! O ničem jiným to není!“

„To ale neplatí ve světě, ve kterém chci žít.“

„Přesně tak, Námořníku. Právě máš příležitost nějak to změnit! Copak pochybuješ o tom, že riskuju svůj krk, když ti to tady všecko říkám?“

O’Hara zvažoval, co odpovědět, ale Falmouth na něj tlačil: „Hlavně si pamatuj, že když existuje poptávka, vždycky se najde někdo, kdo udělá nabídku.“

„A ten někdo je Chameleon?“

„Chameleon je jenom začátek.“

„Jako úvod to bude stačit. Kdo je to?“

„Ano. Jistě. Kdo vlastně je? Postava bez ksichtu. Závan vzduchu. Žádnej z Hráčů ho nikdy nespatřil – aspoň teda nikdo z těch, s kterejma jsem se setkal já. Víc než jméno nemám a slyšel jsem ho i od jinejch chlapů, co jsem s nima dělal. Ale jistý je, že tomu šéfuje. To jsem slyšel dost často, abych věděl, že je to pravda.“

„Copak ty vůbec nevíš, kde je sídlo nějakého ústředí? Odkud Chameleon vládne?“

„Ne. Všecko, co o něm vím, se vejde do třiceti vteřin. Je to Asiat a nějakou dobu pobýval tady. Proto jsi na tuhle práci ideální, kámo. Znáš Japonsko jako svý boty a taky znáš Hráče, takže chápeš důležitost toho všeho, co ti tady vykládám.“

„Jak víš, že je Asiat?“

„Od Thornleyho. Od jiných jsem zase slyšel, že byl z celý party nejnebezpečnější. Právě Chameleon voddělal Colina Bradleyho.“

„Bradley je mrtvý?“

„Jo. Vobjevil se v East River s kulkou v hlavě. Někdo chtěl nechat Chameleona vodkráglovat a Bradley si myslel, že na to má sám. A tak si nechal ustřelit hlavu. Chtěl holt přemejšlet a takhle dopad.“

„A kdo ho chtěl nechat oddělat?“

„Na todle neumím vodpovědět, ale hádal bych, že jeden z nepřátel.“

„To zní jako válka, Tony.“

„Taky že je. Ale ne studená, Námořníku.“ Naklonil se k němu a větu dokončil hraným ochraptělým šepotem: „Je to totiž dolarová válka.“

„A jak ten Chameleon může vést ty svý kšefty? Jak řídí tu zatracenou šílenou show, o které mi tady povídáš, když se s ním nikdo nemůže spojit?“

„Přes Mistra.“

„Jakého Mistra?“

„Přes počítač. Všechno se dělá přes počítač. Nejvyšší, s kým jsem se kontaktoval, byl chlápek jménem Quill.“

„On je tvoje spojka?“

„Jo.“

„Quill?“

„Jo, Quill.“

O’Hara zavrtěl hlavou. „Tak mi připadá, že moc čteš. Hlavně Dickense,“ konstatoval.

„Krucinál, ale on se tak fakticky jmenuje! Prostě Quill. Osobně jsem se s ním nesetkal. Jedinej způsob, jak se dá kontaktovat, je prostřednictvím Mistra.“

„A ten Mistr je počítač, jo?“

„Přesně tak. Aby ses dostal do toho jejich systému, musíš projít hrozně moc různejma prověrkama. Hlasovou. Číselnejma kombinacema. Musíš znát různý kódový hesla a tak. Ale celej ten proces je tak jednoduchej, až z toho člověka mrazí. Prostě ti přidělej práci přes ten počítač. Quill Mistra programuje. Vyhledá ideálního člověka pro danou práci a kontaktuje ho. O všecko se pak postará. Ty nemusíš nic. Seženou ti letenky, peníze, kontakty, zarezervujou hotel, pronajmou auťák, všecko. Dokonce ti seženou i zbraně, když potřebuješ něco speciálního. Prachy ti uložej na jakejkoliv účet, kterej jim dáš, ještě než si stihneš sbalit. Funguje to naprosto hladce – jak písek v přesýpacích hodinách.“

„A co ten chlap? Co o něm víš?“

„V životě jsem ho neviděl. Kdyby se tady vynořil z vody a plivl mi do oka, vůbec bych ho nepoznal.“

„Jedeš v tom už půl druhého roku a nikdy jsi neviděl ani jednoho z nejvyšších bossů?“

„Ne. A možná je ani neuvidím. Není to nutný.“

„A co takhle příklad některých akcí?“

Slunce postupovalo po obloze výš a výš a vytrvale pálilo. Falmouth se vyhříval a přitom líčil operaci Guardio. Pokračoval popisem zdánlivě nešťastné náhody, díky níž zahynul Marza a byl zcela zlikvidován model vozu Aquila. Vysvětloval, jak umístil plastickou trhavninu do počítače ve voze; uváděl konkrétní údaje o tom, kde bydlel, jakými vlaky a letadly cestoval a podobně.

„Ta akce s Aquilou byla provedená tak čistě, že tam pořád pátrají po tom, co vlastně selhalo. Odložili dokončení prototypu o celé měsíce. A furt se nevzpamatovali z Marzovy smrti.“

„Chci po tobě písemné prohlášení jako potvrzení pravdivosti všech těchto detailů.“

Falmouth se zamyslel. „Až když dostanu peníze,“ přikývl nakonec.

O’Hara si to chvíli nechával projít hlavou. Pak přikývl: „Jo. To mi připadá férový. Musíme v tom všem najít nějaký systém. A něco, co všechny ty akce spojuje.“

„Něco ti povím, Námořníku. Vůbec žádnou logiku v tom nehledej.“ Jenže O’Hara byl vycvičený zvažovat situace jak z logického, tak z nelogického hlediska. Tahle šílenost musí mít nějaký spojovací článek, nějaký konečný cíl, říkal si. Jenže Falmouth se mu vysmál.

„To je prostě a jednoduše normální Hra pro srandu a pro prachy. Dá se na ní vydělat majlant. Kolik si myslíš, že jsem dostal za tu šarádu s Marzou? Finální honorář dělal sto padesát táců! A klientovi naúčtovali tutově tak půl melounu.“

O’Haru to stále nepřesvědčovalo. Domníval se, že celá ta hra záhadného Mistra určitě má nějaký konečný cíl. A tím nemůže být jen ‚sranda a prachy‘. Cíl patrně znal pouze samotný Chameleon.

„Jestli v tom chceš hledat nějakou konspirační akci, vyleze ti z toho čínskej hlavolam,“ přesvědčoval ho Falmouth. „Někdy mi ty kšefty nedávaly vůbec žádnej smysl.“ Vzpomněl si na Hingeho historku o tom, jak na Havaji zabil chlapa, aby získal negativy tuctu fotografií, a pak film, kvůli kterému vraždil, klidně zlikvidoval.

„A kdo je ten Hinge?“ vyptával se O’Hara.

„Blbej kovboj. Vraždí bez přemejšlení a bez váhání. Chlapy, ženský, je mu to fuk. Umí to s bouchačkou i s nožem, ale taky s šipkama nebo s provazem. Kurva fix, mám pocit, že by nás voba dokázal třeba uplivat k smrti.“

„Tebe nemůže nikdo zabít, Tony.“

„Taky jsem si to myslel – ovšem do chvíle, než jsem s tímhle novým začal dělat. To bylo předevčírem v Caracasu.“

„Cos, krucinál, dělal předevčírem v Caracasu?“

„Dostal jsem úkol. Nevěděl jsem, jestli to stihneš. Nemohl jsem je prostě odmítnout.“

„A kdo je ten kluk? Žoldák?“

„Bejvalej.“

„Takových je na tucty, Tony.“

„Houby. Takovejch jako von ne. Ve Vietnamu se mu podařilo vypálit smrtící střelu na nějakejch šest set metrů! A používal – ty vole – noční zaměřovač!“

„Co jste to spolu dělali za práci?“

„Místní muchachos unesli chlapa jménem Lavander. Měli jsme ho přivést zpátky. Ale to, co se stalo pak, by ti snad mohlo napovědět, kde máš ten spojovací článek hledat.“

„A co se teda stalo?“

Falmouth se naklonil a zářivě se usmál. „To ti povím, až si plácnem.“

O’Hara sledoval nějaký pohyb asi dvacet metrů za udicemi, které prořezávaly mořskou hladinu. Pořád se mu příliš nechtělo dávat Tonymu Falmouthovi dvě stě padesát tisíc dolarů, ale pokud měl Falmouth ještě další informace, už by to asi za to stálo.

„Myslím, že se vrátím do Japonska,“ řekl O’Hara. „A budu si tam žít příjemný, normální život. Bez počítačů, které řídí soukromé rozvědky, a bez duchů, které ty počítače programují. Je to hrozně komplikované. Já jsem hlavně tenhle kšeft nechtěl vůbec vzít.“

Na hladině se na zlomek sekundy objevila ploutev nějaké velké ryby, ale znovu zmizela pod vodou.

„Teď už nemůžeš vycouvat,“ řekl Falmouth.

„Ale prdlajs.“

„Jestli to uděláš, jsem mrtvej.“

„Můžeš vzít ještě pár kšeftů a jít od toho,“ namítl O’Hara.

„Už teď jsem na útěku. Včera večer jsem vodsouhlasil kšeft, ale nezavolal jsem Quillovi pro instrukce. Nepřijmout kšeft a vypařit se není zrovna nenápadný a v srdíčku páně Quilla to určitě zažehne plamínek nejistoty. Teďkon si myslí, že buď zdrhám, nebo se mi něco stalo. Tak či onak přidělí kšeft někomu dalšímu – a právě tady ti můžu pomoct.“

„A jak to?“ podivil se O’Hara.

Falmouthovi zablýsklo v šedých očích a na rtech mu pohrával úsměv. „Protože znám cíl,“ prohodil jakoby nic. „Vím, po kom se‘ jde. A vím kdy. A taky znám najatýho vraha.“

Chvilku nechal svá slova řádně vyznít. Po odmlce dodal: „A navrch ti jako bonus přidám jméno jednoho běžce.“

Běžce? pomyslel si O’Hara. Takže z téhle vyšší Hry zdrhnul ještě někdo. Tak to odkrývá další možnosti! Právě bonus O’Haru přesvědčil. Pokud před Chameleonem utíká ještě někdo jiný než Tony, mohl by Falmouthovo vyprávění potvrdit.

Ploutev znovu prořízla mořskou hladinu; tentokrát asi deset metrů na závětrné straně od vlasce.

„Víš co? Mám pro tebe návrh,“ řekl O’Hara. „Když mi sdělíš tuhle informaci, zaplatím ti půlku. Jakmile ji vyhodnotím a prověřím, složím ti druhou půlku, kamkoliv budeš chtít, nebo ti ji vyplatím z ručky do ručky.“

„Krucinál, my tady ale hrajem zatraceně tvrdě, co, Námořníku?“

„Nejsou to moje peníze.“

Falmouth velmi nenápadně přikývl a pak natáhl ruku. „Ujednáno,“ řekl a potřásl O’Harovi pravicí.

„Tak poslouchám,“ vybídl ho O’Hara.

„Hele, Námořníku, nebudu ti namlouvat, že chápu všecko, vo co tady jde, jasný? Ale povím ti jedno… voni mají vždycky pro všecky akce svůj důvod. Nebyl jsem zpátky z Caracasu ani deset hodin, a už jsem měl naléhavej vzkaz vod Quilla. Tak jsem mu zavolal. A teď, představ si to! S Hingem jsme dávali v sázku naše cojones, aby ten Lavander vylezl z toho únosu živej a zdravej. A pak zničehonic, za dva dny, mi Quill vykládá, že pro mě má rychlovku. Prej to musí bejt za čtyři, maximálně pět dní hotový. Mám se někde v oblasti Karibiku setkat se spojkou a zůstat k dispozici pro možnej útok. O něm rozhodne právě ta spojka. A víš, kdo je terč? Lavander.“

O’Haru to upřímně překvapilo. „Lavander?“ vykřikl.

„Jo, Lavander. Chápeš? Dává ti to nějakej smysl?“

„Krucinál, Tony, jsou to přece tví kámoši! Zkus hádat sám.“

„Dost jsem o tom přemejšlel. A logicky z toho vyplývá, že ten chlap zřejmě pro někoho znamená bezpečnostní riziko.“

„Proč?“

„Prostě ví příliš mnoho. O něčem. Nevím o čem. Dělal poradce pro spoustu velkejch firem po celým světě. Takže ví hodně věcí o hodně lidech. Zná hodně přísně tajnejch informací různejch firem.“

„Myslíš si, že toho chlapa zabijí jenom proto, že pro nějakou korporaci představuje bezpečnostní riziko?“

„Přesně tak.“

„Ale proč spojka? Proč tě prostě nepošlou, abys toho chudáka odbouchl sám?“

„Znovu se jenom dohaduju, ale řekl bych, že dotyčná spojka ho podrobí drobnýmu křížovýmu výslechu. Když vodpoví blbě, au revoir, Monsieur Lavander!“

„Říkal jsi, že znáš i místo.“

„Ne úplně přesně. Ale vím, že velice brzo vodjíždí z Hondurasu na karibský zaoceánský lodi a všecko platí Sunset Oil – jako malou vodměnu za ty jeho útrapy s únosem. Taky vím, že cestuje pod jménem J. M. Teach. A včera večer mi Quill říkal, že by se to mělo provést do pěti dnů. Nemělo by bejt těžký vystopovat zaoceánskej parník, co vodráží někdy zejtra z Hondurasu, a zjistit si, kde má první zastávku.“

„Proč cestuje pod vymyšleným jménem?“

„Protože je divnej. Říkal jsem ti, že je excentrickej. Viděl jsem ho jenom chvilku po propuštění. Vyloupl se tam s vočima zapadlejma jak studně, vypadal, že nejmíň dva dny nespal, a první, na co se zeptal, bylo: ‚Odhlásili jste mě z hotelu v době, kdy jsem byl nepřítomen?‘ Průser byl, že si s tím dělal fakticky vrásky. Cvok jak vyšitej.“

Na ploutvi, která se zase vynořila za Miami Belle, se zablýskl odraz slunečního svitu. Dlouhý vlasec se napnul přes kladku, pak znovu, a vzápětí se rozezněl naviják. Bzučivě odvíjel vlasec.

„Kristepane, todle bude kousek!“ vykřikl Falmouth. „Je tvůj, Námořníku.“

O’Hara bleskurychle sundal prut z podstavce na zábradlí, opřel si ho do prohlubně u svého křesla a svíral ho mezi nohama. Falmouth si zapnul pásy a sledoval, jak O’Hara začíná svůj souboj s rybou.

Byl to modrý marlin. Obrovský.

„Ten má přes sto kilo!“ hádal Falmouth. „Moh by to bejt rekord, kamaráde.“

Souboj trval minimálně dvě hodiny. Než bylo po všem, O’Hara měl paže jako z olova a dlaně plné puchýřů. Kapitán K. dokonale manévroval lodí a využíval její silné motory, aby rybu unavil, zatímco O’Hara přitahoval vzpouzejícího se marlina blíž k zádi

„Máte ho!“ řval kapitán. „Přitáhněte ji co nejvíc k zádi, ať tu svini mužem vodrovnat. Všichni tři budem mít co dělat, abysme ji vytáhli na palubu.“

Ryba se naposled vzepjala k odporu, vynořila se z vody a vztekle plácla ocasem. Pak se ponořila do maximální hloubky. O’Hara však tah nepovoloval. Špičatá hlava se objevila jen pár metrů od zádi. Souboj rybu vyčerpal.

„Vedl sis skvěle, Námořníku! To je krasavice!“ jásal Falmouth. ‚Je jí škoda…“ S těmito slovy se sklonil a vytáhl zpoza zábradlí starou rezavou mačetu a rozmáchl se. Ostří prosvištělo O’Harovi kolem hlavy a zaseklo se do zádi. Přesekl i vlasec. Marlin se naposledy objevil na hladině, cukl hlavou a ponořil se do brázdy za lodí. Byl pryč.

Kapitán vřískal: „Co to, do prdele, děláš? To byl stokilovej marlin, ty šílenej idiote!“ Kapitán K. doslova řičel vzteky a nepřestával vykřikovat z můstku nadávky. Rval na vítr, na racky, na moře, na všechno.

Falmouth sklopil zrak k šokovanému O’Harovi, který se doslova propadl do rybářského křesla a uvolňoval si svaly na rozbolavělých rukou. „To by nám teďkon přece nešlo do krámu, přijet do Freeportu s rekordně velkou rybou, no ne? Všichni by nás fotili a já nevímco. Vo takovejch věcech se tady píše v novinách!“

O’Hara velice pomalu přikývl. „Tony… začínám ti věřit. Teď mi pověz, kdo jde po Lavanderovi?“

Falmouth se k němu naklonil a hrdě se usmál: „No Hinge, pochopitelně. Von ho přece zná. A navíc to musí bejt Hinge. Jestli si myslej, že zdrhám, pošlou na mě Gazinského nebo Lavanieuxe.“

„Proč ne Danilova?“

„Protože von je, milej Námořníku, ten běžec.“

KAPITOLA 10

„Pana Howeho, prosím.“

„Pana Charlese Gordona Howeho?“ ujistila se sekretářka.

„Ano, toho.“

„Nezlobte se, ale pan Howe je na poradě a nesmí být rušen.“

„Vyřiďte mu, že volá O’Hara.“

„Dostala jsem výslovný příkaz, abych ho nerušila,“ pronesla neochvějně sekretářka.

„Tak mu jen řekněte, že jsem to já. Určitě si ten hovor vezme.“

Na lince bylo náhle ticho a pak rozhořčené: „Moment, prosím.“

Čekal snad zlomek sekundy a ihned uslyšel Howeův nerudný hlas, v němž jasně rozpoznával drnčivý irský přízvuk. „Kde jste, plukovníku?“

„Dole na ostrovech, ale to je nepodstatné. Potřebuju se teď trochu přemisťovat. Je váš Lear jet pořád k dispozici?“

„Kde a kdy ho chcete?“ zeptal se bez váhání Howe s nelíčeným vzrušením.

„Co nejdřív. Na letišti ve Fort Lauderdale.“

„Můžu toto sdělení považovat za potvrzení, že máme materiály pro ten náš příběh?“

„Potřebuju ještě pár dní, než se budu moct zaručit.“

„Vy jste mi ale opatrníček.“

„Jsou to vaše peníze, pane Howe.“

„Máte pravdu. Předpokládám, že jste se už sešel s tím Falmouthem.“

„Ano.“

Na lince se rozhostilo ticho, jak Howe čekal na nějaké pokračování. O’Hara však mlčel. Nakonec ho Howe vybídl: „Takže?“

„Ještě nejsem připraven sdělovat podrobnosti. Teď vám mohu říci, že jsme mu zaplatili stopětadvacet. Zbytek dostane až tehdy, jestli ta informace bude ověřitelná.“

„Z vašich slov vyvozuji, že z toho něco bude. Po něčem jdete, že?“

„Nezbavoval bych se vybrané společnosti vašich peněz, kdybych si nemyslel, že něco mám. Bude ovšem patrně dost problematické dát to všechno dohromady.“

„Mám nejlepší právníky specializované na urážky na cti, plukovníku. Já chci být přesný, ne opatrný.“

„Budu si to pamatovat. Obvykle to bývá naopak – vydavatel novináře k opatrnosti přímo nabádá.“

Howe se uchechtl. „Já z vás mám následující dojem, plukovníku: pokud něco máme, bude to velké.“

„Dík.“

Odmlka.

„Vystavujete se nějakému nebezpečí, plukovníku?“

O’Hara se krátce zamyslel. „Jistě. Je zde jeden nebezpečný moment. Máme co do činění s nanejvýš ničemnými lidmi.“

„Vy je tedy znáte?“

„Osobně nebo z doslechu. Momentálně se zabývám výhradně dohady. Další debaty na toto téma by byly kontraproduktivní a riziko by jen zvyšovaly.“

„Nemusím vám snad zdůrazňovat, abyste na sebe dával pozor.“

„Ne, nemusíte.“

„Výborně. Jak už jsem řekl na začátku, chlapče. Důvěřuji vám. Ale přiznávám, že zvědavost mi dává zabrat. Navíc mám pro vás malé překvapení.“

„Jaké?“

Howe se zasmál. „To se brzy dozvíte.“

‚Já ale nemám rád překvapení, pane Howe.“

„Myslím, že toto se vám zaručeně bude líbit.“

O’Hara změnil téma – Howe mu chce patrně poslat letadlem párek živých humrů nebo něco podobného. „Znovu se s vámi spojím asi za tři dny,“ řekl. „V té době vám už budu schopen říct, jestli jsem vašich sto dvacet pět tisíc promrhal, nebo ne.“

„Letadlo vám do Fort Lauderdale přistavím za čtyři hodiny. Pokud budete ještě něco potřebovat nebo kdybyste měl potíže, kdykoli mi zavolejte. Možná bych nebyl schopen nechat vyhlásit zrovna třetí světovou, ale jsem si zatraceně jistý, že bych od toho nebyl daleko, kdyby to bylo nutné.“

„Dík. Ozvu se.“

*****

Dovolat se Kouzelníkovi nebylo tak jednoduché. Když se O’Hara pokoušel poprvé, byly přetížené telefonní linky. Druhý pokus už učinil z Fort Lauderdale, jakmile ho tam vysadilo charterové letadlo společnosti Kapitána K. Na lince praskala statická elektřina, a když ho konečně spojili, slyšel centrálu jako z obrovské dálky – nejmíň z nitra zeměkoule.

„Le Grand Gustavsen Hotel, s’il vous plait,“ řval O’Hara.

„Hotel?“ divila se spojovatelka.

„Oui. Le Grand Gustavsen.“

„Pardonnez-moi – říkal ste Chilton?“

„Gustavsen!“ řval O’Hara z plných plic a vrtalo mu hlavou, jak jen si mohla splést Grand Gustavsen s Hiltonem.

„Ah, oui. Kústafsen. Un moment, s’il vous plait.“

A zase následovalo praskání a různé rušivé zvuky, až kdosi konečně odpověděl. Byl to mrzutý hlas; zřejmě patřil nějakému hostu, který náhodně prošel kolem recepce a zvedl zvonící telefon.

„Co je?“

„Je tam Kouzelník?“ zeptal se O’Hara.

„Kdože?“

„Kouzelník. Rothschild. Chlap, co mu ten hotel patří.“

„Myslíte toho klavíristu?“

„Přesně.“

„Nevím.“

„Tak mi dejte někoho z personálu, prosím vás.“

Na druhém konci se ozvala hlasitá rána, jako kdyby člověk, který sluchátko zvedl, hodil celý aparát na druhou stranu haly.

Vzápětí už do aparátu zaševelil Jolicoeur. „Alló. Que desirez-vous? Můžu vám nějak pomoct?“

„Joli? Tady O’Hara.“

„Ah, Francois! Comment ca va?“

„Mám se fajn, Joli. O’u est le Sorcier?“

„Na trhu.“

„J’arrive ce soir. Voulez-vous me donner la piéce avec la salk de bain?“

„Volontiers! Queller here?“

„Zatím nevím. Tres tard. Vers deux heures, peut-étre.“

„Bon! Ou étes-vous?“

„Florida. Teď čekám na letadlo. Vyřiď mu, že potřebuju jeho pomoc.“

„Vynikající! Povlíknem ti postel do čistýho.“

„To je zatraceně šlechetný, Joli.“

„Pour vous, mon ami, le mieux. Takže máme práci?“

„Možná. Poslyš, až se Mike vrátí, pověz mu, že potřebuju ověřit čtyři jména. Slyšíš mě jasně?“

„Oui.“

„Fantastický. Máš pero?“

„Oui. Do toho.“

„Anthony Falmouth. Hláskuju: F-a-l-m-o-u-t-h. Býval u MI 6. Pak Hinge. H-i-n-g-e. Křestní jméno nemáme. Žoldák. Gregorij Danilov. D-a-n-i-l-o-v. Bulharská tajná služba. Avery Lavander., L-a-v-a-n-d-e-r. Britský občan. Poradce. Odborník na naftu. Jo, a ještě jeden. Mám jenom krycí jméno… Chameleon – jako ta ještěrka, co mění barvu. Na toho prověřte všechny zdroje. To by vás mělo zaměstnat, než dorazím.“

Jolicoeur všechna jména O’Harovi zopakoval.

„Skvělé. Tak nashle, kamaráde.“

„Á bientót, Frangois! Až sem dorazíš, budeme všecko mít!“

*****

„Cestovní kancelář Anders Travel. U telefonu Carole Jackowitzová.“

Její přízvuk lehce zaváněl Bronxem, smísený s Brooklynem a v něm ještě špetka Manhattanu.

„Dobrej, paní Jackowitzová. Jmenuju se O’Hara – pamatujete se?“

Jistě. Ten pán s letenkou na Walker’s Cay. A neměl jste zpáteční, že? To jste chtěl spáchat sebevraždu? Na Walker’s Cay nikdo nelítá bez zpáteční letenky. Ten ostrov není o moc větší než můj dvorek.“

„Zpátky jsem holt doplaval.“

„Aha. A… odkud byste rád doplaval tentokrát?“

„Z Hondurasu.“

„Hmm. Jde vám o nějaké konkrétní místo, nebo budete důvěřovat mému návrhu?“

„Víte… Tentokrát mi jde o výletní loď.“

Rozesmála se. „Ale na lodi nemůžete mít jízdenku jen tam. Jak se má ten parník jmenovat?“

„Nevím.“

Dlouhé ticho. „Vy neznáte jméno lodi, kterou chcete v Hondurasu chytit?“

„Přesně tak. Ale vím zcela jistě, že odplouvá zítra nebo nejpozději pozítří.“

Zase ticho. Pak smích. „Dívám se na to,“ pronesla melodicky. Chvíli bylo zase ticho a pak se ozvalo: „K čertu! Já se picnu… Ach, promiňte, nechtěla jsem klít, ale jedna velká výletní loď odplula z Port Cortez dnes ráno. Hmm. Gulf Star. Společnost King Line. Tedy… já bych vám mohla doporučit kvalitnější společnosti…“

„Kam jede nejdřív?“

„První přístav, kde kotví, je… Montego Bay. Jamajka. Za tři dny. Počkat… dnes máme úterý… bude to někdy v pátek ráno. Chcete ji tam chytit?“

„Já ji vůbec nechci chytat. Rád bych jen poslal dvanáct tuctů růží jednomu pasažérovi.“

„Věděla jsem, že v tom bude nějaký háček. Omlouvám se, ale nefungujeme jako donášková služba.“

„Aha, ve vás není ani špetka romantiky, co?“

„Jedině kdyby ty růže byly pro mě, holoubku.“

„Moc jste mi pomohla. Až se někdy dostanu na Pompano Beach, stavím se. Mohli bychom jít na oběd.“

„Pokud posíláte tucet růží někomu, ať je to kdokoliv, můžem oběd vynechat a začít rovnou večeří.“

„Tak nashle, Carole.“

„Nashle, pane… ehm…“

„O’Hara.“

„Jasný.“

*****

Paroplavební společnost King Steamship Line měla na přebírání vzkazů pro pasažéry vyhrazeného telefonistu. O’Hara ho sehnal a diktoval: „Tento vzkaz je pro pana J. M. Teache. Na Gulf Star se nalodil v Hondurasu. V Port Cortez.“

„Můžete diktovat vzkaz.“

J. M… čárka… Doplňující informace plánu Master. Tečka. V Montego Bay neopouštějte loď, dokud se s vámi nespojím. Tečka. A podpis: Quill.“

*****

Tryskový letoun za sebou nechával na obloze nad oceánem čáru směřující k jihu. O’Hara v letadle pospával, ale jakmile přistáli v St. Lucifer, byl už dokonale probuzený. Začínal si připadat trochu jako jo-jo. Létal sem a tam – z Japonska do Bostonu, odtamtud na St. Lucifer, pak do Fort Lauderdale, následovaly Bahamy a zase zpátky do Fort Lauderdale. To všechno za tři dny a teď, v půl druhé v noci, byl znovu na St. Lucy. Na letišti, které se v noci zavíralo, na něj čekal taxík. Dokonce i celnice byla zavřená. Ale stejně – co by člověk na St. Lucifer pašoval, ne? Ať už ve dne, nebo v noci…

Když stoupal po schodišti do patra s dvoranou, slyšel Kouzelníka, jak hraje dost divokou verzi ‚C-Jam Blues‘. Rozlehlá hotelová hala byla poloprázdná. U jednoho stolku se muchlovala nějaká mladá dvojice a u baru postávalo několik štamgastů. Mezi nimi i Jolicoeur, který se však okamžitě omluvil, jen co spatřil O’Haru. Kouzelník si však hleděl svého a jeho šest prstů se po klaviatuře jen míhalo.

„Bon soir, mon ami, moc rád tě zase vidím! Máme zajímavé novinky.“

Jakmile si ho všiml i Kouzelník, rychle ukončil rozehranou skladbu, zavřel klavír a postavil na něj tabulku s nápisem: „Zavřeno. Kolem piána se laskavě nepoflakujte. Narušitelé budou zastřeleni při východu slunce.“ Loudavým krokem přešel dvoranu. Z koutku úst mu visela cigareta. „To byla rychlost,“ konstatoval a na uvítanou znaveného O’Haru sevřel do medvědího objetí.

O’Hara si ho změřil kalným zrakem. „Zaveď mě do mýho kutlochu. Myslím, že se už neudržím na nohách ani minutu.“

Cestou do pokoje mu Rothschild sdělil, že nechali všechna jména prověřit přes počítač a na tři z nich mají informace – na Lavandera, Falmoutha a Danilova. Hinge zatím v počítači nebyl a prověřování Chameleona nepřineslo vůbec nic – až na desítky odkazů na zoologické a biologické publikace, články z odborných časopisů, a dokonce i na několik encyklopedií.

„Proč se tak strašně zajímáš o chameleony?“

„Už jsem to Jolimu vysvětloval – je to krycí jméno. Zkuste se dostat do CIA, vojenské nebo námořní rozvědky a tak. Také byste mohli tou svojí pekelnou mašinkou oťuknout Colina Bradleyho z CIA. Chameleon údajně o loňských Vánocích Bradleyho zlikvidoval.“

„Co se vůbec děje?“ divil se Kouzelník.

„Později…“

O’Hara vešel do svého pokoje – příhodně umístěného naproti Kouzelníkovu apartmá, pustil kufr na zem a prohlásil: „Vzbuďte mě kolem poledního.“

„Ty výjezdy z počítače dáváme dohromady od chvíle, kdys volal,“ zdůraznil Kouzelník. „To si je ani nepřečteš?“

„Nemůžu,“ zamumlal nesrozumitelně. „Jsem hrozně zpitomělý z časových posunů, rybaření, sluníčka… Mám dost.“ S těmi slovy ze sebe stáhl šaty a padl na postel.

„Zavolejte mě na oběd,“ zamručel a okamžitě upadl do hlubokého spánku.

*****

Klepání na dveře znělo naléhavě.

„Vypadněte,“ zavrčel.

Klepání neustávalo.

„Nerušte. Jděte pryč!“

Klepání se ozvalo znovu.

„A demain! A bientót! Au revoir!“ křičel.

Nic nepomáhalo. Naopak. Klepání bylo stále důraznější.

„Běž do prdele!“

Ani to nepomohlo.

Vypotácel se z postele, otevřel dveře jen na malou štěrbinku a vykoukl ven.

Zjistil, že zírá na Lizzii Gunnovou. Chvíli nebyl schopen slova. Přimhouřil jen oči a zasténal: „Panebože!“

V ruce držela šálek horké kávy. „Kafíčko?“ zeptala se zvesela.

„Šálí mě snad zrak?“ vydechl nakonec.

„Zase jsem vás našla.“ Její úsměv byl tak zářivý, až ho téměř oslňoval.

„Kolik je hodin?“ zeptal se.

„Osm ráno.“

„Osm ráno!“

„Přesně tak.“

„Neuvěřitelné.“

„Vy nechcete kávu?“

„Ne. Jedině kdybyste toužila vidět dospělého muže zvracet.“

„Můžu dál?“

„Můžu vám v tom nějakým způsobem zabránit?“

„Ne.“

„Počkejte, až si zalezu do postele. Jsem nahý.“

„To mi nevadí. Mám tři bratry.“

„To je sice hezké, ale já mezi ně nepatřím.“ Dopotácel se zpátky do postele a přetáhl si deku přes hlavu.

„Moc pohostinný teda nejste,“ konstatovala.

„Asi umřu z naprostého zmatení z časových posunů. A z nevyspání. Obojí na mě číhá… Mají na sobě dlouhé černé kápě. Jsou za dveřma – támhle,“ mumlal zpod deky.

Přisedla si k němu na židli a kávu si opřela o koleno. Vykoukl na ni zpod deky. „Vy asi nemíníte odejít, že?“

Jen zakašlala.

„Byla jste jako malá drzá a zlobivá?“

Zavrtěla hlavou a úsměv jí nemizel z tváře.

„Zřejmě to muselo počkat, dokud nevyrostete… Aha…“ Znovu se vynořil zpod deky.

„Pan Jolicoeur mi říkal, že se budete takhle chovat.“

„Jak to, že se znáte s Jolim, krucinál?“

„Byl zrovna v hotelové hale – pokud tomu tak říkají –, když jsem přišla.“ Usrkla trochu kávy. „Políbil mi ruku.“

„On líbá ruku každému. To je tady jeden z jeho úkolů – líbat ruce.“

„No… nikdo mi totiž ještě ruku nepolíbil.“

„Proč se tedy nevrátíte dolů do haly? Určitě vám bude s radostí líbat ruku celý den.“

Nepřestávala srkat kávu ze šálku. Najednou se prudce posadil. „Jak to, že jste mě našla, sakra? Jak se vám vůbec podařilo dostat se sem tak rychle?“

„Pilot v Bostonu musel trochu pozměnit letový plán. A pak ještě jeden ve Fort Lauderdale.“

„Takže nic víc v tom nebylo?“

„No… vlastně jsem s ním kdysi chodila.“

„S tím pilotem?“

„Jo.“

O’Hara zavrtěl hlavou. „Měl jsem zůstat v Japonsku,“ prohlásil polohlasem. Zíral na ni ospalýma očima. „Ví Howe, že jste tady?“

Přikývla.

„Takže vy jste to překvapení, o kterém Howe mluvil!“

„Takže Howe vám řekl, že přijedu?“

„Ovšem ne tolika slovy. Poslal vás, abyste mě sledovala, že?“

„No… tak úplně to nebylo…“

„A jak tedy?“

„Nakonec připustil, že malá konkurence nikdy nikomu neuškodila.“

„To hovoří za vše, paní Gunnová! Když vyšle jednoho ze svých reportérů, aby špicloval jiného…“

„Myslela jsem, že bychom mohli pracovat spolu. Koneckonců – vy jste z oddělení tisku, a já televize. To vlastně žádná konkurence není. Díky tomuhle přístupu to má Howe dobrý na všech frontách. On si své peníze fakticky zaslouží.“

„Vy nikdy nepřestáváte přemýšlet, co?“

„Pokouším se.“

„Kolik toho zatím víte?“

„No… on mě nechal přečíst ten dopis od toho…“

„Falmoutha.“

„Přesně tak. Jenže jsem to pochopila asi tak, jako kdyby to bylo čínsky.“

„Tak vidíte. Co jsem říkal?“

„Ale třeba se můžu čínsky naučit, ne?“

„Tohle není hra pro nováčky. Tihle…“

„Běžte do hajzlu s nováčkama! Já dělám novinařinu už…“

„Já nemluvím o novinařině. Mluvím o Hře s velkým H. Mluvím o kontaktování těch nejnebezpečnějších lidí na svě –“

„A navíc jsem ženská, co?“

„Necháte mě domluvit? Tohle nemá s pohlavím nic společného! Já tyhle typy znám a vím, jak operují! S převážnou většinou z nich jsem pracoval! Ať už jako partner, nebo jako protivník. Vy vůbec neznáte terén! Stačí jediné uklouznutí a zlikvidují vás, jako kdyby zaplácli mouchu!“

„Nedělejte si o mě starosti, O’Haro. Dokázala jsem se vypořádat i s mafií.“

Jenže ve srovnání s tou partou, o které mluvím, je mafie hra pro děti.“

„Takže hra pro děti?!“

„Jistě. Jste dobrá – to vám přiznávám, jenže…“

„Děkuju mockrát.“

„Přestaňte mě přerušovat!“

„Přestaňte mě blahosklonně poučovat!“

„Poučovat? Vás? Běžte někam!“

„Furt mě tak blahosklonně poučujete…“

„Řekl jsem, že jste dobrá. Jste velice, velice dobrá. Stačí?“

„I tohle je dost blahosklonný tón!“

„Do hajzlu!“ Znovu si přetáhl deku přes hlavu.

„Já vám můžu pomoct, O’Haro. Věřte mi.“

„Jenže když budete mrtvá, bude fuk, jestli jste dobrá.“

„Už jsem vám řekla, že mě nemůžete zastrašit.“

„Já se vás nesnažím zastrašovat! Snažím se vás přesvědčit, že je to hra pro nájemné vrahy!“

„A to tedy vyžaduje dalšího nájemného vraha, že?“

„Já nejsem nájemný vrah! Nikdy jsem jím nebyl! Ale ty lidi znám. Znám jejich mentalitu. Umím si poradit.“

„Já si umím poradit od třinácti let.“

„S nima! Já si dokážu poradit s nima!“

„Našla jsem vás v Japonsku. Našla jsem vás tady. Tak to neshazujme ze stolu.“

Nastala odmlka. O’Hara učinil další pokus. „Podívejme se na to tedy z jiného úhlu. Když z toho budou materiály na článek a i když se rozhodnu je ověřovat a i když z toho dokážeme vytlouct dostatek vodítek, které by stálo za to dávat dohromady, a i když tohle všechno vyjde… přesto bych tuto hru označil za velmi… ožehavou.“

Usmála se. „Mě neztratíte, O’Haro.“ V hnědých očích jí zablýsklo očekávání. „Já vím, že tohle bude fakticky velká věc. Pan Howe by mě totiž neposílal, abych vás naháněla po celém světě jen tak pro nic za nic. A vy si nelítáte jeho tryskáčem sem a tam z plezíru, no ne? Heleďte, O’Haro, já fakt můžu pomoct. Tak to se mnou zkuste!“

„Znovu mě vzbuďte v deset,“ prohlásil. „Vyspím se na to.“

Povzdechla si, postavila šálek s kávou na prádelník a odešla. Jakmile vytáhla paty, O’Hara unaveně vstal. Poté, co se oholil a osprchoval, stál téměř hodinu v koutě a pomalu prováděl řadu nenápadných pohybů těla, známou pod názvem Motýlek. Díky ní zbavoval své údy bolesti a uvolňoval ztuhlé svalstvo. Pak se posadil a tiše si dvacet minut meditoval.

Po ukončení svého ranního rituálu se cítil znovu svěží, připravený do nového dne.

Netrvalo ani pět minut a byla zpátky – tentokrát s Kouzelníkem a Jolim.

„Ó, jaká pozoruhodná změna! Před hodinou jste se choval, jako když umíráte.“

„Taky jsem umíral. Fajn, podíváme se, co máme, a pak vás zasvětím do toho, co se vůbec děje.“

„Tak především,“ začal Kouzelník, „jsem nevyšťoural vůbec nic na toho Hingeho.“

„Vojenská rozvědka?“

„Nula nula prd. Zatím se zdá, že se vymazal ze všech záznamů.“

„Oukej. Další.“

„Falmouth. Tady mám výjezd všeho, co jsem objevil. Prověřil jsem jak záznamy CIA, tak MI 6 a zkonfrontoval jsem to. Velmi zajímavé.“

Pro O’Haru však mnoho nového neodhalili. Snad pár drobností, o nichž nevěděl, ale ty především potvrzovaly, že Falmouth odešel z aktivní služby. Nic víc se z údajů vyčíst nedalo. CIA i MI 6 zřejmě složky svých bývalých agentů po odchodu ze služby uzavřely.

Ve fasciklu o Danilovovi se však několik zajímavostí našlo: že byl podezřelý nikoli ze šesti nebo sedmi, ale z dvanácti vražd – včetně dvou ve Spojených státech; dále že vynalezl riticinovou kapsli a foukačku, jejíž pomocí vystřeloval smrtelný jed do těla svých obětí; a že při několika příležitostech pracoval pro KGB – což nebylo velké překvapení. Větším překvapením bylo, že po dobu dvou let – do doby vzdálené osmnáct měsíců před příjezdem O’Hary – Danilov působil v oblasti Karibiku a snažil se Rusům zprostředkovávat kontakty na Haiti, kde to dobře znal. Ve stejné době také odešel ze služby a pak byl dvakrát nebo třikrát spatřen jinými agenty v Port-au-Prince a Cap-Haitien.

Pracoval snad na Haiti pro Mistra? Pokud ano, co vůbec dělal? V tom by mohl pomoci Joli. Na Haiti znal pořád ještě každý metr a udržoval si kontakty, aby mu neunikl ani jeden politický nebo společenský klípek.

Zpráva o Averym Lavanderovi byla úplnější, než očekával. Kouzelník ji vydoloval z několika zdrojů – mimo jiné mezi ně patřily tři různé telegrafní společnosti, dva americké vydavatelské řetězce zaměřené na společenské magazíny, několikery noviny, Paris-Match a International Herald Tribune, a dokonce jeden obskurní časopis pro zpravodajce, v němž byl publikován jediný profil, který vůbec kdy o tomto člověku někdo napsal. Sestával především z narážek a klepů vytažených z rozhovorů s jinými lidmi – mimo jiné s jeho bývalou manželkou Margaret, která s ním protrpěla dvanáct bezdětných let bez sexu, než utekla z trombonistou z Londýnského symfonického orchestru, a která se s Lavanderem vypořádala tím, že prozradila všechno, co o něm věděla. Lavander jako obvykle s autorem článku odmítl hovořit.

O’Hara si v duchu vytvářel obrázek Lavanderovy osobnosti – ukázkový excentrik, který vždycky všechno podniká na vlastní pěst, odmítá novináře a vyhýbá se fotografům; muž, který požaduje – a dostává – astronomické částky za své poradenské služby, částky jsou ukládány ve zlatě do bank, které sám určí – na různých místech světa; muž, který si vede vlastní kódované záznamy o platbách, eviduje všechny vklady – kdy, kde a kým byly provedeny. Tyto záznamy byly jeho jedinými osobními poznámkami. Říkalo se o něm, že než se vůbec dostaví na první schůzku s potenciálním klientem, požaduje uložit deset tisíc dolarů předem. Přesto byl jinak až žalostně skromný – bydlel v těch nejhorších hotýlcích a stravoval se v nejobyčejnějších restauracích.

Přes svůj podivný vzhled, bizarní chování a nesmírně popudlivou povahu však byl mezi největšími naftařskými společnostmi oblíben. Jeho služeb využívaly velmi často. Oceňovaly, že je Lavander zcela oddaný jedinému oboru – a tím oborem byla nafta. Nejrůznější zprávy potvrzovaly, že se pramálo zajímá o věci jako jídlo, ženy, knihy nebo hudbu. Vlastně se kromě nafty nezajímal vůbec o nic.

Nafta představovala jeho život. Věděl všechno o jejích rozličných podobách – o nalezištích v zemi, o vrtech, znal problematiku ropovodů i akcií těžařských společností. Rozuměl tankerům, rafineriím, transportu nafty, vrtným věžím, autům, kosmetice, farmacii. Měl v malíčku veškeré souvislosti olejářství s podnikáním na nejvyšší úrovni. Skutečně byl expert na naftu od A až do Z. Byl vlastně jediným člověkem na světě, jehož znalosti z tohoto oboru dosahovaly takové šíře. A vzhledem k tomu, že byl důsledně apolitický a nesloužil žádnému státu nebo straně, ale výhradně sám sobě (nechával se najímat jednorázově na smlouvu o poradenství), bezproblémově se pohyboval i v mezinárodní naftařské komunitě. Měl kontakty v OPEC, v Latinské Americe, Kanadě, jihovýchodní Asii i mezi africkými producenty ropy. Věděl, kolik nafty se odeslalo, kdo ji má dostat, kolik to stálo i kolik zůstalo v rezervách. Dokázal předvídat, kde se projeví ropné nedostatky, kdy se vyskytnou cenové změny, a věděl, jak a kde ropu najít. Kromě toho uměl vymyslet nejlepší způsob, jak dostat tuto novou ropu na trh.

Falmouth měl pravdu. Lavander mohl představovat pro mnoho firem značné bezpečnostní riziko. Zůstávala však otázka: Která ze společností za ním poslala nájemného vraha a proč?

Kouzelník však doposud nenašel vůbec nic o Chameleonovi.

O’Hara vstřebával informace a vrýval si do paměti všechny podrobnosti, které považoval za důležité. Pak odložil výjezdy z počítače stranou. „Slušná práce, Kouzelníku.“

„Pomůže ti to?“

„Strašně moc, jen si nejsem momentálně jistý jak.“

„Můžete nás uvést do obrazu?“ požádala ho Eliza.

„Dobrá, ale nejdřív mi musíte všichni tři slíbit, že ty informace nepředáte nikomu dalšímu. Nikomu! Je to jasné, Gunnová?“

„Ale jistěže!“

„Přísahejte. Přísahejte, že neprozradíte žádnou informaci o akci, dokud bude v utajení.“

„Přísahám.“

„Oukej. Takže prozatím víme následující…“ Dopodrobna jim vylíčil své setkání s Falmouthem, pověděl jim o Quillovi a Mistrovi a Thornleym, o Marzovi, o vraždě na Maui a vojenském puči v Jižní Americe.

„V současném okamžiku máme tři vodítka. První je Lavander, kterého má údajně proklepnout spojka, a pokud bude špatně odpovídat, má ho Hinge odpravit…“

„Kdo přesně ta spojka je?“ zeptala se Eliza.

„Obecně prostředník mezi agentem a jeho kontaktní osobou v centrále. Obvykle přes něj jdou informace. Někdy může mít zmocnění vydat rozkaz k provedení úkolu – jako v tomto případě.“

„A známe ji v tomoto případě?“ zeptal se Kouzelník.

„Ne, ale známe najatého vraha. Je to Hinge.“ O’Hara vytáhl z náprsní tašky polaroidovou fotografii a nechal ji kolovat. „Tohle je Hinge. Fotku mi dal Falmouth. Použil ji k vizuální identifikaci pro úkol v Caracasu. Lavander na své současně cestě používá jméno J. M. Teach. Máme ideální šanci ho dostat, až bude vystupovat z lodi.“

„Ale víme, kde to má být?“ zeptala se Eliza.

„Jde o pouhý odhad, ale podle mého dorazí v pátek časně ráno na Jamajku. Do Montego Bay. Já… risknul jsem to. Poslal jsem mu vzkaz, ať nevystupuje z lodi, a podepsal ho ‚Quill.“

„A co když vůbec neví, kdo ten Quill je?“ zeptal se Kouzelník.

„Tak je to jedno. Utéct nemůže. Tu zprávu mu vyřídí až po vyplutí lodi z Hondurasu. Nemá kam uniknout.“

„A co Hinge?“ zeptala se Eliza.

„Ten se tam může dostat nejrůznějším způsobem, ale podle mého – vzhledem k časovému faktoru – téměř jistě přiletí.“

„Co kdybysme si obšlápli letiště v Montego Bay?“ navrhl Kouzelník. „Na hlídání není zase tak velké.“

„Bude nám stačit pozorovat celníky,“ řekla Eliza.

„Ale jistě!“ vykřikl Joli. „Mají tam jen jednu celnici a tou musí projít všichni! Takže do terminálu vyjdou všichni stejnými dveřmi!“

Já si vezmu na starosti letiště,“ navrhla Eliza. „Určitě si bude dávat pozor, ale nepředpokládá, že by ho sledovala žena.“

„Proč ne?“ podivil se O’Hara.

„Je moc velký šovinista… aspoň podle toho, co jste nám o něm říkal. Jen velice nerad by si přiznával, že s ním ve stejné hře může být taky ženská.“

„Možná. Ale já jsem ho také označil za profesionála. Nikdy neriskuje. A vraždí instinktivně – a zná víc způsobů, než si vůbec umíte představit, Lizzie.“

„Tak s tímhle nezačínejte!“

„S čím?“ divil se Kouzelník.

„S tou Lízou, krucinál! Jmenuju se Eliza.“

O’Hara na ni pohlédl a usmál se. Zadíval se jí do očí, a ony neuhnuly. Hmm, pomyslela si, bylo na čase. První známka nějaké reakce na mou maličkost od příjezdu sem.

A O’Hara si pomyslel: Ta nás dostane do maléru! Ona velké maléry doslova přitahuje jako magnet! To se pozná podle těch očí a sevřené čelisti.

Kouzelník představoval pravý opak – dokázal sehrát buď Jamese Bonda, nebo Laurela a Hardyho – to záleželo na situaci. A Joli bude mít na starosti jiné věci.

„Oukej. Já Lavandera neznám – jen podle popisu – a Montego Bay není zase tak malé. Jestli zdrhne, jsme v průšvihu. Mohli bychom si s Mikem vzít člun a zkusit se k němu dostat dřív, než vůbec vyjde do ulic. A vy, E-li-zo, si tedy vezmete na starost letiště. Pokud se Hinge objeví, držte si ho hezky co nejdál od těla. Pokud budete moc blízko a on vás zmerčí – to znamená ‚všimne si vás‘ –, je s váma konec! Oddělá vás! Nezapomeňte, že tenhle chlápek má bouchačky radši než lidi. Když budete mít kliku, zůstanete na něm viset, než se ubytuje.“

„A co mám dělat pak?“

O’Hara se zamyslel. „Uděláme to jednoduše. Použijeme hotel jako stanoviště. Kde budeme bydlet?“ zeptal se Kouzelníka.

„Haif Moon Bay Club. Máme tři chatky. Dovnitř i ven se dá chodit, aniž by se člověk musel příliš přiblížit k hlavní budově.“

„Fajn. Využijeme ústřednu. Když Hingeho budete sledovat, až do chvíle, dokud někde nezakotví, zavolejte do recepce a nechte nám vzkaz, abychom se tam s váma mohli setkat.“

„My budeme dva,“ řekl Kouzelník. „Můžeme se na vzkazy ptát po pěti, deseti minutách.“

„A co já?“ zeptal se rozhořčeně Joli.

Joli, k Chameleonovi máme jen dvě vodítka. Jedním z nich je Lavander, druhým Danilov. Danilov je na útěku, a jestli zná Haiti tak dobře, jak se zdá, mohl by se tady někde schovávat.“

„To je ale na dlouhé lokte, Francisi,“ namítl Kouzelník.

Já už nevím, kde jinde hledat. Utíká. Zdá se mi logické, že by to mohl vzít přes Haiti. Pokud tady dělá pro Rusy, připadá mi pravděpodobné, že to tady zná líp než kdokoliv z nich. Krom toho tady má přátele. Joli, myslíš si, že bys dokázal na Haiti ukrýt bulharského nájemného vraha s obličejem kulatým jak hlávka zelí?“

„Monsieur, já bych na Haiti dokázal schovat i kanárkově žlutého slona se zelenýma puntíkama.“

„Výborně. Tak uvidíme, co na něj vyšťouráš. Jestli vůbec něco.“

„Ach! Já jsem vždycky snil, že si někdy zahraju roli inspektora Maigreta.

Pokud ten Danilov někdy vstoupil na půdu Haiti, zjistím to, vite!“

KAPITOLA 11

Už před devátou to na přístavišti společnosti King Line v Montego Bay hučelo jako v úle. Místní obchodníci dorazili za úsvitu, aby postavili své provizorní stánky a obchůdky, a proměnili přístaviště v hlučný, ale malebný bleší trh. Velká zaoceánská loď už zakotvila. Námořníci ji pevně přivazovali mohutnými lany a spouštěli výstupní lávku. Cestující v bílých oblecích a bavlněných šatech po ní dychtivě proudili na trh, kde smlouvali o cenách proutěných košíků a klobouků, pohlednic, zrnkové kávy, dřevěných sošek a hraček. K všeobecnému lomozu se ještě přidal orchestr a uprostřed tržiště vyhrával hudbu kalypso. O’Hara a Kouzelník čekali těsně u lávky, a když začali vystupovat první cestující, rozhlíželi se po muži, kterého znali jen podle velmi nedostatečného popisu. Měl být malý, hubený a excentrický – to bylo všechno, co věděli. Několikrát přistoupili k lidem, kteří popisu zhruba odpovídali. „Nejste pan Teach?“

Odpovědí bylo pokaždé zavrtění hlavou a rychlé ‚Ne‘. Za deset minut vystoupila z lodi první vlna pasažérů a lávka osiřela. První důstojník opustil své stanoviště, odkud dohlížel na bezpečné zakotvení lodi, a odešel plnit další úkoly. O’Hara s Kouzelníkem tedy vstoupili na lávku. Na palubě panoval čilý ruch, a tak jim nikdo nevěnoval valnou pozornost. Oba byli oblečení sportovně a snadno se mohli vydávat za pasažéry. Stevard postával opodál se seznamem cestujících v ruce. O’Hara se rozhodl zariskovat.

„Nezlobte se,“ oslovil muže s předstíranými obavami v hlase. „Zřejmě jsem se minul s panem Teachem. Chtěli jsme jít společně na břeh, ale já jsem zapomněl číslo jeho kajuty.“

Stevard si ho podmračeně změřil, ale než mu mohl položit nějakou otázku, O’Hara pohlédl na hodinky. „Určitě říkal, abych na něj počkal tady. Dá se z lodi vystoupit ještě jinudy?“

„Ne, pane,“ zavrtěl stevard hlavou a pohlédl do seznamu. „Pan Teach je na palubě A. Kajuta sto šestnáct.“

„No jistě! Děkuji vám,“ zajásal O’Hara a rychle se vzdálil, aby unikl případným dotazům.

Kouzelník čekal u výstupní lávky, zatímco O’Hara se vydal hledat kajutu číslo 116. S mírnými obtížemi ji nakonec objevil, ale Lavander na jeho klepání neodpovídal.

„Pane Teach,“ volal O’Hara. „Tady stevard. Mám pro vás vzkaz.“

Žádná odpověď.

Mezitím kolem něj prošlo několik pasažérů a popřálo mu dobré ráno. Všichni mířili do města. Když se chodbička vyprázdnila, O’Hara vytáhl kapesní nůž, zasunul čepel mezi dveře a zárubeň a tlačil na západku. Zároveň otáčel kulatou klikou. Západka konečně cvakla a O’Hara velmi pomalu otevíral dveře, dokud nepřehlédl interiér celé kajuty.

Nikde nikdo.

Zkontroloval toaletu. Také nikdo. Zavřel tedy dveře, zasunul západku a začal kajutu prohledávat.

Místnost byla malá, ale vkusně zařízená. Postel zůstala rozestlaná a kulaté okénko otevřené. Dovnitř doléhal ruch vřavy z přístaviště. O’Hara rychle všechno prohlížel.

Lavander zjevně cestoval nalehko a svému ošacení věnoval jen pramalou pozornost. Ve skříni visely dva obleky a jedny samostatné kalhoty. O’Hara prohmatal kapsy a všechny švy. Nic. Jeden oblek byl pomačkaný, jako kdyby ho ještě nikdy nikdo nežehlil, druhý měl zase na klopě skvrnu od kávy. Našel pouze jednu ohavnou, pestrobarevnou, květovanou kravatu, která se zavázaným uzlem nakřivo visela na drátěném ramínku. Kufr zel prázdnotou. V prádelníku našel pár kousků spodního prádla a několik košil, ale nic víc. Na nočním stolku vedle postele ležela jediná kniha – odborně vyhlížející svazek s názvem Království ropy. O’Hara jej zběžně prolistoval. Spousta malých písmenek…

Prohrabal také skříňku na toaletě, Lavanderovy cestovní toaletní potřeby i kapsy županu pověšeného u dveří.

Vůbec nic.

Prohlídka netrvala déle než pět minut.

Znovu se rozhlédl, podíval se pod matrace a nakonec ho uspokojilo, že v kajutě nic nenašel.

Jakmile se natáhl po klice, ozvalo se zaklepání. O’Hara strnul. Ustoupil o několik kroků. Kdosi zaklepal znovu.

„Seňor, tady pokojská.“

„Un momento.“

„Sí. Příjdu za chvíli,“ řekla a posunula se o dveře dál.

O’Hara odsunul zástrčku a rozhlédl se po chodbě. Pokojská uklízela vedle. Zabouchl tedy dveře a vyběhl na palubu. Byla pustá. Stejně tak jídelna, bar, herna i salon. U bazénu spatřil jen plavčíka, který spal v dřevěném lehátku. Nikomu to nevadilo, protože ani tam nikdo nebyl.

Vrátil se zpátky a znovu na dveře zaklepal. Pořád se nic neozvývalo.

Kouzelník seděl na laťové bedně u lávky a usrkával piňu coladu. Jakmile O’Hara z lodi vystoupil, zeptal se: „Tak co?“

O’Hara ho vedl přes tržiště. „Je pryč,“ řekl. „Můj vzkaz měl patrně opačný účinek. Zřejmě vyděšeně uprchl. Díval jsem se i na horní palubu, do jídelen, všude.“

„Třeba se mají sejít na lodi,“ řekl Kouzelník.

„O tom pochybuju. Pokud by se s ním spojka sešla na lodi, musela by ho odpravit na palubě. Mnohem bezpečnější je vylákat ho ven. Ne, on musí být někde tady.“

„Třeba je právě na schůzce se spojkou – co ty víš?“

„To je dost pravděpodobné.“ O’Hara znovu pohlédl na hodinky. Jedenáct. „Kruci, teď už může být klidně mrtvý!“

Zastavili se na vzdáleném konci tržiště a rozhlíželi se na všechny strany. Tady někde má Avery Lavander schůzku se smrtí. Měli jedinou šanci ho zachránit a ta závisela na Elize a na tom, jestli vystopovala po příletu Hingeho. Pokud ovšem Hinge už nebyl zde – v tom případě byl Lavander téměř jistě mrtvý muž.

*****

Letištní terminál v Montego Bay tvořila velká dvoupatrová budova. Většinu prvního patra zabírala hlavní čekárna s půltuctem přepážek aerolinií podél stěny naproti vchodu. Celní prohlídky se prováděly v malé kanceláři na východní straně budovy a daly se označit přinejlepším za povrchní. Ve druhém patře byla restaurace – přímo nad celnicí.

Eliza čekala na letišti už od půl sedmé ráno a nyní se blížilo poledne. Doposud přistála tři letadla. V nich Hinge určitě nebyl. Pohlédla na svůj seznam. Do večera má přiletět ještě pět letadel. Dvě ze Států – z nichž jedno mělo zastávku v Portoriku, a zrovna z něj vystupovali cestující; další z Mexika; pak tryskové letadlo společnosti Air France z Paříže letící přes Port-au-Prince; a nakonec malé meziostrovní letadlo z Kingstonu. Našla si v čekárně místo u dveří a usadila se do něj s letovým řádem v ruce. V půjčovně si sehnala auto a uplatila portýra, aby ji nechal parkovat hned u východu z letištní budovy.

Z celnice se hrnuly další davy lidí z letadla, které právě přistálo. Cestující se valili kolem ní a přivolávali si taxíky. Hinge mezi nimi nebyl. Jen letmo si povšimla vysokého muže s orlím nosem a lesklými černými vlasy, který kolem ní prošel s malým diplomatickým kufříkem v ruce. Byl to Derek Frazer, viceprezident firmy AMRAN, což bylo nové naftařské konsorcium z Houstonu. Ten se měl za necelých osm hodin setkat s Lavanderem.

Den se vlekl. Po přistání každého letadla volala do hotelu a nechávala stejný stručný vzkaz. Poslední zněl následovně: „Přiletěla linka EAL 610 z Miami. Vaše zavazadla v ní nejsou. Další letadlo přistává v šest pět.“

Pak vyšla nahoru do restaurace a zdlouhavé čekání si zpříjemňovala pohledem z okna na ranvej. Další letadlo mělo přistát za dvě hodiny.

*****

O’Hara a Kouzelník strávili dopoledne prohledáváním města Montego Bay. Doufali, že narazí na Lavandera. Nakonec se usadili v malém baru naproti přístavišti a vydrželi tam několik hodin sledovat výstupní lávku. Doufali, že se Lavander vrátí, nebo naopak vyjde ven. O’Hara si uvědomoval, že se s ním mohl při prohledávání lodi velmi snadno minout a Lavander se třeba po celou dobu potloukal někde po palubě. Pravděpodobnost této verze však byla jen mizivá. Vlastně zůstávala spíše jen zbožným přáním.

Odpoledne si už O’Hara dobře uvědomoval, jak strašně se přepočítal. To, co na první pohled vypadalo jako dobrý nápad, jak zabránit Lavanderovi v opuštění lodi, se zvrtlo. Třeba se Lavander Quilla bojí. A navíc existovala ještě i vzdálená možnost, že by vůbec nevěděl, kdo Quill je. V tomto případě by vzkaz mohl excentrického poradce vyděsit natolik, že ho vlastně zahnal Hingemu přímo do náruče. Právě toto byl jeden z aspektů, které O’Hara na Hře nenáviděl. Při kontaktu s lidmi jako Hinge nezůstával člověku ani minimální prostor pro chybu. Ve Hře se nevhodný telefonát trestal smrtí. Zachmuřeně o tom filozofoval, dokud ho Kouzelník mávnutím ruky nepřerušil.

„Přestaň lamentovat!“ okřikl ho. „Mohlo to vyjít. Nápad to byl dobrý.“

„Dík za útěchu…“ konstatoval novinář chmurně.

„On je přece podivín, Námořníku. A člověk nemůže předvídat, co se takovému podivínovi honí hlavou. Krucifix, prostě jsi to zkusil a posralo se to. Tak si to nepřipouštěj!“

„Jenže to může stát Lavandera život.“

„Ale do hajzlu! Já říkám que será. Zkoušel jsi to dost na blind, tak co?“

Den plynul a po excentrickém poradci nebylo ani vidu ani slechu. Začínali si být čím dál tím jistější, že už je příliš pozdě a že Lavanderova mrtvola kdesi na ostrově čeká, až ji někdo objeví.

*****

Za normálních okolností by Lavander zůstal na palubě až do schůzky s člověkem z AMRANu, ale ten vzkaz, který dostal, ho znervóznil. Kdo věděl, že cestuje pod jménem Teach? A kdo je proboha ten Quill?

Dva dny mu to neúprosně vrtalo hlavou, a tak z lodi odešel nákladovým otvorem ihned po přistání. Teď musí až do schůzky celý den nějak utloukat čas. AMRAN s ním chtěl prodiskutovat záležitost bénéfice réciproque, což ho zajímalo. I kdyby se v průběhu jednání ukázalo, že jde o hloupost, určitě se dozví něco zajímavého – třeba jen malý klípek. Někdy i zdánlivě nepatrné věci posloužily jako cenné informace – mohl si je skládat jako mozaiku, a když vznikl nějaký obraz, získal další pozoruhodnou informaci o svém koníčku – ropném průmyslu.

Lavanderova schůzka byla naplánovaná až na osm hodin, a tak přecházel z restaurace do čajovny, pak do baru, k prodavači novin a snažil se něčím zaměstnat. Lavander nepatřil k lidem obdařeným trpělivostí, a jeho rozladěnost se postupně měnila v podrážděnost a nakonec ve vztek – to když denní teplota stále stoupala, na ulicích se rojily davy lidí a on si musel probíjet cestu mezi pouličními otrapy, kteří mu nabízeli všechno možné – od cvrčků v kleci až po drahé hodinky. Navíc se mezi nimi proplétaly děti, neustále se kolem něj hemžily a šeptaly: „Gindža, gindža. Dám vám nejlepší cenu za nejlepší pokouření na Jamajce!“

„Nechte toho, vy uličníci, nebo vás udám na policii!“ vyštěkl Lavander a jedno z dětí na něho udělalo dlouhý nos a zmizelo v davu.

Lavander byl typ, který lidi přímo provokoval, aby si z něj dělali legraci. Už na pohled připomínal karikaturu: scvrklý, zarputilý mužík, hubený a neupravený, s vypoulenýma očima, šedivou, nezdravou pletí, povislými tvářemi a slámovými vlasy, které vypadaly, jako když rostou z příliš velké hlavy nazdařbůh – každý jinam. Jeho bílý oblek byl permanentně nevyžehlený, jednu kapsu saka měl polovytaženou, motýlka nakřivo a boty tak odřené, že se snad opravdu nikdy nesetkaly s kartáčem a krémem.

Lavander dost divně chodil – zvláštně cupital a neustále se rozhlížel kolem sebe – jako křeček, který v temných koutech sýpky krade zrní. Jeho excentričnost doplňovala neuróza a paranoia. Za každým rohem viděl číhat nějakého novináře, bažícího po rozhovoru. To, že se k němu v několika uplynulých letech žádný novinář nepřiblížil ani na dohled, bylo nepodstatné. Často na poslední chvíli měnil své rezervace letenek, někdy dokonce letěl do úplně jiné země, z níž se pak vracel. Volil složité trasy do míst, kam mohl letět přímo, a hotely měnil i dvakrát až třikrát. Tato šílená snaha získat maximální soukromí byla jeho jediným odpočinkem – jako kdyby mu to téměř nábožné vyznávání všeho, co souviselo s olejářstvím, zamlžilo mysl. Od toho strašlivého únosu byl Lavander ještě podezíravější a paranoidnější.

A tak pobíhal po městě, posedával v parcích, přečetl několik amerických a evropských novin, aby zabil čas, a nevědomky čekal, až ho dostihne vlastní osud.

*****

Letadlo mělo dvacet minut zpoždění, ale Hingemu zbývala do schůzky Frazera s Lavanderem stále ještě více než hodina času. Dost na to, aby prozkoumal náměstí Trelawney a cukrárnu, kde se měli sejít. Vryl si do paměti Frazerovu podobu a pak jeho fotografii spálil v letadle na toaletě.

Hinge byl při celní prohlídce naprosto klidný. Zavazadlo mu označili bílou křídou a pustili ho.

Ihned po východu do letištní dvorany si povšiml dívky na lavičce v čekárně. Pečlivě pročítala letový řád. Neunikla mu však její reakce. Že by ho poznala?. Nebo o něj jevila zájem? Třeba si ho s někým spletla.

Sleduje ho snad? Ale proč? Proč by na něj měla na letišti v Montego Bay čekat nějaká žena?

Zamířil k telefonní budce a hledal po kapsách minci. Přesunula se na jinou lavičku, blíže k východu. Na skleněném panelu za telefonem dobře viděl její odraz.

Při vytáčení čísla stál přímo před aparátem, ale pak se jakoby mimoděk pootočil. Spatřil ji v telefonní budce na protější straně terminálu.

Může to být stihomam. Zdálo se, že se dívka do telefonu směje. Nicméně trocha opatrnosti navíc neuškodí. Dá si na ni pozor.

Na centrále v restauraci si vyžádal pana Davida Jacksona. Derek Frazer se ozval téměř okamžitě.

Hinge se zeptal: „Je to pan Jackson?“

Frazer odpověděl: „Kterého pana Jacksona máte na mysli?“

„Averyho Jacksona.“

„A vy jste pan Garrett z Texasu?“ zeptal se Frazer.

„Ano.“

„A kdy jste se přestěhoval?“

„Před čtrnácti měsíci.“

„Výborně. Nějaké potíže?“

„Všechno jde jako po másle.“

„Auto jsme zajistili. U přepážky půjčovny automobilů máte klíče. Balík je v kufru.“

„Díky. A je to v Nelsonově cukrárně na náměstí Trelawney? V osm hodin?“

„Přesně tak.“

„V kolik odjíždíte?“

„Přímo z náměstí pojedu na letiště.“

„Jakmile ten balík doručím, zavolám.“

„Díky.“

Než domluvil, dívka byla pryč. Rozhlížel se po terminálu a zašel si do půjčovny automobilů vyzvednout klíče. Měl k dispozici červený dvoudveřový datsun kupé. Otevřel kufr. Spatřil v něm malý režný pytel. Znovu kufr zavřel, nastoupil do auta a odjel.

Od obrubníku se odlepil modrý datsun a začal ho sledovat. Jakmile odbočil na hlavní silnici do města, vyhlížel za sebou světla. Auto bylo skutečně stále za ním. Zpomalil, a modré auto se přiblížilo. Když už bylo vzdálené jen půl bloku, odbočil z hlavní silnice a objel nějaký park. Modrého auta se však nezbavil.

To musí být ta holka!

Ale proč?

Hinge neměl čas se tím dlouze zabývat. Potřeboval si to jen rychle ověřit, a tak šlápl na plyn a odbočil do ulice napravo. Datsun zaburácel a on znovu odbočil a pak ještě jednou. Vzápětí zhasl světla a rychle zajel do palmové aleje před nějakým domem.

Vypnul motor a čekal na ni.

*****

O’Hara několik minut mlčky sledoval Gulf Star. Už bylo téměř sedm hodin a Lavander se ještě neukázal.

„Raději znovu zavolám do hotelu, jestli byl Hinge v tom posledním letadle,“ navrhl Kouzelník.

O’Hara nespouštěl z lodě oči. Nakonec, když Kouzelník vstal a zamířil k telefonu, prohodil: „Půjdu ještě jednou na palubu.“

„Proč?“

„Vzpomínáš, jak jsem ti říkal, co Lavander dělal kvůli rezervaci svého hotelu, když ho v Caracasu pustili?“

„No a?“

„Proč by si měl s něčím dělat hlavu? Všechny výdaje mu platila naftařská společnost. Co měl v tom pokoji tak důležitého?“

„Třeba měl starost o zavazadla.“

Já jsem jeho zavazadla viděl. Můžu tě ujistit, že o ty si starost dělat nemusel. Víš, první, co vůbec Tony řekl, byla ta zmínka o hotelu.“

„No a?“

„No a já z toho vyvozuju, že měl v pokoji něco, o co si dělal velkou starost a co chtěl dostat zpátky.“

„Peníze?“

„Možná. Ale pochybuju. Peněz měl po celém světě hromady.“

„Tak co máš na mysli, Námořníku?“

„Podle počítačových informací o Lavanderovi, které jsi vytáhl, si vede záznamy v nějaké účetní knize. Možná je už moc velká, než aby ji nosil s sebou. A tak ji ukrývá.“

„Jeho kajutu jsi přece prohledal.“

„Třeba mi něco uniklo. Pořád ve mně hlodá nějaký červíček a říká mi, že jsem cosi přehlédl.“

„Co když se Hinge už na letišti ukázal?“

„Nebudu tam dlouho. Ty zavolej do hotelu, já jsem za deset minut zpátky.“

Na palubu se dostal bez problémů. Chodba u kajut byla prázdná. Většina cestujících si ještě užívala ve městě. Odemkl zámek a obezřetně vstoupil znovu do kajuty.

Pokojská ji už uklidila. O’Hara zavřel okénko a zatáhl závěsy. Pak rozsvítil lampu. Posadil se na postel a pomalu se rozhlížel. Znovu nahlédl do skříně a do kufru. Ještě jednou zašel na toaletu. Zvedl matraci postele a zkontroloval, co je pod ní, pak ji pečlivě prohmatal a vrátil ji na původní místo.

Nakonec se posadil na postel.

Hleděl na prádelník. Vstal a vytahoval postupně zásuvky jednu za druhou od té nejvyšší. Čtvrtá zásuvka se po vytažení zarazila. Vytáhl tedy pátou, položil ji na podlahu, škrtl zapalovačem a posvítil si zespodu na čtvrtou zásuvku. K jejímu dnu byl přilepený černý poznámkový blok velikosti dopisu.

O’Hara ho sundal a posadil se na podlahu. Obracel stránky popsané čísly a kódovanými slovy. Ani jedna stránka mu nedávala sebemenší smysl.

Vrátil zásuvky na místo, blok si zastrčil dozadu za kalhoty, zhasl lampu a odešel.

Kouzelník čekal před barem. „Dorazil z Miami v šest deset,“ oznamoval vzrušeně. „Měl dvacet minut zpoždění. Zavolala a nechala vzkaz prý asi pět minut předtím, než jsem zavolal.“

„Pak je tedy Lavander stále naživu.“

„Jdeme!“ vybídl ho Kouzelník. „Účet jsem už zaplatil. Vraťme se do hotelu, ať ten příští telefonát přijmeme osobně.“

*****

Eliza pomalu projížděla tmou. Poté, co jí Hinge zmizel, objela malý parčík a teď jí bylo do breku. Viděl ji snad? Nebo ho prostě jen ztratila? Tak či onak, zkrátka přišla o jejich největší eso.

Nepřestávala objíždět parčík a doufala, že na Hingeho narazí. Po deseti minutách marného kroužení to vzdala. Rozhlížela se po telefonu. Temné uličky ji přivedly zpět k moři. Minula nějaký hlučný klub a před sebou spatřila na opačné straně ulice telefonní budku.

Zastavila, chvíli se přehrabovala ve své napěchované kabelce, našla drobné, hodila do kabelky klíče od auta a přeběhla ulici k telefonu.

Spojovatelce na centrále trvalo celou věčnost, než odpověděla.

„Chatku šestnáct, prosím,“ požádala. „Díky.“

Telefon zazvonil několikrát, ale nikdo neodpovídal. Několikrát zaťukala na vidlici a spojovatelka znovu telefon zvedla. „Ráda bych zase nechala vzkaz, prosím.“

„Mluvte.“

Do temné ulice dva bloky od ní odbočilo nějaké auto s rozsvícenými světly, ale ona k němu byla zrovna otočená zády.

„Pro číslo 16. Zpráva zní: Zavazadla se ztratila. Vracím se do hotelu.“

„Vy jste si tedy s těmi kufry opravdu užila,“ politovala ji spojovatelka. „Snad by vám mohl ještě pomoct náš ředitel.“

Auto objelo blok a pomalu dojíždělo k ní.

„Víte… myslím, že letecká společnost přebrala…“

Obrátila se a spatřila půl bloku od budky auto. Červený datsun. Za volantem rozeznala Hingeho ošlehaný obličej.

„… odpovědnost a vyřeší to. Mockrát děkuji. Nashle.“

Zavěsila, ale na přebíhání ulice už bylo pozdě. Dojel téměř k ní. Byl tak blízko, že jasně rozeznávala ty chladné hadí oči, které si ji přes otevřené okno měřily.

Sundala si boty a utíkala. Běžela tak rychle jako nikdy. Určitě překonala olympijský rekord. Vyběhla z ulice do tmy a ocitla se v dlouhém úzkém průchodu k pláži.

Hinge zastavil a vyskočil z auta.

Eliza uháněla po pláži. Nemohla popadnout dech a nohy ji nesnesitelně bolely. Nakonec upadla do písku na všechny čtyři. Rychle se ohlédla. Čekala, že za sebou spatří Hingeho. Ale pláž za ní byla pustá a v měsíčním svitu vypadala šedivá.

Rozhlížela se.

Nikde nikdo.

Nad hlavou se jí začínala stahovat velká mračna, postupně zakrývala měsíc a těsně nad obzorem zahlédla blesk.

Skvělé! Teď se ještě k tomu všemu rozprší! Na chvíli se posadila, aby popadla dech, a pak se zvedla a šla k aleji stromů vedoucí až k vodě. Ukryla se v jejím stínu a opatrně se vracela k autu.

Ale Hinge se rozhodl nechat dívku na pokoji. Už neměl na pronásledování čas. Pozoroval ji, jak zběsile prchá do temnoty, a jen si pomyslel: Kdo to je? Kru-cindl, co vůbec ta holka řeší? Existuje snad něco, co nevím? Nebo je to nějaká zástěrka?

Zastavil u jejího auta a nahlédl dovnitř. V přihrádce na rukavice našel smlouvu z půjčovny.

Eliza Gunnová. Bydlí v hotelu Haif Moon Bay Club, chata č. 16.

Strčil papír zpátky a přihrádku zabouchl.

S úsměvem se vrátil k autu a odjel. Měl na práci jiné věci. Až to vyřídí s Lavanderem, bude mít čas na tu holku.

Když se Eliza vrátila na hlavní ulici, po červeném datsunu nebylo ani stopy. Nikde nic. Několik minut váhala a ukrývala se v temnotě křovin a stromů u silnice a dodávala si odvahy. Nakonec přeběhla ulici a skočila do auta.

Jakmile nastartovala a vyrazila k hotelu, uvědomila si, jaké měla štěstí. S O’Harou a Kouzelníkem celý den nemluvila. Říkala si, že třeba Lavandera zastihli a všechno je v pořádku.

KAPITOLA 12

Lavander Šel na náměstí Trelawney už sice potmě, ale podle ruchu klidně mohlo být poledne. Všechny obchody měly otevřeno a na náměstí panovala karnevalová atmosféra.

Zastavil se naproti cukrárně a vstoupil do obchodu s dárky. Zamířil až dozadu, probíral se nějakými věcmi a chvíli bedlivě náměstí sledoval. Nakonec vyšel zadními dveřmi ven, jednou obešel blok, ale zůstával pořád ve stínu a rozhlížel se po ulici. Derek Frazer, muž, kterého mu popsali po telefonu, seděl v Nelsonově cukrárně u okna. Lavander na něj soustředěně upíral pozornost. Frazer měl ostré rysy, které jistý typ žen považuje za hezké. Lavander takové muže znal. Byli to kariérističtí patolízalové, ve značkovém oblečení od Brooks Brothers, s nějakým neškodným titulem – něco jako zástupce výkonného viceprezidenta –, který měl zkrátka zastírat jejich nejrůznější nedostatky.

Frazer popíjel kávu a četl si zmačkaný kingstonský Journal.

Tohle tedy nepotrvá dlouho, uchechtl se Lavander v duchu. Byl si jistý, že ho nikdo nesleduje.

Lavander se nemýlil: Hinge ho sledovat nemusel. Hingemu stačilo pozorovat Frazera. Byl to starý, ale účinný trik – zaměřit se na kontakt namísto na cíl. Jenže něco takového by amatéra, jakým byl Lavander, nikdy nenapadlo.

Frazer si Lavandera všiml v okamžiku, kdy se objevil na náměstí. Vlídně zpoza novin sledoval, jak drobný mužík hraje svůj podivínský melodram. Frazer odhadoval, že vrah Lavandera také sleduje.

Lavander nakonec přešel ulici a vstoupil do cukrárny. Frazer vzhlédl, usmál se, zvedl ukazovák a obočí. Jakmile Lavander došel ke stolku, vstal a podal mu ruku. Téměř Lavanderovi rozdrtil prsty. Aha, říkal si v duchu Lavander. Rozhodl se pro ředitelský stisk.

„Zdravím! Jsem Derek Frazer.“

Jak blahosklonné, pomyslel si Lavander. „Těší mě. Lavander.“

„Tedy, to je pro mě skutečně čest! Opravdu si našeho seznámení nesmírně vážím! Člověk nepotkává živoucí legendu každý den!“

Jeho hlas byl kultivovaný jen díky nějakému kurzu pro vedoucí pracovníky, takže zněl nepřirozeně vyrovnaně, autoritativně a poněkud výhružně. Lavanderovi připadal i poněkud blazeovaný. Frazerův projev ihned v duchu ohodnotil jako naučený a útočný.

Pokrčil jen rameny: „Ano. Mnoho takových nás není.“

Frazer si pomyslel: Egomaniak. Absolutní, totální, do sebe zahleděný cvok.

„Co si dáte?“ zeptal se Frazer a pokynul na číšnici.

„Silný čaj a něco sladkého. Asi napoleona.“ Číšnice přikývla a odešla.

Frazer se usmál a zamnul si ruce. „Takže, pane… Nejprve asi… jsme vám zavázáni, že jste si na nás… udělal čas i na dovolené…“

„Používáte množné číslo, pane Frazere. Někdo se k nám snad přidá?“

Frazer se shovívavě usmál. „Já pochopitelně vystupuji jménem naší společnosti. Jsem si jist, že ji znáte. AMRAN. Jsme v podstatě… nováčci… chápete?“

No jasně, pomyslel si Lavander. Tenhle chlap se mi ani za mak nezamlouvá. Oni pošlou na chlapskou práci volavku! To mě uráží víc než cokoli jiného! Ale obchod je obchod, a tak se Lavander rozhodl, že si ho vyslechne. „Ano, ano. O AMRANu jsem už slyšel,“ řekl netrpělivě.

„A předpokládám, že honorář do vaší banky už dorazil.“

„Jsem tady, ne?“

„Jistě! Tak tedy, alespoň se nemusíme zdržovat s pověřovacími listinami naší společnosti. To nám ušetří čas, že?“

„Já mám spoustu času,“ pronesl Lavander nonšalantně. Číšnice mu přinesla zákusek a čaj. Když odešla, Lavander pohlédl přes stůl na Frazera a ve vypoulených očích se mu zračila nedočkavost. „Takže? Co tedy potřebujete?“

„Jsme noví, jak už jsem řekl. Nepředstíráme, že víme všechno, ale nějaké znalosti máme… Momentálně bychom měli zájem o konzultaci situace jako takové.“

„Už teď máte dost vážné problémy,“ prohodil Lavander a hlasitě srkal čaj.

„Prosím?“

„Zahrnutí společnosti Hensel Oil do vašeho konsorcia bylo jedním z méně šťastných rozhodnutí AMRANu, pane. Získali jste tak bankrotujícího partnera.“ Zvedl obočí a naklonil se k Frazerovi. „Hmm?“

„My… tedy… předpokládám, že tento rozhovor je důvěrný.“

„Předpokládáte vskutku správně!“

„Promiňte,“ omlouval se rychle Frazer. „Jde totiž o to, pane, že potřebujeme jejich odbytiště. Jsou v sedmatřiceti zemích. Mají dvanáct vrtů. Chápete?“

„Přesněji ve dvaačtyřiceti státech pod třemi korporačními názvy. Mohli jste počkat ještě tři měsíce a získali byste Hensell za desetinu.“ Lavander mávl opovržlivě rukou jako vladař, který milostivě propouští chuďase.

„Bylo to levnější než masivní investice, zejména v době, kdy jsou okolnosti poněkud…“

„Neprověřili jste dostatečně všechny údaje. Přijali jste jako rovnocenného partnera problémovou firmu, a to v době, kdy je trh značně nestabilní.“

„Ale my bychom o ně přišli! Vyfoukl by nám je někdo jiný!“

„Ale nikoli jako rovnocenného partnera. Možná jen jako přidruženou firmu.“

Frazer se opřel. „Pak je tady ještě ta majetková záležitost. Zejména holdingů společnosti Hensell.“ ‚

„Co jste si tam odklepli na rozvoj?“

Frazer zaváhal. Zdálo se, že zvažuje, zda má na otázku odpovědět.

Lavander se rozesmál. „Chcete snad, abych vám to řekl sám?“

„Tři sta milionů.“ Frazer téměř šeptal.

„Další sporný krok. Více než polovina těchto holdingů těží v oblasti Montany. A to pole je nepravidelné, pane. Znám ho dobře. Přes milion akrů a nemáte se čeho chytit. Na každý úspěšný vrt jich uděláte tucet zbytečně. A výnos je značně nízký. Odhadoval bych ho tak na… maximálně dvaadvacet barelů za den na jeden vrt.“ Pokýval hlavou. „Investice na rozvoj byste lépe utratili na Aljašce nebo v Severním moři.“

„Tam už je velká tlačenice,“ namítl Frazer. „Naše ostatní společnosti mají zdroje…“

Lavander ho znovu přerušil. „Jistě. Vaše ostatní čtyři společnosti jsou zdravé. American Petroleum vykazuje za loňský rok růst zisku pět set padesát procent. Sunset Oil bude nahoře minimálně o čtyři sta procent. Velmi hezké. Ano, je velmi hezké, že jsou Američani takoví tupci. Chvíli budou platit jak mourovatí. Otázka však zní – jak dlouho to vydrží?“

„Dost dlouho na to, abychom platili ty nejtučnější dividendy v dějinách,“ řekl Frazer.

„A co když vás Střední východ odstřihne?“

„Já… ehm… tedy my něco podobného neočekáváme.“

„Ale stane se to. Brzy a náhle.“

„Tak to tedy… nějak překleneme…“

„Faktem ovšem zůstává, že máte velmi bezpečné rezervy. To víme dobře vy i já. Vědí to všechny olejářské společnosti. Máte je někde uskladněné. Buďme k sobě neúprosně upřímní, ano? Vaše společnost sedí jak kvočna na vejcích minimálně na… řekněme… pěti miliardách galonů potvrzených rezerv?“

„To je důvěrná informace, pane Lavander…“

„Tu informaci publikovala vaše společnost ve výroční zprávě před necelými dvěma měsíci. Vskutku důvěrné! Apeluji na vás – buďme k sobě upřímní. Reálně se to blíží spíše k patnácti miliardám, co?“

Frazera Lavanderovy detailní znalosti uváděly v nelíčený úžas.

„Podívejte, kamaráde,“ pronesl Lavander žoviálně. „Mně je srdečně jedno, co namluvíte těm ubožákům v Kongresu nebo prostým řadovým Američanům. Ale buďte tak hodný a na mě to s těmahle řečma nezkoušejte, ano? Přesně řečeno, momentálně sedíte na padesáti až šedesáti miliardách galonů nedeklarovaných rezerv, že? Všechny naftařské společnosti mají mnohem více ropných rezerv, než přiznávají. Jak jinak byste všichni mohli stanovovat pevné ceny, co?“

„To dělá každý,“ bránil se chabě Frazer.

„Ale jistě, jistě, jenže co čísla? Můj milý, ta čísla! Vyvoláváte deficit, když máte nadbytek! Dříve nebo později vám na ty čachry někdo přijde!“

„Jenže my jsme sotva v pozici, kdy bychom se mohli postavit do čela všeobecného generálního úklidu!“

Lavander vyhlížel z okna na náměstí kypící životem. „Když k takové situaci dojde,“ přemítal, „přichází na řadu vězení, politikové mají konec s kariérou a celá věc se může hnát dost vysoko – třeba až do vládního kabinetu. Vedle toho se budou jevit aféry Watergate a Abscam neviňoučké jako den strávený v Disneylandu.“

„Nic takového se ale nestane.“

„Američané se po aférách typu Watergate cítí nesmírně poníženi,“ řekl Lavander. „Až zjistí, jak nesmírně je naftařské společnosti vykořisťují, rozžhaví se vzteky doběla! Já bych navrhoval, abyste vzali rozum do hrsti. Hodně peněz se dá vydělat i tehdy, když se přímo neporušuje zákon!“

„Pokud to vyjde na světlo, jako první na to doplatí všechny ostatní společnosti. My až nakonec. My jsme noví,“ namítl Frazer.

„Ale prosím vás! Ti nejslabší hynou vždycky jako první. Zákon přírody. Vy jste noví, tudíž máte problémy. Vyšetřovatelé si na vás, nováčcích, hezky smlsnou! Nejdřív vás budou požírat hyeny, pak se ovšem z vašich největších konkurentů stanou kajícníci a budou se omlouvat ‚Promiňte, promiňte, trochu jsme se přepočítali‘ a politikové, které si koupili, jim budou hrozit prstíčkem ‚ty ty ty‘ a dají jim pokutu nějakých sto tisíc dolarů. Budou se odvolávat na to, kolik dobrého toho dotyčné firmy už pro ekonomiku udělaly. Ale kolik dobra jste udělali vy, AMRANe? V té chvíli už budete na mizině. Zničí vás.“

„Dosti chmurná vize, to vám povím.“

„Pouze realistická. Scénář už napsali.“

„Doufejme, že se tentokrát mýlíte.“

„Já mám dobrou pověst, Frazere. Nikdy jsem neměl co do činění s ničím, co smrdělo. Já AMRANu dokážu pomoct, ale jedině pokud se zavážete, že budete moje rady poslouchat! Cena je tisíc dolarů denně. Záloha na třicet dní předem. Pokud překročíme tento časový limit, zaplatíte dalších třicet dní. A já si vyhrazuji právo odstoupit od smlouvy kdykoli, když budu mít pocit, že mě vaše rozhodnutí staví do nebezpečí. Toto jsou mé standardní podmínky. Buď je přijmete, nebo se nedomluvíme.“

„Ale… pochopitelně vše přetlumočím našemu vedení a…“

„Dnes je pátek, Frazere. Na vaši odpověď budu čekat do pondělka. Řekněme do pěti odpoledne. Můžete mi poslat vzkaz na Gulf Star.“

„To je trochu málo času. Co třeba…“

Lavander se zachmuřil. Zmocňovala se ho netrpělivost. Okamžitě Frazera přerušil: „Hensell má momentálně výtěžnost zhruba dvacet tisíc barelů za den. Rezervy společnosti poklesly na… – to pochopitelně odhaduji – šedesát milionů dvaačtyřicetigalonových barelů. Jedním z důvodů, proč se Hensell dostal dolů, byl následující: koupili šedesát procent své surové nafty z Blízkého východu. Premium. Co vy na to?“

Frazer zíral přes stůl na Lavandera a vzadu za ušima mu začínal rudnout zátylek.

Lavander pokračoval: „Jde totiž o to, pane Frazere, že Hensellovi lidé vašemu AMRANu prodali svou firmu podfukem. Koupili jste zajíce…“ odmlčel se a neubránil se smíchu. „… aniž jste se podívali do pytle.“

Ty arogantní hajzle, pomyslel si Frazer, ale ovládl se. Umění ovládat se patřilo k jeho náplni práce.

„A víte, co se stane, kamaráde? AMRAN bude muset takříkajíc zalovit ve svém naftovém kapitálu. Všem členům konsorcia se sáhne na rezervy, aby se redukovaly blízkovýchodní ztráty Hensellu. A pak se, vážený pane, ocitnete na velmi nebezpečné půdě. Budete totiž muset vysvětlovat původ všech těch rezerv, které údajně vůbec nemáte. Stejný problém měla italská mafie při snaze vyprat své peníze. Vy budete muset vyprat svou naftu.“ Znovu ze zachechtal a proslov uzavřel slovy: „Pro dnešek už bylo těch porad zdarma dost.“

Frazer cítil, jak v něm narůstá neovladatelný vztek, ale musel pokračovat ve hře. „Co tedy navrhujete?“

„Navrhuji, abyste si mě ponechali, jinak se z té bryndy nedostanete. Nejvyšší čas zamést si před vlastním prahem.“

Frazer na něj zíral přes okraj svého šálku. „Proto jsme zde,“ pronesl pomalu po několikavteřinové odmlce.

Lavander zvedl obočí. Pohlédl do hrníčku s čajem. „Tady čtu… tady čtu nějaké poselství a to poselství zní: ‚Frazer není zplnomocněn uzavřít tuto dohodu.‘ Nemám pravdu?“

„Já mám v popisu práce pouze rozjednávat. Známe vaši pověst a víme, že nám můžete pomoct. Otázka však zní: Můžeme si vás dovolit?“

„Zrnko soli v moři. Jistěže si to můžete dovolit! Já vám umím pomoci. Teď jste na tahu vy. Dejte mi vědět.“ Začal vstávat od stolu, ale Frazer ho zarazil. „Ehm… Možná máme v rukávu ještě malé překvapení.“

„Tak?“

Frazer vytáhl z kufříku půllitrovou sklenici s víčkem a postavil ji na stůl. Byl v ní písek. Písek bílý jako cukr, ale s tmavými proužky nějaké příměsi. Frazer sklenici zvedl a zatřásl s ní. Pak pohlédl na Lavandera a usmál se. Podal mu ji se slovy: „Slyšel jsem, že když se podíváte na vzorek vrtu a olíznete ho, dokážete určit s přesností na dva domovní bloky, ze které části světa pochází a jak bohaté naleziště by to mohlo být.“

Lavander nedokázal skrýt svou zvědavost. Sklenice se však zatím ani nedotkl. „Až uzavřeme náš obchod, Frazere.“

Starý namyšlený blb, pomyslel si Frazer. Ale vychcaný jak hrom. Chce dělat drahoty. I to vychloubání dohnal do dokonalosti.

Frazera nyní ale víc zajímaly výsledky. „Jsem zplnomocněn pronajmout si vaše služby na minimálně šedesát dní,“ řekl. „Složíme vám šedesát tisíc ve zlatě na jakýkoli účet dle vaší volby. V pondělí ráno, až otevřou banky.“ Usmál se a znovu zatřásl sklenicí. „Chcete se podívat?“

Lavander nahlédl do sklenice a v hnědých očích se mu zablýsklo. Stále však sklenici nevzal do ruky. Sváděl vnitřní boj mezi obchodem a zvědavostí. „Já teď budu asi čtrnáct dní na cestách,“ řekl. „Nevznikne díky tomu problém?“

„Ale vůbec ne, pane. V Houstonu vás budeme čekat prvního.“

„Pak je to tedy přijatelné,“ kývl a hned se zeptal: „Tak tedy… smím?“

„Ale jistě,“ usmál se Frazer. Spolkl to i s navijákem, pomyslel si. Brzy se tedy vše dozvíme.

Lavander uchopil sklenici a držel ji v rukou jako nejvzácnější diamant. Na stolek před sebe rozprostřel papírový ubrousek a pečlivě ho uhladil. Pak sklenici otevřel, vysypal na ubrousek několik gramů písku a znovu sklenici zavřel. Uchopil ubrousek za okraje a vytvořil z něj korýtko. V něm písek přesypával a bedlivě ho sledoval. Potom položil ubrousek zpět na stůl, vzal si zlatnickou lupu a rukojetí lžičky odděloval jednotlivá zrnka písku a pozorně si je zvětšovacím sklem prohlížel. Nakonec písek lehce olízl a ochutnával ho jako znalec vín.

Frazer ho se zájmem sledoval. Veškerý sarkasmus a egocentričnost byly na okamžik tytam a vystřídala je profesionalita. Lavander si nabral špetku písku a pomalu ho propouštěl mezi prsty na ubrousek.

Pohyboval rty jako dementní stařec. Bručel si pro sebe: „Subtropy až tropy. Afrika ne… počkat, počkat… Střední východ? Ne, to není ta barva. Není dost hrubý… hmm… a na Mexiko je zase příliš jemný. Nebo Kalifornie… hmm…“

Zničehonic se zarazil a bleskl po Frazerovi pohledem. Vzápětí stejně rychle svůj pohled odvrátil.

A má to! pomyslel si Frazer. Teď uvidíme, co udělá…

Lavander utvořil z ubrousku nálevku a nasypal písek zpátky do sklenice. Podal ji Frazerovi: „Dal bych si ještě trochu čaje,“ řekl. Když se Frazer obrátil, aby zavolal na číšnici, složil Lavander ubrousek se zbývajícími dvěma, třemi gramy písku a zasunul si ho do kapsy. Frazer předstíral, že si ničeho nevšiml. Řekl jen: „Tak co? Předvedete mi, jak jste dobrý?“

Lavander se zatvářil opatrně. „Centrální Pacifik,“ řekl pomalu. „Někde na sever od Nového Zélandu. Možná kolem Tonžského příkopu.“

„Právě jsem vám přislíbil šedesát tisíc dolarů jako honorář za dvouměsíční práci, pane,“ řekl Frazer. „A první, co uděláte vy? Vodíte mě za nos!“

„Promiňte?“

Nyní zarachotil zbraněmi Frazer a pronesl útočně: „Vy moc dobře víte, že tento vzorek nepochází odnikud z okolí Nového Zélandu!“

„Proč se tedy ptáte?“

„To jsou ty vaše přednosti?“

„Vy mě zkoušíte?“

„Proč ne? Znám vás jen z doslechu. Vaše pověst vás předcházela. Takže co? Jak kvalitní je tento vrt?“

„Vy to dobře víte, Frazere.“

Frazer velmi pomalu kýval hlavou.

„Teď se budu pohybovat na poli dohadů,“ začal Lavander. „Abych mohl lokalizovat ložisko přesněji, potřeboval bych laboratoř.“

„Není problém,“ řekl Frazer. „Momentálně vám jen chci dokázat, že jsme měli k uzavření smlouvy s Hensellem dobrý důvod.“

„Pochází to snad z nalezišť Hensellu?“ zeptal se překvapeně Lavander.

„Nepatřily však do balíku jejich vlastnictví vrtů. Hensell dotyčnou oblast získal z jiných důvodů. Naši inženýři na to narazili víceméně náhodou. Vrty testovali kvůli něčemu úplně jinému.“

„Aha.“

„Zřejmě máme eso v rukávu, chápete? Nikdo jiný ani vzdáleně netuší, že se v dotyčné oblasti může vyskytovat ropa.“

Lavanderovi se jednání na chvíli vymklo z ruky, ale nyní bylo načase, aby se znovu zmocnil kontroly. „Mýlíte se,“ pronesl bezvýrazně a nechal větu pro větší efekt doznít.

„Cože?“

„Kde se zhruba toto pole nachází?“ zeptal se Lavander tiše. Téměř šeptal.

Frazer se k němu naklonil. „Na sever od Mikronésie. Zhruba.“

Lavander sváděl vnitřní boj. Zmocnila se ho chorobná touha dostat Frazera do patřičných mezí a znovu získat vrch. „Je tam ještě jedno ložisko… na severozápad odtamtud. Velmi kvalitní… Jako to vaše.“

„To není možné!“

„Já vám to oznamuji jako fakt,“ řekl škrobeně Lavander a celý se naježil vzteky, že si Frazer dovoluje jeho tvrzení zpochybňovat.

„Máme fotodokumentaci celé oblasti. Letecké snímky. Vyhodnocené jako velmi kvalitní. A celá oblast v okolí čtyř tisíc kilometrů byla podrobně prozkoumána ze satelitu. Mezi námi a Japonskem nic není.“

„A já vám říkám, že je! A tím nemyslím jen nějaký jeden pokusný vrt! Opravdové ložisko!“

„Kde?“

„Mezi vámi a… Japonskem. Je docela dobře možné, že je součástí stejné geologické vrstvy.“

A je to tady, pomyslel si Frazer. Už to vlastně řekl! Má ego tak velké, že přehlušuje diskrétnost – což je osudná chyba.

„Dobrá, dobrá,“ přikývl Frazer. „Už jste mě přesvědčil. Dnes večer odlétám za manželkou do Mexika. O náležitosti spojené s vaší smlouvou se postarám v pondělí ráno. Na shledanou prvního v Houstonu! V devět ráno u nás v kanceláři. Hodí se vám to?“

„Výborně. Rád začínám s prací brzy poránu,“ přikývl Lavander a vzápětí ještě dodal: „Málem bych zapomněl! Musím zaplatit!“

„To jde na mě,“ mávl rukou Frazer a kývl na číšnici. Lavander se tedy rozloučil a cupitavou chůzí vyšel ven. Jakmile Frazer zaplatil, vzal ze stolu noviny a venku na ulici je roztrhl napůl a vyhodil do popelnice.

*****

Hingemu zbývala necelá hodina. Za tu dobu musel vymyslet, jak se zbavit Lavandera. Odešel od Elizina auta a svým datsunem odjel do temné uličky u náměstí. Tam zaparkoval a vytáhl z kufru pytel. Našel v něm foukačku ve tvaru doutníku, injekční jehlu, lahvičku rtuti a dýku v malé vojenské pochvě. Čepel s dvojím ostřím měřila dvacet centimetrů. Nádhera.

Jednoduché nástroje na jednoduchou práci. Foukačku nebude se vší pravděpodobností ani potřebovat.

Žádné střelné zbraně. Mít u sebe na Jamajce pistoli by znamenalo koledovat si o problémy. Kromě toho se kulky pro jeho úkol vůbec nehodily.

Dýku v pochvě si připnul k levému předloktí. Pak naplnil injekci třemi kapkami rtuti, nasadil jehlu do foukačky ve tvaru doutníku a ten si zasunul do kapsičky u košile.

Bude to rychlé a čisté, pomyslel si. Nic složitého. Podle hesla ‚Udeřit a utéct‘. Lavander bude snadný cíl. Teď stačí najít vhodné místo.

O své oběti měl jen kusé informace, ale věděl, že Lavander dává za normálních okolností přednost chůzi před taxíkem, zejména na krátké vzdálenosti.

Hinge spěšně měřil, jak daleko je z náměstí k přístavišti. Nejprve prošel tu nejkratší trasu – z náměstí podél čtyř bloků po hlavní třídě a pak dva bloky západním směrem. K přístavišti dorazil za sedm minut. Následujících čtyřicet minut strávil vyhledáváním případných zkratek a kombinací, pro něž by se Lavander mohl rozhodnout. V úvahu připadalo několik variant. Pro Hingeho by bylo nejobtížnější, kdyby si vybral hlavní třídu. Měla poměrně kvalitní osvětlení a byl na ní hustý provoz. Ostatní možnosti se jevily jako jednoznačně lepší – úzké boční uličky mezi skladišti.

Když Lavander dorazil do cukrárny, Hinge už čekal na druhé straně náměstí. Sledoval, jak se u Lavanderova stolku odehrává to malé drama. Měl nad Lavanderem jednu výhodu. On totiž bude muset na zpáteční cestě k lodi přejít náměstí, a Hinge, který si zvolil stanoviště mezi Lavanderem a lodí, měl tedy pro sledování dobré výchozí postavení.

Hinge se nejprve soustředil na Frazera. Viděl, jak odchází z cukrárny, trhá napůl noviny a hází je do popelnice. Tímto jednoduchým gestem Frazer stvrdil Lavanderovu smrt. Hinge se pustil do sledování své oběti.

Lavander zastavil nějakého kolemjdoucího a zeptal se ho na cestu. Hinge z nich nespouštěl oči. Domorodec mu nejprve popisoval trasu po hlavní třídě a mávl rukou nalevo, ale nakonec ukázal přímo mezi skladiště. Lavander se rozhodl pro zkratku.

Hinge byl nadšen. Rychlou chůzí minul dva bloky na hlavní ulici a odbočil na západ na konec jedné dlouhé uličky. A vyčkával.

*****

Než Lavander dorazil do Talisman Way, už se potil. Byla to ulička dlážděná velkými kameny, tak úzká, že se v ní taktak minuli dva lidé. Z obou stran ji lemovaly vysoké omítnuté zdi skladišť, takže ji zbavovaly i posledních zbytků světla. Lavander na jejím konci viděl zář z přístaviště. Přidal do kroku. Nad hlavou mu zahřmělo a uličku na okamžik zalilo světlo blesku.

Když byl zhruba v polovině, objevil se na druhém konci nějaký muž a vykročil proti němu. Lavander si připadal jako v tunelu. Zmocnila se ho panika. Ale jakmile muž prošel pod lampou na konci ulice, bylo zřejmé, že je běloch a má na sobě oblek. Zřejmě tedy turista. Přesto Lavander ještě přidal do kroku. Muž naproti němu si pohvizdoval.

Jakmile se k sobě přiblížili, muž přestal pískat a dobrosrdečně se zeptal: „Hele, kamaráde, co takhle gindža! Nedal by sis trochu? Nejlepší na Jamajce.“

Lavandera otázka pobouřila. Zbrunátněl, vztekle se otočil a pohlédl muži do tváře. „Já nejsem zvědav na vaši zatracenou…“

Větu nedokončil. Jakmile promluvil, uvědomil si nějaký rychlý pohyb, náhle ucítil pálení na krku, hlas mu odumřel, ale ten člověk proti němu se usmíval, viděl ostré rysy jeho obličeje ozářené zbytky světla dopadajícího do uličky od mola, a muž cosi podržel Lavanderovi před očima a Lavander nějak nemohl zaostřit, ale nakonec to poznal – byla to dýka, jejíž štíhlou čepel potřísnila krev – a pak byla dýka pryč a on jen vnímal, jak mu něco škublo sakem a zadní kapsou kalhot, muž mu něčím mával před obličejem; byla to Lavanderova náprsní taška a Lavander si připadal jako ve snu a necítil nohy a zdálo se mu, jako když se vznáší, a nakonec ucítil slanou chuť a pálení na krku se proměnilo v hotový oheň; sklonil hlavu a spatřil na svém bílém saku karmínovou skvrnu, která se stále zvětšovala, a cosi rudého kapalo na zem, až si uvědomil, že je to jeho vlastní krev, a otevřel ústa k výkřiku, jenže dechovou trubici už měl zalitou krví. Zvedl ruku k hrdlu a cítil, jak se mu prsty zabořily do hluboké rány.

Zem náhle viděl rozostřeně a všechno se s ním točilo.

Viděl své nohy, jak se posunují jedna před druhou, ale neměl v nich žádný cit.

Cosi ho uhodilo do kolen. Trvalo mu dost dlouho, než si uvědomil, že upadl.

Lavander se zkoušel doplazit ke světlu. Snažil se křičet a upoutat něčí pozornost, ale v okolí nikdo nebyl. Nahmatal zeď nějaké budovy a vyškrábal se na nohy. Vzhlédl a spatřil ženský obličej. Žena otevřela ústa a zřejmě křičela, jenže on vůbec nic neslyšel. Pokoušel se promluvit, ale neovládal čelist, jektal zuby a chvíli se zmítal v křečích. Nakonec se prohnul v zádech, upadl tváří dolů na ulici King Street a zemřel.

*****

Frazer na letišti potvrdil svou rezervaci a nechal se odbavit. Pak přešel na opačný konec letištní haly a postavil se k telefonním budkám. Stál u nich asi deset minut, když zazvonil první telefon v řadě.

„Tady Jackson,“ představil se.

„Avery Jackson?“

„Přesně tak.“

Ledově chladný hlas na druhém konci mu oznámil: „Balík byl předán.“

„Problémy?“ zeptal se Frazer.

„Nic tak vážného, s čím bych si neporadil.“

„Mockrát děkuji.“

Frazer zavěsil a při odchodu z budky se spokojeně usmíval. Za deset minut už slyšel, jak vyvolávají cestující jeho letu. U stánku si koupil Paris-Match a italskou verzi Playboye a nastoupil do letadla.

Hinge se vrátil od telefonu ke svému autu. Nad oblohou se rozezníval zvuk hromu a měsíc v úplňku zakryla temná mračna. Nad nimi se rozzářily blesky a on už cítil první dešťové kapky. Nevšímal si jich. Právě dojížděl ke vchodu do klubu Half Moon Bay. Projel mezi palmami u vjezdu a ve stínu zaparkoval. V houstnoucím dešti se jen nahrbil a spěšně přecházel po pláži. Postavil se zády k moři a prohlížel si rozsáhlý hotelový komplex.

Nízký dvoupatrový hotel měl půlkruhovou pláž, kterou na vzdálené straně odděloval kamenný val od pláže hotelu Holiday Inn. Recepce u hlavní budovy se skrývala jen pod jednoduchou střechou pokrytou palmovými listy. Z recepce vedl průchod do venkovního baru a do restaurace s výhledem na moře. Lidé se už začali shlukovat pod palmovými stříškami, aby se ukryli před deštěm, ale místní orchestr – zvyklý na náhlé přeháňky – nepřestával hrát a kalypso z restaurace se rozléhalo po celé zátoce.

Hned za restaurací začínala řada chatek, která končila až u kamenného valu. Nízké omítnuté domečky stály asi dvacet metrů od moře a ve většině byla tma. Spočítal je. Osmnáct. Jen v posledních třech se svítilo. Přestože se blížila bouře, moře bylo klidné a jen líně olizovalo okraj pláže.

Když obezřetně procházel po pláži k chatce číslo šestnáct, déšť zhoustl.

KAPITOLA 13

O’Hara S KOUZELNÍKEM DORAZILI do Eliziny chatky dvě minuty před ní. Koktavě jim popisovala své setkání s Hingem a z očí jí stále ještě nezmizel vystrašený výraz.

„Měla jste štěstí,“ říkal jí O’Hara. „Zřejmě mu nezbývalo dost času na pronásledování.“ Zavrtěl hlavou. „Tentokrát jsme se chovali jako naprostí amatéři…“

„Já ale jsem amatér,“ řekla Eliza. „Jestli…“

„Tohle není ničí vina,“ řekl Kouzelník.

„Jo,“ kývl O’Hara. „Zvorali jsme to. Nejlepší, co teď můžeme udělat, je pohnout se o dům dál.“

Ani zářivé barvy kolem nich – zelenožluté potahy, váza s čerstvými květinami na prádelníku a čerstvé ovoce na nočních stolcích – jim nedokázaly zlepšit náladu. Zachmuřeně rozebírali situaci.

„Možná bychom měli zavolat policii – mohli by po Lavanderovi a Hingovi vyhlásit pátrání,“ navrhla Eliza.

„Tady nejsme v Bronxu,“ namítl O’Hara. „Pochybuju, že se v této části ostrova vyskytuje víc než deset policistů.“

„To je v pytli,“ povzdychla si Eliza a bylo vidět, že jí Lavanderovo blaho – respektive jeho absence – opravdu leží na srdci.

Kouzelník se poškrábal na neoholené bradě. „Hmm,“ zabručel. „Tak podle vás je tohle průser? A jak by se vám líbilo, kdybyste se ocitli uprostřed rvačky mezi šesti kamioňákama a čtrnácti trpaslíkama v Georgii v sopertonským nonstopu v jednu hodinu ráno?“

„Cože?“ vydechla Eliza a pak se rozhihňala.

„No fakt. Vod tý doby už uplynulo deset let, ale všecko je pravda pravdoucí! Tenkrát jsem byl úplně švorcovej a hrál jsem na varhánky v nějakým pitomým cirkuse, jenže ten cirkus v Texarkaně přišel na buben a my zůstali v tom vidlákově trčet. A tak jsem dal dohromady čtrnáct trpaslíků a udělal z nich baskeťácký družstvo. Myslel jsem, že to bude něco – když budou chtít dát koš, budou muset vylízt druhýmu na záda, ale jinak se můžou proplítat protivníkům mezi nohama, prostě taková sranda. Jenže se ukázalo, že to prostě jako fór nestačí. Bylo to legrační asi jenom první čtvrthodinu, a pak po nás začali diváci házet krabice s popcornem. Trčeli jsme v Daltonu v Georgii, všecky představení zrušený, a my neměli ani vindru. Dokonce už jsme zkoušeli třít vo sebe pěťáky, jestli se třeba nespářej a nebudou mít mladý. Prostě depka.

A pak… to bych nebyl já, kdybych nezkusil přijít na to, jestli ti mrňaví hajzlíkové neuměj zpívat. A to byla trefa! Zpívali jak kůry andělský. Čtrnáctihlasně! A tak jsme změnili název naší skupiny – z Malých velkých mužů Mika Rothschilda se stala skupina Ježíš Rothschild a jeho trpasličí chór – a sláva! Všichni se z nás mohli zbláznit. Brali nás na veletrhy, na dobročinný akce, na veřejný kázání, všude. Černí nás milovali. Děti taky. Farmáři se špínou za nehtama na nás chodili s celou rodinou, brali si zavařovačky, vožírali se a obraceli se na víru. Ježíšimarja, to bylo něco! Nabízeli jsme dušičkám spásu a rejžovali prachy. Aleluja! Léto jak řemen!“

„Kouzelníku, o čem to krucinál meleš?“ obořil se na něj O’Hara.

„Počkej, má to pointu! Jednou v noci jsme dojeli do Sopertonu, což je díra velká asi jako komáří prdel. Bylo už kolem jedný a my zrovna projížděli kolem votevřenýho nonstopu, a tak jsme se tam všichni nahrnuli na kafe. Sedělo tam asi půl tuctu kamioňáků, všichni se děsně vožírali a začali do nás rejt. Znáš to. Nejdřív provokativní poznámky a pak už se to přivostřovalo, fóry o trpaslíkách a tak. Nakonec už to nevydržel Herman Heartfinder – to byl takovej mluvčí těch malejch, a taky byl dost nasrávací – a prej ať si zkusej s těma fórama pokračovat. A ten řidič na Hermana vybalil todle: ‚Hele, mrňousi, i kdybys měl ptáka dvakrát tak velkýho jako hubu, stejně si ho honíš dvouma prstama!‘ Nato se Herman vztyčil – celejch svejch sto pět cenťáků – a mrsknul po něm takovou tu starodávnou cukřenku z tlustýho skla, tu velkou, co váží nejmíň dvě tuny. Prásk ho! Přímo do spánku. A zničehonic to tam vypadalo jak ve filmu s Johnem Waynem. Kamioňáci se do sebe s trpaslíkama pustili a přitom se jim podařilo zdemolovat celej ten sopertonskej nonstop.

Hned mi bylo jasný, že Soperton v Georgii zrovna není ideální místo pro šestiprstýho žida, co hraje na piáno a dělá kšefty se čtrnácti zpívajícíma trpaslíkama, kteří v tý chvíli zrovna rozpoutali pravý peklo. A tak jsem prostě vodešel přímo na autobusovou zastávku, kde jsem strávil přes hodinu a jenom poslouchal policejní sirény a sanitky. Nakonec přijel autobus a já vyrazil na jih a vystoupil, až když jsme si to drandili po Key West na Floridě.“

Zarazil se, nasadil důležitý úsměv a dodal: „A právě to je pointa.“

„Co že je pointa?“ nechápala Eliza.

„Todle! Je to teď úplně to samý! Teď zrovna není tendle ostrov pro nás ideálním místem!“ ,

„Amen,“ uzavřel vyprávění O’Hara.

„Ale Lavander možná ještě pořád žije! Kdyby policie dostala jeho a Hingeho popis…“

„Neudělali by ani hovno,“ dokončil větu Kouzelník.

„Lavander už má po žížalkách,“ konstatoval O’Hara. „Hinge je touhle dobou na cestě do Tucsonu, nebo odkud to je, a my nemáme nic víc než Lavanderovu černou knížečku plnou slátanin.“

Venku se Hinge tiskl ke stěně chatky, aby se trochu schoval před lijákem. Byl rád, že je bouřka, protože díky ní měl vynikající zvukovou clonu. Dešťové kapky bubnující do palmových Jistu zněly jako tamburíny doprovázené hlubokým zvukem hromu. Přiblížil se k oknu a stál přesně na rozhraní světla a tmy. Nicméně v dostatečné vzdálenosti, aby otevřeným oknem vyslechl jejich rozhovor.

Panebože, pomyslel si. Oni vědí, jak se jmenuju, a taky vědí o Lavanderovi! A co to říkají o nějakým Lavanderovým zápisníku?

A co je to krucinál za lidi?

Vlastně to bylo jedno. Hinge se rozhodl velmi rychle. Všechny tři musí zlikvidovat. Zbývalo už jen vyřešit kde a jak. Dospěl k závěru, že každý z nich má svou chatku – soudě podle rozsvícených světel v posledních třech v řadě. Počká tedy, až se všichni vrátí k sobě, a odpraví jednoho po druhém.

Jednoduché jako facka.

Nepřestával špicovat uši.

„Myslím, že by nám ten jeho zápisník mohl něco prozradit,“ prohlásil Kouzelník. „Stačí jen rozluštit Lavanderův kód.“

„No jistě! Jenom rozluštit kód…“ pronesla Eliza ironicky.

„On ten zápisník nosí všude s sebou! Evidentně si do něj pořád něco zapisuje, takže je jasný, že se musel kód naučit nazpaměť. A pokud se ho naučil, dokážu ho rozluštit. A pokud ho nerozluštím já, tak Izzie určitě.“ Vstal a zamířil ke dveřím. „V kolik nám to říkal pilot, že máme být na letišti?“

„V půl šesté,“ odpověděl O’Hara.

„Všechny vzbudím,“ pronesl na odchodu a proběhl deštěm ke své chatce – poslední v řadě.

O’Hara se zabořil do jednoho zelenožlutého křesla a prohlásil: „Zůstanu na noc tady.“

„Mně se nic nestane,“ bránila se Eliza.

„Dnes večer jsme Hingeho už jednou podcenili. Tady budu klidnější.“

Za oknem hřměl hrom a vzápětí někde kousek od nich uhodil blesk.

„Měl byste si dávat pozor, O’Haro. Mohla bych z toho získat mylný dojem a domnívat se, že snad máte srdce a tak…“

„Cože? Co tím jako chcete říct?“

„No, do této chvíle jste se choval jako robot.“

„Jako robot?“

„Jo. Přesně tak.“

„No, ale já si jako robot vůbec nepřipadám,“ namítl a prohlížel si ji zpod přivřených víček.

O’Hara si už vymazal záležitost s Lavanderem z mysli. Dokonale to zvorali. Řekl si: Tak dost! Soustředil se na svou konkurentku na opačném konci místnosti – protože ji za konkurenci stále považoval. Vysoká sto padesát centimetrů, velmi schopná a nebezpečně naivní.

To ovšem bylo profesionální hodnocení. Pokud šlo o osobní názor, hlavou mu vířily úplně jiné myšlenky. Byla ještě hezčí, než si pamatoval z jejich krátkého setkání v Japonsku, a když se nečekaně objevila na ostrově St. Lucifer, byl z toho tak vyplašený, že jejímu vzhledu sotva věnoval pozornost. Nyní si uvědomil, jaká to je úchvatná žena. Její drobný vzrůst jí jen dodával na půvabu. Střapaté černé vlasy měla sestříhané nakrátko a u krku se jí kudrnatily delší pramínky. Obrovské, téměř vyplašené oči jí ve srovnání s křehkou postavou dodávaly na zranitelnosti. Kromě toho měla úžasný, dokonale tvarovaný nos a našpulené, trochu nejisté rty, které dokázaly ve zlomku vteřiny vykouzlit ten nejúchvatnější úsměv na světě. Něco takového v životě neviděl.

Půvabná, chytrá a svůdná.

Velmi nebezpečná kombinace.

Na okamžik znervózněla a pohledu jeho zelených očí se vyhýbala. Seděla na krajíčku postele a klopila oči k podlaze. O’Hara jí naháněl strach hned od prvního okamžiku. Biografické materiály, které si o něm přečetla, se pochvalně zmiňovaly o spoustě jeho vlastností – mimo jiné o jeho investigativních schopnostech. Jí však ze všeho nejvíce fascinovalo a zneklidňovalo, jak dokonale si osvojil japonskou životní filozofii. Pohyboval se s neuvěřitelnou hladkou elegancí, což připisovala jeho výcviku v japonských bojových uměních. Vybavovala si, s jakou rychlostí reagoval na útočníka, který je přepadl v Japonsku, a jak ho porazil. S jakým klidem. I přes své zranění zůstal prostě nevzrušený. Jeho klid ji vyváděl z míry. A nyní se zdálo, že je schopen přijmout nevyhnutelnost Lavanderovy smrti bez pocitu viny nebo lítosti. Nicméně to, co považovala za téměř mystické vlastnosti, mohlo být pouze důsledkem dlouhodobého uzavírání se do sebe. Třeba si O’Hara vytvořil tak dokonalý ochranný krunýř, že jen vypadal mysticky. Povzdechla si: „Nemůžu si zvyknout na fakt, že jsme možná způsobili Lavanderovu smrt.“

„Ne, my jsme ji nezpůsobili. My jsme ho jen nezachránili. A to je zatraceně velký rozdíl!“

„Ale nemůžeme přesto něco dělat? To auto bych poznala. A bylo z půjčovny, takže ho bude muset vrátit a…“

„Dobrý lovec pozná, kdy lov skončil.“

„A je to tady! Pan Kimura tak mluvil celou dobu. ‚Moudrý nenosí mokré ponožky‘, nemám pravdu?“

„Přesněji je to takhle: ‚Moudrý muž si neoblékne ponožky, dokud jim nepožehná slunce.‘“

„Ale blbost!“ Na okamžik se odmlčela. „Stejně bych se na toho slizouna ještě ráda podívala. Nikdy v životě jsem neviděla opravdického nájemného vraha!“

„Vy jste na to fakticky vysazená, že?“

„Na co?“

„Na shánění materiálů pro superreportáž. Jak jste se vůbec dostala do téhle branže? Krucinál, vždyť vy jste si přečetla moje tajné materiály, takže o mně víte všechno – včetně velikosti mého spodního prádla. A já o vás nevím nic.“

Jak se dostala k branži? No… začalo to asi tím, že byla boubelatá. Když Eliza Gunnová vyrůstala v Nebrasce, byla macatá. No, možná ‚macatá‘ není zcela přesné. Byla něco mezi macatou a tlustou holkou. Syslí tvářičky a nohy samý dolíček… Asi tak.

Bydlela v městečku Ozone. Ten název sám o sobě byl směšný. Všechno tam bylo hrozné. Nuda. Zapadákov prvního stupně. Měli tam jedinou sochu – Calvina Coolidge, který kdysi na Ozone zamával z posledního vozu projíždějícího vlaku. Nic víc na městečku Ozone v Nebrasce pozoruhodného nebylo.

Jejímu otci patřil místní dragstór. Otec byl laskavý, trpělivý, bohabojný muž. Zdrženlivý – ten typ, který považuje poplácání po hlavě za stejný projev náklonnosti jako objetí. Alwyn Gunn odešel na věčnost přesvědčený, že Playboy čtou jenom perverzní úchylové a že antikoncepční pilulky jsou vlastně prášky na spaní. A to se psal rok 1977.

Matka jí zemřela, když jí byly tři roky. Zabila se v autě cestou z nákupního výletu do Omahy. Cesta byla tak jednotvárná, že usnula za volantem. Alwyn si tedy najal hospodyni – německou vdovu, jejíž manžel vypadl z traktoru – a vrátil se ke svému obchodu. Nikdy se znovu neoženil. To by vyžadovalo příliš velké úsilí.

Boubelaté dětičky jsou roztomilé. Asi tak do šesti let. Ale na tlusté dvanáctileté holčičce už není roztomilého zhola nic. Eliza do puberty nevstoupila – ona ji doslova převálcovala.

Jedním z důvodů, proč byla Lizzie Gunnová boubelatá, byl prostý: když bydlíte v Ozone, nemáte důvod být hubená. Vlastně není důvod dělat něco jiného než jíst, číst knížky a otěhotnět. Hodně Eliziných kamarádek otěhotnělo. Jenže Eliza četla a jedla. K jedné z mnoha ctností Alwyna Gunna patřil i zájem o literaturu. Jen co se Eliza naučila číst, nosil jí Alwyn z knihovny hromady dětských knih. V deseti letech se však už pročetla do oddělení pro dospělé.

Zhruba v deseti letech si také uvědomila, že se liší od ostatních. Nejen proto, že je boubelatá (tedy tlustá), ale také proto, že nechce být jako všichni. Netoužila se zapojit do jejich řad. Nikdy nechtěla být jednou z davu. Když nemohla vyhrát, raději se loudala tak, že přišla deset minut za posledním. Dělala všechno pro to, aby se nějak vymanila ze stáda. Tlustá, nebo hubená – představa, že by byla obyčejná, ji doslova odpuzovala. A ten pocit byl duševní, ne fyzický.

Vášnivě ráda bádala. Chtěla se všechno dozvědět první. Mít tajemství, které nikomu neřekne.

Čím více četla, tím silněji podněcovala svou fantazii.

A ta se přímo rozbujela.

S Kiplingem vjela do Valhally, s Tolstým dobyla bran Moskvy, s Twainem se plížila po New Orleansu. Od Shawa se naučila vybranému chování, od Galsworthyho půvabu, a eleganci od Henryho Jamese. Byla Annou Kareninou, Sarah Bernhardtovou i Holly Golightlyovou. Ve škole si vymýšlela různé příhody a vyprávěla je v koupelně svému kartáčku na zuby, svému psovi, kočce, zkrátka každému, kdo jí naslouchal. A když začali v televizi vysílat staré filmy, proměňovala se v Rosalind Russellovou, Jamese Cagneyho a Pat O’Brienovou – všechny v jediné osobě – a honila se za nějakým napínavým příběhem. Za sólokaprem.

Stala se redaktorkou školního časopisu, což bylo místo vyhrazené boubelatým brýlatým holčičkám, protože se všeobecně považovaly za vážnější než ty hezké, co měly prsa a zadek, a za daleko odpovědnější, než byli nadržení chlapci, kteří se nedokázali na nic pořádně soustředit. Nosila otcův starý klobouk s novinářskou průkazkou za stuhou, štěkala jeden rozkaz za druhým a přiváděla všechny k šílenství. Její časopis získal přestižní cenu coby nejlepší středoškolský časopis ve státě. Ona dostala osobní ocenění za nejlepší úvodník. Pojednával o smrti posledního místního kováře. Napsala ho v šestnácti.

A pak se jí přehouplo sedmnáct. Ten rok se s Elizou něco přihodilo. Shodila. Doslova vyhubla – přesně do té podoby, o jaké dívky sní.

Stalo se to téměř přes noc. Jako když se z larvy vyloupne motýl, z tlusté Lízy zkrátka tuk nějak opadal a proměnila se v nádhernou Lizzii Gunnovou, sto padesát centimetrů, čtyřicet sedm kilo, nejkrásnější prsa a zadek na škole. Všichni místní hezouni se mohli strhat. Doma u ní neustále vyzváněl telefon. Teď tedy doopravdy byla kus.

Kromě toho se osamostatnila, stala se z ní trochu podivínka a zasněná samotářka. Tím, jak zhubla, jí náhle jakoby neubývalo energie.

Ze střední školy v Ozone šla na univerzitu do Missouri, následoval Lincoln, Chicago a Boston. Od té chvíle byl její život samé vzrušení. Po odchodu z Ozone už nudu nepoznala. Nuda se rozplynula do zpráv v šest a lechtání v žaludku, které ji neustále pohánělo za novými věcmi. A teď, když s Frankem O’Harou pronásleduje chiméru jménem Chameleon, se všechny její sny, fantazie a touhy splnily! Splnilo se jí všechno!

Svůj příběh mu vylíčila stručně. Seděl hluboko zabořený v pohodlném křesle, s nohama pod bradou, a neustále ji přes kolena pozoroval, jako kdyby na ni mířil. Tentokrát se jeho pohledu nevyhýbala, a když domluvila, skočila rovnýma nohama zpátky do toho, co jí nejvíc vrtalo hlavou.

„Nechce se mi věřit, že zrovna v této chvíli někdo vraždí, umírá tam člověk, a my tady bezmocně sedíme!“

O’Hara vstal a došel k posteli. Uchopil Elizu za ruce a lehce ji přinutil vstát. Přátelsky ji objal a přitiskl k sobě. Chtěl ji jen uklidnit a vrátit jí pocit bezpečí. To prosté gesto ji dojalo a teplo jeho těla na ni skutečně působilo jako uklidňující prostředek.

„Tentokrát se to zvrhlo moc rychle,“ řekl.

„Měl jste pravdu,“ špitla. „To s mafií byla opravdu hra pro malé děti.“ Sjížděl jí prstem po tváři a dolů k bradě.

„M-možná jste měl pravdu. Třeba se na tohle doopravdy n-nehodím.“ Panebože, vždyť já se zakoktávám! pomyslela si.

„Udělali jsme, co jsme mohli. Když člověk přijme nevyhnutelné, život je mnohem snazší.“ Hladil jí ušní lalůček.

„Já… myslela jsem… bůhvíjak to nedělám chytře… to sledování. A pak jsem zajela za roh a…“

„Nemá cenu se v tom nimrat. Udělal jsem chybu. Ten chlap je profík. Je to jeho práce. Hoďte to za hlavu!“ Lehce jí přejížděl konečky prstů po krku.

Přitiskla se k němu. Zlehounka ji hladil po tváři, až se motýlím dotekem svých prstů přiblížil k jejím rtům.

Prolétlo jí hlavou: On si snad mysli, že když mi tohle bude ještě chvilku dělat, tak padnu na záda? Do postele?

Vybídl ji: „Zavřete oči, Lizzie.“

Vnímala vlahý dotek jeho rtů, které něžně obemkly její, ale znovu se odtáhly a ona ucítila na rtech jeho jazyk.

Řekla si: No jasně! Přesné to si myslí!

Pomaloučku otvírala ústa a špičkou jazyka se dotkla jeho.

A došlo jí, že O’Hara má vlastně pravdu. Bouřka sílila. Mračna pročísl blesk a na chvíli se všechno rozzářilo. Pak se ozvalo zadunění hromu a – vypadla elektřina. Všude se rozhostila naprostá tma.

Hinge se postupně blížil k oknu.

Na chvíli se od O’Hary odtrhla a náhle cvakla zapalovačem. V pokoji bylo pět svíček. Všechny zapálila. Plamínky se mihotaly v chladivém vánku procházejícím otevřenými okny.

„Já jsem na svíčky vysazená,“ zašeptala.

„Takže svíčková bába…?“ Uchopil ji za límeček od košile a lehce si ji k sobě znovu přitahoval.

Své emoce nedokázala příliš udržet na uzdě. Byla ze všeho toho vzrušení celá rozechvělá, navíc krásná noc… Jako by jí zbystřily všechny smysly. O’Hara jí připadal neodolatelný – jako pirát, který se odkudsi vynoří, unese ji z otrokářského trhu a odnáší si ji na loď. Tuto iluzi si vytvořila ve své fantazii, když poprvé objevila svou smyslnost. Fantastická představa otrokářského trhu přežívala celá léta. A teď svého piráta konečně potkala.

I ona dokonale zapadala do jeho nejtajnějších představ: zranitelná překrásná dívka, ale s úžasnými zkušenostmi a rozhledem.

Hinge se blížil k oknu. Lilo stále silněji a už se zvedal vítr. Malá zahrádka kolem chaty se pomalu měnila v bahnisko. Blesky se křižovaly jeden za druhým a Hinge v jejich oslňujícím světle sledoval, jak muž rozepíná dívce blůzku. Zdálo se, že to trvá celou věčnost. Blůzka se nakonec rozevřela, ale muž stál přímo před dívkou a bránil Hingemu ve výhledu. Přesunul se tedy k vedlejšímu oknu. Od něj viděl v mihotavém světle mužovu siluetu. Lehce přejížděl dívce po plných ňadrech palcem, svlékl jí blůzku a hodil ji na postel. Líbal ji na šíji, na ramena a pomaličku se dostával až k hrudi.

Hinge vytáhl z kapsy u košile doutník a vsunul ho mezi zuby. Z rukávu si nechal vklouznout do ruky nůž. Riskoval možnost, že znovu zapnou elektřinu nebo že ho muž v záři blesku zahlédne. Věděl však, že jsou příliš zabraní do sebe, než aby si všímali okolí. Ten chlapík by mu měl poděkovat! To bude, panečku, smrt! Nejprve probodne jeho a na dívku si nechá foukačku – pokud muže neusmrtí už úderem pěstí.

O’Hara s Elizou vypadali ve světle svíček jako jedna propojená bytost. Jejich pomalé pohyby občas prozářilo žluté světlo blesku a osvětlovalo jejich prsty zápolící s háčky a knoflíky. Nakonec se jejich těla proplétala, dlaně tápaly po těle toho druhého, rty se hladově hltaly navzájem a on ji pomalu pokládal na postel. Velké listy palem šustily ve větru a déšť Hingeho bičoval do tváře. Pozoroval je mezi okenními žaluziemi. Matně rozeznával jejich postavy na posteli; nyní už byli nazí. Leželi na boku, obličejem proti sobě.

Eliza cítila, jak se k ní O’Hara tiskne; připadalo jí, že jeho rty jsou úplně všude – vnímala je na ňadrech i na břiše. Nevynechal snad jediné místečko a ona ho hladila po zádech, dotýkala se jeho kůže a obdivovala krásné klenutí svalnatých zad a pevné hýždě. Lehce se k němu zvedla a on se přiblížil ještě o něco víc. Už to začíná, pomyslela si. Cítila vzrušení v zátylku, pod ušima, narůstalo jí v žaludku. Zapomínala, kde je, s kým je, zkrátka všechno. Přetrvával jen ten vzdouvající se pocit, ty úžasné elektrické výboje, jimiž její tělo reagovalo na každý dotek a polibek.

Hinge chatku obešel. Natáhl ruku ke klice u dveří.

Vůbec nevnímal drátěnou smyčku nad svou hlavou. Nic neviděl ani neslyšel, dokud neucítil, jak se mu zarývá do krku drát.

Jeho reakce byla instinktivní a bleskurychlá. Nejprve se prudce vymrštil vzad proti útočníkovi. Cukl hlavou a zaťal všechny svaly na krku, aby se proti škrtidlu nějak ochránil. Pak sáhl za sebe a pokusil se útočníka chytit. Ale nikdo tam nebyl. Hinge visel na takzvaném ‚vodítku‘.

Smyčka se znovu stáhla, on sebou cukl a upadl na záda přes chodník do vlhkého písku. Ihned se převalil a kroutil sebou tak, až se vztyčil na kolena. Snažil se zahlédnout svého vraha. Viděl však jen nejasný obrys nějaké postavy, která třímala škrtidlo.

‚Vodítko‘ byl starý trik. Drátěné škrtidlo bylo natažené na tyči přes malou kladku se západkou připomínající řehtačku, takže se dalo snadno utahovat. Vrah tak stál minimálně metr za svou obětí a dokázal jí neustále narušovat rovnováhu a pomalu ji přiškrcoval, dokud se neudusila.

Drát se Hingemu zařezával hluboko do krku a stahoval mu dechovou trubici. Mávl nožem a snažil se drát přeříznout. Vrah za ním se však pohyboval rychle a podařilo se mu zase škubnout tak, aby Hinge ztratil rovnováhu. Hinge padal, chtěl se převalit a udělal jakési salto, aby dopadl na obě nohy. Vrhl se na útočníka nožem. Cítil, jak jeho ostří proniká do masa. Zranil ho na předloktí. Sice měl v ústech stále ještě smrtící doutník, ale nemohl riskovat, že se muži netrefí přesně do krku.

Útočník uskočil a znovu drát přitáhl.

Hinge ztrácel sílu. Krátce přidušeně vydechoval a drát se nezadržitelně zarýval hlouběji a hlouběji. Převalil se v mokrém písku, popadl ‚vodítko‘ a přitahoval si útočníka k sobě. Ten se vrhl vpřed a doskočil na všechny čtyři až téměř k vodě.

Pláž bičovanou deštěm na sekundu ozářil klikatý blesk. Hinge spatřil zmáčenou tvář svého vraha a vytřeštil oči.

Spettro!

Posunul si jazykem foukačku ve tvaru doutníku a vystřelil šipku přímo Falmouthovi do obličeje. Ale vítr a Falmouthův náhlý pohyb k Hingemu jeho pokus zmařily a šipka probodla Falmouthovi sako na rameni. Když se na Hingeho vrhl, šipka vypadla. Muži znovu klesli do mokrého písku.

Příboj jim už omýval nohy.

Hinge byl strachy bez sebe. Vrčel jako pes, kroutil se a plazil se co nejdál od vody. Rukou, v nímž třímal dýku, ryl do písku a druhou se snažil zmírnit tlak smrtícího drátěného obojku. Falmouth ho popadl za kotníky a táhl ho k vodě. V záři blesku si všiml vyděšeného výrazu v Hingeho očích. A pak slyšel zdušený výkřik hrůzy, který se z jeho pohmožděného hrdla už nemohl vydrat naplno.

No jo, on se bojí vody, pomyslel si Falmouth. Hinge se bojí vody!

Hinge sebou divoce zmítal, když cítil, jak se přes něj převalují vlny mírného příboje. Chroptěl, snažil se popadnout dech, tápal po Falmouthovi a naslepo sekal nožem do temnoty.

Falmouth ho převalil do hlubší vody. Hinge už dlouho vydržet nemohl. Škrtidlo vykonalo své. Když chvíli udrží Hingeho pod vodou, bude brzy po všem. Falmouth však náhle pocítil, jak mu cosi svírá jeho vlastní krk. Hinge ho jednou rukou stiskl jako ve svěráku. Pak Falmouthovi do boku proniklo ostří dýky. Zarylo se mu hluboko do masa.

Falmouthovi prohlesklo hlavou: On mě dostal! Ten zatracený texaský kovboj má už rozřezaný krk vejpůl, a pořád ještě bojuje! Dokonce ani ve vodě nemohl Hingeho zdolat.

Prudce sebou škubal a vlekl Hingeho do stále hlubší vody a držel ho pomocí ‚vodítka‘ pod hladinou. Tápal druhou rukou a nahmatal nůž, který mu stále ještě vyčníval z boku. Prudce ho vytrhl a odhodil do příboje. Pak popadl Hingeho za ruku a snažil se mu uvolnit prsty. Připadalo mu to však stejně zbytečné jako uvolňovat čelisti želez, do nichž se chytilo nějaké zvíře. Falmoutha pálily plíce. Oba se váleli v moři pod vodou, ale jemu se podařilo vynořit nahoru a zhluboka se nadechnout. Vyvlekl Hingeho za drát nad hladinu a zíral do groteskního šklebu v mrtvém obličeji.

Pevně uchopil Hingeho za palec a vší silou ho zlomil, aby se zbavil sevření na krku. Pak padl ke kamennému valu a plazil se ven z vody. Zůstal ležet na kamenech, nechal se zkrápět deštěm a masíroval si hlubokou ránu v boku a bolavý krk. Vzápětí se Hingeho tělo vynořilo na hladině, tváří dolů, a Falmouth ho sledoval, jak naráží do skalisek a zase s příbojem odplouvá.

*****

Bouře pokračovala a O’Harovi vířily hlavou myšlenky a těkaly jako blesky sem a tam mezi současností a minulostí; mezi Jamajkou a Japonskem. Ale pak ji ucítil vedle sebe, slyšel, jak si něco tiše šeptá, uvědomoval si, jak je vlhká, a její ruka ho hledala a našla; a pak vnímal, jak její vzrušení proplouvá do něj, a vnímal její hebkou pleť na své a uvědomoval si, jak voní a jak se pohybuje a šeptá a dotýká se ho a líbá. Slyšel, jak křičí, a slyšel její ticho. Připadal si v ní nádherně.

A Japonsko na nějakou dobu přestalo existovat.

KAPITOLA 14

„Tak tedy,“ řekl Kouzelník, „Lavander je mrtvý. Právě jsem chytil na krátkých vlnách kingstonské rádio. Říkají tomu přepadení. Podřezaný krk, uříznuté kapsy a tak dále.“

Ráno se vrátili na St. Lucifer a on hned zasedl ke svému počítači Izzymu a snažil se rozluštit kód z Lavanderova deníku.

„To opravdu není žádné překvapení…“ konstatoval O’Hara.

„To ne, ale jedno překvapení tady je,“ prohlásil důležitě Kouzelník. „Do zálivu Montego Bay vyplavil příliv další mrtvolu. Běloch. Zatím nebyl identifikován, ale zřejmě ho uškrtili.“

„Uškrtili?“

„Jo, ale berme ty vraždy jednu po druhé,“ řekl Kouzelník.

„Na Jamajce jsme to zkrátka a dobře zvorali. Otázka zní: Co podnikneme odsud?“ ,

„Jo. Z toho výletu se nemáme moc čím chlubit,“ povzdechla si Eliza. „Mrtvý chlap a deník, který neumíme přečíst.“

„Já ten jeho kód rozluštím!“ prohlásil Kouzelník sebevědomě. „Dělám na tom od rána – je to jenom otázka času. Jde o písmenný kód, to poznám podle větný struktury.“

„Co to znamená?“ zeptala se Eliza.

„To znamená, že kód prostě nahrazuje jedno písmeno za jiné. Chápeš?“ Od návratu z Jamajky si už všichni tykali. Kouzelník pokračoval: „Třeba místo A se píše Z nebo B nebo G, prostě cokoliv, podle zásad toho pitomýho kódu. Musí to být něco tak jednoduchýho, aby si to Lavander dokázal zapamatovat. Jasný, ne? Kdo by si uměl zapamatovat nějaký nelogický náhrady za všech podělanejch šestadvacet písmenek, co?“

„Jenže Lavander by to dokázal. Považovali ho přece za génia, co se zcvoknul,“ namítl O’Hara.

„A jak může ten problém vyřešit Izzy?“ divila se Eliza.

„Dyť je to jenom anagram. Jednoduchej, přiblblej anagram,“ vysvětloval Kouzelník. „Některý slova jsou jasný – jako spojky a tak. Taky se některý písmena opakují víckrát než jiný. Jsou typický různý kombinace písmen, dvojhlásky a podobně.“

„Jenže to může trvat věčně, než se podaří probrat všechny možné kombinace,“ řekla Eliza.

„Izzy je rychlej. Ten si poradí. Hele, nejdřív mu to usnadním. Třeba vyberu větu a pak Izzyho naprogramuju, aby vyhledal, co se opakuje. Nejdřív teda spojky a krátký slova. Budu mu to zužovat a nakonec z něj vykřešu dvě tři slova, co budou dávat nějakej smysl, sakra!“

„Pořád nechápu.“

„Počkej, ukážu ti to.“

„Mimochodem – viděl už někdo po našem návratu Jolicoeura?“ zeptal se O’Hara.

Kouzelník pokrčil rameny. „Asi dovádí do dokonalosti nějakou svoji novou habaďůru.“

Izzy ve své velké skříni tiše hučel. Na monitoru se objevovala nesmyslná slova. Kouzelník se posadil a pečlivě si obrazovku prohlížel. „Oukej. Můžete mě teď sledovat? Hele, nejdřív vyberu nějakou větu z toho deníku.“ Ukázal na obrazovku. Objevila se na ní záhadná změť. Shluky písmen, které nedávaly smysl.

Cpl Zbwqn Mfclbngcmwngx Ygnj Xca.

„To je jak aztécky,“ povzdechla Eliza.

Kouzelník ji ignoroval. „Pak zadám Izzymu příkaz k analýze.“ Na klávesnici vyťukal slovo ‚ANALYZ‘. Vzápětí začal počítač na monitor tisknout přehled nejrůznějších údajů: počet slov ve větě, kolik písmen má nejkratší a nejdelší slovo, kolik písmen se vyskytuje celkem, kolik velkých písmen, kolikrát se která písmena opakují a podobně.

Počítač se na chvíli odmlčel a vzápětí se objevilo: ‚Vytvářím zástupce…‘

„Táák,“ zabručel Kouzelník. „Teď Izzymu ušetříme trochu času. Pokusíme se vylučovací metodou a pomocí logiky vytvořit aspoň nějaký začátek… Věta je určitě anglicky. Nevyskytují se nám tady zdvojený hlásky, takže nejdřív nejkratší slova, jo? Byla by pořádná náhoda, kdyby tahle věta začínala nebo končila slovem ‚anď nebo končila určitým členem ‚the‘. Stíháte mě sledovat? Naopak vysoce pravděpodobný je, že tahle věta bude určitým členem ‚the‘ začínat. Necháme Izzyho, ať začne luštit a pro začátek nahradí místo ‚Cpl‘ ‚The‘.“

Vzápětí zadal do počítače ‚Nahradit CPL, zaměnit THE‘.

A okamžitě se objevila původní věta:

Cpi Zbwqn Mfclbngcmwngx Ygnj Xca.

A za ní nová věta s nahrazenými hláskami:

The Zbwqn Mftebngtmwngx Ygnj Xta.

„Teď se podíváme, co dostáném, když nám napíše jenom ty zaměněný písmena.“ Vyťukal příkaz: ‚Psát jen zaměněné.‘ A počítač napsal:

The--–--–te-t--–--–--–1 –

„A co s tím budeš dělat teď?“ vyptával se O’Hara.

„Teď mu to takhle prostě uložím do paměti. Pak přejdu k další vybrané větě. Jasně, je to metoda pokus-omyl, ale Izzy to vlastně všecko dělá sám – a rychle. Já mu jenom zadávám, co má zaměnit, dokud mi to dohromady nevytvoří nějaký smysluplný slovo. Neboj, Námořníku, já klíč k týhle šifře najdu!“

„Tak se občas ozvi,“ ušklíbl se O’Hara. „Rád bych s tebou v nadcházejících letech zůstal v kontaktu.“

Ale Elizu ten systém fascinoval. Už měla možnost pracovat s textovými procesory a o schopnostech počítačů měla jisté ponětí.

„Třeba to dokáže!“ řekla optimisticky.

Kouzelník se naklonil, blýskl očima a zahýbal si před obličejem prsty v bílých rukavicích. „Možná budeme mít štěstí a vyleze nám z toho něco velkýho. Třeba seznam jeho klientů…“

„Potřebujeme pauzu,“ prohlásil O’Hara. „Začínáme vařit z čisté vody.“

„Nebuď tak skeptický!“ okřikla ho Eliza. „Tohle je jediné, co máme.“

„Ne tak zcela, mam’sellle et messieurs!“ ozvalo se ode dveří.

Na prahu stál Joli a šklebil se od ucha k uchu. „Říkal jsem vám přece, že bych na Haiti uměl schovat i žlutýho slona! Au contraire, oni přede mnou neschovají nic. Toho uprchlíka jsem našel!“

„Danilova?“ vykřikl O’Hara.

„Oui. Ale jistě!“

„Na Haiti?“

Mužík důležitě pokýval hlavou. „A navrhoval bych, abyste sebou vy dva hodili!“

„Dva? Já jsem z toho zase vyloučená?“ zlobila se Eliza.

„Obávám se, Elizo, že na tuto expedici vy nemůžete. Oba musíme v tomto případě zůstat v zákulisí.“

„A proč?“ ptala se rozhořčeně.

„Já z toho důvodu, že se na Haiti nesmím vrátit. A vy proto, že místo, kde se Danilov ukrývá, je pouze pro muže.“

„Pouze pro muže… A kde teda je? V YMCE v Port-au-Prince?“

„Ne. Je v klášteře.“

„V klášteře?“ zvedl obočí O’Hara.

„Oui. Kousek od Cap-Haitien. Jmenuje se La Montagne des Yeux Vides. S jedním přítelem jsem domluvil, že se s váma setká na letišti. Odvede vás až tam a zařídí, abyste se dostali dovnitř.“

„Kdy?“ ptal se nedočkavě Kouzelník.

„Co nejdřív. Nejlepší by bylo dorazit na místo do setmění. A teď máme teprve…“ pohlédl na hodinky z ryzího zlata, které se mu leskly na zápěstí, „… půl jedné. Kdybyste mohli ve tři odjet, budete na Cap-Haitien do půl páté a v Les Yeux Vides do západu slunce.“

„A je to tady. Zase…“ konstatoval Kouzelník. „Howe si bude myslet, že jsme se s jeho tryskáčem někam zdekovali.“

„Seženu pilota,“ nabídla se Eliza. „Doufejme, že si nevyjel někam na měsíc na moře nebo tak něco.“ A vyběhla z pokoje.

„Joli,“ promluvil O’Hara přísně. „Jak to, žes našel Danilova tak rychle? Chameleon zřejmě vyslal jednoho ze svých nejlepších operativců a ten po něm jde už celé měsíce.“

„Joli zná totiž na Haiti všechny,“ vysvětloval Kouzelník. „Je fakt, že se tam už asi nebude moct vrátit, ale určitě ještě může zařídit hodně věcí přes telefon.“

„Jak se ti to povedlo, Joli?“ naléhal O’Hara.

Drobný mužík se doslova dmul pýchou. „Mohl bych si to nechat pro sebe, ale… nejdřív se musím přiznat, že toho Danilova znám. Asi rok jezdíval střídavě do hotelu. Byl tu mockrát. Le Sorcier byl až příliš zaneprázdněn svým počítačem, než aby tomu věnoval větší pozornost, ale Joli! Ha! Já jsem ho jednoznačně poznal. Samozřejmě ne podle jeho pracovního zařazení – o tom pochopitelně nemluvil. Ale svěřil se mi, že často jezdívá na Haiti, a tak jsem ho zkontaktoval s několika svými přáteli. Věděl jsem, že jestli teď na Haiti bude, tak ho dokážu najít. A, voila, ono to vyšlo!“

„Klášter…“ zamyslel se O’Hara. „Koho by vůbec napadlo hledat toho nejlepšího z evropských nájemných vrahů v klášteře?“

Jistě,“ přitakal Kouzelník. „A který slušný mnich by toho hajzla vzal pod svou ochranu?“

„To co nevidět zjistíte,“ řekl poněkud nadutě Joli a odešel.

*****

Cap-Haitien, klidné městečko ležící na Basse Terre, úzkém pruhu země na úpatí kopců severního Haiti, už bylo za nimi. Už tři čtvrtě hodiny se snažili zdolat pětačtyřicet kilometrů té nejhorší silnice, kterou O’Hara v životě viděl. Kouzelníka to zpočátku nijak nevyvádělo z míry, protože strávil v Karibiku téměř deset let. Ale jak zaprášený starý chevrolet úpěl a sténal při výjezdu do jednoho z mnoha kopců lemujících severní pobřeží ostrova, dokonce i klavírista začal projevovat první známky nervozity. Nad špičatými vrcholy se stahovala temná mračna a hory za nimi začal brzy skrápět déšť. Silnice náhle skončila u kamenné stěny. Za ní bylo patnáct set metrů prázdnoty. Čekal tam na ně asi desetiletý chlapec se třemi mulami.

„To jsou osli!“ špitl Kouzelník. Joli o jízdě na nějakým podělaným oslu neříkal ani slovo!“

„Joli nám toho vlastně vůbec moc neřekl…“

„Ten zkurvenej mrňavej přičmoudlej žabožrout! Má děsně zvrácenej smysl pro humor! Tohle není poprvé, co se mnou parádně vyběhl!“

„A to tam ještě nejsme…“ povzdechl O’Hara.

Billy, jejich průvodce, nepromluvil cestou z letiště víc než deset slov. Nechoval se nepřátelsky, jen mnoho nenamluvil. Byl to vysoký vyhublý muž, téměř kost a kůže, se světle hnědou pletí a vypracovanými svaly na pažích a ramenou. Měl obrovité sukovité ruce a protáhlý, ostře řezaný obličej s výraznými lícními kostmi. Chlapec s osly se mu podobal natolik, že to mohl být jeho syn.

Billy vystoupil z auta a kývl na ně. Řekl cosi stručně francouzsky a chlapec hned nasedl do auta. Pak jim Billy pokynul, ať vylezou na osly. „Musíme si pospíšit. Bylo by lepší se tam dostat dřív než bouře.“ Jak je to daleko?“ zeptal se Kouzelník. „Asi třicet minut do kopce. Ne daleko.“ Kouzelník smutně pohlédl na O’Haru.

„Půl hodiny do kopce na oslím zadku a on si řekne, že ‚to není daleko‘?“ Tři oslíci namáhavě stoupali úbočím horského srázu. Stezka se zařezávala do prudkého svahu. Nad nimi se tyčila kamenná stěna, pod ní ani ne dva metry široká cesta a pod cestou zase hluboký sráz. Viděli až do údolí, stovky metrů pod sebe. Mezi skalisky vyl silný vítr, který přinášel vlhký příslib deště. Vysoko nad nimi mezi vrcholky už rachotil hrom.

„Tentokrát to Joli doopravdy schytá! Tentokrát mu fakticky ukopnu kus prdele a přitluču si ji na hřebík nad svý piáno!“

„Ale poslyš, Kouzelníku, vždyť nám našel Danilova!“

„Ale vůbec nám neřekl, že budem muset jet na posraným oslu někam na obrovskej kopec, navíc po cestě, která je široká asi stejně jako proužek slaniny, co snídám. Vopravdicky zvrácenej humor, to ti povím. Prostě je to blbej žabožrout. Voni jsou všichni perverzové…“

„Jenže on není žabožrout, Kouzelníku. Je Haiťan!“

„Mluví jak žabožrout, chová se jak žabožrout a je zvrácenej, takže v mejch vočích je prostě žabožrout jak vyšitej!“ vykřikoval Kouzelník. „A co by sis bez něj počal?“ křikl O’Hara do větru. „Líp by se mi spalo,“ zařval Kouzelník odpověď.

Osli byli příliš tvrdohlaví na to, aby se báli. Billy kráčel v čele. Kouzelník, který bez ustání nadával, byl uprostřed a O’Hara jejich průvod uzavíral. Vítr se kolem nich divoce proháněl a profukoval jim letní bundy. Stezka už byla zvlhlá a kluzká a navíc se dalo do deště. Nakonec se stezka ještě zúžila. Billy vytáhl z kapsy baterku a mával s ní dopředu dozadu, aby vůbec viděli oslům pod nohy. Na západě nad pobřežím se jakoby vznášela La Citadelle, pevnost, kterou král Kryštof vybudoval na vrcholku hory počátkem devatenáctého století. Její vysoké, ponuré zdivo obepínalo jedno z mnoha rozeklaných skalisek nad nimi. Brzy však zmizelo v provazcích prudkého deště a houstnoucím šeru.

Šplhali ještě výš.

Kouzelník si krátil dlouhou chvíli stížnostmi na adresu Joliho, zatímco O’Hara měl plnou hlavu Lizzie a vzpomínek na její hebkou horkou kůži v Montego Bay, ale i na dychtivé nadšení, s nímž se chopila možnosti luštit s pomocí Izzyho kód k šifře, zatímco oni budou pryč. Děvenka se pustila s vervou do práce, pomyslel si. O tom nemůže být pochyb! S myšlenkami na Lizzii mu cesta ubíhala rychleji.

Přežili pětačtyřicet minut namáhavé cesty v sedle, navíc v hustém dešti, a konečně se dostali na konec úzké stezky – na malou plošinu chráněnou pouze nízkým hliněným valem. Neustále je bičoval déšť poháněný silným větrem. Spatřili zábradlí k uvázání zvířat, široké přesně pro jejich tři muly. Spolu se zvířaty se na plošinu opravdu nevešlo víc lidí než tři.

O’Hara vzhlédl. Kamenná stěna nad nimi se ztrácela v mlze.

„Co teď?“ zanaříkal Kouzelník. „Zbytek cesty poletíme, nebo co?“

K úpatí skalní stěny byl upevněný zvonek a Billy na něj musel několikrát zazvonit, dokud se shora neozval hlas.

„Oui? Qui est la?“

„C’est moi – Billy,“ křikl jejich průvodce.

„Ah, oui, Billee. Un instant.“ Vzápětí se z temnoty nad nimi vynořil koš přivázaný k tlustému lanu. Nad košem byla ještě smyčka jako řemínek na držení v tramvaji.

„Kdo pojede první?“ zeptal se Billy a poprvé za celou dobu se usmál. „Zbytek cesty jako urazíme v tomhle?“ vykřikl poplašeně Kouzelník. „Oui,“ kývl Billy.

„Já jdu až druhý,“ prohlásil Kouzelník a choulil se proti větra a dešti. „Nebo tady třeba počkám.“

„Jsi nervózní?“ zeptal se ho O’Hara.

„Hele, Námořníku, jsem doslova podělanej strachy,“ přiznal se.

„První jedu já,“ rozsoudil je vytáhlý Haiťan. „Aby věděli, že je všechno v pořádku.“ Podal baterku O’Harovi, nasedl do koše a oběma rukama uchopil smyčku.

„Allez-y!“ zvolal na muže nahoře a koš se za okamžik zvedl do výšky a mizel ve tmě.

„Prej ‚Allez‘, no já se poseru!“ ulevil si Kouzelník. „Co já tady vůbec pohledávám?“

„Říkals mi přece, že už se nudíš a že si chceš život okořenit trochou vzrušení! A tomuhle se říká vzrušení, ne?“

„Tomuhle říkám mrznout na kost! Nijak jinak!“ Zachmuřeně hleděl nahoru do tmy a poslouchal úpění lana a pomalé cvakání kladky nahoře.

Pak náhle kladka ztichla. Hned poté slyšeli, jak Billy křičí: „Allet donc! Pojďte nahoru. Je to bezpečné!“

„Merci,“ křikl zpátky O’Hara.

Rozhoupaný košík se zase vynořil ze tmy. O’Hara pomohl Kouzelníkovi nastoupit. Klavírista sevřel smyčku oběma rukama a držel se jí jako klíště, až mu zbělely klouby na prstech. Pevně zavřel oči. „Jako kdyby ten průser nestačil, museli jsme si na tuhle kratochvíli vybrat zrovna období monzunů!“ vykřikl. Jeho hlas však zanikl ve větra, protože koš se zvedl, rozhoupal se a stoupal nahoru právě v okamžiku, kdy se nad vrcholy rozzářila klikatá čára blesku.

Když koš spustili potřetí, nastoupil si O’Hara a hvízdl na prsty. Cítil, jak ho pomalu zvedají podél skalní stěny. Když se přiblížil k vrcholu, slyšel pravidelné cinkání ozubeného kola kladky. Koš s lidmi tady vytahovali a stahovali jako vědro do studny.

Jakmile se O’Hara dostal nahoru, okamžitě vnímal tajuplnou atmosféra onoho místa: nad vahadlem kladky sehnutý mnich v kápi – přízrak bez obličeje; samotný klášter připomínal labyrint vévodící rozeklanému vrcholu hory jako nějaký středověký žalář – nízká stavení z vepřovic, přilepená ke svahu, ošlehaná větrem a deštěm, propojená zastřešenými křivými lávkami; a nejhorší bylo strašlivé, neutichající sténání, doplněné občasným nelidským výkřikem, které O’Harovi ze všeho nejvíce připomínalo Dantův popis pekelných muk.

Billy a Kouzelník se krčili pod nízkým klenutým vchodem do stavení, které zřejmě sloužilo jako hlavní budova.

„Já jsem Frére Clef,“ představil se mnich v kápi.

„O’Hara. Toto je Mike Rothschild a Billyho znáte.“

„Oui. Bonsoir, mon ami.“

„Bonsoir,“ odpověděl Haiťan.

Bratr Clef se znovu obrátil k O’Harovi. „Měli byste vědět, že ti, kteří se rozhodli vstoupit do našeho řádu, složili slib mlčenlivosti,“ promluvil. „Já jsem fortnýř a jediný podle tradice smím hovořit s návštěvníky.“

Mluvil tiše s měkkou výslovností zabarvenou několika přízvuky. Britským, náznakem francouzského a možná i trochu španělským.

„Bylo nám řečeno, že jste přišli za mužem s deštníkem a že s ním soucítíte.“

„Je tomu tak,“ přikývl O’Hara.

„Bon. Pojďte prosím za mnou.“

Billy se rozhodl počkat v temné hale u vchodu, zatímco mnich vedl O’Hara a Kouzelníka po lávkách, kde byli chráněni před deštěm. Procházeli klášterem připomínajícím katakomby, míjeli dveře se zamřížovanými okny a O’Hara si náhle uvědomil, odkud to úpění vychází a proč, a název toho místa mu poprvé dával smysl.

La Montagne des Yeux Vides: Hora prázdných očí.

Přiléhavé. Zpoza mříží na ně zíraly oči bez života, natahovaly se k nim ruce a s každým zahřměním provázeným září blesku splynul ze rtů obyvatel sborový výkřik děsu a zoufalství.

Klášter byl totiž útočištěm pro choromyslné a mlčenliví mniši o ně pečovali.

Kouzelník vrhl na O’Haru chápavý pohled a obrátil oči v sloup.

Ozvalo se další zahřmění a další nelidský řev.

Vstoupili do poslední budovy a sešli po krátkém schodišti tvořeném širokými kamennými stupni. Na holých kamenných zdech se v neustálém průvanu mihotalo světlo zavěšených loučí. Stavení bičované deštěm a větrem páchlo zatuchlinou a působilo velmi zlověstně.

Muž v kápi se zastavil u první cely. „Řekl jsem mu, že přijdete,“ řekl. „Ale jeho reakce muže být… poněkud vyděšená…“

„Bratře Clefe, je Danilov šílený?“

„Vy jste to nevěděli? Ach ano, Bratr zvaný Deštník je naprosto šílený. Ve svém šílenství hledá pokání.“ Mnich nahlédl mřížemi ve dveřích. „Zjistíte, že… jak se to řekne? Bloudí? Bloudí bez cíle sem a tam mezi reálným a imaginárním světem.“

„Léčíte ho?“ zeptal se Kouzelník.

„Ti, kteří byli posláni do Lex Yeux Vides, jsou bohužel nevyléčitelní. Tohoto bratra sem přivedli přátelé, ale on o tuto izolaci sám požádal.“

„On požádal o to, aby ho sem zavřeli?“ podivil se Kouzelník. „Ano. Trpí extrémní paranoiou a občas uvažuje iracionálně. Domnívá se, že se ho všichni pokoušejí zabít. Dokonce věří, že jeho deštník je smrtící zbraň.“ No jistěže věří! pomyslel si O’Hara. Mniši z Les Yeux Vides zjevně netušili, kým Danilov ve skutečnosti byl. Nebo jim to bylo jedno. A domnívali se, že jeho strašlivá zbraň je neškodná.

„Jak dlouho už je tady?“ zeptal se O’Hara.

„Čtyři měsíce. A od svého příchodu se stále více vzdaluje skutečnosti.“ Ukázal na zvonek vedle dveří. „Až budete chtít odejít, zazvoňte. A počkejte, ještě něco. Je přesvědčen, že tady bydlí. Považuje to za domov. Neuvědomuje si, že i on je jedním z nich. Hodně štěstí.“

Mnich odemkl dveře a odsunul velkou petlici se zámkem. „Monsieur, máte hosty,“ řekl a tiše odcupital po schodech nahoru. Do cely vstoupili obezřetně a zůstali stát poblíž dveří. Oslnilo je světlo mnoha poblikávajících svic. Stály všude a vrhaly strašidelné žlutavé stíny na Danilovovu celu – vlastně cely, protože šlo o dvě cely propojené obloukovým průchodem vysekaným ve skále. Vstupní místnost je překvapila: stál v ní velký dubový stůl přiražený ke stěně naproti oblouku, celý zasypaný papíry a poznámkami. U další stěny spatřili velkou knihovnu plnou knih v mnoha jazycích, proti knihovně kavalec s několika polštáři, vedle něj noční stolek, za stolkem židli s vysokým opěradlem a dvě další v koutech. Na stěnách visely nejrůznější mapy, fotografie květin a divokých zvířat a maličká černobílá fotografie předměstí Sofie – bulharského hlavního města, které působilo ponuře a bezútěšně.

Ve druhé místnosti stála postel, noční stolek a velký neskladný prádelník. Nic víc.

Na podlaze vedle stolu zářila obrovská váza plná sedmikrásek. Danilov seděl za stolem a s perem v ruce se skláněl nad hromadou papírů. Něco si se zběsilou úporností zapisoval. „Un moment, un moment,“ mával na ně rukou. Jakmile dopsal, obrátil se. Výraz jeho tváře hovořil za vše. Byla to tvář muže pronásledovaného vnitřními démony, dohnaného k šílenství věkem, svědomím a strachem; tvář vraha propadajícího se do stále hlubší paranoie díky dobrovolnému podivnému uvěznění; tvář duševně vyšinutého člověka uzavřeného mezi podobně postiženými, naprosto lhostejného ke svému osudu. Kulatý obličej měl ztrhaný a propadlý. V očích mu probleskovalo sebezničení – v jednom okamžiku vypadaly zcela netečně, a vzápětí byly bystré a pronikavé jako diamanty. Zbytky vlasů mu zbělely a v neupravených slepených chomáčích mu přiléhaly k lebce. Roztřesené ruce s oteklými klouby měl zjevně postižené artritidou. Ztrhaný obličej se mu leskl perličkami potu. Na sobě měl špinavé, zoufale pomačkané bílé kalhoty a bílou košili k obleku, rozepnutou téměř až k pasu.

„Parlez-vous francais? Habla Usted espaňol? Sprechen Sie Deutsch?“

„Anglicky. Mluvíme anglicky.“

„Tak anglicky…“ zamyslel se. „Jste tedy Angličani?“ Mluvil dobře, byť s hrdelním přízvukem.

„Američané.“

„Američané?!“ Podezíravě si je měřil a horečnatým hlasem podrážděně dodal: „Jistě, jistě. O co jde? Jsem zaneprázdněný člověk. Nevidíte, kolik mám práce? Co? Pohleďte sem na stůl! Jen se na něj podívejte! Projekty, samé projekty! Pro mě je den příliš krátký… Má sekretářka… neviděl jsem ji už od… je na dovolené. Děvka jedna.“

Freneticky posunoval papíry po stole.

„Danilove?“ oslovil ho O’Hara.

Chorobně vyděšený muž na ně zíral v mihotavém světle svíček. „Já vás znám,“ vydechl a v hlase mu zněla úzkost. „Přišli jste mě zabít.“ Couval do rohu své cely a kňučel jak bojácné štěně. Deštník držel před sebou. Viděli, jak se jeho špička nebezpečně blýská. O’Hara od smrtící zbraně pomalu couval.

„Chci vám pomoci,“ řekl.

„Nechci pomoc. Běžte pryč. Patříte k nim.“

„Ke komu?“

Danilovovi se zničehonic změnila nálada. „Nezkoušejte to na mě! Považujete mě za blázna? Jak jste se dostali… Dobrá, dobrá. Kde je ochranka? Ochranka? Ochranka! Jak jste se dostali… Ochranka! Prodali mě… prodali… Ti hajzlové…“ Zavřel oči a tloukl se pěstí do kolena.

„Nikdo vás neprodal, Danilove. Slibuji vám, že vaše tajemství je u nás v bezpečí. Sám jsem byl na útěku a skrýval se déle než rok.“

Danilovovi se znovu změnila nálada. Zahihňal se a melodicky odříkával: „Ne-vě-řím-vám.“ Prozpěvoval to jako písničku. „Lžete. Všichni lžou. Věděl jste, že lhaní je druh umění?“

Čekal na odpověď se zvednutým obočím, a pak pokračoval: „V KGB vyučují předmět lhaní stejně, jako se vyučují špičky v baletu. Je to základ. Základ!“ Nastala dlouhá pauza. „Kdo jste? Já vás neznám, že?“

„Oficiálně jsme se nikdy nesetkali. Jmenuji se O’Hara.“

„O’Hara… O’Hara… Ir, že, IRA?“

„Američan.“

„Jasnějasnějasněužjstemitoříkalfajn,“ drmolil zdrceně. Pak se jeho frustrace jako mávnutím proutku znovu proměnila v hravost. „Fajn. Vynecháme ty kecy kolem, ano?“ Opřel se o deštník a začal kolem něj křepčit. „Kykyrykýý!“ Zvedl hlavu a kokrhal jak kohout.

„Cvok jak vyšitej,“ zašeptal Kouzelník. „Vypadněme odsud. Tenhle chlápek je úplně mimo. Vedle jak ta jedle, Námořníku!“

„Proč bych to měl teď zabalit, když jsme se trmáceli tak daleko, Kouzelníku?“ O’Hara zvedl hlas a zakřičel: „Pane Danilove?“

Mužík přestal kokrhat a zoufale na O’Haru pohlédl přes rameno.

„Máme podobný problém, pane Danilove.“

Mužík přestal i tančit a tázavě se na O’Haru podíval. „Vskutku? Půda je tady… hrozná. Příšerná. Ale… já jsem vytrval, pane.“ Ukázal na sedmikrásky. „Vyrostly z holé skály. Tady to je opravdový Gibraltar. Ale… já… jsem… vytrval!“

„Já ale nemám problémy se zahradničením,“ vysvětloval O’Hara.

„Tak?“

„Mám jiný problém. Můj sekční šéf na mě uvalil sankce.“

Danilov si ho podezíravě měřil. Pak bylo vidět, jak se mu v hlavě začíná vyjasňovat, a v očích mu zableskl chápavý výraz – snad. „To se stává v jednom kuse,“ prohlásil. „Když někomu věříte, tak to nebývá ten pravý. Říkám tomu reverzní teorie. Má vlastní. Nebo je to naopak?“

„Chceme vám pomoci, Danilove.“

„K čemu?“

„Víte, proč jste tady?“

„Klid. Vyrovnanost. Nechci odsud. Líbí se mi tady. Už žádný překvapení. Překvapení nemůžu vystát. Nemůžu vystát… zvědavost. Tady je každý den stejný. Jídlo je stejné. Lidi jsou stejní. Mám zahrádku – přímo tady venku. Ale prší. Možná se na ni budeme moci podívat později. Možná ráno. Možná, možná, možná… Čas ukáže, co? Jste tady taky jako hosté?“

Přihopkoval těsně k O’Harovi a tichým hlasem řekl: „Musím vás varovat. Jídlo je běs. Ale služby, ty služby… vynikající. Naprosto… vynikající. Žádné marné sliby a hlavně dost rychlé. Přirozeně… samozřejmě, že ne… absolutně ne jako v Plaze nebo Savoji, ale… v Egyptě taky nebývalo dobré jídlo. Cestujete?“

„Já tedy odcházím,“ zašeptal Kouzelník. „Jestli to budu ještě chvilku poslouchat, zcvoknu se taky.“

O’Hara ho ignoroval a snažil se dostat k věci. „Pane Danilove, víte, kdo jsem?“

Danilov začal znovu rázovat po místnosti a prohlížel si O’Harův obličej, strašidelně ozářený svícemi. „Můj kámoš? Bratr? Učitel? Můj kněz? Řidič? Můj nepřítel? L’ennemi, ano. Můj… osobní… kat.“

„Víte, kdo jsem?“ nedal se odradit O’Hara.

Šílený Bulhar se posadil a ohrnul rty. „Na testy jsem byl vždycky velice dobrý,“ řekl a znovu se zahloubal. Pak řekl: „Vy jste ten, kterému říkali Námořník.“

O’Haru to šokovalo. „To odpovídá,“ přikývl překvapeně.

„A vy,“ obrátil se ke Kouzelníkovi, „jste ten s tím hotelem.“

„Ať se propadnu!“ ulevil si Kouzelník.

Danilov se zase obrátil k O’Harovi: „Vy jste to zabalil.“

„Zase správně.“

„Jo, zabalil. Vzpomínám si na vás. Taky jsem to zabalil. Není to zrovna snadné.“

„Proč jste si myslel, že to snadné je?“

„Protože oni to nechtějí. Není to bezpečné. Radši vás nadlouho uspí.“

„Kdo jsou ‚oni‘?“

„Ti bez tváře. Hlasy z telefonu. Zabij tohohle, zabij tamtoho. A proč? Nikdy na tom nezáleží. Ale promiňte! Excusez-moi, monsieur.“

„Kdo je Chameleon?“

„Vím a nevím.“

„Jak vypadá?“

„Jako každý. Jako nikdo. Je to chameleon. Chameleon není nikdy tím, na koho vypadá.“

„A co víte o Mistrovi?“

Znovu zostražitěl. Těkal pohledem po místnosti. „Víte… je hrozně nebezpečné… je podceňovat.“

„Podceňovat koho? Myslíte Mistra?“

„Jsou to filozofičtí rasisti. Nemohl jsem to udělat. Nemohl, a teď… už nemám kam jít. Jenom sem. Tady je moje… králičí nora.“

„Proč jste utekl, Danilove?“

„Moc starý. Artritida.“ Zvedl své deformované ruce. „Bez citu. Moc tváří. Veselý tlusťoch v dešti… nemůžete jít do penze. Odejít se nedá. Když už jim nejste k užitku, zbaví se vás. Chápete? Hodí vás do… jak tomu říkáte?“ Napodobil nějaký drnčivý zvuk. „Drtič odpadků?“

„A jediný důvod, proč by tě Mistr chtěl vidět mrtvého, je tvoje artritida?“

Danilov žalostně přikývl. „Ano. To je neomluvitelné. Jako být nemocný. Snažil jsem se to před nimi dlouho skrývat. Ale nakonec jsem už… některé věci prostě nedokázal udělat.“

Nepřestával si třít ruce o sebe. Ještě dodal: „Nechal jsem je na holičkách. A oni selhání zkrátka… neuznávají.“

„A jak jste je nechal na holičkách?“

„Chameleon.“

„Co je s Chameleonem?“

„Minul jsem Chameleona.“

„Minul? Vy jste se ho snažil zabít?“

„Ano. Ach ano…“

„To Quill vám přikázal, abyste Chameleona zabil?“

„Mravence musíte nejdřív najít, než ho můžete zašlápnout.“

„Řekl vám Quill, abyste Chameleona našel?“

Danilov pomalu přikyvoval. Zíral do jednoho plamínku svíčky, jako hypnotizovaný.

„A to je tedy ten důvod?“

Přikývl. „Selhal jsem. Chtěli po mně, abych taky udělal tu věc na Havaji, ale už jsem byl daleko. To proti mně nemůžou vytáhnout.“

„Jakou věc na Havaji?“

„Toho chlapa s fotkama z Thoreau.“

O’Hara pohlédl na Kouzelníka a zvedl tázavě obočí.

„Myslíte tu vrtnou plošinu, co se potopila?“ zeptal se Kouzelník.

„Jo. Tam se ztratil Thornby.“

„Asi spíš Thornley, ten britský agent, ne?“ ujistil se O’Hara.

„Jo. Jenže tím všechno změnil. Pohřben v moři, pokud je mi známo. Poetické, nemyslíte?“

„A právě Thornley vás rekrutoval do služeb Mistra?“

„Ano. V Paříži. Před třemi lety. Můj první úkol byl… byl to… Simmons. V texaském Houstonu. Klasická rána deštníkem. Mrtvý za šest hodin. Infarkt. Nikdy se nedozvěděli, jak to bylo.“ Usmál se a zamrkal.

„Můžeme se ještě na minutku vrátit k té plošině? Opravdu ji potopili?“

„Jo. Se všema, co tam byli. Přes sto lidí. Osmdesát milionů… sto milionů dolarů. Strašlivá akce. My jsme přišli jen o Thornbyho, což se dá stěží označit za adekvátní, ne? Všechny nosné sloupy jsme zlikvidovali. Plastique.“

„A oni pak chtěli, abyste získal fotografie plošiny, které někdo udělal?“

„Šlo o snímky čerpacího systému. Revoluční technologie. Ale oni je nechtěli vidět. Prostě je zlikvidovali. I toho chlapíka, který je udělal. Ve stejný den. Divné, co?“

„Co myslíte tím ve stejný den?“

„Ten den, kdy potopili Thoreau, po mně chtěli, abych provedl tu akci na Havaji. Nakonec na ni zřejmě sehnali někoho jiného. Já jsem byl v Londýně a nemohl jsem odletět. Kvůli špatnému počasí. Nic neobvyklého.“

„Danilove, kdo si objednal to vyhledání Chameleona?“

„Telefon.“

„Byl to Quill?“

„Ano.“

„Quill vám tedy vydal příkaz k sankcím na Chameleona?“

„Ano.“

„A proč?“

„Důvody nejsou. Nikdy je nesdělují.“

„Můžete se pokusit hádat?“

„Stal se pro ně problematický.“

„Copak on neřídil Mistra?“

Přikývl.

„Takže Quill se rozhodl zbavit se Chameleona a ujmout se řízení celé operace?“

Danilov pokrčil rameny. „Důvody neříkají,“ prohlásil.

Venku se už bouřka utišila. Občas ještě zazněl hrom a rozléhal se mezi skalnatými vrcholky.

„Kde je Chameleon?“

„Ztratil jsem ho.“

„A kde jste ho ztratil?“

„V Tokiu.“

„On bydlí v Tokiu?“

Danilov znovu pokrčil rameny. „Snad.“

„Takže Quill vám přikázal, abyste vyhledal a zlikvidoval Chameleona, a vy jste ho sledoval až do Tokia a tam jste ho ztratil. Pak jste se rozhodl pro útěk?“

„Ne. Našel jsem ho a v Tokiu ho ztratil.“

„Kde? Kde jste ho ztratil?“

„Na ulici. Zmizel jako duch.“

„A jak jste ho našel?“

„Trvalo to dlouho. Pomalu jsem si dával dvě a dvě dohromady. Ostatní, kteří se pokoušeli přede mnou, zklamali.“

„Danilove, kolik lidí jste zabil pro Mistra?“

„Kolik?“

„Ano. Koho?“

„Simmonse v Houstonu, Richmana v New Yorku, Garcíu v Los Angeles, jednoho chlapa v Teheránu a jednoho v Řecku. A… bylo zima a pršelo… vždycky zima a pršelo… veselý chlapík. Tlustý. Lodník. To bylo… to bylo v…“ Paměť se mu zase zamlžila.

„Dával vám příkazy ještě někdo jiný než Quill?“

„Spojka.“

„Kdo?“

Zavrtěl hlavou. „Nechal vzkaz v hotelu: ‚Lístky na fotbal máte v pokladně.‘ Podle toho jsem poznal, že ho najdu na stadionu.“

„A který to byl?“

„Simmons. Teď si vzpomínám, ten v dešti… bylo to v Japonsku. Bridges. Jmenoval se Bridges. Ten rozšafný stavitel lodí. Tlusťoch. Dostal jsem ho, když vycházel z restaurace.“

„Ještě někdo?“

Já… nevzpomínám…“

„Danilove, jak jste poznal Chameleona v Tokiu?“

„Já… nevzpomínám…“

„A s Quillem jste se nikdy nesetkal?“

„Quill je hlas. Chameleon je duch. Midas je ztracen.“

„Midas? Kdo je Midas?“

„Midas…“

„Je to člověk? Nebo nějaké místo?“

„Já… nevzpomínám…“

Zničehonic vzhlédl, posadil se zpříma, položil ruce na kolena a deštník si držel u boku. „Učitel teď zarecituje Pounda. Umíte přece recitovat Pounda, ne? Takové divné jméno… Ezra. Tak těžké břímě uvalit na syna!“

„Danilove…“

Vzápětí padl na kolena a začal odříkávat podivnou litanii: „Nabikov, Ivan, ulice v Paříži, cestou do práce. Gregori, Georg, Londýn, přímo před Parlamentem…“ a pokračoval dál a dál. Jména svých obětí skandoval jako modlitbu.

„Ztratil jste ho, Námořníku,“ konstatoval Kouzelník.

„Sakra!“

„Ale dostal jste z něj hodně.“

„Jenže on ví mnohem víc!“

„Dnes už to neřekne. Vrátil se do své králičí nory.“ Danilov na ně zíral a jeho alabastrové oči se znovu leskly šílenstvím. Zaryčel jako divoká šelma, popadl deštník, vyskočil a začal švihat po světlech svíček.

„Je mimo, kamaráde. Vypadnem odsud, do prdele!“

O’Hara s Kouzelníkem couvali ke dveřím a šílený muž nepřestával sekat po svíčkách. Pokračoval ve výpadech i v temnotě, a když se dostali ke dveřím, držel smrtící deštník napřažený před sebe jako kopí. Rychle vycouvali ven a dveře zabouchli.

„Páni!“ vydechl Kouzelník. „To bylo chyt…“

Deštník náhle prolétl zamřížovaným okénkem ve dveřích a jeho ostrá špička zlehka načechrala O’Harovi vlasy. Rychle se sehnul a zastrčil petlici.

Danilov se pustil do křiku. Vřískal jako smyslů zbavený po celou dobu, kdy procházeli po klikatých lávkách k hlavní bráně. Jeho ryk slyšeli, ještě když je jednoho po druhém spouštěli v koši dolů z té pekelné skály.

KAPITOLA 15

„OUKEJ, TAKŽE SE VÁM PODAŘILO ROZLUŠTIT LAVANDERŮV KÓD,“ pronesl pochvalně Kouzelník. „Tak se na to podíváme.“

Odpočinutí, osprchovaní a osvěžení čerstvým ovocem a kávou procházeli veškeré údaje v Izzym a Kouzelník se chystal vytáhnout z jeho paměti to, co potřeboval. Prsty se mu po klávesnici míhaly, jako kdyby hrál na koncertní křídlo. Pobrukoval si písničku ‚Body and Soul‘ a snažil se počítač přimět, aby s ním komunikoval.

Eliza vysvětlovala, že prošli několik kombinací vět z Lavanderova deníku, uložili je do počítače a snažili se kód luštit metodou pokus-omyl. Pak začala uvažovat o tom, co řekl Kouzelník. Když si to nikam nezapsal, musí to být jednoduché, protože není možné, aby si někdo zapamatoval šestadvacet substitucí za písmena anglické abecedy. A vybavila si z dětství větu, která obsahuje všechna písmena: „The quick brown fox jumps over the lazy dog.“

„Rychlá hnědá liška přeskakuje líného psa.“

Dalším krokem byly experimenty s abecedou. Probírali ji všemi směry, aplikovali na věty různé kódy a snažili se přijít na ten Lavanderův. Nic nefungovalo.

„No a nakonec jsem si napsala tu větu na monitor a pak pod ní nechala projíždět abecedu a pokaždé jsem přesunula jedno písmeno abecedy na konec. Jinými slovy – začala jsem nejprve s písmenem B, pak C a tak dále. A když jsem se dostala k L, měla jsem to.“

A Kouzelník konstatoval. „Takže teď z toho máme… The quick brown fx jmps v lazy dg. A pod to si napíšeme abecedu, která začíná nikoli písmenem A, ale L, takže:

LMNOPQRSTUVWXYZABCDEFGHIJK

Když to napíšeme pod sebe, měli bychom to mít.

THE QU ICKBROWNFXJMPSVLAZYDG

LMNOPQRSTUVWXYZABCDEFGHIJK

A máme to! L rovná se T, M rovná se H a tak dále.“ Obrátil se na Elizu. „Slušná prácička.“

„Jo. Opravdu dost dobrý, Gunnová,“ usmál se O’Hara. „L jako Lavander. I to se dá velmi snadno zapamatovat.“

„Kvalifikovala jsem se tedy dostatečně, abych mohla pracovat s takovými profíky, jako jste vy?“

„No, musím přiznat, že je to dobrý začátek,“ přikývl O’Hara.

„Tak teda mockrát děkuju,“ prohodila poněkud ironicky.

„Když jsme se dostali ke kódu, co si z něj tedy odvodíme?“ pokračoval ve výkladu Kouzelník a jejich špičkování ignoroval.

Eliza už uložila definici kódu do počítače a zaměnila písmena na klávesnici kódovými písmeny a opsala téměř všechny údaje z Lavanderova diáře.

„Jak se jmenuje ten soubor?“ zeptal se jí Kouzelník.

„LAV/1.“

Kouzelník tedy vyťukal LAV/1 a na obrazovce se objevily řady písmen a číslic. Většina zápisů se týkala bank. Vedle jejich názvů byly seznamy uložených částek. V dalších poznámkách nacházeli zase názvy společností s kódovanými seznamy částek.

„Kriste na nebi! Tady mám banku na Kajmanských ostrovech, ve které je přes sto táců!“ Kouzelníka to upřímně překvapilo.

„Prozatím jsme našli záznamy o vkladech na více než milion dolarů,“ řekla Eliza. „Ale to není samo o sobě tak zajímavé. Zapisoval si i ukazatele růstu výroby, kapacity naftových polí, výtěžnost vrtů, zkrátka všechno možné o více než deseti velkých naftařských společnostech. Například jakou papírovou cenu udávají za surovou ropu a za kolik ji skutečně prodávají. Je to jako encyklopedie značně horkých informací.“

Ukázala na dvě cifry na monitoru. „Oficiální kapacity rezerv versus Aktuální kapacity rezerv. V každém případě jsou skutečné rezervy o doslova miliony barelů vyšší, než uvádějí. Oni lžou veřejnosti!“

O’Hara pokrčil rameny. „Co tě na tom překvapuje? Vždyť také nechávají vraždit lidi, vyhazují do povětří vrtné plošiny, najímají si vrahy politiků. Co pro ně znamená nějaká malá lež pro veřejnost? Musejí si přece něčím opodstatnit, proč nás okrádají.“

„Trochu cynický názor, nemyslíš?“

„Realistický,“ opravil ji O’Hara.

„Ale co má tohle všechno společného s Chameleonem?“ zeptal se Kouzelník.

„Já pořád říkám, že v tom musí být nějaký model. Nebo vyšší cíl – ne jen zabíjení za účelem zisku. Podle mého jsme spadli rovnýma nohama do nějakého mezinárodního ropného skandálu.“

„Třeba Hinge Lavandera zavraždil právě kvůli tomuhle zápisníku – a tys mu ho vyfoukl. Proč by to nemohlo být takhle prosté?“ zeptala se Eliza.

„I to je možné,“ pokrčil rameny Kouzelník.

Jo. V tom případě měla motiv k vraždě toho chlápka každá firma, kterou si do tohohle deníčku zapsal,“ povzdechla si Eliza.

„Potřebujem objevit minimálně jednoho zloducha,“ prohlásil O’Hara. „Když nebudeme mít alespoň jednoho klienta, kterého lze konkrétně označit, celá reportáž bude jen splasklá bublina. Co může, krucinál, motivovat lidi, aby si najali Mistra? Kdo chtěl nechat zavraždit Lavandera? Proč byla provedena sabotáž na Thoreaui Proč vybuchlo Marzovo auto? Kdo stál za vraždami Simmonse a ostatních? Ale ne všeobecně. Konkrétně! Proč se stala konkrétně každá z těch věcí?“

„Dokázal bych ti odříkat řádku kvalitních dohadů,“ nabídl se Kouzelník.

„Jenže ty nám jsou na úplný hovno,“ vjela do svých kolejí Eliza. Já už chápu, o co mu jde!“

„A co když to nebudem moct zjistit?“ zeptal se Kouzelník.

„My prostě potřebujeme Chameleona osobně!“ prohlásil O’Hara. „Vy už jste zkoušeli vojenskou i námořní rozvědku, že?“

Kouzelník přikývl.

„A co Úřad pro strategické služby?“

„Po reorganizaci přešel jejich archiv do CIA,“ vysvětloval Kouzelník. „Už jsem se na ně díval.“

„A co lidi mimo službu? A spící případy?“ navrhl O’Hara. „Třeba ho někam zašili. Mrkni se ještě na tu vojenskou rozvědku. Při podobných hloubkových prověrkách se mi už podařilo najít několik spáčů.“

Kouzelník se tedy přes počítač spojil se záznamy vojenské rozvědky a procházel si obsah.

„Kruci,“ zaklel. „Máme to! Dokonce několik: ‚Mimo – Evropa‘, ‚Mimo – , USA‘, ‚Mimo…‘ Podívej se na ten bordel!“

„Tak zkus zadat ‚Mimo službu‘ a hledej Chameleona ve všech.“

Kouzelník začal vyťukávat na klávesnici zadání a postupně opakoval stále tutéž formulku: ‚Soubor neexistuje.‘ Ale pak na to přišel. V zadání ‚Mimo –Japonsko‘ se náhle objevilo:

„Chameleon. Bez dalš. id. Hlavní velitel japonské výcvikové jednotky pro agenty rozvědky. Na seznamu válečných zločinců. 1945-1950. Pravděp. zahynul v Hirošimě 6. 8. 1945. Ofic. prohláš. za mrtvého 12. 2. 1950.“

To bylo vše.

„Co znamená to ‚bez dalš. id.‘?“ zeptala se Eliza.

„Bez další identifikace,“ vysvětlil pohotově O’Hara.

Plnou minutu zírali na záznam. Nakonec promluvil O’Hara. „Ten musel být teda na hodně žhavém seznamu, když jim trvalo pět let, než ho prohlásili za mrtvého.“

Kouzelník povzdechl: „Moc toho teda není…“

„Připadá mi to jako dost obvyklé krycí jméno. Chameleon,“ zamyslela se Eliza. „Třeba existoval víc než jeden.“

„Třeba,“ pokrčil rameny O’Hara. „Nebo třeba v Hirošimě vůbec neumřel.“

„Krucinál, ale to by mu už bylo… skoro sedmdesát. Tady ty záznamy jsou starší než pětatřicet let!“

„Člověk přece nemusí být v sedmdesáti neschopný,“ namítl O’Hara. Informaci si však vryl hluboko do paměti, aby se k ní mohl později vrátit.

„Tak se pojďme podívat ještě na něco jiného,“ navrhla Eliza. „Do jakých dalších záznamů se dokáže Izzy dostat?“

„Do všech agentur, na které si vzpomeneš. UPI, newyorských Timesů, washingtonského Postu; i na burzu, takže známe Dow-Jonesův index, informace z Wall Street Journal, samozřejmě do CIA, britské tajné služby, la Sureté…“

„Nemohlo by to proklepnout jména, která známe od Danilova, a získat nějaké informace přes ně?“

„Přesně k tomu je to určeno, ale byl bych radši, Námořníku, kdybys tomu říkal normálně Izzy,“ naježil se Kouzelník. „S tak chytrou mašinkou se musí zacházet s trochou úcty!“

Pohodlně se usadili k počítači a snažili se získávat informace o obětech z agentur i novin. Práce to byla nudná a únavná. Napsat zadání požadavku – a vzápětí se smířit s odpovědí ‚Žádné informace k dispozici‘. Hodiny plynuly. Bylo neuvěřitelné, kolik různých Simmonsů a Richmanů postupně objevovali, ale ti bohužel s jejich případy neměli nic společného. Nakonec se na ně však usmálo štěstí.

Dostali se k informacím agentury UPI. Vyslali požadavek k prohlédnutí nekrologů z houstonských novin počínaje říjnem 1976 až do října 1977. Hledali jméno Merrill Wendell Simmons. Danilov tvrdil, že Simmonse zavraždil před třemi lety, což mohlo být na jaře. Jenže jeho prostředník mu nechal ‚lístky na fotbal‘ v pokladně, což mohlo znamenat, že se Danilov spletl, a ve skutečnosti vraždu spáchal na podzim.

Danilov se opravdu spletl. K vraždě došlo před třemi a půl lety.

Počítač na ně vychrlil:

– UPI/Ref/Houston Chronicle/12.11.76/p.lC@Soubor: HUCH/76/12/11/NWS./2555-242.

„Tak se na něj podívejme,“ mnul si ruce O’Hara.

Kouzelník naťukal na klávesnici číslo souboru a vzápětí se na obrazovce objevil nekrolog v plném znění.

– Houston, 12. listopadu (UPI) – Naftový magnát, milionář Merrill Wendell Simmons (zvaný Vývrtka), bývalý fotbalový zadák klubu SMU, který z jediného ropného naleziště – vyhrál ho v partii pokeru – vybudoval prosperující firmu American Petroleum Corporation, zemřel dnes večer na infarkt ve svém domě na předměstí Houstonu. Bylo mu 56 let.

Úspěšný podnikatel byl ve vynikající kondici a ještě odpoledne se zúčastnil exhibičního utkání absolventů SMU. Na nevolnost si začal stěžovat až při přípravě steaků na svém zahradním grilu po utkání. Vzápětí zemřel. Ještě ho odvezli do Houstonské všeobecné nemocnice, ale tam už lékaři mohli jen konstatovat v 19 hodin 25 minut smrt.

Následoval poměrně podrobný životopis.

„Tím pádem máme jednu Danilovovu potvrzenou vraždu. Kdo je další?“

První úspěch všechny povzbudil a dodal jim energii. Nepřestávali hledat informace, ověřovali každé jméno a konfrontovali ho s informacemi z dalších zdrojů. Postupně získávali ucelenější obraz.

– Jack „Rudoch“ Bridges, prezident společnosti Bridges Salvage Corp., Tokio, Japonsko, zemřel na srdeční infarkt 21.6. 1977.

– Arnold Richman, prezident společnosti Sunset Oil International, zemřel na služební cestě do New Yorku 9. 2. 1977.

– Abraham Garcia, prezident a předseda představenstva společnosti Hensell Oil Co., zemřel na srdeční infarkt na služební cestě do Los Angeles 18. 9. 1978.

„To jsou ti čtyři. Říkal nám zjevně pravdu,“ řekl O’Hara.

„Ten Chameleon má fakticky dost velkou pifku na naftařský společnosti,“ prohlásil Kouzelník. „Nechal odkráglovat tři největší šéfy plus zařídil sabotáž plošiny Thoreau.“

„Nezapomínejme na Lavandera,“ připomněla Eliza. „Ten v naftě vězel až po uši. A když jsme u toho, tak všechny společnosti, jejichž šéfové zemřeli, má ve svém diáři. Podívejte, tady to je: Hensell… AmPetro… Sunset…“

O’Hara pohlédl na dekódované záznamy, které Eliza nechala vytisknout. Na druhém řádku u každého z této trojice záznamů stálo slovo AMRAN.

„Co je ten AMRAN?“ zeptal se O’Hara.

„Netuším,“ zavrtěl hlavou Kouzelník. Eliza jen pokrčila rameny.

„Nemůže nám to zjistit tady Izzy?“

„Zkusím burzu. Dow Jones.“

Počítač okamžitě vychrlil půl tuctu referencí.

„Bingo!“ vykřikl Kouzelník. „Panečku, teď jsme zabodovali! Mužem se mrknout na profil společnosti ve Wall Street Journal.“

„Z jakého data?“ zeptal se O’Hara.

„9. března 1980.“

„Hmm. To je dost nový. Co je tam?“

Na obrazovce se objevil následující text:

– AMRAN Ltd. Konsorcium. Vznik: 28. října 1979. Tvoří ho následující společnosti: Intercon Oil Corp., American Petro Ltd., Hensell Oil Products Corp.,

Sunset Oil Intern’l Inc., The Alamo Oil Company, The Stone Corporation, Bridges Salvage Corp. Cíle: silnější pozice na trhu, experimentální společné podnikání, konsolidace trhů, zvýšení finančních vlivů. Gen. řed.: Alexander Lee Hooker, arm. gen. (ve výsl.). Výkonný viceprezident: Jesse W. Garvey, gen. U. S. Army (ve výsl.). Obchodní ředitel: (funkce neobsazena od smrti ředitele Ralpha Greentreeho, 3. 1. 1980). Finanční ředitelství: zast. First Boston Common Bank. Sídlo: Tanabe, Japonsko.

„Mě snad klepne pepka! Myslel jsem, že je Hook mrtvý! Už léta o něm nic nevím,“ říkal O’Hara. „A sídlo mají v Japonsku!“

„Kde je Tanabe?“ zeptala se Eliza.

„Na východním pobřeží Honšú, asi sto padesát kilometrů od Kjóta. Hrozná díra.“

„Chameleon jde fakticky po AMRANu,“ podotkla Eliza. „Zabil většinu ředitelů konsorcia. Plošinu Thoreau vlastnil Sunset Oil. Chlap, kterého zavraždili na Maui, měl fotky z Thoreau“

„Chce si někdo vsadit na příčinu smrti pána jménem Ralphie Greentree?“ vyhlásil Kouzelník.

„Kouzelníku, buď tak hodný a jen tak pro srandu prověř Alamo, jestli jim v nedávné době nezemřel některý z nejvyšších kádrů!“

Kouzelník zadal dotaz na informace o firmě Alamo Oil. Objevily se čtyři řádky:

– David Fiske Thurman, předseda správní rady společnosti Alamo Oil, zahynul při autonehodě na předměstí Dallasu v Texasu 8. 4. 1977.

„Zkus ještě najít toho Ralpha Greentreeho.“

– Ralph Greentree, bývalý výkonný viceprezident Alamo Oil a ředitel marketingu společnosti AMRAN, utonul na dovolené v Honolulu 3. 1. 1980.

„Čím dál lepší,“ liboval si O’Hara. „Hádej, kdo byl dva dny před jeho smrtí na Maui?“

„Hinge,“ tipla si Eliza.

„Přesně tak. Greentree utonul tři dny poté, co Hinge zavraždil na Maui toho chlapa a vyzvedl film z Thoreau. Honolulu je od Maui vzdálené jen půl hodiny letadlem.“

„Co ještě?“

„Zkus ještě jednu věc. Tu společnost Stone Corp. Uvidíme, co se nám z ní vyvrbí.“

Izzy napsal:

– Stone Corporation. Holdingová společnost působící v oboru elektrárenství a energetiky. Rozsáhlý majetek firmy není oficiálně zveřejňován, ale je známo, že společnost vlastní atomové elektrárny v Georgii, Severní Karolíně, Alabamě a na Floridě. Kromě toho jí patří některé státní i mezinárodní ropné rafinerie. Dočasně byl jmenován výkonným ředitelem Melvin James, který nahradil C. L. K. Robertsona III., který zahynul při havárii soukromého letadla 25. 6. 1978.

„Ježíšikriste,“ ulevil si Kouzelník. „Moc rád bych chtěl věřit, že někteří z těchto lidí skutečně zahynuli náhodou. Ale teď se mě zmocňují vážné pochybnosti.“

„A co ten poslední údaj?“ zeptala se Eliza. Přehlédli totiž poslední odstavec.

– Nejnovější akvizice: fúze s japonským konglomerátem San-San, 10. 5. 1979.

„Co je to ten San-San?“ zeptala se Eliza.

„To je jedna velmi silná japonská firma,“ vysvětloval O’Hara. „Ale já o ní vlastně moc nevím.“

„Mám to!“ prohlásil Kouzelník.

Vstal a protáhl se. Eliza rychle vklouzla za klávesnici, vyměnila diskety a začala do Izzyho naťukávat posledních pár údajů z konce Lavanderova deníku.

„Copak ty nejsi nikdy unavená?“ zeptal se jí Kouzelník poněkud podrážděně.

„To víš, mládí…“ podotkl O’Hara.

Celé hodiny jim nezlomná energie vydržela, ale teď zničehonic všichni tři najednou odpadli a přemohla je únava. Rozhodli se udělat přestávku a zapnuli Izzyho tiskárnu, aby získali dekódovaný konec Lavanderových poznámek.

Eliza se před odchodem na večeři ještě podívala, co z tiskárny vůbec vychází, ale zarazila se: „O’Haro, pojď sem! Radši se na to podívej sám.“

Jedna z posledních položek z deníku zněla následovně:

– Midas/Io.354,200/109,12/vtšnž Ghawar/es.2bb./d.0-112.

Všichni tři se sklonili nad tiskárnou a několik vteřin zírali na výjezd.

„Midas je ztracen…“ řekl O’Hara jako ve snách.

„Cože?“ podivila se Eliza.

„To říkal Danilov. ‚Midas je ztracen.‘ Jenže Midas není žádný člověk, ale nějaká firma nebo místo. Co asi znamenají všechny tyhle údaje? A co je to ‚vtšnž‘? A ‚Ghawar‘?“

„Na žádný podobný záznam jsem ještě nenarazila,“ řekla Eliza. „Obvykle se dalo uhodnout, co je co.“

„Už jsem strašně unavený na to, abych dumal, jestli něco znamená to nebo ono,“ povzdechl si Kouzelník. „Jdu si dát dvacet.“

„Fajn, tak si to vezmeme s sebou. Izzy nám všechno vytiskne a my to zkrátka přibalíme.“

„Přibalíme? A kam jedeme?“ divila se Eliza.

„Do Japonska.“

„Do Japonska?!“

„Jasně. AMRAN je přece v Japonsku. I Hooker je v Japonsku. Bridges byl v Japonsku. Chameleon je v Japonsku. San-San je v Japonsku. Je jasné, že právě to je pro nás správné místo! Tak si chvilku odpočineme. Další zastávka je Tokio!“

KNIHA TŘETÍ

Jakákoli událost, k níž jednou došlo,

může být kompetentním novinářem nebo historikem

vylíčena tak, aby vypadala nevyhnutelná.

JOSEPH PULITZER

KAPITOLA 01

NA ZDI STAROBYLÉHO JAPONSKÉHO CHRÁMU Óka-Ri je zlatými destičkami vyveden nápis: „Roční období se mění po dnech; lidská paměť se mění po letech.“ Jeden anglický básník vyjádřil tutéž myšlenku o několik století později poněkud zhuštěně: „Veškeré dějiny se nakonec promění ve vzpomínky a klepy.“ Bývaly dny, kdy generál Hooker proseděl ve tmě pracovny celé hodiny o samotě, pouze ve společnosti poruchového přístroje ve své hrudi, a probíral se útržky pohnutých dní vlastní minulosti, z nichž skládal nejasnou mozaiku vzpomínek. V nejchmurnějších dnech dokonce v duchu slyšel hřmění děl a troubení polnic, ale dokázal si vybavit pouze představy oblaků prachu, které zastíraly jeho zašlé dny slávy. Jména a obličeje mu unikaly jako duchové na úsvitu a jména míst mu v tikotu pomyslných hodin jeho samoty pouze defilovala v myšlenkách jako krouživé body, k nimž si nedokázal přiřadit konkrétní ulice, věže nebo parky.

O Hookerových mukách věděl pouze Garvey a dokázal je pochopit. Právě Garvey mu chodil na pomoc, když stařec občas hlasitě vykřikl a volal své padlé kamarády nebo vyjmenovával zapomenutá bojiště.

„Volal jste, generále?“ ptával se ho.

A generál jména opakoval a Garvey, jehož vlastní paměť už byla také časem poněkud zamlžená, si vybavil obličej, událost a místo, kde k ní došlo. Hooker se poté spokojeně vracel ke své neklidné reverii. Deset let pracoval na svých pamětech a podařilo se mu sepsat úctyhodný svazek. Nicméně redakční úpravy rukopisu, které by odlišily skutečnou pravdu od Hookerova podání, by zabraly nejméně další dekádu, takže dílo zůstávalo nepublikovatelné.

Občas docházelo k tomu, že se prach let minulých na nějakou hodinu rozplynul, a Hooker si náhle vybavoval dávné události velmi jasně. Pro starce byly tyto momenty okamžikem naprosté extáze. Seděl jako v tranzu a sledoval, jak se mu před skelnýma, věkem zažloutlýma očima odehrávají ty dávné scény.

I v jeho memoárech by se našlo mezi stovkami rukopisných stran popisujících poněkud upravená fakta pár brilantně vyvedených pasáží – většinou bitevních scén – a neuvěřitelně přesných charakteristik některých lidí. O zbytek se postarala jeho představivost.

Hooker však nebyl vězněm vlastní minulosti. Celé týdny se dokázal velmi živě věnovat svému podnikání. Ale pak přicházely dny, kdy hned po probuzení

Garveymu říkal: „Plukovníku, dnes budu pracovat na svých memoárech,“ a mizel do temné pracovny. Garvey byl tedy nucen rušit schůzky, zařizovat náhradní termíny, vymýšlet dobře znějící omluvy a hlavně sám pokračovat ve vedení firmy. Kromě toho musel v těchto dnech dvakrát až třikrát reagovat na Hookerovo volání.

I tento den patřil ke vzpomínkovým, ačkoli Garvey generálovi odpolední schůzku s O’Harou připomínal a ptal se, jestli ji má zrušit.

„Ne. To by nebylo rozumné,“ prohlásil Hooker a zamrkal. Cítil se dobře.

Hooker už seděl ve své kanceláři několik hodin, když ho Garvey zaslechl vykřiknout jeho nejobvyklejší větu:

„Bobby, kde trčíš? Bobby!“

Garvey vstoupil do velké místnosti.

„Volal jste, generále?“

„Zase Bobby. V Bastine.“

Garvey si na ten den vzpomínal velmi přesně. A na chlapce se živě pamatoval.

Bastine. 9. března 1942. Toho dne Garvey nastoupil do nechvalně proslulých kasáren Suči jako válečný zajatec. Měl tam být tři roky. Hookera čekal slavný únik. Nakonec se pro něj do Bastine vrátil, aby ho osvobodil. Ale Bobby zmizel navždy.

„To je v pořádku, příteli,“ prohlásil Hooker rozjařeně. „Vybavuji si to zcela jasně. Děkuji vám…“

*****

Toho rána stál v pozoru před vchodem do zářivě bílé budovy důstojnického klubu, krempa klobouku a tmavé brýle mu zakrývaly velkou část jeho ostře řezaného, hladce oholeného obličeje; byl osprchovaný a oblečený ve vyprané a vyžehlené khaki uniformě a čekal na nevyhnutelný okamžik dne, v němž si měl prožít největší ponížení v životě. O tom byl přesvědčen.

Naslouchal tlumenému dunění velkých japonských děl, po něm následovaly vzdechy blížících se sto pětek a vzápětí nečekaně silné výbuchy.

Japonci se nacházeli asi třicet kilometrů od nich a rychle se blížili. Američané byli poraženi. Už několik dní se zbytky Hookerovy armády snažily bránit štíhlý poloostrov Bastine. Za každou míli, které se vzdaly, nechávali desítky mrtvých. Ale předchozí noci Japonci brutálně zaútočili. Teď byly jeho jednotky v obležení a asi za dvě hodiny jim dojdou poslední zásoby jídla, munice a morfinu. Konec byl jen otázkou času.

Všude kolem sebe viděl generál strach, paniku a hněv. Válku nelze vybojovat s košťaty, pomyslel si. A nic jiného jim už nezbylo. I tak jeho muži drželi tento obléhaný štíhlý prst země tři měsíce proti zdrcující přesile. Nyní na jejich základnu dopadaly japonské bomby. Nedaleko od něj náhle vylétla do vzduchu dílna a zůstal z ní jen oblak černého prachu. Okolí dílny vzápětí zasypaly sutiny, kusy dřeva a nářadí. Cosi uvnitř – zřejmě sekačka na trávu nebo kanystr s benzínem – vybuchlo a to, co z dílny zbylo, vzplálo jasně oranžovým plamenem.

Hooker chaos kolem sebe ignoroval. Nevnímal ohlušující jekot padajících bomb, náhlé otřesy výbuchů, oheň a padající stromy. Stál nehnutě a znovu a znovu pročítal depeši, jejíž doručení ho vyrušilo u kávy:

*****

Dnes v 7.00 vyčkáte u svého štábu příjezdu dvou torpédových člunů amerického námořnictva. Velitelem je kapitán Alvin Leamon. Připravte předání velení plukovníku Jessemu W. Garveymu a okamžitě dotyčné místo opusťte. Na každý člun se vejde šest důstojníků. Vezměte s sebou ty muže, kteří vás mohou podpořit při našem pochodu k vítězství.

Mnoho štěstí.

Franklin Delano Roosevelt,

vrchní velitel ozbrojených sil.

Rozkaz byl dekódován a zpětně potvrzen a on ho četl s rozporuplnými pocity zas a zas. Porážka ho ponížila. Věděl však, že jeho záchrana znamená důležitou věc. Byl předurčen k provedení daleko hrůznější pomsty Japoncům. Měl hodinu na to, aby ze svého rozprášeného štábu vybral deset klíčových důstojníků a opustil místo, které bylo tolik let jeho domovem. Jeho chlapec pochopitelně půjde s ním. Pohlédl na hodinky. Šest deset. Chlapec byl v bezpečí v krytu s civilisty, kteří kvůli věku, pohlaví nebo neschopnosti nemohli bojovat.

*****

Štáb přestěhovali do betonového bunkru nedaleko zátoky. Právě tam našel Garveyho – s očima podlitýma krví, padajícího únavou, neoholeného, v rozedraných šatech, jak se sklání nad mapou poloostrova a štěká rozkazy do polního telefonu. Jejich normální telefonní linky byly už několik týdnů hluché.

Garvey na něj zachmuřeně zíral. Japončíci mají v Úžině dva torpédoborce a křižník. Zasypávají z moře Sacketta bombama… kurva fix, a po pevnině se jich na nás valí aspoň padesát tisíc…“

„Na jak dlouho to odhadujete?“ zeptal se Hooker.

„Možná tři hodiny. Víc ne. V zátoce na nás budou sypat ty bomby ještě asi hodinu. Proč se ptáte, generále? Vždyť je to jedno, do prdele! Až se sem Sackett a zbytky třetího praporu dostanou, nebude kam jít.“ Mávl ruku k nejzazšímu výběžku poloostrova, několik set metrů na sever. „Budem muset plavat.“

Hooker chápal, co říká. Už několik dní spolu probírali všechny možnosti a odhadovali, kdy se vzdát. Oba už byli zničení a příliš vyčerpaní, než aby byli schopni nějakého energického rozhodnutí. A žádný z nich nechtěl čelit tomu poslednímu.

„Hodně našich chlapců už používá své osobní zbraně – pistole i pušky. Munice do našich zbraní nám už došla.“

Situace vyžadovala okamžitou kapitulaci, ale papír v Hookerově ruce vše změnil. Hooker Garveymu podal rozkaz, ten si ho přečetl a podal mu ho nazpět.

„Kdyby ten rozkaz byl od kohokoli jiného, ignoroval bych ho,“ řekl Hooker. „Teď musíme držet špičku poloostrova, dokud se sem nedostane námořnictvo.“

„Fajn,“ kývl Garvey. „Aspoň jeden z nás se z týhle prdele dostane. Koho chcete?“

„Kdo zbývá?“

„Nejlepší, kterého máme, je Sackett, ale možná je už dávno mrtvý. Pokud není, pochybuji, že by se dokázal probít zpátky sem. Když jsem s ním před půlhodinou mluvil, byl ve čtverci obklíčeném ze tří stran. Na velitelském stanovišti v Capice mu zůstalo jenom tucet mužů a byl odhodlaný to tam držet co nejdýl.“

Nedaleko od nich dopadl velký granát a po ohlušující explozi je zasypal prach ze střechy.

„Sakra! Proč čekali na vydání tohoto rozkazu až doteď?“

„Japončíci to u Capice neprolomí dřív než někdy pozdě večer. Momentálně bojujeme velice slušně, držíme své posty zuby nehty – když přihlédneme k tomu, že na zemi mají přesilu tak padesát na jednoho a my jsme už přes měsíc neviděli vůbec žádné posily z moře ani ze vzduchu.“

„Myslím, že máte pravdu. Uvědomují si, že tady je vydání podobného rozkazu pochybné.“

„Pochybné? Kruci! Je to otázka hodin! Když vás odsud dostaneme takhle rychle, aspoň si nebudeme muset dělat starosti s vaší bezpečností.“

„Ihned sem shromáždím své lidi,“ řekl Hooker. „Třeba námořnictvo dorazí dřív.“

„A co chlapec?“

„Jde samozřejmě se mnou.“

Popíjeli kávu a sepisovali seznam klíčových důstojníků roty.

„Nechám vám Irva Kalera,“ říkal Hooker. „Je vynikající důstojník, ale také ze všech nejlépe tady ovládá japonštinu. Možná ho budete potřebovat, aby vám dalších pár… měsíců… tlumočil. Ale chci seržanta Finneyho. Potřebuju nejlepšího prvního důstojníka.“

Když se seznamem skončili, zavolal si Hooker kurýra a přikázal mu, aby shromáždil uvedené muže u přístaviště. Pohlédl na hodinky. Šest dvacet pět. Kousek od nich dopadl další granát a on cítil, jak se mu chvěje půda pod nohama.

Hooker stál chvíli na prahu a potom natáhl ruku.

„Mrzí mě, že nemůžete se mnou, Jessi,“ řekl.

Panebože, říkal si v duchu Garvey, starý pán má v očích slzy! Usmál se. „Však vy se pro mě vrátíte!“

Hooker náhle svého odvážného drobného plukovníka objal. „Na to můžete vsadit celou svou penzi, generále!“ Hlas se mu chvěl zármutkem i hněvem. Sundal si z kapsičky svou starou hvězdu – odznak brigádního generála – a připíchl ji Garveymu na límec. „Dobře vím, jak dlouho na ni čekáte,“ řekl. „Omlouvám se, že k tomu nedošlo za lepších okolností. Vrátím se pro vás, Jessi.“

„Budu čekat.“

Hooker pochodoval zpět do budovy štábu a procházel troskami kdysi pevné budovy se stěnami obloženými týkovým dřevem. Po podlaze se válely papíry a pořadače a už byly pokryté vrstvou střepů. Dveře visely nakřivo a rozbitými okny dovnitř pronikaly úzké proužky dýmu a stoupaly ke stropu jako chomáčky špinavé vaty.

Chvíli postál v rozvalinách své kanceláře, ale vzápětí se prudce otočil a zamířil k molu.

Dvacet kilometrů od něj projížděly Úžinou dva torpédové čluny a držely se co nejblíž pevniny hlavního ostrova. Námořníci dalekohledem sledovali z paluby hrůznou bitvu na protějším poloostrově.

„Ježíšikriste,“ povzdychl si jeden. „Ti zkurvení japončíci jsou všude! Vypadá to tam jak mraveniště!“

Kapitán Leamon udržoval telefonické spojení s velitelem druhého člunu Peterem Coakleyem, poručíkem z Bostonu, který absolvoval námořní akademii v Annapolis teprve před dvěma lety. Coakley byl obhroublý zrzek a k válečným jatkám stále zaujímal přístup a la John Wayne.

„Nezapomínejte na své rozkazy, poručíku!“ nabádal Leamon Coakleyho před hodinou. „Musíme postupovat co nejrychleji do Bastine. Nezaplétejte se – opakuji nezaplétejte se – pod žádnou záminkou s nepřítelem. Musíme je jen… vyzvednout.“

Leamon sledoval tři japonské válečné lodě dalekohledem. Jsou deset mil od přístaviště v Bastine,“ říkal.

Coakley je také sledoval. „To by byla snadná kořist, Ale. Typické ‚sedící kačeny‘, jak se říká. Křižník se dostane mezi nás a torpédoborce. Mohli bychom…“

„Kolikrát vám to mám opakovat, poručíku? Cílem naší mise je odvézt všechny nejvyšší velitele pryč z Bastine!“

„Děláme tady normální guvernantky,“ pronesl Coakley hořce.

„Jestli se chcete smažit v pekle, brzo dostanete příležitost. Ale ne dnes!“

„Připadám si jak posranej taxikář,“ zavrčel Coakley.

„Poručíku, toužíte snad po vojenském soudu?“

„Počkat…“

„My máme ignorovat veškerá plavidla na hladině. Je to jasné, zatraceně?!“

„Ano, pane.“

„Ale je to fakticky, zatraceně jasné?!“

„Ano, pane,“ zařval po vojensku Coakley.

„Tak jedeme!“

Oba torpédoborce i křižník byly zhruba kilometr před nimi a soustřeďovaly svou palbu na úzký poloostrov. Hlasité dunění jejich děl bylo stále zřetelnější.

„Oukej. Pojedu první. Zůstaňte co nejblíž k pevnině, počkejte, dokud nebudu v bezpečí, a pak vyrazte!“

„Rozumím!“ křikl Coakley a položil telefon do vidlice. Obrátil svůj štíhlý člun se silným motorem k pevnině, zařadil zpětný chod a ukryl se pod stromy. Leamon vyrazil do Úžiny maximální rychlostí, jako kdyby mu hořelo za patami, příď člunu se zvedala vysoko nad hladinu, zatímco záď byla téměř pod vodou. Nad hlavou jim hřměly smrtící střely a rozstřikovaly moře kolem nich ostrou palbou. Granáty vybuchovaly všude – u přídě, u zádě, na pravoboku i na levoboku. Štíhlý torpédový člun se proplétal Úžinou a palba sílila. Obloha zčernala dýmem protipěchotních bomb. Leamon stále projížděl dál stejnou rychlostí.

„Do prdele! Ten hajzl to zvládne!“ jásal Coakley. „Oukej, pánové, neserte si do kalhot, teď jedeme my! A vyrazil od pobřeží přímo do Úžiny plnou parou vpřed.

Hooker a jeho muži sledovali to drama z mola.

„Už jede první!“ vykřikl major Forester z vojenské akademie ve West Pointu. Hooker stál vedle něj a jeho skupinka důstojníků se tísnila okolo. Hooker se rozhodl nechat svého syna v krytu až do poslední minuty. Teď byl nejvyšší čas.

„Seržante Finneyi!“

„Ano, pane?“

„Přiveďte mi laskavě chlapce z bunkru civilistů.“

„Ano, pane.“

Finney byl ostřílený profesionál. Košili bez knoflíků měl rozhalenou až k pasu a pravý rukáv mu z ramene visel jen na několika nitkách. Podal jednomu důstojníkovi svou zbraň, skočil do generálova džípu a vyrazil přes trávník k bunkru. Od přístaviště to nebylo víc než pět set metrů. Už byl téměř tam, když přímo před ním explodoval granát. Džíp se zvedl na zadní kola, uklouzl stranou a převrátil se. Finney vyskočil zpoza volantu, dopadl na zem a několikrát se převalil. Džíp se zarazil pár metrů od něj a explodoval.

„Já ho přivedu,“ nabídl se mladý poručík Grisoglio s chlapeckým obličejem a rozběhl se k bunkru. Finney však vstal, zavrtěl hlavou a zbytek vzdálenosti doběhl.

„Zůstaňte na místě, poručíku,“ rozkázal Hooker.

Leamon mířil s malým rychlým torpédovým člunem přímo do úzkého kanálu, který byl vyčištěn od všech vraků a starých rybářských lodí. Do průplavu se jeho štíhlé plavidlo vešlo jen tak tak. Zdálo se, jako kdyby svou loď přemluvil, aby se propletla hromadou trosek u pobřeží, a něžně ji naváděl k molu kolem ohořelých vraků.

„Lana jen chyťte, nevyvazujte je!“ křikl Leamon na svou posádku. „Řekněte generálovi, ať si co nejrychleji nastoupí. Nemáme čas. Coakley je těsně za námi.“

Hooker se obrátil ke své skupince, vybral šest důstojníků a rozkázal jim, aby nastoupili. Viděl, jak seržant Finney s chlapcem vychází z bunkru a běží k molu.

„Když generál dovolí… musíme rychle vyrazit,“ křičel Leamon.

Hooker krátce kývl a okamžitě naskočil. „Poručíku Grisoglio, jste velícím důstojníkem druhého člunu. Vyřiďte seržantu Finneymu, ať na chlapce dohlédne, prosím. Až zastavíme na noc, převezmu si ho k sobě.“

„Ano, pane,“ kývl Grisoglio. Měl zraněnou nohu a opíral se o rozeklanou větev jako o berli. Krátce Hookerovi zasalutoval.

„Výborně. Kapitáne,“ obrátil se Hooker na Leamona, „vyrazíme!“

Vycouvali mezi vraky a Leamon na konci kanálu obrátil kormidlo a člun zamířil zpět do zátoky směrem na otevřené moře.

Hooker sledoval, jak se přístaviště zmenšuje, a nakonec spatřil i Bobbyho, jak stojí s Finneyem s ostatními důstojníky. Díkybohu, pomyslel si. Zamával a osmiletý chlapec se postavil do pozoru a energicky mu zasalutoval. Hooker ho sledoval, dokud mu výhled na dok nezahalil dým. Pak obrátil pozornost ke druhému člunu, který se nyní řítil přes Úžinu a snažil se vyhýbat bombám.

Coakley se pokoušel torpédoborci ujíždět, ale dostal zásah. Střela roztrhla bok jeho lodi. Plavidlo se zakymácelo, výbuch zvedl roztříštěné kusy trupu a trosky unášené větrem padaly daleko od nich. Jednoho námořníka otřes shodil po hlavě do moře. Vzápětí vybuchl nad přídí granát a lodní poddůstojník se zhroutil na hlavní kajutu s rozstřílenou hrudí. Kapitánská kajuta se doslova rozervala jako papírová krabička. Vítr unášel tisíce skleněných střepů. Coakleyho srazila horká tlaková vlna. Vzápětí se mu do boku a do ramene zavrtaly střepiny. Kormidlo se vymklo z jeho křečovitého sevření a on cítil, jak padá a kutálí se po palubě k zábradlí. Chvíli byl naprosto otupělý a pak mu postupně začalo docházet, že klečí na všech čtyřech a zírá na svou vlastní krev prýštící na palubu. Slyšel, jak jeden z jeho mužů řve: „Požár!“ a vnímal sykot horkých plamenů posilovaných větrem. Loď pod ním hořela.

Coakley se vrávoravě postavil a popadl kormidlo. Vlastní bolest ignoroval – už na ní nezáleželo. Prudce svůj zničený torpédový člun obrátil a nasměroval jej přímo proti torpédoborci. Místo brázdy šlehaly za jeho lodí plameny a na bocích syčely, ale člun stále ještě klouzal po vodě jako Zefýr, letěl dýmem v hrůzném hřmotu bitvy, přímo na nepřátelskou loď.

„Kurvy jedny!“ vřískal Coakley. „Kurvy jedny!“

Leamon šokované sledoval, jak se Coakleyho torpédový člun řítí přímo na bok japonského torpédoborce. Nastal okamžik, kdy se čas jakoby zastavil. Pak vybuchla torpéda a po nich lodní zásoby munice. Torpédoborec se zachvěl a naklonil se. Z obrovské díry zející v jeho boku se vyvalila oranžová ohnivá koule a vzápětí slyšeli jeden výbuch za druhým.

„Panebože!“ vydechl Leamon. Obrátil se na generála, který stál vedle něj a sledoval poslední smrtelné křeče velké válečné lodě. „Nevrátíme se pro ostatní, pane?“

Hooker se ohlédl k Bastine, ale neviděl nic – jen černý dým, nekonečné výbuchy a šlehající plameny.

„Mám své rozkazy,“ řekl jen. „A vy máte své.“

„Ano, pane,“ kývl kapitán Leamon a kormidloval letící člun co nejdál od Bastine.

A nyní seděl Hooker ve své pracovně, po tvářích mu stékaly slzy a on věděl, že právě na tento den ze všech dní svého života by si nejvíce přál zapomenout.

*****

Krabice byla doručena asi v půl páté odpoledne. Přivezl ji taxikář, který ji vyzvedl na nádraží, kam byla zaslána ze…

Ad infinitum.

Vždycky totéž. Nikdy to nebylo možné dohledat. Přišla obyčejná bílá krabice s dírami ve víku označená ‚Namamono‘ – ‚Podléhající zkáze‘.

Generál zrovna seděl potmě, když vstoupil do jeho pracovny Garvey.

„Dovolíte, pane?“

„Pojďte dál, Jessi. Jen jsem dřímal. Vzpomínal jsem na dávné dny.“

„Špatné zprávy, pane.“

„Co se děje?“

„Další balíček.“

„Zatraceně!“

Garvey položil krabici Hookerovi na stůl. „Chcete, abych vám ho otevřel?“

„Udělám to sám.“

Vytáhl ze zásuvky nůž na dopisy, přeřízl provázek a odklopil víko.

Vylézal pomalu. Vždycky to tak dělali. Mrskali jazykem do vzduchu a oči se jim kroutily všemi směry. Kristepane, ti byli ohavní!

Čekal, dokud nepřelezl okraj krabice a nevydal se na cestu přes stůl. Bodl ho do boku – tak hluboko, aby nůž pronikl kůží. Chameleon se začal svíjet a mrskal dlouhým ocasem. Byl dost malý – jen kolem dvaceti centimetrů. Generál do něj znovu bodl.

Chameleon se zmítal bolestí. Generál nepřestával bodat. Pak přiložil ostří nože na dopisy chameleonovi zezadu na krk a prudce zatlačil směrem k desce stolu. Zvířeti se v pootevřené tlamě objevil jazyk, jako svinutá rulička rudé tkáně, která se chvěla.

„Je tam vzkaz?“ zeptal se Hooker.

Garvey vytáhl kus papíru. „Stojí tady: ‚Ryba sní rybáře.‘“

Hooker ucítil, jak se mu hrdlo svírá nenávistí, vztekle sekl nožem a uťal chameleonovi hlavu.

KAPITOLA 02

Z MIAMI LETĚLI DO San Franciska a odtamtud po obvodu zeměkoule přes Jižní pól do Tokia. Tam se usadili na dva dny. Výsledky však byly hubené. Kouzelník chodil kontrolovat loděnice Rudocha Bridgese, slídil kolem a snažil se něco vyšťourat. Eliza si smluvila služební oběd s Irou Yerkesem, tokijským šéfredaktorem Howeho zpravodajství. Doufala, že z něj vytáhne něco o AMRANu. O’Hara se vydal hledat starého známého z japonské armádní rozvědky. Jako obvykle používali hotelový telefon jako mrtvou schránku pro případ nouze.

S Yerkesem se už setkala před dvěma lety, když trávil v Bostonu dovolenou. Byl to vysoký štíhlý třicátník, nesmírně energický, snad až příliš pohledný, který jen stěží dokázal vydržet na židli tak dlouho, aby dojedl oběd. Vůbec se nezměnil. Pamatovala si ho jako muže kypícího energií, který stále lehce flirtuje, ale chová se, jako kdyby měl pořád někam namířeno – ne snad služebně, ale prostě jinam. Byla to jeho přirozenost a pravděpodobně díky ní se stal jedním z nejlepších reportérů v Howeově řetězci.

Koupil obložené chleby v restauraci amerického typu a hned ji vedl do parčíku na okraji Ginzy, kousek od své kanceláře, rozložil jídlo jako na pikniku a okamžitě si lehl na záda do trávy a se zavřenýma očima se slunil.

„Opravdu nutně potřebuju trochu slunce. Celou zimu jsem nevytáhl paty.“ Mluvil protahované, přízvukem typickým pro Novou Anglii, který však v Japonsku působil zvláštně nepatřičně. „Tak co vlastně děláte v Tokiu? Kde máte své kamery a všechny ty krámy?“

„I to je jeden z důvodů, proč jsem vás kontaktovala. Pravděpodobně budu potřebovat kameru a přenosový vůz i se štábem.“

„Není problém. Náš starouš má v Japonsku to nejlepší zařízení i lidi. A dvakrát víc než potřebuje. Mluvíte japonsky?“

Zavrtěla hlavou.

„To by mohl být problém. Možná bych vám mohl dělat tlumočníka.“ Zničehonic vzhlédl. Jdete po nějaké žhavé stopě?“

„Ani ne.“

„Vy ale máte pověst, že vyskakujete jako čertík z krabičky kvůli nejrůznějším horkým želízkům, mladá dámo!“

„Teď jde spíš o turistický materiál. Možná něco málo o japonském průmyslu.“

„Prý něco málo o japonském průmyslu!“ Yerkes se rozchechtal. „Něco málo o japonském průmyslu dělat nelze! To je jako dělat něco málo o Strýčku Samovi. Kde chcete začít?“

„Co třeba ropa?“

„V Japonsku žádná není. To nestojí ani za třicetisekundový šot. Rafinerie možná. Spousta rafinerií.“

„Co víte o AMRANu?“

„Neříkejte mi, že se zajímáte o Smolaře Hookera?“

„Proč mu tak říkáte?“

„Vy o Hookerovi nic nevíte?“

„Vím jen, že byl za války velké zvíře. Generál. Co byste po mně chtěl? Narodila jsem se dlouho po roce 1945.“

„Takže je to pro vás dějepis. Za války získal skvělou reputaci, ale pokaždé, když se vynoří na veřejnosti, šlápne do nějakého hovna. Japonci ho vyhnali z Filipín, ve válce zahynul jeho malý syn, vyšachovali ho z prezidentské kandidatury a půl tuctu jeho partnerů z AMRANu z něho klepla pepka. Už celá léta se snaží dát to své konsorcium nějak dohromady.“

„O jeho synovi jsem nevěděla.“

„Moc se o tom nemluví. Nezlobte se, ale stíníte mi…“

„Omlouvám se.“

„Takhle je to lepší. Mimochodem, Hook byl za okupace vojenským guvernérem jedné z jižních japonských provincií. K potřebám této země se stavěl velmi vstřícně a hodně jí pomohl. Dokonce zařídil pro některé místní velkopodnikatele výhodné půjčky. O svém synovi nemluví. Špinavá politika…“

„Proč má AMRAN svou centrálu právě zde?“

„Pročpak ne? Naftařství je mezinárodní byznys. Kromě toho si myslím, že starému pánovi se tady líbí. A Japonci se dělí na dvě skupiny: buď ho milují, nebo nenávidí.“

„Nenávidí?“

„Ti mladší si o něm myslí, že byl diktátor. Možná že byl, ale co na tom? Patřil přece k dobyvatelům! A z takového postu mohl dělat mnohem větší sviňárny.“

„A co si o něm myslíte vy?“

Je to válečný hrdina, takže stojí hned vedle Pattona a MacArthura. Dějiny by mu daly dost vysokou známku – třeba osmičku z desíti.“

„Můžu s ním mluvit?“

„Když budete mít kliku. Asi před rokem jsem o něm něco točil. Řekl jsem, že byl nejtragičtější postavou druhé světové války. A nějaký kretén z mezinárodní redakce to změnil na jednu z nejtragičtějších postav‘. Pokud ale máte zájem o AMRAN, mrkněte se na materiály bostonské redakce. Zrovna jsem jim o tom sesmolil desetistránkový elaborát.“

„O čem?“

„O té jejich fúzi se San-Sanem.“

„Co je to San-San?“

„San-San znamená Tři vládcové. Triáda. Vznikla po válce a trochu to zavánělo skandálem. Hlavní postava, Ši-či Tomoro, patřil za války k jedněm z největších japonských průmyslníků. MacArthur na něj udělal ty-ty-ty a nechal ho jít, ale pak se objevil Hooker a pomohl celou tu srandu zafinancovat. Teď je San-San jedním z nejmocnějších průmyslových seskupení v Japonsku. Má i dost silné politické konexe a peněz víc než Rockefellerové.“

„A jaká odvětví průmyslu seskupuje?“

„Ropné rafinerie. Loďařství. Elektroniku.“

„Možná bych si s Tomorem měla promluvit.“

Yerkes nadzvedl bradu, aby vystavil slunci rovnoměrně celý svůj obličej. „Už je pozdě. Před několika měsícema pozemské trable zabalil.“

„Jak to myslíte? Snad neumřel?“

„Jo, umřel, má po kremaci a jeho popel je rozprášený ve větru.“

„Jak…“

„Na severu ostrova, kousek od Aomori měl svou soukromou oboru s divokými prasaty. Šel na hon a nešťastnou náhodou se zastřelil.“

Zase zapracoval Chameleon, pomyslela si. Určitě. Dokonale to odpovídá jeho modelu.

„Iro, slyšel jste někdy o někom, kdo si říká Chameleon?“

„Tak se někdo jmenuje? Chameleon? A co dělá? Posedává na různých místech a mění barvu?“

„Je to pseudonym.“

„Neslyšel jsem o něm. Proč se ptáte?“

„Jen mě to zajímá.“

„Ale prd!“

„Proč prd?“

„Prostě prd. Prosím vás, přece se mě jen tak nebudete mezi řečí vyptávat na někoho, kdo se jmenuje Chameleon, prokrista! Kdo to je? Nějaká nová rocková superhvězda?“

„Punkrocková.“

„Tak v tom se neorientuju. Nedošel jsem dál než po disco.“

Vstali a chystali se k odchodu, ale Eliza si ještě vzpomněla na poznámku o Midasovi z Lavanderova deníku. „A poslední věc, Iro. Neříká vám něco jméno ‚Ghawar‘?“

Sebral všechny tácky a kelímky a odnášel je do koše. Otočil se přes rameno. Jediný Ghawar, který znám, je v Saudské Arábii.“

„V Saudské Arábii?“

„Jistě. Je to největší ropné naleziště na světě.“

*****

Kančó-uči, centrála tajné služby, se nacházela v třípatrové budově v zapadlém koutě komplexu vládních budov. O’Haru odvedla do třetího patra mladá žena v bílém kostýmu. Chovala se natolik upjatě, až ho tím znervózňovala. Hadaši na něj čekal ve dveřích své kanceláře.

O’Hara Bina Hadašiho neviděl tři roky. Japonský agent se maličko změnil. Už překročil třicítku, na Japonce byl vysoký, štíhlý, s nakrátko ostříhanými vlasy. Byl to absolvent Princetonské univerzity. Státnice složil s vyznamenáním.

„Ahoj, Kazuo, kde ses potuloval?“ přivítal ho Hadaši se širokým úsměvem. „Doslechl jsem se, že ses musel skrývat. Snažil se tě dostat vlastní člověk, co?“

„Něco na ten způsob.“

„Hajzl jeden.“

Zavedl O’Haru do malé, dokonale čisté a upravené kanceláře. Na stěnách nevisel ani jediný obraz a stůl byl prázdný. Stál na něm pouze telefon a plechovka jablkového moštu.

„Jinak se to fakt nedá říct…“ přikývl O’Hara.

„A pak to odvolal.“

„Jo.“

„No to je mizera! Pořád si vyděláváš psaním?“

„Pokouším se. Ale existují jednodušší způsoby obživy.“

„Po čem tady jdeš? Určitě po mně něco chceš, že?“

„Jen malou informaci.“

„Ale to je něco, co se tady shání velice těžko! Víš přece, jací my, Japonci, jsme! Nevyzpytatelní zmetkové!“

„Ten chlap, kterého hledám, je asi ten nejnevyzpytatelnější zmetek ze všech. Slyšels už někdy o japonském agentovi, který si říká Chameleon? Dělal ještě za války.“

„Za které? Za druhé světové?“

O’Hara přikývl a zvedl dva prsty.

„Ten chlápek… Chameleon… byl špion, že?“

„Šéfoval nějaké zvláštní výcvikové jednotce pro japonské agenty.“

„Nikdy jsem o něm neslyšel.“

„Nejsou tady nějací veteráni, kteří by o něm mohli něco vědět?“

„Ty myslíš, že ten chlap ještě žije?“

„Mám takové tušení.“

„Když se dá někdo vystopovat tak daleko do minulosti, je buď mrtvý, nebo mimo službu.“

„No a co teda lidi mimo službu? Rád bych si jenom promluvil s někým, kdo si na něj pamatuje.“

Hadaši se několikrát štípl do nosu. „A za oběd platíš ty?“

„Platí bohatý vydavatel ze Států.“

„V tom případě bych o jednom chlápkovi věděl. A dokonce je zrovna tady v budově.“

„Bude se mnou mluvit?“

„Mluví s každým, kdo poslouchá.“

Sjeli výtahem do sklepních prostor a prošli ponurým, mizerně osvíceným podzemním tunelem do nějaké dvorany, která vypadala jako sklep vedlejší budovy. Nad hlavami jim vztekle syčel parovod.

„Ten chlap jim musel lézt krkem, když ho zastrčili až sem.“

„Oni už asi zapomněli, že je tady.“

Vstoupili do velké místnosti rozdělené řadami ocelových polic přecpaných šanony, knihami, zápisy a zdánlivě nekonečně vysokými štosy papírů. Na tatami tam seděl v tureckém sedu starý muž a probíral se nějakými záznamy. Štětečkem namočeným do černého inkoustu zapisoval japonským kaligrafickým písmem jednotlivé údaje do přehledu. V místnosti nebyl stůl – jen rohož a velmi moderní mosazná nástavná lampa, kterou měl stařec za zády.

Stařec byl celý scvrklý. Prořídlé prameny bílých vlasů mu padaly téměř na ramena, ale neměl vůbec řasy. Na očích měl silné brýle s kostěnou obroučkou a obličej tak vrásčitý, že připomínal sušenou švestku. Dopsal znak, který měl rozpracovaný, a vzhlédl.

„Ach, Hadaši-san! Jak milé, že ses zastavil!“ Jeho hebký hlas zněl jako ozvěna minulosti.

„Pro mě je to čest, Kami-sama. Přinesl jsem vám malý dárek.“ A podal muži balíček žvýkacího tabáku Redman.

„Duchové se ti odvděčí, až přijde čas. Děkuji ti, příteli.“ Okamžitě balíček otevřel a kousek tabáku si vložil do úst. „Dovol, abych ti představil svého přítele O’Haru, ačkoli zde se mu říká Kazuo. Má pro tebe otázku. Myslím, že nikdo jiný než ty na ni nezná odpověď.“

„Tak to je tedy vyznamenání! Víš přece, že jsem jen úředník. Nikdy jsem nebyl víc než úředník. Já jsem pouhý kustod v tomto panství.“ Mávl rukou kolem sebe. „Záznamy, které byly uloženy do počítače. Naše dějiny byly redukovány na pouhé jedničky a nuly. Ale toto jsou skutečné záznamy. Já je třídím a označuji.“

„Jak dlouho to děláte?“ zeptal se O’Hara.

„No… vlastně ani nevím. Asi deset let, a zatím jsem se daleko nedostal. Chvíli to trvá, jak zajisté chápete. Člověk má tendence začíst se. Strávil jsem čtením hodně času. Není kam spěchat. Až budu hotov, propustí mě a já půjdu domů a umřu.“

„Jak dlouho pracujete tady v archivu?“

„Od roku 1944. Na vojenskou službu jsem byl moc starý.“ Odmlčel se a zapsal si do své objemné knihy další položku. „Všechny tyto záznamy mi prošly rukama. Mám dobrou paměť na podrobnosti.“

„Pamatujete si agenta jménem Chameleon?“

Vytřeštil oči. Odložil štětec a opřel se za zády o ruce. Hleděl do stropu. „Ten Chameleon, kterého myslím já, byl skutečný chameleon. Neustále měnil barvy, takže teď nikdo nedokáže říct, jaká je jeho pravá barva.“

‚Já mluvím o muži, jehož krycím jménem bylo jméno Chameleon.“

„Já také. Nikdo neví, kdo to byl. To je tajemství, které si odnesl k bohům.“

„Je tedy mrtvý?“

„Od roku 1945. Zahynul v Hirošimě. Vaše vlastní rozvědka to potvrdila. Bylo to v záznamech.“

„Co o něm víte?“

„Jenom to, co je v archivu. Že existoval a že zahynul. Nic víc.“

„Ovšem jediným důkazem toho, že je mrtvý, je tvrzení japonské tajné služby!“

„Myslíte, že by lhali?“

O’Hara vytáhl z kapsy proužek papíru. Byl to výjezd z Izzyho. Záznam CIA o Chameleonovi.

„Chameleon. Bez dalš. id. Hlavní velitel japonské výcvikové jednotky pro agenty rozvědky. Na seznamu válečných zločinců. 1945-1950. Pravděp. zahynul v Hirošimě 6. 8. 1945. Ofic. prohláš. za mrtvého 12. 2. 1950.“

„Třeba ho někdo chtěl chránit. Proč by americké armádní rozvědce trvalo pět let, než ho oficiálně prohlásila za mrtvého?“

„Na to se budete muset zeptat jich. Ale já si nemyslím, že je to jejich chyba. Prohlásili by ho za mrtvého už dlouho předtím, nebýt jistého muže.“

„Kterého?“

„Vašeho generála Hookera. Ten v sobě choval vskutku vášnivou touhu Chameleona najít.“

„A víte proč?“

„Nechci hádat.“

„Jak může člověk působící v armádní rozvědce skrývat svou identitu před tolika lidmi?“

„Třeba je právě to jedna z jeho mnoha barev. Třeba v armádě vůbec nebyl. Je možné, že to byl civilista sloužící císaři. Takových se vyskytovalo spousta.“

„Ovšem v tom případě museli lidé, kteří sloužili pod ním, přesně vědět, kdo to je.“

„Jenže na tom už nezáleží, Kazuo. Archiv dotyčného oddělení byl totiž ještě před koncem války zničen. A do té doby byl stále u výcvikové jednotky. Mně se do rukou žádné papíry nedostaly. Viděl jsem jen závěrečnou zprávu, která vlastně uzavírala prázdnou archivní složku.“

„Mělo to oddělení nějaké jméno?“

„Ano – Chameleon. Toť vše. Prostě Chameleon. Na jihu měli vlastní štáb.“

„Kde?“

„V Dračím hnízdě. Tak se říká jedné pevnosti v horách.“

„A to je všechno, co se tady o Chameleonovi ví?“

Stařec přikyvoval a pomalu žmoulal tabák v ústech. „Nic víc není známo. Byl to opravdový chameleon a je už mrtvý.“

Hadaši pohlédl na O’Haru a pokrčil rameny. „Děkuji vám, Kami-sama. Hodně jste nám pomohl.“

„To nic nebylo. Příště se mě zeptej na něco opravdu těžkého. Už mi mnoho radostí nezbývá, tak bych se alespoň rád blýsknul.“

Cestou zpět do hlavní budovy Hadaši poznamenal: „Možná je to zvláštní shoda okolností, ale to Dračí hnízdo, o kterém starý pán mluvil…“

„Ano?“

„Je to v Tanabe. A sídlí tam centrála AMRANu. A hlavou AMRANu je Hooker.“

KAPITOLA 03

S OBĚDEM SPĚCHAL a s Hadašim se rozloučil rychlým ‚Děkuju‘, protože se už nemohl dočkat, až se uvidí s Elizou a Kouzelníkem a vymění si s nimi informace. Hlavou mu však vrtala ještě jedna věc – neodbytná myšlenka, která mu od příjezdu do Tokia nedávala spát. Myslel na to, co jim prozradil Kami-sama, a uložil si to do paměti tak, aby si to kdykoli dokázal vybavit. Sdělení starého pána jeho nutkání jen posílilo.

Pokud Chameleon zahynul v Hirošimě, proč trvalo vojenské rozvědce pět let, než ho oficiálně prohlásila za mrtvého?

Spěchal městem a krátil si cestu zapadlými uličkami a průchody. Už byl tři bloky od hotelu, když poprvé vycítil, že ho někdo sleduje. Zastavil se na rohu ulice a chvilku se nenápadně rozhlížel, ale jeho snaha najít někoho v davu byla marná. Zpomalil a začal chodit křížem krážem osamělejšími ulicemi a doufal, že si svou paranoidní představu potvrdí. O’Hara nemiloval překvapení a intuice ho nikdy nezklamala. Změnil tedy směr a postupně se v menších a menších oklikách blížil k uličce, která spojovala dvě nejlidnatější třídy v Ginze –Šówa-dóri a Čúó-dóri.

Ulička byla temná a působila nebezpečně. Vedla kolem opuštěné budovy určené již několik měsíců k demolici. Lidé tamtudy příliš nechodili, protože byla špatně osvětlená a budova rychle chátrala. Svítily tam pouze dvě slabé pouliční lampy. O’Hara do uličky vstoupil a vyrazil na nepříjemnou cestu dlouhou jeden blok do rušné Šówa-dóri.

V posledních letech, než byl dům určen k demolici, v uličce postupně skomíral život, ale živořily v ní laciné krámky se vším možným – s údajnými starožitnostmi a rozličnými cetkami. Některé výlohy byly nyní zatlučené prkny, jiné rozbité a jen pár jich zůstalo v původním stavu – dveře otevřené, nápisy ‚Výprodej‘ stále v zaprášených výlohách, jen uvnitř se nyní válely haldy odpadků. Pokud ho opravdu někdo sleduje, tady by se určitě prozradil.

A proč ho vůbec sledují? Chtějí ho snad zabít?

Jak kráčel uličkou, střepy z rozbitých výloh mu chřestily pod nohama a on pozorně poslouchal každý svůj krok. Ruch z ulice slábl a vzápětí zaslechl jednoznačnou ozvěnu vlastních kroků. Nejprve jednu. A za okamžik další.

Třetí muž se skrýval v jednom z opuštěných krámků před ním. Prozradilo ho šustění koudele pod nohama a přerývaný dech. O’Hara dýchal pomalu ústy, snažil se zklidnit své napjaté smysly, pozorně poslouchal, odhadoval vzdálenost. Ti dva šli asi deset metrů za ním. Třetí, který se skrýval v krámku, číhal blíž.

Byli velmi dobří – pohybovali se zlehka a potichu jako kočky. O’Hara vnímal, jak se v uličce hromadí energie. Představoval si, jak kolem něj víří ionty jako mořské řasy v přílivu.

Pak ho překvapili. Muž z obchůdku bez okolků vyšel ven a zastavil se asi dva metry před ním. Byl to upravený, svalnatý mladík, celý v černém, na nohách značkové tenisky. Stál se zády rovnými jako pravítko a mírně pokrčenýma nohama. O’Hara se bleskurychle ohlédl. Druzí dva stáli jako přikovaní a na pozadí matného světla, zářícího v ústí uličky, se rýsovali jako dvě kamenné sochy.

To nejsou žádní pouliční rváči, pomyslel si O’Hara. Na to mají příliš dokonalý styl. Muž vpředu se mírně pohnul a na tvář mu dopadl odlesk světla. O’Hara zahlédl letmý úsměv a nenápadný úklon – jako kdyby ho vyzýval na souboj. Ctí tradici, pomyslel si O’Hara. Zřejmě z Okinawy. Pracovali jako sehraná trojice a on odhadoval, že muž přímo za ním, ten prostřední, bude asi nejlepší, ten první nejrychlejší a poslední, který je kryje, nejsilnější. Ve zlomku vteřiny se rozhodl pro pořadí.

Teď bylo na něm, aby je zaskočil. Udělal rychlou otočku na špičce jedné nohy a třemi skoky se přiblížil k mužům za sebou, zaslechl svého vyzyvatele – takže jeho udičku spolkl – a pak se prudce zarazil a předvedl tři základní pohyby hikaru, ovšem tak dokonale, že splývaly v pohyb jediný. První úder namířil vůdci na žaludek, ještě než se stihl otočit. O’Hara chtěl svými výpady zmást muže vzadu – aby si myslel, že útočí na prostředního muže. Rychle udeřil levičkou na pravý bok, pak provedl výpad vpřed, a jakmile se vůdce vrhl dopředu, předvedl mu O’Hara dokonalý uširo-geri v tak hlubokém předklonu, že se hlavou téměř dotýkal země, a vykopl strašlivým zadním kopem přímo útočníkovi do břicha. O’Hara cítil, jak nohou natrhl tvrdé břišní svaly prvního muže a zabořil mu chodidlo hluboko do oblasti solaru. Zdálo se, jako kdyby v mužových útrobách cosi vybuchlo, zkřivil obličej a ucukl vzad, aby zmírnil sílu kopu, ale už bylo pozdě – jeho reflexy nefungovaly přesně. Dopadl ošklivě na záda a převalil se právě včas, aby dostal přesný úder nohou do spánku. Zhroutil se v bezvědomí. O’Harovy pohyby byly tak rychlé, že druzí dva muži ani neměli čas zareagovat. O’Hara mezi ně saltem skočil, dopadl na nohy, napřímil se a temenem hlavy roztříštil třetímu muži čelist. Překvapeného útočníka úder srazil do jedné z vitrín. Když dopadl, zasypaly ho střepy.

Muž uprostřed udělal otočku a vykopl nohou, uskočil, nahrbil se a vyrazil vpřed. O’Hara vyčkával. První úder vykryl, podařilo se mu chytit muže za zápěstí a přehodit si ho přes rameno. Jakmile muž letěl k zemi, zabořil mu O’Hara ještě koleno do boku. Bojovník se převalil co nejdál od něj, odrazil se z jedné nohy, postavil se a znovu provedl výpad, tentokrát uraken, úder hřbetem ruky do čelisti. Provedl ho dokonale, pěst mu opisovala dokonalý oblouk a minula O’Harův kryt loktem. Dopadla přesně na okraj čelisti. Tvrdý úder odmrštil O’Haru stranou, do zatlučené výlohy. Prkna pod jeho vahou praskla, on propadl dovnitř a při pádu ucítil, jak si hřebíkem roztrhl na rameni bundu. Zhroutil se do výlohy, kde bylo ještě stále vystavené zaprášené, nevkusné, křiklavě barevné spodní prádlo. Snažil se znovu převalit, opřel se o záda a vymrštil se přímo z lehu na nohy. V tom okamžiku po něm prostřední z trojice znovu skočil, ale O’Hara ho v letu zachytil a využil jeho vlastní setrvačnosti, aby ho odhodil do nitra obchodu. Pak udělal kotoul vzad a dopadl koleny přímo na mužovu hruď. Dvakrát ho uhodil – nejprve použil nukite, úder špičkou natažené ruky na kořen nosu, a vzápětí klasický sek hranou ruky do krku. Muž zalapal po dechu, snažil se nukite vykrýt, ale minul se. O’Hara by ho třetí ranou určitě dorazil, ale muž byl tvrdý bojovník. Převalil se, narušil O’Harovi rovnováhu a hned se vší silou převrátil na druhou stranu a O’Haru shodil.

Poslední z trojice – záložník – se vyhrabal z rozbité výlohy s pořezaným obličejem a jednou rukou ošklivě roztrženou. Silně krvácel. O’Hara neustupoval. Vrhl se stranou, hluboko do temného nitra obchodu, na okamžik se ocitl mimo dohled dvou zbývajících mužů a pak z temnoty zaútočil na záložníka. Poskakoval doprava doleva, obracel se k němu bokem a uhýbal mužovým nataženým pažím. Svůj útok završil dvojitým úderem dlaní a patou, který zdemoloval zbytky mužovy čelisti a vykopl ho zpátky ven do uličky. O sekundu později ucítil řezavý kop do ledvin, nesmírně bolestivý. Vnímal bolest po celé délce páteře až do ramene. Kop ho odmrštil dopředu, ale on znovu udělal něco neočekávaného – dva rychlé kroky, a pak cukl zpátky, přitom se pootočil a narazil do prostředního muže. Klesl na kolena popadl ho pevně za svetr a přehodil si ho přes hlavu do rozbité výlohy. Muž dopadl přímo na svého kolegu – záložníka.

O’Hara ignoroval bolest v boku a znovu zaútočil, tentokrát svým oblíbeným kopem, který kombinoval obloukový švih nohou s přímým kopem. Tento úder vyžadoval dokonalé soustředění, protože se musel přímo ve vzduchu – v polovině letu – otočit, získat setrvačnost z bočního švihu nohou a otočku dokončit tak, aby bříškem nohy pod prsty trefil protivníka pod nos. Úder se mu podařil a prostřední muž jen vzdechl, svalil se dozadu a znehybněl.

Ale muž-záložník stále ještě bojoval. Zvedl ruce do obranného postavení, zůstal na místě, a vzápětí se pokusil o tentýž boční kop O’Harovi do žeber. Následovala kombinace úderu loktem a vzápětí dvěma prsty pod bradu. O’Hara rychle zvrátil hlavu, takže muž těsně minul jeho dechovou trubici. Záložník měl jednu vadu – přílišnou sebedůvěru. Když O’Hara cukl hlavou, muž udělal výpad vpřed a pokusil se o úder hřbetem ruky.

O’Hara uskočil, dopadl na obě nohy, spatřil, jak se jeho protivník chystá na zvláštní šroubovitý úder, podařilo se mu uhnout, takže mu pěst minula obličej, ale přitom švihl rukou a zachytil protivníkův loket pod svým. Mrštil mužem stranou, jako kdyby ho chtěl roztočit, a zabořil mu koleno do slabin.

Když se muž schoulil, popadl jeho druhou ruku, cukl s ní dozadu, aby měl jeho loket pod bradou, a ještě rukou zakroutil. V lokti to luplo a O’Hara ruku pustil. Pohyb však dokončil, takže s protivníkem opsal celý kruh. Až v tuto chvíli povolil své sevření a ještě přidal dva údery špičkou natažené ruky. Záložník se mu zhroutil k nohám.

O’Hara se rozhlížel po ostatních. Bylo po všem. Okamžitě se snažil zbavit všech bolestí, dal se na útěk a přitom si rychle masíroval ledviny. Tři útočníky nechal za sebou v uličce a pokračoval v cestě do hotelu.

Vešel do dvorany a našel si tiché místo nedaleko oblázkové zahrady vzadu v koutě. Soustředil se na zvuk vody a uvedl se do tranzu. V hlavě si přehrával všechno, co doposud věděl. Řetěz událostí mu už dával větší smysl. Chameleon, Hooker, Danilov – to byly klíčové postavy. A ještě něco. Dračí hnízdo.

Všechno vedlo do Kjóta a ještě dál – do Tanabe. Už byli blízko – ten útok to potvrzoval. Nevěděl, jak dlouho ho ti tři vrahové pronásledovali, ale bylo bezpečnější předpokládat, že vědí i o Elize a Kouzelníkovi. Všem teď hrozilo nebezpečí.

Eliza ho vyrušila. „Co se ti stalo?“

Nakláněla se nad ním a dívala se na roztrženou bundu a dvě velké modřiny na čelisti, která začínala otékat.

„Dáváme jim co proto, ať už je to kdokoliv,“ řekl O’Hara. „Právě jsem několik bloků odsud narazil na tři profíky. Nevím, jak dlouho mě sledovali, ale jejich existence vypovídá o mnohém. Někdo je zatraceně nervózní.

Jenže ona si dělala větší starosti o O’Haru než o údajné hrozící nebezpečí. „Jsi v pořádku?“

„Celkem jo. Možná mě bude pár dní bolet v krku, ale jinak to přežiju. Už ses viděla s Kouzelníkem?“

„Ne, ale mám pár zajímavých novinek,“ pochlubila se a tlumočila mu svůj rozhovor s Yerkesem. „A ještě něco,“ dodala tajuplně.

„Copak?“

„Vzpomínáš si na tu poznámku v Lavanderově deníku o Midasovi? Bylo to ‚vtšnž Ghawar‘. Pamatuješ?“

O’Hara přikývl.

„O’Haro, Ghawar je největší ropné pole na světě! Je v Saúdské Arábii. Možná je Midas název ropného pole a to ‚vtš nž‘ znamená ‚větší než‘! Větší než Ghawar!“

„Což by znamenalo, že Midas je největší ropné naleziště na světě.“

„Přesně tak!“

„No a kde to vlastně je?“

„Tak na tohle ti odpovědět nedokážu.“

„Největší ropné pole na světě přece nemůžeš jen tak schovat!“

„Třeba se s něčím vytasí Kouzelník,“ řekla. „Mrknu se, jestli nemáme vzkaz na recepci.“

„Počkej,“ zarazil ji O’Hara. „Až Kouzelníka najdeš, tak bych chtěl, abyste oba okamžitě odjeli z Tokia. Vezměte si Howeův satelitní přenosový vůz a navečer odjeďte do Kjóta. Já pojedu napřed vlakem.“

„A nemůžeme jet všichni dohromady?“

Zavrtěl hlavou. „Domluvil jsem si schůzku s Hookerem. Čím dřív se tam dostanu, tím líp.“

Lehce mu přejela prsty po odřeninách a šrámech na krku. „Určitě jsi v pořádku?“

„Jasně. Jenom bych chtěl, abyste vy dva odjeli z Tokia. Všechny odpovědi jsou stejně v Dračím hnízdě, a ne tady.“

Krátce ho políbila na rty. „Poslyš, jenom si zajdu na recepci…“

„Musím jít,“ prohlásil. „Jinak zmeškám vlak.“

„Ale…“

„Rezervoval jsem vám pokoje v hotelu Royal. Do rána byste tam měli být.“

„Ale…“

„Prostě sežeň to auto, najdi Kouzelníka a poslechni mě.“ Políbil ji na tvář.

„Ale…“

Bez dalšího slova zmizel.

Panebože, pomyslela si. To je cvok! Nejimpulzivnější chlap, jakého znám! Zašla na recepci a zeptala se, jestli ona nebo O’Hara nemají nějaké vzkazy. Měli tam od Kouzelníka urgentní vzkaz, že je čeká v ulici, jejíž jméno nedokázala vyslovit. Vyběhla ven, aby se pokusila O’Haru zastavit, ale už byl pryč.

„Do prdele!“ ulevila si nahlas a zamávala na taxík.

Uvedená adresa byla ve špinavé ulici nedaleko nábřeží; taxík kodrcal po rozbité silnici přes železniční přejezd, kolem uhelného skladu až k nějaké ohavné boudě, polorozpadlému přístavku s červeno-modro-bílým vývěsním štítem, na němž stálo ‚U Harryho T‘. Na boudě všude visely zrezivělé kusy kovových plátů ve tvaru pivních půllitrů a částečně zakrývaly výhled na záliv a rozlehlé Bridgesovy doky.

Kouzelník stál u dveří do lokálu, s rukama zaraženýma do kapes, a tvářil se zdrceně. Jeden rukáv saka měl utržený a na kalhotách mu zela obrovská díra.

„Panebože,“ vydechla Eliza místo pozdravu. „Vypadáš, jako kdyby tě přejel parní válec.“

„Něco horšího,“ prohlásil.

„Horšího?“

„Jo. Napadl mě medvěd.“

„Medvěd?“

„Všechno ti vysvětlím. Kde je Námořník?“

„Má ohýnek u prdele. Zmizel do Kjóta. My se tam s ním máme sejít zítra večer.“

„Do hajzlu! Co tady vůbec dělám?“ prohodil Kouzelník neadresně a rozhlédl se kolem. Jen zavrtěl hlavou. „Ten zkurvenej medvěd byla poslední kapka!“

„Kouzelníku, o čem to, krucinál, meleš?“

„Prostě jsem tady obcházel všechny bary a pajzly u přístaviště a snažil se nějak vypátrat Rudocha Bridgese. Možná jsem to zvoral, ale prostě jsem to tu prolézal. Těch zapadáků tu je minimálně padesát. Doufal jsem, že na něco náhodou kápnu. Byla to blbost, ale já jsem koneckonců klavírista, a ne nějakej šerlok!“

„Třeba se příště vyvrbí úkol, ve kterém budem hráče na piáno potřebovat,“ ušklíbla se Eliza.

„Na to se můžu vykvajznout, jestli je tam všecko, stejný jako to piáno,“ prohlásil opovržlivě a obrátil palec v rukavici k lokálu U Harryho T. „Ale poflakuje se tu hromada týpků, co vypadají jako americký námořníci. Makají v docích a všichni se shodli na jednom – jestli chci informace o Bridgesovi, musím si promluvit s Amerikánem Kraftem.“

„S kým?“

„S Amerikánem Kraftem.“

„Tak se jmenuje člověk, nebo nějaká místní specialita?“

„Je to jméno chlápka, jasný? Pokud vím. No a tak jsem se ocitl tady.“

„Proč zrovna tady?“ divila se Eliza.

„Protože Amerikánovi Kraftovi tahle zchátralá bouda patří.“

„No a? To je všechno?“

„Ani zdaleka ne. Ještě jsem se k tomu všemu nedostal.“

„Proč?“

„No protože jsem narazil na toho medvěda! Jako na zvíře, chápeš? Čtyřnohý, chlupatý, dlouhej čumák, obrovský zuby… obrovský posraný zuby!“

„A co to bylo za medvěda?“

„Já nevím. Nějakej japonskej asi. Na hlavě měl takovej ten slamáček s nápisem ‚Nixon vyhraje!‘ nebo tak něco.“

Eliza se rozesmála. „Nevěřím ti ani slovo.“

„Hele, proč tady stojíme a klábosíme? Mrkni se dovnitř sama. Sedí tam kurevsky velkej medvěd přímo u baru a chlastá pivo, do prdele!“ rozčiloval se Kouzelník.

„Tak já se jdu podívat,“ prohlásila.

Nakoukla dovnitř. „Panebože, tam je fakt medvěd! Medvěd jak hrom! To je teda potvora!“

„Na tvým místě bych o něm takhle nemluvil,“ poradil jí Kouzelník.

„Co tam sakra dělá? Fakt u baru chlastá pivo?“

Jak to mám sakra vědět? Zeptej se barmana. Dělával pro Bridgese. To s ním potřebujem mluvit!“

„Je to Amerikán Kraft?“

„Pokud vím, tak jo.“

Barman byl obrovitý chlap s břichem, ostříhaný na ježka, nos měl zlomený tolikrát, že už ani nevěděl, kam má jeho špička směřovat, a ruce tlusté jako pneumatiky mu vyčnívaly z černého trička s velkým jasně žlutým nápisem na prsou ‚Fikaný triky v Budakanu‘. Na levém bicepsu měl vytetovanou kotvu lemovanou růžemi se stuhou, na níž stálo ‚USS Bilfish‘. Z koutku úst mu viselo zapomenuté párátko.

„Není náhodou ilegální podávat medvědovi pivo? V Americe si člověk nemůže vzít ani psa do supermarketu, natož…“ špitla Eliza.

„Se psem se domluvíš,“ pronesl Kouzelník větu, která dávala stejně málo smyslu jako živý medvěd sedící u baru.

„Nazdárek!“ zahlaholil barman. „Všichni mi říkaj Amerikán Kraft. Patří mi to tu. Co to bude?“

„Potřebuju něco silnýho. Třeba piňu coladu,“ objednal si Kouzelník. „A pivo pro kámošku.“

„Nevadí, když vám udělám piňu coladu s ruským rumem?“ zeptal se Amerikán Kraft.

„S ruským rumem?“ opakoval Kouzelník, poněkud vyvedený z konceptu.

„Nic jinýho nemám a zboží přivezou až zejtra.“

„Klidně,“ pokrčil rameny Kouzelník. „Ideálně se to hodí k tomu ostatnímu.“

„Ehm… co ten medvěd tady?“ zeptala se nenápadně Eliza.

„Myslíte toho s kloboukem?“

„Jiného tady nevidím.“

„Co vám mám povídat…“ začal Amerikán Kraft omluvně. „Prostě patří k podniku, chápete? Chlápek, který tady šéfoval přede mnou, je takovej bláznívej vlastenec. Ten medvěd ještě nic není. Schválně si zajděte na hajzl. Jak dosednete na prkýnko, začne hrát hymna. Prej ‚Bůh žehnej Americe‘! No jo. Ten chlápek prostě chtěl pryč a nabídl mi to tady. Akorát prej jeden takovej chyták – medvěd zůstane. A jeho americkej klobouk taky. A prkýnko s hymnou, prostě všecko.“

Jmenuje se nějak?“

„Jo. Hany S. Truman.“

„A je normální, že z lidí strhává šaty?“ dotazoval se Kouzelník stále ještě rozhořčeným tónem.

„To kvůli tomu piánu. Dal bych vám echo, ale bohužel jsem si nevšim, že k němu sedáte. S tímdle Harrym S. je jedinej problém. Může se doslova posrat, když slyší čistě zahranou melodii. Asi mu to rve uši nebo co. To piáno nebylo naladěný vod dob, co postavili kanál. Jedinej způsob, jako ho uklidnit, když už se takhle nasere, je zapískat mu ‚Vlajku posetou hvězdami‘.“

„Slyšel jste někdy o chlápkovi jménem Rudoch Bridges?“ zeptala se ho Eliza.

„Jestli jsem o něm slyšel? Madam, nedopočítala byste se, kolikrát jsem ho vocaď vykopal. Rudoch tu byl v jednom kuse. Harryho S. miloval. Chovali se prostě jako děsný kámoši. Rudoch se tady uprdelil a vysypal tomu pitomýmu medvědovi, co má všecko za problémy. S nikým jiným nikdy nemluvil. Akorát měl pokaždý tisíc kydů kvůli tomu talíři. Hrozně vopruzoval.“

„Kvůli talíři?“ podivila se Eliza.

„Jo. Taková obrovská věcička… velká asi… jak půlka fotbalovýho hřiště. Asi tak.“

„A co jste s ním dělal? Pozval si tisíc nejlepších kámošů na večeři?“ podivoval se Kouzelník a nechápal, v čem je pointa.

Kraft se rozchechtal. „Dobrý… Fakt dobrej fór.“ Harry S. si říhnul, pak ohrnul pysky a všechny obdařil širokým úsměvem.

„Tak se tomu jenom říká… Jinak je to něco jako… taková ponorka.“

„A proč tak velká?“ vyptávala se dál Eliza.

„Já to nevím jistě, jasný? Je to jenom fáma. Ale mně se doneslo, že v tomhle údajným podmořským talíři se vyspí kolem dvanácti, patnácti lidí. Mají tam vopravdický pokoje a vlastně malý byty, jako kdyby se tam chtěli usadit. Vymyslel to ten Řek… jak se jmenuje… prostě ten, co všechny ty podmořský srágory normálně vymejšlí…“

„Myslíte Nicholas Kaginakas?“ ujistila se Eliza.

„Jo, přesně ten! Už taky umřel. Chvilku tady byl, a pak se vrátil do Řecka a jednoho krásnýho dne ho tam kleplo.“

„A co Bridges dělal předtím, než začal stavět ten talíř?“ nepřestávala vyzvídat Eliza.

„Dost natvrdo jel v takovejch těch potápěčskejch pracích. Pak si koupil asi… patnáct, šestnáct starejch nákladních lodí typu Liberty z druhý světový. Velký vošklivý vobludy, ale uvezou strašně moc. Dost na nich nějakou dobu dělal. Vopravoval je, dával dovnitř nádrže a nějak v nich všecko předělával.“

„A proč?“

„Rudoch vymyslel takovej nápad, že by z nich mohl vybrat střeva, dát do nich kontejnery – teda jako nádrže – a využít je jako naftový tankery. Von se montoval do různejch kšeftů a asi mu to vycházelo. Nikdo si nikdy nestěžoval. Ty čluny byly fakticky geniální – měly v sobě třeba balastový nádrže jak ponorka.“

„Balastový nádrže?“ nechápal Kouzelník.

Jo. Podle mýho asi na vyrovnávání těžiště podle toho, jestli pluly plný, nebo prázdný.“

Harry S. zvedl v prackách prázdný půllitr a zabušil s ním o bar. Kraft pro něj ihned zašel a natočil mu další pivo.

„Tak co myslíš?“ zašeptal Kouzelník Elize.

„Neříkal náhodou Danilov něco o tom, jak zabil nějakýho chlapa v Řecku?“

Kouzelník přikývl.

Kraft se k nim vrátil s piňou coladou a točeným pivem.

„A co bylo s tím talířem? Nevíte, kam ho odvezli?“ zeptal se Kouzelník.

„Ne-e.“

„A Rudoch Bridges umřel ještě předtím, než ten talíř dodělal?“

„Jo. Starýho Rudocha už to začínalo celý srát. Akce s talířem mu přerůstala přes hlavu. Hele, Rudoch byl prostě klasickej potápěčskej pirát. Miloval starý vraky. Kdyby si vydělal balík tím, že by vodněkud vylovil starou loď plnou pokladů nebo nějakou válečnou s původním vybavením a tak, posral by se radostí – omlouvám se za svůj slovník, madam. Ale přestavovat starý kocábky na tankery a stavět nějakej podmořskej lítací talíř, to nebylo nic pro něj. Jednoznačně to nebyla jeho parketa. Po nějaký velký slávě nikdy netoužil.“

„A našel vůbec někdy něco, když se potápěl?“ zeptal se Kouzelník.

„Jasně. Těsně předtím, než toho nechal, jsme našli starou japonskou dopravní loď. Byla v hloubce dvanácti sáhů kousek na jih vocaď, u Sopečnejch ostrovů. V pětačtyřicátým jela z Iwodžimy a naše bombardéry se do ní trefily. Jenže pak se nějak zapletl do tý velký akce a už se pro ni nevrátil. Ta loďka tam ještě pořád někde rezaví.“

„A nikdo jiný ji nevyzvedl?“

„Pokud vím, Rudoch ten nález nikdy nevohlásil. Vždycky si plánoval, že se pro ni potopí v důchodu.“

Odmlčel se a smutně zavrtěl hlavou. „Ten prodej doků mu fakt ležel v žaludku. Dyť mu to patřilo pětatřicet roků! Jednou jsem ho slyšel, jak Harrymu S. všecko líčí u piva. Trošku se líznul a všecko to na Harryho vybalil. Nějací lidi, co s nima po válce dělal, ho chtěli vyplatit nebo co. Jenže ten chudák natáhl bačkory ještě dřív, než se stihl rozmyslet.“

„On umřel ještě před tím prodejem?“ podivila se Eliza.

„Jo. Dva dny předtím, co umřel, si sem zašel s velkým pytlem. Nadával, jak ho ti hošani natahujou. Ale jací hošani, to neřek.“

„A nikdy se k vám nedoneslo, co se stalo s tím talířem?“

„Ne-e. Vodtáhli ho vocaď. To musí bejt… do prdele… tři, čtyry měsíce. Ale já jsem rád, že je pryč. Všecko to bylo nějaký tajný, přišli sem nějací chlápci a hráli si na důležitý… Zrovna tenkrát začali najímat hrozně moc Japonců. Museli projít bezpečnostníma prověrkama a všema podobnejma kokotinama.“

Harry S. si znovu říhnul. „Jen se nevomlouvej,“ mávl rukou Kraft.

„Komu patří doky teď?“ pokračovala ve vyptávání Eliza.

„No… má je nějaká velká firma. Takhle z voleje si nevzpomenu na jméno, ale mám dojem, že je vodněkud z jihu.“

„AMRAN?“ zkusila to Eliza.

„Ne ne, něco jako…“

„San-San?“ přišel s nápovědou Kouzelník.

„Jo, vy jste na to káp! Přesně tak! San-San Company.“

Harry S. si vrčel do piva.

„Co se děje, Harry? Chytá tě depka?“ křikl na něj Kraft. „Víte, von někdy mívá depku. Sedí mi tu s čumákem ve sklenici jak nějakej vožrala a vzdychá.“

„Třeba je nadrženej,“ napadlo Kouzelníka.

„Panejo, vo tom jsem nikdy nepřemejšlel,“ zvedl obočí Kraft a přešel podél baru až k Harrymu, který nepřestával chmurně zírat na dno své sklenky.

„Začíná to do sebe zapadat,“ prohlásila Eliza. Ještě jednu věc, pane Amerikáne Krafte. Zmínil se před vámi Rudoch někdy o něčem jménem Midas?“

„No jasně, furt!“

„Opravdu?“

„Samosebou. Dyť von tak říkal tomu talíři!“

KAPITOLA 04

Když DORAZIL do kjótského domu, byla téměř půlnoc. Proklouzl vrátky, ale psi si ho našli ještě dřív, než vkročil do zahrady. Mohli se zbláznit radostí. Kazuo pohazoval hlavou a vyluzoval hluboké vrčení jako nesmělý vlk pějící ódy na měsíc.

„Ticho!“ okřikl psa i fenu tlumeně. Věděl, že Kimura bude touto dobou už spát, a v Sammiho pokoji se také nesvítilo. Zamířil tedy do zadního domu. Tana spala stočená do klubíčka na své tatami a černý cop měla zakroucený přes rameno.

O’Hara byl po cestě unavený. Už to byly tři dny, co si začal rozhýbávat svaly. Prošel tedy chodbou z Taniny ložnice do tělocvičny. Nebyla o nic větší než ložnice a podlaha v ní byla pokryta žíněnkami. Jednu celou stěnu tvořila zrcadla jako v baletním sále. Rozhlížel se po květinách. Tana mu sem nosívala každý den čerstvé květiny, ať byl doma, nebo ne. Váza stála v koutě – plná žlutých karafiátů. Probudila se v něm touha.

V místnosti byla tma. Dovnitř pronikaly jen úzké proužky venkovního osvětlení. On si však nerozsvítil.

Byl rád, že Tana spí. Potřeboval trochu času, aby si připravil tělo a vyčistil mysl. Musel si z ní vymazat vše nepodstatné a soustředit se pouze na bezprostřední cíl.

Na Chameleona.

Jeho duch už byl nedaleko. O’Hara cítil, jak ho dusí jeho plášť. Na ničem jiném mu teď nezáleželo. Jen na Chameleonovi.

Svlékl si košili a posadil se na deset minut do pozice lotosového květu. Seděl bez jediného hnutí, dokonce ani nezamrkal. Naslouchal větrné zvonkohře a dostával se do tranzu. Pak si pomalu uvolňoval nohy plynulými pohyby, jako had, který se probudí na slunci, a pokračoval sérií cviků tak rychlých a jistých, že připomínal tanečníka předvádějícího složitou kreaci. Vystřídal čtyři polohy: joko-tobi-geri, boční kop ve výskoku; neko-aši-dači, kočičí polohu důležitou pro rychlé pohyby; zenkutsu-dači, čelní polohu – přípravu pro úder – a nakonec kibadači, koňskou polohu důležitou pro útok na soupeřův bok. Vzápětí se stejnou rychlostí provedl čtyři údery: úder rukou tang – sek hřbetem ruky, taišo – typickou dvojici dlaň-pata, a mawašizuki – kop s otočkou zamířený na klíční kost.

Opakoval si cviky dvanáctkrát a pokaždé s větší rychlostí.

Pak zničehonic zvolnil tempo, pohyboval se jako ve zpomaleném filmu a jediným plynulým pohybem si zase zkřížil nohy do pozice lotosového květu, v níž setrval dalších deset minut.

Vstal a uvolnil si svaly na rukou. Byl připraven.

A pak spatřil Tanu. Stála nahá na prahu, tělo se jí rýsovalo v matném světle, ruce svěšené u boků, v očích stále ještě spánek.

„Psi mi řekli, že jsi zde,“ řekla.

Vykročil do kuželu světla a natáhl ruce tak, aby na ně viděla. „Spalas tak klidně, že jsem tě nechtěl budit. Na psy jsem zapomněl.“

Usmála se. „A ty bys tu přespal a vůbec bys mě neprobudil?“

„Asi ano.“

„Vyspat se můžu kdykoli.“ Přistoupila k němu. „Ty ses ale nevrátil napořád.“

„Ne. Chci si jen promluvit s Tokenrui-sanem.“

„Odjel. Vrátí se zítra v době posledního jídla. Ale já bych si ráda promluvila s tebou – a dívala se ti na rty.“

Natáhl ruku a velmi lehce se dotkl jejích rtů. Ona mu zlehka přejížděla jazykem po konečcích prstů.

„V tvé tváři je vepsán smutek,“ řekla.

„Jsem unavený.“

„Ale já tam únavu nevidím.“

„Teď není vhodná doba na rozhovor.“

O jeho rozhodnutí se nepřela. Bylo na něm, kdy chce mluvit. On měl právo vybrat si vhodnou chvíli. Navíc byl zde, byť jen nakrátko.

„Moc jsi mi chyběl, Kazuo. Pro mě je těžké spát bez uklidňujícího objetí tvých paží.“

„I já jsem o tobě hodně přemýšlel.“

Pohladila ho po tváři. „Je mi příjemné se tě znovu dotýkat.“

Přistoupila k němu tak, aby se dotkla bradavkami jeho hrudi. Ihned jí ztvrdly. Se zavřenýma očima řekla: „Myslím na tebe vždycky tak dlouho, dokud si nepřipadám jako včela a nejsem vlhká touhou.“

Přitiskl se k ní a pohladil ji po zádech. Cítil, jak ho objímá a vzápětí přejíždí rukama k opasku jeho kalhot a rozepíná ho. Jednu ruku mu pak zasunula za kalhoty, nahmatala ho a pevně ho sevřela v prstech. Vnímala, jak na její dotyk reaguje. Druhou rukou mu kalhoty rozepnula a nechala je sklouznout na zem. Pak ho vzala za ruku a položila si ji mezi stehna. Naváděla mu prsty a začala se jeho rukou hladit. Pak si olízla druhou dlaň a krásně ho masírovala.

Cítil, jak strnula, zvedla se na špičky a rozechvěla se od hlavy k patě. Tiché výkřiky tlumila nejprve v hrdle, ale pak otevřela ústa a přestala se ovládat. Hlasitě vykřikovala a její křik ho vzrušoval víc a víc.

Zavedla ho do sebe, cítila, jak v ní krásně klouže, omotala mu jednu nohu kolem pasu a na špičce druhé nohy se pohupovala nahoru a dolů.

Těsně ho obemkla, vtahovala ho do sebe, tiskla ho a pak povolila a vzápětí to zopakovala znovu a znovu. I on se rozechvěl. Zasténal, ale jeho sten zněl spíše jako zavrčení. Vyskočila na něj i druhou nohou, pevně ho objímala kolem krku, on jí podepřel hýždě dlaněmi a pohupoval s ní dopředu dozadu. Náhle ucítil ve svém nitru oheň, jehož plamen nejprve vyšlehl nahoru po zádech a vzápětí dolů, a pak vnímal prudké výbuchy v ní. Když vykřikl, kousla ho do rtu.

Pomalu klesal na kolena, opřel se rukou o zem a pokládal ji na záda. Zůstala ležet a dívala se na něj. Stále ještě zrychleně oddechovala.

„To bylo tak rychlé, že už teď z toho zbyla jen vzpomínka,“ namítla. „Pojď do postele, Kazuo. Ať se probudíš ve mně a můžeme přivítat slunce svými výkřiky!“

KAPITOLA 05

Malá Japonka energicky procházela uličkou lemovanou ploty do školy bojového umění kendó. Slyšela prudké údery bambusových mečů a bez váhání vstoupila do velké, jasné osvětlené místnosti.

Uvnitř se odehrávala scéna jako ze sedmnáctého století. Celkem tam cvičilo dvacet studentů, všichni v ochranných kápích a zamřížovaných maskách zvaných men, tuhých kazajkách vyztužených na zádech bambusovými tyčemi – těm se říkalo dó –, ruce a zápěstí jim chránily dlouhé kožené rukavice – kotes – a břicho a slabiny vycpávky zvané tore. Procházela podél stěny k vyvýšenému pódiu vpředu a tiše se postavila do kouta. Sledovala, jak sensei, tedy učitel, místností jakoby proplouvá a sleduje souboje všech dvojic a občas se do nich vloží, aby je opravil. Meče šinai, vyrobené ze čtyř bambusových tyčí spojených u držadla kůží, do sebe s pronikavým zvukem narážely, jak se studenti snažili útočit a získávat body za úder na temeno hlavy, na pravé zápěstí, pravou stranu trupu a krk.

Sensei vyučoval své žáky vlastním příkladem. Když chtěl některému studentovi něco předvést, prostě se vložil do souboje a přebral roli protivníka. Pohyboval se s úchvatnou rychlostí a elegancí. Viděla, jak zasadil tři dokonalé bodové údery zdánlivě jediným pohybem. Pak se studentovi uklonil a pokračoval dál. Plul napříč tělocvičnou, dokud se neocitl u ní.

Opřel si šinai o stěnu.

„Moc se omlouvám, Okari-san,“ řekla. „Nevyrušovala bych vás při výuce, ale je to důležité.“

„Chápu, Ičido,“ odpověděl tiše. „Předpokládám, že se něco přihodilo v Tokiu?“

„Hai. Ten, který si říká Kazuo, je mnohem lepší, než jsme si mysleli.“

„Vskutku? Kei se svými přáteli mu tedy nedal za vyučenou?“

„Kei je v nemocnici. Má několikanásobnou zlomeninu čelisti. I druzí dva jsou těžce ranění. Boj s ním byl prý jako boj s větrem.“

Učitel kenda několik vteřin mlčel. Sledoval své studenty, a aniž se k ní otočil, ještě se zeptal: „A pokročil někam ten Kazuo?“

„Asi ano. Nejprve šel do archivu a pak navštívit muže jménem Hadaši v Kančó-uči. Pak byl v divadle kabuki a vyptával se tam na líčení a na herce, kteří tam dřív působili. A nyní je zde.“

„V Kjótu?“

„Hai. Bydlí v domě u Tókenruie. A dnes odpoledne má v úmyslu jet do Tanabe.“

„Zajímavé.“

„Zná naši zemi a naše zvyky. Přesunuje se bez potíží.“

„Je jako ostatní. Kdysi byl u CIA. Všichni jsou stejní. Co ten Angličan?“

„Je mnohem nenápadnější. Zdá se, jako kdyby jeden o druhém nevěděli.“

„A ti druzí dva?“

„Včera večer byli ještě v Tokiu.“

„Jimi se budu zabývat později. Děkuji vám. Keie je mi líto, ale jistě se brzy uzdraví. Uklidňuje mě však, že se mohu spolehnout na své přátele.“

Japonka, které říkal Ičida, se znovu uklonila. „Máme ho stále sledovat?“ zeptala se.

„Ne, ale nespouštějte z očí ty dva v Tokiu. Já se nejprve musím zbavit toho vraha O’Hary, který se vydává za novináře. Pak se postarám o ostatní.“

S těmito slovy se otočil a elegantním krokem hodným tanečníka se proplétal mezi svými žáky jako derviš, v soubojích získával jeden bod za druhým, dokud je všechny neporazil. A pak se zastavil, sundal si men a rozesmál se.

KAPITOLA 06

O’Hara VIDĚL PEVNOST nad strmými srázy na úbočí hory, už když vyjížděli z Tanabe, po silnici plné zatáček. Vysoké kamenné zdi jako by vyrůstaly z vrcholků borovic a jilmů. Pod nimi byl vidět záliv Ijo-Nada – Otevřené moře – s tečkami svých četných ostrůvků, za ním ostrov Šikoku a ještě dál na západ Hirošima. Hluboko dole, přímo na úpatí hory, zářily v časném odpoledním slunci kulaté nádrže rafinerie Yumishawa.

Hrad nad nimi postavil v sedmnáctém století šógun Tokugawa jako varování všem, kteří by si snad pohrávali s myšlenkou invaze do Japonska z jihu. Generál Hooker využil svého značného vlivu, aby si u japonské vlády vyjednal pro AMRAN smlouvu o dlouhodobém pronájmu a proměnil Dračí hnízdo v mezinárodní centrálu svého konsorcia. Výhled byl skutečně pozoruhodný. Modré vody zálivu byly posety rybářskými čluny a nákladními loděmi a příjezdovou cestu k pevnosti lemovaly keře růží a azalek. Po dvaceti minutách jízdy do svahu zatravněné sopky se taxi ocitlo před hlavní bránou.

Vjezd do pevnosti nebyl ani zdaleka tak příjemný jako cesta k ní. V masivních dřevěných vratech zasazených do sedmimetrové kamenné zdi se objevil strážný a přísně si vyžádal doklady a pozvání a nakonec O’Harovi provedl osobní prohlídku. Byl to Japonec s postavou zápasníka sumo. Jeho uniforma – tmavozelený oblek s černým rolákem – na něm doslova praskala ve švech. Na pravém rukávu měl pásku s prostým nápisem: AMRAN –BEZPEČNOSTNÍ SLUŽBA. Kromě toho měl na přední kapsičce jmenovku. Nejprve se tvářil podezíravě kvůli tomu, že O’Hara neměl žádný kufřík, ale nakonec jen pokrčil rameny a dál si s tím nedělal starosti. Jakmile osobní prohlídku dokončil, naznačil O’Harovi, aby ho následoval do nízkých dveří.

O’Hara se s taxikářem domluvil, aby na něj počkal, a šel za strážným do daidairi – vnitřního nádvoří velikosti poloviny fotbalového hřiště, vydlážděného kameny, bez jediného stromu, zahrady nebo příjemného zákoutí. Na vzdálené straně nádvoří stály tři přízemní budovy. O’Hara vytušil typické rozložení: uprostřed šinšin-den – slavnostní sál a hlavní budova firmy; napravo seiryo-den – ‚prostá, chladná síň‘, kde obvykle šógúnové přebývali; a nalevo kaišo-den, tedy kasárna. Budovy měly typické šikmé střechy pokryté taškami, v rozích ohnuté vzhůru a podepřené silnými dřevěnými sloupy natřenými jasně červenou barvou. Klasická krása staré architektury byla dokonale zachována s výjimkou dvou věcí: lávky spojující všechny tři budovy byly uzavřené a všechny dveře kromě hlavního vchodu do šinšin-den byly dobře zamčené.

Na střeše budovy se slavnostním sálem byly tři satelitní antény a nahoře na zdi několik reflektorů. O’Hara se cestou přes nádvoří nenápadně rozhlížel. Viděl několik mužů a žen v černých kombinézách, jak pečlivě nádvoří zametají a uhrabávají. AMRAN své sídlo udržoval v úzkostlivé čistotě. Pak vycítil, že ho někdo sleduje, a tak se jakoby bezmyšlenkovitě ohlédl. Ve stínu pod jednou šikmou střechou stál muž. Viděl ho velmi nejasně. Vlastně spatřil jen odlesk slunce v jednom jeho oku, v němž se jednoznačně zračila krutost. Muž rychle odcházel, ale O’Hara si stačil povšimnout, že druhé oko mu zakrývá černá páska a pod ní se táhne ošklivá jizva od čela až k bradě. Muž ve zlomku vteřiny zmizel.

Byl to jen náhodný pozorovatel, nebo ho sledoval záměrně? Měl nepříjemný pocit, že toho muže asi zná, ale nedokázal si vybavit, kdy nebo kde se setkali. Když vstupoval do hlavní budovy, zdálo se mu, jako kdyby si už už vzpomínal, ale byl to jen prchavý okamžik. Pokrčil tedy rameny a rozhodl se na vše zapomenout.

Starobylou rozlehlou vstupní halu si AMRAN přebudoval na recepci. Dovnitř pronikalo světlo z oken umístěných pod římsami převislých střech. Silné dubové trámy se dokonale leskly. Na stěnách visely starobylé japonské obrazy malované jemnými štětci na hedvábí. Jediným kusem nábytku byl typicky americký stůl z nerezové oceli, umístěný přesně uprostřed haly. Na jeho desce ležela pouze kniha návštěv a telefon s mnoha tlačítky. Vysoko na trámovém stropu byly instalovány malé průmyslové kamery, které bez ustání prostor monitorovaly. Kromě toho byly do stěn zabudovány detektory kovu a elektronických čipů, takže se dovnitř nedostal nikdo se zbraní nebo počítačem. Každý musel totiž projít touto přijímací místností.

Za stolem seděl muž ve stejné zelené uniformě s rolákem jako stráž u vchodu, ale se třemi proužky na rukávu. Opasek se zbraní mu visel po americkém způsobu ‚proklatě nízko‘, takže mu hlaveň sahala téměř až ke koleni. Měl široká ramena, štíhlý pas, dohněda opálený ošlehaný obličej, držel se po vojensku zpříma a měřil si je pohledem tvrdým jako kámen. Na jeho těle patrně nebyl ani gram tuku a podle výrazu jeho obličeje O’Hara usoudil, že i malé pousmání by ho zřejmě bolelo. Podobné typy dobře znal – buď bývalý profesionální karatista, nebo vojenský instruktor.

Muže vedle něj poznal okamžitě z učebnic dějepisu a starých novinových výstřižků. Na nich byl však vychrtlý, doslova přízrak, protože strávil tři roky v zajateckém táboře. V hlubokých očích s temnými kruhy mu zářil výraz podivné apatické radosti a uniforma na něm visela, takže vypadal jako hastroš. Nyní byl plnější, dokonale elegantní, měl bělostné vlasy a bílý navoskovaný knír se zvednutými konci. Švihal svou krásnou vycházkovou hůlkou o naškrobené kalhoty, pružným krokem došel až k O’Harovi a natáhl k němu ruku. Generál Jesse Garvey, mučedník ze zajateckého tábora Suči, osobně.

„Pan O’Hara?“

„Ano.“

„Vítejte v Dračím hnízdě! Jsem generál Garvey, výkonný viceprezident. Toto je seržant Travors z bezpečnostní služby.“

„Těší mě,“ řekl O’Hara Garveymu. „Ihned jsem vás poznal, pane. Je to pro mě skutečně čest.“

„Vypadá jako vojenská hlídka,“ usmál se O’Hara a pohlédl na Travorse.

„Generál Hooker to tady vede po vojensku. Zřejmě síla zvyku.“

„Asi ano.“

„Už čeká. Pojďme.“

Když procházeli velkým přijímacím pokojem, O’Hara zaslechl zpoza stěn tlumené zvuky: elektrické psací stroje, pípání počítačů, převíjení magnetofonových pásků. Kdesi v nitru této obrovské starobylé budovy bylo velmi rušno.

Garvey ho uvedl do pokoje a zavřel za ním dveře. Zničehonic se tam rozhostilo ticho jako v kostele o půlnoci.

Pokoj byl také značně rozlehlý – pravděpodobně šlo o šógunovu přijímací síň – a hodně temný. Dovnitř nepronikal ani paprsek světla. Okna byla zakrytá bambusovými žaluziemi a u protější stěny stál uměle osvětlený skleník. Jeho světla vrhala na rostliny nejasné purpurové stíny. V temných koutech spatřil středověké sochy chrámových psů a hlídacích lvů. Všichni vypadali, jako když drží stráž. Na podlaze z tvrdého dřeva mu hlasitě cvakaly podpatky.

Uvnitř bylo horko a vlhko a do nosu mu pronikal slabý závan dýmkového tabáku.

O’Hara se usadil do velkého koženého křesla – jednoho z několika rozestavených u vchodových dveří. Vedle něho stál nízký stolek s jedinou lampou zakrytou proutěným stínidlem, která vrhala malý kruh světla na desku stolku. Ale neleželo na něm nic ke čtení.

Čekal. Jediný zvuk, který dokázal rozpoznat, bylo tikání hodin odněkud z hloubi místnosti.

Začínal se potit. Vlhkost v pokoji odhadoval určitě těsně pod sto procent a teplotu minimálně na sedmadvacet stupňů.

Naladil se na ten rozlehlý prostor a naslouchal každému zvuku: slyšel pleskání kapek, které kanuly z listů rostlin; drobné nožky nějakého brouka, který přebíhal po podlaze; tiché bzučení elektrických světel ve skleníku a metronomickou melodii tikotu hodin.

A pak si uvědomil ještě něco. Pomalé, mělké dýchání. V místnosti s ním ještě někdo byl!

O’Hara přimhouřil oči a pomalu se rozhlížel do tmy. Zvuk vycházel z nejtemnějšího kouta u skleníku.

Najednou se ozvalo škrtnutí zápalky a objevil se jantarový plamínek. V jeho mihotavém světle spatřil Hookerův známý profil: orlí nos, ostře řezanou čelist a dlouhý krk.

„To bylo velmi dobré, pane. Vynikající! Objevil jste mě asi… za necelou minutu! Skvělá koncentrace.“

Zatáhl za šňůrový vypínač na lampě v podobě obézního Buddhy. Jeho rudé břicho se ve světle lesklo. Seděl se zkříženýma nohama a upíral svůj tajemný pohled do místnosti.

„Musím se vám omluvit za ten dramatický úvod. Mám velice citlivé oči na světlo.“

Starý muž seděl za obrovitým pracovním stolem, na němž nestálo nic než ona lampička v podobě buddhy se starobylým třasňovým stínidlem, starožitná dřevěná skříňka na dopisy a diář. V řadě před stolem stálo osm židlí s vysokým opěradlem.

„Také se omlouvám za tu vlhkost. Za rok mi bude osmdesát. Už mi trochu řídne krev. Když je pod osmadvacet stupňů, je mi zima. Nedáte si něco k pití? Budete se cítit líp.“

„Stačil by čaj.“

„Teplý, nebo studený?“

„Studený, prosím.“

Generál stiskl kdesi pod stolem tlačítko a ve dveřích se objevil Travors.

„Ledový čaj pro pana O’Haru, seržante. Já si dám sklenku sody, prosím.“

„Ano, pane.“ Seržant se otočil a zmizel.

„Některé věci se nikdy nezmění,“ řekl Hooker. „Byl jsem v armádě tak dlouho, že své spolupracovníky pořád označuji hodností, a ne jménem.“

„Máte tady hodně pracovníků bezpečnostní služby,“ konstatoval O’Hara.

„Opatrnosti není nikdy nazbyt,“ pronesl poněkud záhadně generál a pokračoval. „Centrála AMRANu je vlastně dokonalá pevnost. Stavěli ji celých pět let – od roku 1607 do roku 1612. Měla odrazovat cizince od návštěvy Japonska poté, co šógunát celou zemi uzavřel. Jistě jste si všiml cestou nahoru toho výhledu. Odsud přehlédnete celý záliv a vidíte až na Kjúšú.“

„Velmi působivé.“

„Pět let pilné práce, ale starý pán se konce nedožil…“ Zavrtěl hlavou. „To musela být dřina… Ovšem vyplatila se. Na Dračí hnízdo nikdy nikdo nezaútočil.“

„Jak to, že jste se rozhodl zrovna pro ně?“

„Asi v tom sehrál roli sentiment, myslím. Když jsem po válce dělal vojenského guvernéra, bylo mým letním hlavním stanem. Předtím zde byl umístěn nějaký zvláštní oddíl japonské tajné služby.“

Do pokoje vstoupila Japonka, postavila jim nápoje na stůl, uklonila se a odešla. Byla velmi mladá, kolem dvaceti let, a docela hezká. Celou dobu však klopila oči k zemi.

„Tak tedy, pane O’Haro, připíjím vám na zdraví a na úspěch vaší reportáže. Jak vám mohu pomoci?“

Ostře řezané rysy Hookerova obličeje se věkem ještě prohloubily a celou tvář mu nyní brázdily hluboké vrásky. Lícní kosti mu vystupovaly z obličeje jako vrcholky útesů. Pleť měl průsvitnou téměř jako papír a oči mu blýskaly zpod hustého bílého obočí. Dychtivě si O’Haru prohlížel přes tmavá skla brýlí a sypal si tabák do světlé hliněné dýmky.

„Připravuji si podklady pro reportáž o ropném průmyslu,“ začal O’Hara. „Vaše konsorcium mě zajímá proto, že je nové.“

„Je to skutečně takříkajíc mladíček. Nicméně má spoustu zkušeností.“ Hooker náhle změnil téma. „Kvůli svým podkladům jste urazil velký kus cesty.“

„Byl jsem v Japonsku kvůli něčemu jinému.“

„Aha. Jak se vám tady líbí?“

„Já jsem zde vyrostl.“

„Ano? A kde?“

„V Tokiu. A pak v Kjótu.“

„Ach tak. V tom případě asi sdílíme společnou lásku k této zemi.“

To je řečí… pomyslel si O’Hara. Vždyť starý generál už o něm ví všechno do posledního detailu! Proč hraje takové divadlo?

O’Hara přikývl. „Kjóto je mé nejoblíbenější město na světě.“

„Pro starého vojáka jako jsem já je příliš poklidné,“ řekl Hooker, pohodlně se opřel a měřil si O’Haru přes kouř vycházející z dýmky.

„Kromě toho jste jediná americká naftařská firma s centrálou v Japonsku,“ pokračoval O’Hara. „A to mě zaujalo.“

„Na tom ale není nic tajuplného. K volbě tohoto konkrétního místa máme mnoho důvodů.“

O’Hara se usmál. „A právě proto jsem přijel. Abych je odhalil.“

„Výborně. Tak do toho!“

O’Hara vytáhl zápisník a fix. Stále někde slyšel tikat hodiny, ale zatím je nikde neviděl. Připadalo mu, jako kdyby zvuk vycházel směrem od generála. Asi hodinky.

„Nějak jste zneklidněl, pane, děje se něco?“ zeptal se Hooker.

„Ale ne. Pořád jen někde slyším tikat hodiny.“

„Aha. Jsou zde, pane O’Haro,“ usmál se generál a poklepal si na hruď. „Poněkud hlučný, ale výkonný stimulátor. Doktoři s ním teď nechtějí nic dělat. Kdyby to tikání přestalo, dejte vědět mému ošetřujícímu lékaři.“

O’Hara začal typickými otázkami o propojení Hookera s AMRANem.

„Dělal jsem prezidenta firmy Intercon Oil. Návrh na vytvoření konsorcia vyšel od nás.“

„Kdy jste se začal zajímat o ropný průmysl, pane?“

„Asi před patnácti nebo dvaceti lety. Když jsem kandidoval na prezidenta. Mí skalní přiznivci byli z Texasu. Když jsem z voleb vypadl, požádali mě, abych přebral vedení Interconu. Společnost měla tenkrát problémy. Chyběla jí pevná ruka. Za dva roky jsme ji rozjeli, že fungovala jako hodinky.“

„Proč jste tedy navrhli vytvoření konsorcia?“

„Protože to poskytlo zúčastněným firmám značný finanční potenciál. Je to podobné jako v jiných průmyslových odvětvích – vydělávání peněz stojí peníze.“

„Předávají si členové konsorcia informace?“

Hooker přikývl. „Technologie jednotlivých společností jsou známy všem, ale každá funguje nezávisle na ostatních. Zisk patří každé zvlášť. AMRAN však není zisková společnost, ale spíše… servisní organizace.“

„Jste stále propojen s Interconem?“

„Pouze na bázi poradenství. Většinu času zde věnujeme operacím AMRANu.“

„Kdy vaše konsorcium přesně vzniklo?“

„Definitivně bylo ustaveno asi před rokem. Nějakou dobu nám trvalo, než jsme všechno sladili. Dokážete si patrně představit, jak problematické může být propojování několika velkých firem pod jednu střechu. Vyžadovalo to velkou spoustu jednání, protože jsme museli uspokojit potřeby a požadavky každého člena. Opakuji, pane O’Haro, že každá společnost si uchovala svou autonomii.“

„Jistě. Jak dlouho ta jednání trvala?“

„Začali jsme o tom poprvé mluvit v roce… sedmdesát pět nebo tak nějak.“

„A které společnosti se k vám nakonec připojily?“

„Můj Intercon, pak Sunset Oil, Hensell, American Petroleum…“ Hlavou mu náhle bleskla vzpomínka – jen krátký obraz z minulosti – a narušila mu koncentraci. Nezvaná a nečekaná myšlenka mu vymazala z hlavy všechno, co chtěl říct. „Promiňte,“ omlouval se zmateně. „Co jsem to… co jsem říkal?“

„Vyjmenovával jste členy AMRANu.“

„No jistě! Takže počkat… kde jsem skončil?“

Pokračoval, ale vzpomínka mu v hlavě zůstávala a neopouštěla ho. Bylo to v Sydney. První krabice přišla hned poté, co to projednali v Sydney… Zatřásl hlavou, aby myšlenku zaplašil.

„Takže Intercon, American Petroleum, Hensell, Sunset…“ předčítal mu O’Hara ze svých poznámek.

„Jistě… počkat, takže dál… Bridges Salvage Corporation, Stone Corporation. A pak jsme ještě jednali s jednou malou italskou automobilkou.“

„Proč loděnice?“

„Kvůli tankerům, vážený pane. Kvůli tankerům. Proč bychom měli podporovat řecké rejdaře, když si můžeme vystačit sami?“

„Kvůli soběstačnosti?“

„Asi tak.“

„A proč Stone Corporation?“

„To je holdingová společnost – vlastní několik elektráren na Floridě, v Georgii, Alabamě a některých státech na jihu USA.“

„Patří jí také nějaké rafinerie, ne?“

Generál si přiložil k dýmce další zápalku a využil čas k tomu, aby si O’Haru ještě lépe prohlédl. Tohoto muže nesmíme podceňovat, pomyslel si.

„Ano.“

„I tady, v Japonsku?“

Hooker přikývl. „Přímo tady, pod kopcem. Yumishawa. Nenecháváme jim ani chvilku oddechu. Jsou druzí největší na světě.“

„A vy vozíte ropu z celého světa do této rafinerie?“

„Zase jste trefil do černého! Mohl bych vám zařídit exkurzi, kdybyste měl zájem.“

„Možná někdy koncem týdne.“

Hooker pomalu vyfoukl ke stropu kroužek dýmu. „Dobrá,“ přikývl. „Myslím, že se vám to bude líbit. Poučíte se.“

„Jsou rafinerie Yumishawa ziskové?“ ptal se dál O’Hara.

Hooker se usmál. „My nejsme žádná charita! Podnikáme kvůli výdělku. Yumishawa má kapacitu, jakou potřebujeme.“

„Proto jste se vrátil do Japonska?“

„AMRAN je mezinárodní společnost. Využíváme několik japonských rafinerií. Také náhodou… ehm…“

Zdálo se, jako kdyby se Hookerovy oči náhle zakalily. Upřeně zíral do jednoho bodu, jako když se myšlenkami toulá bůhvíkde. „… náhodou to tady mám rád.“

Starý generál už měl problémy s koncentrací. Do mysli mu neustále pronikaly temné vzpomínky a vyrušovaly ho. Byly neodbytné. Soustředěně O’Haru poslouchal a snažil se je vypudit z hlavy, ale ony přetrvávaly a zamlžovaly skutečnost…

*****

Byl to druhý – ne, to musel být už třetí – chameleon.

Vzpomínal si na tu krabici, přestože na ní nebylo nic výrazného. Byla to obyčejná bílá krabice a on si vybavoval, jak na ni dlouho zíral, a poslouchal, jak se uvnitř pohybuje to stvoření, zatímco se v něm vzdouvala nenávist.

Byl v Sydney už dva měsíce a vymýšlel kampaň, která by pro ně byla odrazovým můstkem, aby se dostali blíž k Honšú. Bydlel v krásném bílém hrázděném viktoriánském sídle, které kdysi patřilo guvernérovi. V tomto vzdušném, rozléhlém domě si udělal centrálu. Všude kolem rozestavil hlídky vojenské policie.

Přesto se jí podařilo dostat dovnitř – i s krabicí.

Stála před ním ve velkém pokoji, v obličeji zcela klidný výraz, nevyzpytatelný a nehybný, z něhož nemohl nic vyčíst. Život k ní byl milosrdný. Měla krásnou hladkou pleť bez jediné chybičky a v mandlových očích ostražitost.

„Pamatuju si tě mnohem hezčí,“ zalhal.

*****

„Promiňte, prosím?“ ozval se O’Hara.

„Ach… omlouvám se… Zamyslel jsem se. „Ty obchody…“ Hlas mu odumřel. „Ptal jsem se, jestli jste vznik AMRANu inicioval sám,“ zopakoval O’Hara.

„Částečně. Dalo se to dohromady téměř… téměř z nutnosti. Několik společností přišlo v průběhu jednání o své… nejvyšší představitele. Pokaždé, když k tomu došlo, jsme museli začínat doslova od píky a zahájit jednání s novými lidmi.“

„A co se těm nejvyšším představitelům stalo?“

„Zemřeli. Většinou z přirozených příčin. Tři dostali… vlastně možná čtyři… infarkt a jednou došlo k autonehodě… V každém případě jsme měli velkou spoustu problémů a prostojů. Je to značně frustrující, chápete… když se snažíte dát něco dohromady se všemi těmi náhlými změnami vedení…“

Mluvil bezmyšlenkovitě, téměř jako stroj, protože v duchu stále zalétal do minulosti.

*****

Na Filipínách ji umlčovala politika. Politika a sto amerických dolarů měsíčně – dosti laciné výkupné za to, aby se vyhnul skandálu, který by zničil jeho kariéru.

Jak, u všech všudy, dokázala uprostřed války najít cestu z Luzonu do Austrálie?

Odpověď našel v krabici.

Všechno zařídil Chameleon. O tom nebylo pochyb. Krabici už dostal dvakrát předtím. V každé se skrýval jeho podpis – živý chameleon. V první nebyl žádný vzkaz, jen malá fotografie chlapce stojícího před chrámem Šintó v Tokiu. Chlapec se na momentce tvářil vystrašeně.

Lidé z Hookerovy rozvědky obětovali honbě na Chameleona celé dlouhé měsíce. Dokonce ani američtí agenti v Japonsku mnoho nevěděli. Byl hlavou speciální jednotky japonské tajné služby. Nikdo nikdy nevypátral jeho skutečné jméno.

Druhý chameleon přišel asi za měsíc a v krabici byla i první zpráva, pečlivě napsaná na proužku papíru. Byla stručná: ‚O věci lze vyjednávat.‘

Nic dalšího.

Pak, po dvou měsících únavného čekání, mu přišla doručit zprávu ústně ona sama.

Poslední urážka.

Snímek působil sadisticky. Bobby sedící v dětské rakvičce. Chlapec vypadal unaveně, možná byl pod vlivem drog.

„Co chce?“

„Musí se to provést rychle. V příštím týdnu.“

„Ale co chce?“ ptal se Hooker, bez sebe vzteky, že musí vyjednávat s japonským důstojníkem a konkubínou.

Zavřela oči a opakovala jako kolovrátek: „Vymění Molina za admirála Asiedu, kterého nyní Britové vězní zde v Austrálii.“

Bože, jak ji nenáviděl! A přesto ho její smyslnost stále přitahovala. Přemýšlel, zda se její tělo za ta léta změnilo, a vzpomínal, jak vedle něj lehávala nahá. Tři roky to bylo státní tajemství. Věděl to jen Garvey.

Generál, teprve půl roku vdovec, spí se sedmnáctiletou služebnou, a když mu porodí syna, zapudí ji. Kristepane, jak rádi by si to štěbetali všichni ti vrabci v důstojnickém klubu! A jeho nadřízení? Ti by ho zničili.

Nyní ji nenáviděl o to víc, protože mu připomínala jeho slabost, díky které žil celé tři roky ve lži, a ta lež se mu nyní takto vracela, aby ho pronásledovala. Byl věřící křesťan, takže ho při pohledu na ni spaloval pocit provinilosti. „Měli by tě zastřelit jako nepřátelského agenta,“ řekl jí.

„Chci svého syna živého,“ řekla.

*****

„… leteckém neštěstí,“ říkal O’Hara.

„Omlouvám se,“ vzpamatoval se Hooker a přepnul své myšlenky zpět do reality.

„Říkal jsem, že Robertson, ze Stone Corporation, zahynul při leteckém neštěstí. Havaroval se svým letadlem.“

„Ano. Neměl letět sám, chápete? Firemní strategie. Jenže když jste prezident takové korporace, kdo vás bude kárat? To nás posunulo trochu nazpět. Už jsme se blížili dohodě, a najednou to neštěstí. Také byl problém s tím člověkem v… Dalasu myslím…“

„David Fiske Thurman, Alamo Oil,“ přispěchal s nápovědou O’Hara.

Hooker na něj pohlédl s neskrývaným překvapením. „Tedy… vy jste se opravdu pečlivě připravil, mladíku. Thurman ale vždycky jezdil jako šílenec. Pokud se nepletu, měl už předtím několik nehod.“

O’Hara pokračoval a vyjasňoval si informace, aby pak mohl změnit téma a zeptat se na Chameleona.

Jenže generál začal zase bloudit v myšlenkách…

*****

Ten měl nervy! Dávat jemu, druhému nejvyššímu důstojníkovi pacifického velení, nějaká ultimáta! Byl rozzuřen na nejvyšší míru.

„Víš, co si o tom hajzlovi myslím? Ukážu ti to,“ řekl Hooker ženě. Popadl chameleona, chytil ho jednou rukou a škrtil ho tak dlouho, dokud se nepřestal svíjet. Houpal jeho mrtvým tělem nad zemí a pak ho hodil do krabice.

„Vezmi to tomu hajzlovi zpátky, že ho zdravím.“

„Ty mu dovolíš zabít Molina?“

„Jmenuje se Bobby.“

„Než jsi mi ho ukradl, jmenoval se Molino. Ty jsi ale zbabělec!“

„Dámo, pokoušíte mou trpělivost až do krajnosti!“

I ona se už přestala ovládat. „Chci tu dohodu! To je to nejmenší, co můžeš udělat! Už jednou jsi ho opustil…“

„Opustil?! To byl prostě osud! Já jsem chlapce neopustil, já…“

„Chlapec. Chlapec. Nic jiného pro tebe nebyl. Chlapec. Sebrals mi ho! Jestli tuhle věc neuděláš, povím jim, jak jsi mě znásilnil u sebe doma v Bastine a žes…“

„Znásilnil? Pchá! Nikdy v životě jsem neviděl, že by se přede mnou nějaké nohy roztáhly rychleji! Je to můj syn a říkám mu, jak chci. Nemáš na něho nárok! Je můj! Adoptovaný – podle papírů. A jiné záznamy o něm neexistují. Byly zničeny. Nemůžeš dokázat… nic.“

„Je to můj syn! Oni ho zabijí! Musíš co nej…“

„Zatraceně, vážená! Jak se opovažuješ vyhrožovat mi nějakou lží a vydíráním? Neříkej mi, co udělají a co neudělají!“

Zmocnil se ho neovladatelný vztek. Sžíral se pocitem viny. Dávné představy zastínily rozum. Hříchy těla. Spatřil Kalvína s holí v podobě blesku. Americkou vlajku. Ty představy podněcovaly jeho nenávist. Zde před ním stojí choť nepřítele a vyhrožuje mu vydíráním. Rozzuřil se.

„Nevím, jak ses sem dostala, ale tady to pro tebe končí! Nechám tě zavřít a obvinit z velezrady. Smyčku na šibenici ti uvážu osobně!“

„A jak bys mě chtěl nechat zavřít, aniž bys odhalil, že jsem matka tvého syna?“

„Nikdo ti neuvěří. Filipínská děvka, která se proměnila v japonskou agentku? Chacha!“

Blýskla temnýma očima, které prozrazovaly její zoufalství. Pohodila hlavou a plivla mu přes stůl do obličeje.

Pomalu vstával, obešel stůl a postavil se těsně před ni. „Já tě naučím respektu k tomu, co tady zosobňuju, ty šikmooká děvko!“

Znovu couvla a z úst se jí vydralo nenávistné vrčení. Tím jen přilila oleje do ohně. Rozzuřil se. Zcela nečekaně se na ni vrhl a popadl ji oběma rukama za krk. Velké kostnaté ruce nejprve ztlumily její výkřiky, pak přimáčkly dechovou trubici a hrtan… Své sevření nepovolil.

*****

Po celý zbytek života si ten zvuk dokázal velmi jasně vybavit – jako když ukroutíte větev a ona nakonec praskne.

„Generále?“

„Ano?“

„Jste v pořádku?“

„Jistě, jistě. Já… zase jsem zalétl v myšlenkách jinam… Dnes jsem měl dost těžký den.“

„Omlouvám se. Mám jen několik posledních otázek.“

„Pokusím se být… ehm… pozornější.“

„Rád bych zabrousil do jiné oblasti,“ začal O’Hara.

A jsme u toho!

„Říká vám něco jméno Chameleon?“

Spatřil, jak se mu zablesklo v očích, pohnul rty a zaťal zuby. Zdálo se, že dokonce zbrunátněl. „To ale skutečně nemá co dělat s ropným průmyslem!“

„Má to co dělat s vámi – a vaším podnikáním.“

„Pane O’Haro, skutečně se necítím úplně dobře…“ začal vstávat.

„Nezlobte se, generále, ale já o Chameleonovi vím. Musíme si o tom promluvit.“

Hooker na něj podrážděně pohlédl. „Tak proto jste tady?“

„Ano, pane. Proto.“

„A co vůbec víte?“

„Že Chameleon je hlavou velmi výkonné zpravodajské služby působící v soukromém sektoru. Že jeho agenti vraždili, kradli tajné dokumenty firem, prováděli sabotáže, které stály více než stovku životů. A zdá se, že z nějakého důvodu je AMRAN se svými partnery oblíbeným cílem jeho vražedných útoků.“

Hooker získával čas a cpal si tabák do dýmky. Nakonec si zapálil. „Můžeme chvilku mluvit takříkajíc mimo záznam?“

O’Hara zaváhal. Díky takzvaným hovorům ‚mimo záznam‘ odtekla spousta kvalitních informací do stoky a nedala se použít. Nyní neměl na vybranou.

„Chameleon je dnes patrně nejnebezpečnějším teroristou na světě,“ říkal Hooker. „Jeho metody jsou nevypočitatelné stejně jako výběr jeho obětí. Nikdo mu neunikne. Nic mu není svaté. Vydírání, únosy, přepadení, vraždy, sabotáže…“

„Myslíte si, že za těmito činy stojí vaše konkurence?“

„Jistě nejsou imunní. Ale někteří konkurenti už také utrpěli. Je zjevné, že Chameleonových jedinečných… služeb využívají velké korporace. Já nicméně netuším kdo ani proč.“

„Jenže AMRAN je jeho výhradním cílem.“

„Já nevím…“

„Co když vám řeknu, že věřím, že Chameleon stál za smrtí Simmonse, Richmana, Thurmana… zkrátka většiny ředitelů spojených s AMRANem, kteří zemřeli nebo byli zavražděni?“

„Na to bych asi odpověděl, že máte silné řeči – ovšem nepodložené.“

„Já znám muže, který je všechny zabil,“ řekl prostě O’Hara. „Nebo alespoň většinu z nich.“

„V tom případě ven s tím! Pokud máte takový důkaz, pak bude pravděpodobně vaše reportáž věrohodná.“

„Obávám se, že to není možné.“

„Poslyšte, O’Haro, nikdo by nebyl šťastnější než já, kdybyste toho… vampýra odhalil a ukázal ho světu. Ale všechno, co jste doposud řekl nebo naznačil, by vyznělo komicky, kdybyste to nedokázal doložit.“

Hooker pomalu vypouštěl dým koutkem úst. Seděl mlčky téměř minutu a zíral na druhou stranu místnosti.

„Většina těch mužů zemřela z přirozených příčin nebo měli nehodu. Dostali infarkt, což je přirozené, pohybují-li se ve své branži. Tam je infarkt nemoc z povolání. Nafta představuje maximální stres a všichni dotyční pánové byli bez výjimky naftovými magnáty a navíc v kritickém věku – kolem padesáti, šedesáti.“

„A co Bridges? Ten se přece v ropném průmyslu nepohyboval.“

„Rudoch Bridges byl přístavní dělník, pirátský potápěč, dobrodruh a hazardní hráč. Vždyť on se, ksakru, čtyři, pět let po válce bez ustání potápěl a vedl partu hlubinných potápěčů, kteří vytahovali vraky u japonského pobřeží! Loďařství je velmi proradné řemeslo. A Rudoch měl k tomu všemu ještě značné problémy s nadváhou! V šedesáti měl minimálně padesát kilo nadváhu. Ideální adept na srdeční příhodu. Chápete, co tím vším chci říct, O’Haro? Bez důkazu vám prostě nikdo neuvěří!“

„Právě proto mohl operovat tak, jak operoval. Nikdo neměl dost odvahy, aby o tom hovořil otevřeně. Krucinál, vždyť i my mluvíme ‚mimo záznam‘!“

„Vy na tom máte nějaký osobní zájem?“ ptal se Hooker, překvapen tím náhlým výbuchem hněvu.

„Já jsem novinář a snažím se dělat svou práci co nejlíp. Já vím, že Chameleon existuje! Vy to víte taky! Je zjevné, že minimálně tucet vlivných podnikatelů o něm ví jakbysmet! A vy jste jeho hlavním cílem. Proč?“

„Odmítáme mu platit. Tak je to. Vydírá nás.“

„Ale proč AMRAN? Proč ne Ampex nebo Blue Diamond?“

„Nevím. Asi proto, že jsme nejmladší ze všech olejářských konglomerátů, a tak si myslí, že jsme nejzranitelnější.“

Začínal se potit. Vytáhl kapesník a osušil si obličej. Stimulátor zrychleně tikal. „Já se omlouvám. Mám… mám zimnici. Ale nemusíte mít obavy. Prostě mám řídkou krev. To je jedno z mnoha rizik vysokého věku.“

O’Hara si o Hookera dělal opravdové starosti. Zdálo se, že generál za dobu jejich rozhovoru zestárl tak o dva roky. Měl úplně šedý obličej a nehybné oči.

„Omlouvám se vám. Vím, že jsem vás rozrušil,“ řekl O’Hara. Jsem vám nesmírně vděčný za váš čas a za rozhovor.“

Hovor o Chameleonovi alespoň rozjasnil Hookerovi hlavu. Teď si začínal dělat starosti s O’Harou. „Možná budeme pokračovat jindy,“ řekl.

„Ještě poslední věc. Provedl Chameleon sabotáž na vrtné plošině Thoreau a v automobilce Aquila?“

Generál odložil dýmku a propletl si prsty. Naklonil se dopředu a opřel se rukama o stůl. „Pane O’Haro, už jsem vám říkal, že nikdo z naší branže nebude o Chameleonovi mluvit. Je to profesionální terorista. Lidé se ho bojí. Je pomstychtivý. Většina mých kolegů se domnívá, že když ho budou ignorovat, bude ignorovat on je. Hovory o něm propůjčují jeho činům jistou legitimitu. To nikdo nechce.“

„Bez odvahy není slávy, generále.“

„Chameleon je apokalypsa.“

„Varovali vás kvůli Thoreau nebo Aquile? Chci vědět, jestli vás vydírali, nebo to byla klasická sabotáž.“

Hooker začínal být netrpělivý. Řekl přísně: „Nic z toho nemůžete použít, mladý muži, protože nemůžete nic dokázat. Thoreau leží stovky metrů pod hladinou Arktického moře. Aquila Milena se vrátila na rýsovací prkno.“

„Jenže on nemíní přestat, chápete?“ pokračoval O’Hara. „Hezky si to rozjel. Když mi poskytnete místopřísežné svědectví o tom, že máte podezření o Chameleonově účasti alespoň na jedné z těchto nehod, propůjčíte mé reportáži věrohodnost. Bude to začátek. Když nic, tak ten případ otevřeme. Vždyť ten chlapík přežívá jenom díky tomu nekonečnému utajování!“

„Pane O’Haro, víte, kdo je Chameleon? Kde bydlí? Odkud řídí své akce? Víte o něm vůbec něco?“

„Je to ten Chameleon, který byl na seznamu válečných zločinců v roce 1945?“ odpověděl otázkou O’Hara.

Hooker si vyklepal z dýmky tabák a zbytek si tam ještě namačkal.

„Ten muž, o němž mluvíte, zahynul v Hirošimě,“ řekl. „Jeho jméno bylo ze seznamu odstraněno v roce 1950.“

„Víte, kdo to skutečně byl?“

„Jmenoval se Asieda. Za války patřila jeho identita k nejlépe střeženým tajemstvím. Specializoval se na špionáž a byl odpovědný pouze císaři. Vycvičil všechny japonské agenty.“

„Ironické, co?“

„Proč?“

„Že ten Chameleon, kterého hledáme, a válečný zločinec, by měli mít stejné krycí jméno?“

„Pokud je něco ironické, pak to, že jeho štáb sídlil v této pevnosti. Své agenty cvičil právě v těchto prostorách. A jen Bůh ví, jaké zrůdnosti napáchal v tom třípatrovém sklepem pod námi. Dozvěděl jsem se to, když jsem do Dračího hnízda dorazil v roce 1945 s okupační armádou. Ale to už tu nic nebylo. Všechny archivy byly zničeny. O Chameleonově činnosti za války se nevedly žádné záznamy. Takže pokud jde o armádu, nikdy neexistoval. Je to zavřená kniha.“

„No a já si myslím, že Chameleon je zde, v Japonsku, ať je to kdokoli. A pokud je zde, dokážu ho najít.“

Hooker vstal. Jeho vysoká postava působila impozantně. Stál stejně zpříma jako v den, kdy absolvoval akademii ve West Pointu. Podal O’Harovi ruku. „Přeji vám hezký den, pane O’Haro. O písemném prohlášení si promluvíme, až budete mít víc než pouhá podezření a dohady. Upřímně řečeno si myslím, že máte větší odvahu než mozek. Ale přesto vám přeji štěstí.“

„Ještě jedna věc,“ řekl O’Hara, když ho generál vedl ke dveřím. „Víte něco o velkém ropném nalezišti jménem Midas?“

Starý muž zůstal stát u dveří obrácený k O’Harovi zády. V očích mu hněvivě zablýsklo hned, když O’Hara svou otázku vyslovil. Stimulátor se zase roztikal v rychlém tempu. Generál zakašlal, aby ho přehlušil a neprozradil se.

„Říkáte Midas? Naleziště?“ Jakmile se uklidnil, obrátil se zase k O’Harovi obličejem. „Nikdy jsem o něm neslyšel.“

„Možná je největší na světě.“

Hooker se uchechtl. „A kde by mělo být?“

„Nevím.“

„Ani já ne, pane. A naftařina je můj obor. Pane O’Haro, obdivuji vaši představivost. Domnívám se však, že je poněkud za vlasy přitažené počítat s existencí tak obrovského ropného naleziště, o jakém se zmiňujete, aniž by o něm nevěděl ještě někdo další!“

„Já o něm vím.“

„Skvělé! Tak ho najděte! Bohužel, budete mě už muset omluvit. Nadešel čas mého odpoledního spánku.“

KAPITOLA 07

Jakmile Garvey doprovodil O’Haru z Dračího hnízda, vrátil se do Hookerovy kanceláře. Generál seděl za stolem, celý zsinalý, a stimulátor v jeho hrudi běžel jako o závod.

„Uklidněte se, pane. Sledoval jsem to na monitoru. Všechno jsem slyšel.“

„Slyšels ho, jak se ptá na Midase?“ zaskřehotal Hooker.

Garvey přikývl. „Musíme jen maličko pozměnit naše plány.“

„Jak se k těm informacím dostal?!“ zahřměl generál náhle. Krev mu stoupla do tváří a bledý obličej mu vmžiku zrudl.

„Je prostě dobrý, generále. Bylo to předpokládané riziko.“

„Pak tedy potřebujeme nějaké nové předpoklady!“

„Za pár hodin budeme všechno mít.“

„A co Chameleon?“

„Generále, jsme mu už na stopě. Velice blízko,“ uklidňoval ho Garvey a zvedl palec a ukazováček, aby naznačil, jak blízko jsou.

„Jenže tak blízko jsme už příliš dlouho,“ namítl Hooker. Vstal, přešel do temného kouta místnosti a stál s rukama za zády. Jeho vysoká postava se jasně rýsovala na pozadí světla vycházejícího ze skleníku za ním. „Měl jsem se stát prezidentem místo toho hajzla Eisenhowera!“ zaburácel. „Mohl jsem se stát leckým, kdybych neměl toho… toho albatrosa za krkem! Zatraceně! Zatraceně!“

Odmlčel se a poruchový metronom v jeho hrudi se konečně začal zpomalovat.

„Zabij je oba,“ prohlásil a zdálo se, že se mu na rtech místo slin objevil jed nenávisti. „Dnes večer je zabij oba!“

*****

Na nádraží převalovaly mrazivé závany větru mlhu. Na jednom konci nástupiště seděl vysoký běloch a kouřil cigaretu francouzské značky Gitane. Přímo vedle něho byla telefonní budka. Když v ní poprvé zazvonil telefon, ignoroval ho. Telefon zazvonil pouze jednou a utichl. Po několika vteřinách se však ozval podruhé. Tentokrát vstal a zvedl sluchátko.

„Nádraží Higašijama,“ řekl s mírným francouzským přízvukem.

„Promiňte, mám asi špatné číslo.“

„A s kým chcete mluvit?“

„S tím italským džentlmenem.“

„A jak se jmenuje?“

„Spettro.“

„Dobrý večer, pane Quill.“

„Je váš telefon čistý?“

„Veřejná budka na nádraží.“

„Vynikající. Máme změnu plánu.“

„Dobrá.“

„Teď je pro nás nejproblematičtější O’Hara. Dostal se mnohem dál, než jsme odhadovali. A jde špatným směrem. Je nutné, abyste s ním okamžitě skoncovali. Sleduje ho někdo?“

„Za tři minuty sem dorazí.“

„Udělejte to co nejrychleji – se svým obvyklým nasazením.“

„A co ostatní?“

„Toto proveďte nejdřív. Všechny ostatní jsme skrečovali.“

„Rozumím.“

„Omlouvám se, vážený. Ale vy jste A-l. Ten chlap je práskanější, než jsme předpokládali. Je to otázka priorit.“

„Chápu.“

„Dejte mi vědět co nejdřív.“

„Pochopitelně. Konban wa.“

„Konban wa.“

Tony Falmouth zavěsil a znovu se posadil a čekal na vlak.

*****

O’Hara si nejprve všiml té ženy – hned když nastoupila do vlaku na stanici Tófukudži na kjótském předměstí. Znovu si jí všiml, když vstával, aby vystoupil – o tři stanice dál na nádraží Higašijama. Spatřil její odraz v okně. Zírala na něj z opačné strany vagonu. Dveře se otevřely a on rychle vystoupil. Nemohl se dočkat, až se vrátí do domu a probere schůzku u Hookera s Kimurou.

Žena vyrazila za ním. Proplétala se mezi ostatními cestujícími a dostala se až k němu. „Pojďte, prosím, za mnou. Musím s vámi mluvit,“ zašeptala a se sklopenýma očima odspěchala.

O’Hara věnoval veškerou pozornost ženě a ostatních lidí na nádraží si nevšímal. Tony Falmouth seděl na nástupišti. Jakmile O’Haru spatřil, rychle vstal a šel za ním. Dával si dobrý pozor, aby se neocitl v kuželu světla pouličních lamp.

O’Hara ji sledoval přes tržiště, míjel stánky s rybami a ignoroval prodavače, kteří na něj pokřikovali a mávali mu pod nosem úhoři a chobotnicemi. Došla až na okraj parku Marujama. Na Japonku byla dost vysoká, ale měla na sobě šaty a pás obi a nabílený obličej s rudými rty jako gejša. Z uzlu vlasů spletených na temeni hlavy jí vyčnívala jadeitová jehlice. Byla tma a z parku se vylévala mlha a postupně halila do bílé temnoty celý trh.

„Je to pro mě velmi nebezpečné,“ zašeptala. „Nesmím tady být. Zůstaňte prosím stát zády ke mně. Brzy přijede autobus. Nastupte do něj a jeďte alespoň dvě stanice, než vystoupíte.“

O’Hara na okamžik zaváhal. Temná ulice, mlha a on k ní má stát zády! To nebylo chytré. Stál tedy naprosto nehybně a naslouchal všem zvukům případného pohybu z její strany. Nejprve slyšel pouze její dech, ale pak i něco jiného. Nebyl to zvuk; spíše jen pocit. Najednou se mu vzrušením málem točila hlava, a přestože ženu neviděl, něco ho k ní přitahovalo, jako by je spojoval elektrický proud.

Otočil se a rozhlédl se po ulici na světla prosvítající v mlze a v dáli spatřil reflektory přijíždějícího autobusu.

„Co chcete?“ špitl.

„Nebyl jste to vy, kdo se ptal na nějaké informace v Kabuki-za v Tokiu?“

Znovu zaváhal. Ta přitažlivost byla tak silná, že se téměř otočil. Mlha kolem nich vířila a halila je do své bílé temnoty.

„Ano,“ řekl nakonec.

Stále šeptala. „Hledáte člověka známého pod jménem Chameleon?“

„Ano.“

„Proč?“

„Abych si promluvil.“

„Promluvil? Cha! Musíte ho zabít!“

Znovu se chtěl otočit. Měl pocit, že mu každičkým nervem prochází elektřina. Cítil se podivně – na jednu stranu byl naladěný podobně jako ona, ale zároveň pociťoval něco, co neuměl interpretovat. Vzpomněl si na minulou noc, kdy prováděl svá cvičení a přitom velmi intenzivně vnímal Chameleonovu přítomnost. Nyní měl stejný pocit. Jako kdyby ta žena byla prodchnutá Chameleonovým pachem.

„Já nejsem vrah,“ namítl.

„Pochopíte, až se s ním setkáte.“

„Kdy to bude?“

Naklonila se blíž. „Chameleon je zde.“

Měl pocit, že téměř levituje. Krev mu hučela ve spáncích a v pažích a nohách cítil jiskřičky vzrušení a neklidu. Mohl téměř natáhnout ruku a dotknout se toho nebezpečí ve vzduchu. Kupodivu však necítil žádnou bezprostřední hrozbu.

„Myslíte tady v Japonsku?“

„V Kjótu.“

„A kde v Kjótu?“

„Napsala jsem adresu – je to dům v prefektuře Šiga – tady na papír. Vrátí se dnes večer v devět. A bude sám.“

„Jak to všechno víte?“

„Prostě to vím. Jak, to není důležité. Bude tam.“

Světla autobusu už projížděla kolem nich. „Proč to děláte?“

Odmlčela se. „Protože jsem vězeň a chci se osvobodit.“

„Vězeň?“

„Ano. Tady vám dávám ten papírek do kapsy. Rychle, má všude své zvědy!“ O’Hara se neotáčel, ale ještě se zeptal: „Musím vědět… jak jste zjistila, že hledám Chameleona?“ Autobus zajel k obrubníku a zastavil.

„Prosím, neprozraďte mě,“ špitla. „Jeďte! V devět. Nesmíte se opozdit!“ Času mnoho nezbývalo. O’Hara naskočil do autobusu a slyšel, jak se za ním zavírají dveře.

KAPITOLA 08

STO METRŮ OD něj sledoval zpoza stromů v parku Tony Falmouth, jak nastupuje do autobusu. Sundal si z ucha malý reproduktor napojený na parabolický mikrofon s velkým dosahem. Dokonale slyšel každé slovo. Dospěl k okamžitému rozhodnutí sledovat ženu a O’Haru na chvíli pustit ze zřetele. Nebude nijak obtížné znovu najít jeho stopu. Ale klíčem k záhadě je ta žena, to jasně vycítil. Zrychlil se mu tep. Je blízko. Malé odposlouchávací zařízení složil do úzké trubičky. Tu si strčil do kapsy. Pak přebíhal od stromu ke stromu a začal ji sledovat.

Pozoroval ji z okraje rozlehlého parku Marujama, jak prochází trhem a vyhýbá se centru města. Cupitala do malé předměstské čtvrti plné spletí tichých uliček lemovaných vysokými ploty, které chránily domy, z nichž k němu doléhaly tlumené zvuky. Z domů, které míjel, slyšel dětský pláč, hudbu z rádia, tlumený ženský smích, muže zpívajícího operní árie zkomolenou italštinou, televizní reklamu na Coca-Colu v japonštině. Nad hlavou se mu pohupovaly lucerny, které rozpohyboval jemný větřík, takže vrhaly na ploty strašidelné stíny.

Bylo snadné ji sledovat, protože po ulicích nechodilo moc lidí, a kromě tlumených zvuků zevnitř domů zde panovalo takové ticho, že si připadal jako na hřbitově. Slyšel, jak jí dřevěné sandály klepají o dlažbu asi blok před ním.

Pak udělala něco neočekávaného. Prošla zkratkou na hlavní třídu a vešla do malé restaurace v ulici Nidžó-dóri nedaleko hotelu Fudžita. Je to číšnice? Nebo snad vedoucí? Nechtěl ji ztratit. Dala O’Harovi nějakou adresu a Falmouth tu adresu chtěl.

Počkal pár minut a vešel dovnitř. Interiér nebyl nijak přepychový, ale působil čistě a chladivě. Všude bylo dost šero. Takové šero, že mu chvíli trvalo, než ji našel, ačkoli jinak byla restaurace téměř prázdná. Seděla sama u jednoho ze zadních stolků. Zástěny byly otevřené, takže vzadu uviděl mechovou zahradu s jezírkem plným zlatých rybek kousek od okna. Sledovala velkého zlatočerného kapra, jak zkoumá dno a hledá potravu. Falmouth k ní přistoupil.

„Promiňte. Mluvíte anglicky?“

Zavrtěla hlavou.

Rychle tedy přešel do japonštiny. „Jsem tady jako turista. Vždycky jsem slýchal, že Kjóto je nejkrásnější město na světě. Pak jsem spatřil vás a na Kjóto zapomněl. Chápu, že je zcela nevhodné, abych vás takto obtěžoval, ale v zenu se říká: ‚Využij čas k prohlídce zahrady, třeba ji projdeš jen jednou.‘ Ehm… já vím, že už vás asi nikdy neuvidím, a tak jsem vás sledoval z tržiště. Prosím, omluvte mě…“

Položila mu ruku na rty a umlčela ho. „Nejsem uražená,“ řekla tak tichým hlasem, že ji téměř neslyšel. „Žila jsem v Americe a dokážu vaše chování pochopit.“

Odvrátila se od něj a znovu se zadívala na rybu.

Zatím dobrý, pomyslel si Falmouth. Rozhodoval se, zda přejít k jádru věci. Hrál si na nervózního ctitele, inteligentního, ale trošku bázlivého. „Jmenuji se John Willoughby. Jsem z Londýna. Opravdu jste mě uchvátila. Mohl bych pochopitelně lhát a vyprávět vám, jak jsem opuštěný a že potřebuji společnost. Ale faktem je, že chci být s vámi. Smím vás pozvat na večeři?“

Tiše se zasmála a ohlédla se přes rameno. Jadeitová rukojeť její jehlice do vlasů zeleně zářila na pozadí havraní černi uzlu na temeni hlavy. Viděl, jak jí v matném světle září oči, když zašeptala: „Ano, Johne Willoughby z Londýna, smíte.“

*****

Když se O’Hara vrátil, Kimura nebyl doma, ale Sammi byl na zahradě a meditoval. O’Hara počkal, až s meditací skončí.

„Potřebuju mluvit s Tokenrui-sanem,“ řekl. „Kdy se vrátí?“

Sammi pokrčil rameny. „Znáš ho. Chodí podle toho, jak mu napovídají duchové.“

„Přesný postřeh,“ ozval se Kimura. Otočili se a spatřili, jak starý muž stojí na prahu. „A co máš tak naléhavého, Kazuo?“

„Tak já jdu,“ prohlásil Sammi.

„Nemusíš,“ zarazil ho O’Hara. „Týká se to nás všech.“

„Vypadáš smutně,“ poznamenal Kimura.

„Potřebuji tvou pomoc, Tokenrui-san. Ale nechci tě tím požadavkem urazit. Jsi jako můj otec.“

„Já vím, Kazuo. A podle tvé utrápené tváře vidím, že tě ta žádost hluboce znepokojuje. Chápu, že jde o něco, co musíš udělat. Takže…?“

„Ty… ty jsi Chameleona znal, že, Tokenrui-san?“

„Kimura si chvíli promýšlel odpověď. „Svět je plný chameleonů,“ řekl nakonec.

„Ale ne těch, o jakém mluvím já! Vím, žes prováděl výcvik nejvyšších důstojníků Císařské armády podle pravidel učení tajného bojovníka – hikaru-daši. Dělal jsi to před válkou a v jejím průběhu. Chameleon stál v čele zvláštní jednotky tajné služby a zodpovídal se pouze a výhradně císaři. On tedy musí být hikarudaši.“

„To je logická dedukce. Udivuje mne, že na to ještě nikdo nepřišel.“

„Doposud to nikoho nezajímalo.“

„A v čem se to teď tak změnilo?“

„Teď se o to zajímám já! Kvůli tomu muži zemřelo hodně nevinných. A hodně jich má ještě zemřít.“

„Jsi si jistý, že jde stále o téhož Chameleona?“

„Já si vůbec nejsem jistý. Ale myslím si, že ty znáš odpověď na mou otázku, Tokenrui-san. Je Chameleon ještě naživu?“

Kimura pohlédl O’Harovi zpříma do očí. Zavrtěl hlavou. „Ne. Muž, kterého nazýváš Chameleonem, je mrtev.“

„Ale tys ho vycvičil. Znal učení tajného bojovníka.“

Kimura na okamžik zaváhal a pak pokýval hlavou. „Je mrtev. Podle mého názoru neporuším slib mlčenlivosti, když ti to řeknu.“

„Jak dlouho je mrtvý?“

„V archivech stojí, že Jamuči Asieda zahynul při holocaustu v Hirošimě.“

„Archivy mě nezajímají. Na zatracené archivy zapomeň!“

„To nemohu, Kazuo. Ničeho nedosáhneš, když budeš měnit řád věcí.“

Já nemám zájem na odhalení nějakého druhořadého válečného zločince.

„Já…“

„Počkej. Než budeš pokračovat, povím ti jedno: Jamučiho – muže, kterého označuješ jako Chameleona – milovalo mnoho lidí. Pro nás nebyl válečný zločinec, ale muž, který své vlasti hodně obětoval. Pokud já vím, nespáchal žádné zločiny proti lidskosti. Prováděl výcvik jednotky kančó a také ji vedl. Nikdo nebyl lepší než on. Jedním z důvodů, proč byl tak dobrý, je ten, že mu lidé důvěřovali. A on dokázal mít s lidmi soucit – proto je tolik přitahoval. I z tohoto důvodu se dočkal velké obliby. Byl také velmi chytrý – jako moucha, která je příliš chytrá, než aby uvázla v pavučině.“

„Něco určitě provedl! Vládě trvalo pět let, než ho oficiálně prohlásila za mrtvého!“

„A proč je to, podle tebe, stálo tolik času a peněz?“

„Zřejmě ho opravdu chtěli dostat.“

„Oni?“

„Armáda, tajná služba, kdokoli…“

„Říkáš kdokoli. Myslíš, že třeba i jen jediná osoba?“

O’Hara se zamyslel. „Ano. Dalo by se předpokládat, že i jediná osoba… kdyby měla dostatek vlivu…“

„Ach tak! Vliv – to je to magické slovo…“

Ano, vliv, zamyslel se O’Hara. Stačilo by mít dost vlivu, aby se mohlo jisté jméno připsat na seznam válečných zločinců.

„Možná nějaký generál…“ navrhl O’Hara.

„Výborně! Začínáš nahlížet za zjevná řešení, která se přímo nabízejí. Už ne ‚oni‘, nějaká bezejmenná organizace, ale on. Jeden člověk.“

„Hooker tady šest let působil jako vojenský guvernér. Od roku 1945 do roku 1951.“

„Ano,“ přikývl Kimura. „A vášnivě Chameleona nenáviděl.“

„Proč?“

„To byla stará nezahojená rána. Nezapomeň, že byli nepřátelé na život a na smrt.“

„Jenže válka tenkrát skončila, Tokenrui-san. Spoustě nepřátelům se dostalo odpuštění.“

„Ale ne všem.“

„Jenže co musel asi Hookerovi provést, aby v něm rozdmýchal takovou nenávist?“

Stařec o otázce dlouho přemýšlel. „Možná ho dohánělo k šílenství, že Chameleona nedokázal identifikovat. Neexistovaly záznamy. A nikdo nikdy neprozradil tajemství jeho totožnosti.“

„Myslíš, že Hookerovým motivem mohla být nějaká pomsta?“

Kimura přikývl. „I to je, pochopitelně, možné.“

„Hooker tvrdí, že Chameleon je úplatkář, vyděrač, terorista, a já nevím, co ještě. Naznačoval dokonce, že Chameleonových služeb využívají snad všichni průmysloví magnáti. A teď jsou z nich jeho oběti. A mají z něj hrůzu.“

„Ujišťuji tě, že Chameleon, kterého znáš jako Asiedu, je mrtev.“

Kimura se posadil k čajovému stolku a vytáhl plochou krabičku cigaret. „Shermans z New Yorku. Prý jsou vynikající.“ Jednu cigaretu vytáhl. Byla růžová se zlatým proužkem na filtru.

„Budu muset popřemýšlet o jejich estetické hodnotě,“ prohlásil. Chvíli cigaretu obracel v prstech a prohlížel si ji a teprve pak si zapálil. Zhluboka vdechl dým a velmi pomalu vydechoval. „Pět cigaret denně. To mi duchové dovolí.“

„Jak to víš?“ zeptal se O’Hara skepticky.

„Ptal jsem se jich.“

„Tokenrui-san,“ oslovil ho O’Hara naléhavě. „Ty mi přece umíš pomoct s řešením té hádanky s Chameleonem. Jsem si tím jistý! Pokud je ten muž mrtvý, dovol mi, ať využiju tvých vědomostí a ukončím fungování té… gunta-iši, té armády smrti.“

Kimura si v sedu na podlaze zkřížil nohy do pozice lotosového květu. „Jamuči Asieda byl bohatý obchodník. Žil v Tokiu, měl ve svých žilách královskou krev a byl to počestný člověk,“ rozpovídal se. „V roce 1939 byl zasvěcen umění bikarudaši. Od samého začátku aspiroval na to, aby se z něj stal Tokenrui. Byl mistrem umění boje s mečem, rychlý jako kolibřík a stadia sedmého stupně dosáhl s téměř mystickým přesvědčením.

Jamuči Asieda netoužil po válce. Jeho obchody ho zavedly do všech koutů světa a on věděl, co všechno je v sázce a jak nesmírně vysoká by mohla ta hra být. Nebyl tedy ani vojenský diktátor, ani nájemný vrah. Miloval krásné šperky, obrazy, drážďanský porcelán. Ale pak Asiedu požádal sám císař, aby se ujal výcviku agentů tajné služby. Bylo to zcela přirozené. Asieda měl obchodní partnery po celém světě, takže si mohl začít budovat‘ síť svých špionů. Císař mu na oplátku slíbil, že nikdy neodhalí jeho identitu. Přijal tedy krycí jméno Chameleon a jako hlavní stan si vybral Dračí hnízdo, protože bylo odlehlé a nepřístupné.

Jediní lidé, kteří znali jeho skutečnou totožnost, byli čtyři členové válečné rady, ale všichni zahynuli v Hirošimě. Po válce se stal z Asiedy nomád, který putoval po ostrovech. Jeho identita byla dávno pohřbena ve válečném popelu. Zemřel před několika lety. Vidíš tedy, že to nebyl žádný terorista ani nájemný vrah. Víc ti říci nemohu, Kazuo – porušil bych tak své čestné slovo.“

O’Hara měl sto chutí na něj naléhat, ale věděl, že je to zbytečné. Namísto toho vytáhl z kapsy proužek papíru. „Žena, která mě ve vlaku sledovala, mi dala tohle.“

Podal papír Kimurovi. Stařec si adresu přečetl a bez jediného slova mu papír vrátil.

„Tvrdila, že tam dnes večer v devět hodin Chameleon bude. A sám.“

„A kdo byla ta žena?“

„Spatřil jsem ji jen na zlomek vteřiny. Vypadala jako gejša. Sledovala mě od vlaku. V hlase jí znělo zoufalství. Ptal jsem se, proč ho prozrazuje, a ona mi řekla, že je jeho vězeň a chce svobodu.“

Kimura pokuřoval ze své růžové cigarety a vyfukoval do vzduchu kroužky dýmu. „Na léčku mi to připadá příliš přímočaré. Ale co může být méně zjevné než to, co je navýsost zjevné?“

„Tokenrui-san…“

„Nechoď tam. Dej mi ještě den nebo dva.“

„Tokenrui-san… Já jsem tě nežádal, abys porušil svou přísahu mlčenlivosti. Nežádej tedy po mně, abych se choval jako zbabělec. Ona mě k němu zavede! Jsem si tím jist.“

„O té ženě nic nevíš. A o tom domě ještě míň. Stejně tak o Chameleonovi. A přesto do toho půjdeš?“

„Budu připraven.“

„Pokud je ten Chameleon tím, za co ho považuješ, jsi připraven na nůž v zádech? Na drát okolo krku? Na tichý výstřel do hlavy?“

„Budu připraven.“

„Zpochybňuješ mou víru v tebe.“

„Dnešek je dnešek. Žiju pro dnešní den. To jsi mě učil. Pokud ten duch zítra zmizí, bude stejně reálný jako dnes, ale bude pryč.“

Kimura nic víc neřekl. Hleděl skrze O’Haru do zdi. O’Hara se nakonec zvedl.

„Já respektuji tvou přísahu mlčenlivosti, Tokenrui-san. Doufám tedy, že chápeš, proč musím jít.“

„Když bláznovi přibývají jizvy, stává se z něj moudrý muž,“ prohlásil Kimura a nepřestával hledět do zdi.

„Arigató.“

„Dávej na sebe pozor.“ Když O’Hara vyrazil ke dveřím, stařec vzhlédl a usmál se na něj. „Až budeš psát ten svůj článek, nezapomeň, že rytmus je nejlepším měřítkem rozvláčnosti a mnohomluvnosti autora. Pokud je neobratný, okamžitě se to pozná podle chudoby jeho harmonie.“

„Budu si to pamatovat. To je z učení Tendai?“

„Ne. To řekl Ralph Waldo Emmerson.“

O’Hara se smíchem vyšel ven.

„Mám ho sledovat?“ zeptal se Sammi.

„Samozřejmě.“

*****

V průběhu večeře byla vyhýbavá, jako kdyby mu stále unikala. Příliš toho nenamluvila, pojídala svou syrovou rybu, usrkávala saké a nutila ho mluvit o sobě. Vyprávěl jí, že je vdovec a pracuje v nějakém knižním nakladatelství. Je poprvé sám na dovolené. Dlouho snil o návštěvě Kjóta, ale nakonec se na své dlouhé cestě cítí mnohem osamělejší, než si původně myslel.

Tvářila se soucitně.

Nyní ho vedla dalšími uličkami lemovanými ploty, kolem nejrůznějších zvuků, do tiché, téměř pohádkové obytné čtvrti. Otevřela jednu branku ve vysokém plotu a vedla ho dál. Viděl velký patrový dům, který se dost lišil od ostatních. Stál daleko od ulice – asi patnáct metrů. Podle kuželové střechy a vyřezávaných sloupů Falmouth poznal, že v domě bydlí někdo hodně bohatý. Zahrada byla dokonale udržovaná – posekaný trávník a správně zastřižené zakrslé vrby a borovice. Položila si prst na ústa a vedla ho okolo domu. Zahradou protékal melodicky zurčící potůček a mizel kdesi v temných stínech. Zezadu slyšel cinkání větrné zvonkohry.

Falmouth si nenápadně všechno obhlížel. Dům byl postaven do tvaru písmene L Jediné světlo probleskovalo v okně u nejvzdálenějšího rohu kratšího křídla.

Nikde nikdo.

Nádhera. Získat tu adresu nebude tak snadné. Neměl už dost času, aby informaci z té dámy vymámil po dobrém. Musí spěchat.

Zastavila se před posuvnými dveřmi do hlavního křídla a tiše je odsunula. Dům se nijak zvlášť nezvedal nad terén – stačilo udělat jen malý krok. Stál totiž na silných kůlech asi třicet centimetrů nad zemí.

Jakmile byli uvnitř, zašeptala. „Vzadu bydlí můj otec. Nikdo jiný tady není. Necháme zhasnuto.“ Zasunula dveře, ale přes průsvitné sklo v jejich výplni pronikalo dovnitř trochu světla z ulice.

Rozepínala mu sako a pomalu ho svlékala. Pak mu rozvázala kravatu a přitáhla si ho k sobě. V duchu si říkal: Zatracená smůla! Dostat se do tak krásného baráku, a zrovna tu musím být služebně!

Sundala mu i zlaté hodinky a jemně je položila na podlahu vedle tatami.

Bylo devět.

Lehla si a přitiskla se k němu. Zlehka ho políbila. Zvedla ruku a vytáhla si jehlici z vlasů. K jadeitové rukojeti byla však připevněná patnácticentimetrová úzká dýka.

Vlasy jí padaly až na ramena.

No a co, pomyslel si Falmouth. Pár minut víc nebo míň…

Ale to bylo poslední, co mu prolétlo hlavou.

Když se k ní naklonil, aby jí polibek oplatil, rozpřáhla se a zarazila mu úzkou čepel s dvojím ostřím do ucha.

Kdesi hluboko v krku ucítil palčivou bolest, postupovala mu do mozku a tam doslova vybuchla.

Jeho výkřik prořízl noční ticho jako nůž. Odvalil se z ní, snažil se kleknout a roztřesenými prsty se dotkl jadeitové rukojeti, která mu s obscénní groteskností vyčnívala z ucha. Plamen příšerné bolesti ho stravoval a představa oceli zabodnuté do mozku byla nesnesitelná.

Podařilo se mu vstát, ale všechno viděl jako přes závoj. Výkřik mu odumřel na rtech. Vrčel jako bezmocná liška lapená do želez. Podlaha se s ním rozhoupala. Obrátil se a snažil se získat rovnováhu, ale klopýtal, hroutil se na jednu stranu a hlavou prorazil dveře. Sklo se roztříštilo na stovky střípků, které mu připomínaly květy. Rám dveří zapraštěl a celé dveře se s ním vyvrátily do zahrady.

Panebože, já upadám do bezvědomí, pomyslel si matně. Musím… se dostat… pryč. A vší silou si vytrhl tenkou dýku z hlavy. Bolest mu prýštila do rány jako vařící olej. Vrávoral přes jezírko a padl na obličej do oblázkové zahrady. Nůž mu vypadl z prstů a se žbluňknutím skončil v potůčku.

*****

O’Hara adresu s menšími potížemi našel. Strčil do vrat a zjistil, že jsou odemčená. Pohlédl na hodinky. Devět. Vynikající.

Právě udělal krok dovnitř, když zaslechl výkřik. Spíše nelidský řev plný mučivé bolesti, který se rozezníval temnotou. Běžel směrem k tomu zvuku, a když oběhl dům, spatřil, jak se z bočních dveří vypotácel nějaký muž. Klopýtal k jezírku a oběma rukama si svíral jedno ucho. Pak se zhroutil.

O’Hara běžel k němu a převalil ho na záda. „Panebože!“ vykřikl. „Tony!“

V rozbitých dveřích zůstala stát žena. Vypadala jen jako temná silueta. Dlouhé prameny černých vlasů jí dopadaly až na ramena.

„Je mrtvý. Nebo alespoň za chvíli bude,“ řekla ochraptěle. „Čepel byla napuštěná arzenikem.“

Zvedla ruku a pevně popadla vlasy na svém temeni. Stačilo jediné trhnutí a černá hustá kštice spadla na zem.

Paruka.

Zíral ha paruku na podlaze. Oběma rukama si roztrhla halenku. Vycpávky. I ty odhodila.

A zničehonic to už nebyla ona.

Žena se proměnila v muže.

A ten muž měl celý trup potetovaný propletenými chameleony, kteří se mu svíjeli kolem pupku a přes hrudník mezi prsními svaly. Levá bradavka tvořila obscénní oko jednoho z málem oživlých plazů. Každý měl jinou barvu a každé tělo mělo jiný vzor. Zkroucení chameleoni s dlouhými ocasy měnili barvu od kobaltově modré, přes citronově žlutou až po zářivě rudou. Oči jim nepřátelsky blýskaly a vyplazené jazyky jako by olizovaly mužovo břicho. O’Hara stál tváří v tvář Chameleonovi.

KAPITOLA 09

Byl to absolutní Chameleon – žena-ďábel proměněná v samotného Satanáše.

Co to Danilov říkal? „Vím a nevím… Všichni, nikdo… Chameleon nikdy není tím, na co vypadá.“

„Tak, pane Širokooký, konečně ses setkal se svým soupeřem,“ pronesl tetovaný muž. „Měl by ses pomodlit, abys měl větší štěstí než tvůj přítel!“

O’Hara převrátil Falmoutha na záda. V šedých očích měl ještě výraz děsu, jako kdyby hleděl do tváře smrti. Z uší, nosu i úst mu vytékala krev. Pohnul rty. Bylo to jen zachvění, jako když si motýlí křídla pohrávají s okvětními plátky.

„Démon…“

„Tony, slyšíš mě?“

„Démon… Bradley… já… dostal nás všechny. Kurva, bylo to jasný.“

„Tony!“

Oči se mu na okamžik projasnily a on se na O’Haru usmál. „Visíš mi… stopětadvacet… táců… Námořníku,“ řekl a zemřel.

O’Hara pohlédl ke dveřím. Chameleon stál bez hnutí, ruce volně svěšené k bokům, prsty natažené, nohy mírně rozkročené.

Nebyl to žádný stařec. Vlastně asi nebyl o moc starší než O’Hara. Měl šlachovité tvrdé tělo a oholenou hlavu. O’Hara věděl, že ho odněkud zná.

„Okari,“ řekl nakonec O’Hara. „Ty jsi ten učitel kenda! Okari.“

„Hai. A ty jsi beikokudžin, kterému se říká Kazuo.“

„Přesně tak. Já jsem Američan. Mluvíš dobře anglicky.“

„Měl jsem dobrého učitele.“

„Naučil tě taky, jak zabíjet bezbranné?“

„Bezbranné? Cha cha! Podívej se mu na kotník. A do rukávu! Udělal by totéž! Nájemný vrah nemá čest.“

„Byl to můj přítel.“

„Pak musíš dostat za vyučenou, co se výběru přátel týče. Výuka vlastně právě začíná. Je pravda, že jsi mistr meče?“

O’Hara neodpovídal. V zahradě se neozýval jediný zvuk kromě vody zurčící přes oblázky v jezírku a cinkání větrné zvonkohry odněkud zezadu z domu.

O’Hara přikývl. „Zabýval jsem se mečem,“ řekl.

„Jsi příliš skromný, Marui-me. Pojď, pane Širokooký, dej mi lekci!“

Chameleon pomalu couval do malé místnosti. O’Hara prošel rozbitými dveřmi a nahlédl dovnitř. Byla to ložnice. V jednom koutě spatřil pečlivě rozložené rohože tatami. U hlav leželo obi. Vedle postele stál nízký stolek s vonnou tyčinkou doutnající v držáku. Jediná lucerna u stropu vrhala na celý pokoj stejnoměrné, ale matné světlo. Chameleon odsunul panel na zdi a vytáhl dva samurajské meče. Tetovaní chameleoni se mu vlnili i kolem boků a přes celá záda. Tetovací jehle neunikl snad ani centimetr čtvereční jeho trupu. Muž se obrátil tváří k O’Harovi.

Byl to bizarní pohled – tetované tělo lesknoucí se v žlutavém světle lucerny, k tomu oční stíny, bílý make-up a rudá rtěnka, takže stále ještě nebylo vidět jeho skutečné rysy. Uprostřed pokoje poklekl a položil meče na podlahu s jílci namířenými k O’Harovi.

„Máš možnost volby,“ řekl Chameleon.

„Nepřišel jsem tě zabít,“ zakroutil hlavou O’Hara.

„Výborně. Pak máme stejný úmysl. Já ti to nemíním dovolit.“

„Neměl jsi zabíjet Falmoutha.“

„Už jsem zabil spousty jemu podobných. Přicházejí za krví, a já jim tedy krev poskytuji.“

„A tos zabíjel všechny stejně? Skrýval ses za ženskými sukněmi a zaútočil jsi, když zavřeli oči?“

Viděl, jak Chameleon zaťal zuby, ale vedl stále svou. „Oba jste mě přišli zabít! Jemu se to nepovedlo. Nabízím ti možnost pomstít jeho smrt. Mám snad věřit tomu, že syn meče se bojí meč zvednout?“

„Raději bych dal průchod právu a spravedlnosti.“

Jak O’Hara promluvil, Chameleon pomalu vstával. Uchopil jeden meč a vytáhl ho z dřevěné pochvy. Pak vykročil směrem k O’Harovi a zastavil se asi metr od něj. Položil špičku meče O’Harovi na hrdlo a pomalu vedl meč dolů. Odřezával mu přitom knoflíky od košile, až jeden po druhém padaly na podlahu. Vzápětí mu Chameleon pomocí meče košili opatrně rozevřel. O’Harovi se táhla od krku až k pupku rudá linka, tenká jako vlas.

„Zvedni ten samurajský meč, pane Širokooký!“ přikázal mu Chameleon.

„Ne, přísahal jsem, že se ne…“

„… nebudeš bránit? Toto je nástroj cti. Osvojit si mistrovství jeho použití k pouhé zábavě je urážka mých předků!“

„Urážkou by bylo, kdybych ten meč zvedl proti tobě! Ty si totiž čest nezasluhuješ! Vraždíš zezadu!“

„Znáš znamení zbabělce – okubjó? Je to sečná rána na tváři, kterou se cejchují ti, kdo se bojí svou čest bránit.“ Přiložil špičku samurajského meče O’Harovi na tvář. Ihned se mu na ní objevila krůpěj krve.

„Myslím, že jsi zbabělec,“ řekl O’Hara.

Chameleonovi se v očích zračila zuřivost. Zíral na O’Haru hadíma očima a jeho křídově bílý obličej rámovaly kapičky potu. Začaly mu stékat i na začerněná víčka. Sevřel jílec meče pevněji. O’Hara vnímal zvuk doteku jeho dlaní a kůže na jílci.

Chameleon o pár centimetrů ustoupil. Zvedl meč nad hlavu a nechal ho klesnout jen do takové výšky, aby byl rovnoběžně s podlahou – do klasické útočné pozice. Jediným švihem mohl O’Harovi utnout hlavu.

O’Hara zaťal zuby. Bylo pro něj nemyslitelné nechat se od Chameleona vyprovokovat. Zradil by tím svou čest.

Chameleon přenesl váhu na pravou nohu. Zvedl paže, takže mečem mířil ke stropu. Pak se trochu zvedl na špičky a zaútočil.

Lesklá čepel prosvištěla vzduchem a O’Hara ji viděl zpomaleně, jako by očekával smrtelný úder.

Cítil jen, jak ho špička meče lehce škrábla do krku.

Chameleon se s obdivuhodnou rychlostí vrátil do úvodní pozice. Zdálo se, že jediným navazujícím pohybem hned po úderu zaujal útočnou pozici. Pozici vola.

O’Hara nyní cítil teplý pramínek své vlastní krve, který mu stékal po krku.

Chameleon znovu přenesl váhu na pravou nohu. V očích náhle neměl vůbec žádný výraz. Upíraly se do jednoho bodu. O’Hara už věděl, že mu dalším úderem meče setne hlavu.

Nyní šlo skutečně o osobní obranu. Čest vyžadovala, aby reagoval.

Udělal tedy krok vzad z dosahu Chameleonova meče a uklonil se.

Zvedl ze země druhý meč. Chameleon se vrátil do přípravného postoje a meč sklopil.

O’Hara potěžkal meč nejprve pravou rukou, pak levou a odhadoval, kolik váží. Byl těžší, než na jaké byl zvyklý, ale vyvážený spíše do čepele než do jílce, což mu vyhovovalo. Jílec byl poškrábaný a starý, ale ostří meče se lesklo jako břitva.

Věděl, že instruktor kenda bude pravděpodobně upřednostňovat stejné údery jako bojovníci s tyčemi. Zaměří se na osu brada-rameno nebo možná na sek do boku.

Chameleon couval a postavil se, meč svěšený k boku. Začal si velmi tiše pobrukovat rytmickou melodii. Oči upíral kamsi mimo pokoj. Z podvědomí si vyvolával vzpomínky – útržky a zlomky vzpomínek se mu vyplavovaly z mysli a očišťovaly jeho rozhodnutí a reflexy; viděl plameny a dým a škvařící se maso a vyjící ohnivé koule a skřehotavé krákorání smrti; siluety s rozzlobenými hlasy na papírových plátnech a hebké ženské paže v temných ulicích; černého Goliáše plivajícího oheň a dým, zmatené poutníky, chvění zemětřesení a hřmění vybuchující sopky, nesnesitelný skřípot kovu o kov, kol o kolejnice a město daleko za tím vším, jak se vypařuje ve žhnoucím prachu, který všechno zvedá k bránám nebes.

Noční můry shromážděné na pokraji jeho mysli. Očišťoval se od nich, a ony odlétaly.

Byl připraven.

O’Hara se soustředil na cinkání větrné zvonkohry a očišťoval si mysl jejich pomocí. Měl dojem, že vylétá ze svého těla a vznáší se vysoko nad pokojem a všechno sleduje z výšky. Jeho uši se proměnily v uši vlka. Slyšel pohyby vzduchu v místnosti a cítil, jak ho Chameleonova energie elektrizuje. Postupně se ladil na vlnovou délku prostoru, cítil jeho energetické proudy i jednotlivé molekuly.

Postavil se Chameleonovi tváří v tvář, mírně rozkročil nohy, podržel meč natažený před sebe a pomalu ho nechal klesat k zemi. Toto gesto znamenalo výzvu.

Chameleon zaútočil jako první. Provedl prudký výpad přímo na něj a mečem švihl tak rychle, že připomínal jen stříbřitý záblesk svištící vzduchem. O’Hara uskočil a útok odrazil. Ocelové čepele se zkřížily, v malé místnosti se ozvalo hlasité zařinčení a on ucítil v zápěstí sílu útoku.

Chameleon se pohyboval jako vítr a O’Hara jeho pohyby kopíroval. Muži prováděli elegantní tanec se smrtí do pravidelného rytmu řinčení svých zbraní. Pokoj se rozzářil stříbřitými záblesky, vzduch každou chvilku prořízl svištivý výpad a následovalo zařinčení kovu o kov.

Snaha sledovat Chameleona by mohla být osudná. Tetovaný muž byl až příliš rychlý. O’Hara jeho pohyby spíše cítil, než viděl. Vnímal, jak se pohybují vzduchové proudy, a reagoval na Chameleonovo energetické pole. O’Hara prováděl klasické obranné postoje podle Chameleonových útoků a otoček. Při každém soupeřově výpadu nejprve slyšel, jak čepel sviští vzduchem. Přestal vnímat čas, mentálně se přesunul do sedmého stupně a každý pohyb viděl jakoby zpomaleně. Cítil, jak se lesklé ostří Chameleonovy zbraně blíží z levého kvadrantu, pak z prostředního, pak zase zleva, pak zespodu a následuje výpad a jeho vlastní čepel stíhala útoky odrážet, provádět kryty i údery.

I Chameleon bojoval, jako kdyby měl místo šesti smyslů sedm. Jeho meč se míhal jako přízrak a pohyb ho přímo pohlcoval. Jeho přítomnost byla nebezpečná a smrtící – O’Hara ho neviděl, ale pouze slyšel. V malé ložnici byla smrt náhle hmatatelná.

Chameleon byl duch – tichý, přemísťující se s naprostou lehkostí. O’Hara připomínal tanečníka, ale dokonale napínal uši, aby zachytil každé zašustění hedvábí, každý pohyb vzduchu v místnosti, každý svist oceli. Zdálo se, jako když má zamžené oči, téměř hypnotizované. Bránil se tetovanému muži zdánlivě jako ve snách. Odrážel rány, kryl se, uskakoval, obracel se, kopal, na každý Chameleonův pohyb instinktivně reagoval a dokonale využíval všeho, co se za dvanáct let naučil. Potřeboval jak techniku, tak disciplínu.

Japonec byl sebejistější a agresivnější. Pohyby meče v jeho rukou připomínaly svou plynulostí tekoucí vodu. Obratně zachytil nohou nízký stolek, který mu stál v cestě, a bez narušení rytmu svého kroku ho hladce odkopl, až se roztříštil o zeď.

Oba muži kroužili po místnosti za neustáleho pravidelného řinčení svých zbraní. Atmosféra byla doslova nabitá jejich energií. Pak provedl Chameleon vražedný výpad – krouživý pohyb následovaný uskokem, předstíraný útok a konečný výpad. O’Hara střemhlavému útoku uhnul, zachytil čepel Chameleonova meče až téměř u jílce svého, chvíli kolem sebe kroužili a přetlačovali se a pak se O’Harovi povedl prudký zpětný pohyb zápěstím a útok, při němž sekl Chameleona do ramene.

Bylo to spíše škrábnutí než zranění. Chameleonovi se od ramene až ke klíční kosti táhl tenký rudý proužek. Zastavil se, zaujal dokonalé postavení nohou a na zpocených rukou se mu vyboulily zaťaté svaly. S každým jeho nádechem se zdálo, jako kdyby se chameleoni vytetovaní na jeho hrudi pohybovali.

Hleděl na O’Haru a oči mu nebezpečně plály.

O’Hara provedl nesmělý výpad, vzápětí ještě jeden a po něm přeskočil zprava doleva a znovu doprava, zaútočil a znovu sekl. Chameleon se převalil stranou, téměř klesl na koleno, ale vstal a zmobilizoval síly k útoku. Samurajský meč prosvištěl kolem O’Hary, ve vnitřním oblouku Chameleonova výpadu a vzápětí O’Hara zpomaleně viděl, jak se mu ocelový hrot nebezpečně blíží k oku. Maličko ucukl hlavou a cítil, že mu ostří rozřízlo ušní lalůček. Ucho ho nesnesitelně pálilo, ale on bolest potlačil a přiskočil k Chameleonovi – tak blízko, až cítil teplo jeho těla – a znovu se pokusil o zpětný pohyb zápěstím.

Jenže tetovaný bojovník jeho pohyb předvídal, sám se vykroutil, obnovil si ideální rovnováhu, sklopil jílec svého meče a zaklesl ho o jílec O’Harova meče. Po chvíli se prudce vykroutil pohybem vycházejícím z pasu, vnímal svalové napětí v ramenou. Přecházelo do paží a zápěstí. V okamžiku tělesného kontaktu musel vynaložit veškerou sílu, aby se vyprostil.

O’Hara cítil, jak se mu meč protáčí v ruce a klouže mu z prstů, nakonec se mu vymkl z ruky a odlétl ke stěně. Ve vzduchu se ještě šroubovitě točil a pak se zabodl do dřeva a jeho jílec, lesklý potem, se blýskal dva metry od O’Hary.

Jenže Chameleon špatně došlápl na hranu nohy, což byla chyba, při níž si téměř podvrtl kotník. Ztratil na setinu vteřiny rovnováhu a O’Hara toho využil, proskočil kolem něj, dopadl na rameno a převalil se ke zdi. Přitom si přitáhl kolena k hrudi, aby okamžitě mohl vyrvat svou zbraň ze zdi a včas odrazit další Chameleonův úder plochou stranou jílce. Meče se do sebe zaklesly a s řinkotem narazily na zeď. O’Hara stačil v tom okamžiku strčit svou nohu mezi Chameleonovy, trhnout dozadu a vzápětí se odvalil pryč a táhl Chameleonovu nohu za sebou. Chameleonovi to na okamžik narušilo rovnováhu, při obratu zakolísal a upadl na bok, zatímco O’Hara už stačil vyskočit. Ale Chameleon ztratil kontrolu jen na malou chvilku, prohnul se v zádech a švihem vyskočil na obě nohy. Musel zaujmout obrannou pozici, ale to stačilo, aby se srovnal a připravil na další výpad. Tentokrát se minul a O’Hara jeho ránu zachytil a vymanil se mu. Tím pohybem téměř zlomil Chameleonovi zápěstí, ale on svůj meč nepustil. Stačil pohnout rukou do protisměru, udělal otočku na bříšku prstů jedné nohy, provedl široký nápřah a vedl sečnou ránu O’Harovi na nohy.

O’Hara vyskočil, jak nejvýš dokázal. Cítil, jak mu ledová čepel prosvištěla pod patami. Chameleon se obrátil v polovině skoku jako dětská káča a rozmáchl se z opačného směru. O’Hara jeho útok zachytil mečem, ale síla nápřahu z tří set šedesáti stupňů ocelovou čepel rozvibrovala. O’Harovi vystřelila bolest do prstů, zápěstí, paží a bicepsů. Meč se mu vykroutil z jedné ruky, ale on jej svíral druhou a rychle se převalil pryč do vzdáleného kouta, aby získal čas na obnovení sil a mohl zaujmout postoj.

Jenže Chameleon nemínil svého soupeře šetřit. Ihned znovu zaútočil, nebezpečným skokem přes celý pokoj s mečem napřaženým nad hlavou.

Jakmile se O’Hara po pádu napřímil, vycítil nějaký pohyb u rozbitých dveří a pak zaslechl přísný rozkaz: „Tomare! Dost!“

Zastavili se jako zkamenělí. Chameleon s mečem nad hlavou a O’Hara skrčený, s mečem nataženým před sebe.

Do pokoje vstoupil Kimura. Sammi zůstal u dveří.

Kimura stál mezi nimi jako rozhodčí, se vztyčenou pravicí a dlaní obrácenou k zemi.

„Prolévat krev proti sobě znamená zneuctění hikarudaši,“ řekl tiše. „Ten, kdo vyprovokoval tento útok, musí zabít nejprve mě, než bude pokračovat.“

Okari zíral na Kimuru a meč se mu komíhal nad hlavou. „Nerozumím,“ řekl.

„Než se pozabíjíte navzájem, musíte zabít mě,“ opakoval stařec.

„Proč stojíš mezi námi?“ ptal se přísně Okari. „Toto nemá s hikaru nic společného.“

„Tak? Ty zpochybňuješ autoritu Tokenruie?“

„Ne!“ vykřikl Chameleon. „Ale tento muž je beikokudžin, on…“

„No a co, že je Američan? Co na tom? Zaútočil bys na neozbrojeného?“

„Neurážejte mě, Tokenrui-san. Nabídl jsem mu, ať si vybere zbraň.“

„Ale kdyby nebyl k boji s těmito zbraněmi vycvičen, bylo by to stejné, jako kdyby byl neozbrojen.“

‚Já jsem ale O’Hara-sana znal. Je to ten, kterému říkají Kazuo. On ví, jak bojovat s mečem.“

„To já jsem ho pojmenoval Kazuo. Přijal jsem ho za svého syna. A on je navíc také hikarudaši!“

Chameleon se tvářil překvapeně.

Kimura si oba muže měřil. Svaly v obličeji měl napjaté, v očích přísný výraz. „Myslel jsem, že jste oba nad šarvátky povzneseni. Domníval se snad některý z vás, že je tento souboj čestný? Obávám se, že pokud se má dostat ke slovu moudrost, musí vyjít ode mě. A pokud se má odehrát boj, musím ho schválit.“

„Oficiální výzvu jsem vyslovil já,“ ozval se O’Hara.

Kimura se díval na tenkou jizvu na jeho hrudi a na knoflíky na podlaze. Obrátil se k Chameleonovi se slovy: „A ty jsi ho, Okari, vyprovokoval.“

„Hai.“

„Oba jste mě urazili.“

„Proč?“ divil se O’Hara.

„Protože o to v hikarudaši jde. Protože jsme všichni bratři a žádný čestný muž nepozvedne meč proti bratrovi. Protože vy oba jste čestní muži, kteří složili přísahu Tajného válečníka.“

Okari a O’Hara se na sebe dívali tvrdými pohledy z protilehlých stran malého pokoje. Pomalu jim docházel význam Kimurových slov. Kimura stál mezi nimi s rukama nad hlavou. Ani jeden nechtěl provokovat. Znamenalo by to vyzvat na souboj Tokenruie.

Okari velmi pečlivě zasunul svůj meč do pochvy.

„Arigató,“ řekl Kimura potichu.

„Takže Marui-me se naučil technice boje Tajného válečníka!“ řekl Okari.

„Tento muž je tvůj bratr, a ty přesto používáš své označení ‚širokooký‘ jako urážku,“ napomenul ho Kimura. „Ty jsi snad, Okari, zapomněl pátou lekci Tendai? Tvá arogance mě šokuje! Tolik let ses učil disciplíně a pokoře, a teď to chceš všechno bláhově zahodit?“

„Přišel mě zabít!“

„To říkáš bez sebemenší pochybnosti? Nepřipouštíš, že by ses snad mohl mýlit?“ Kimura pomalu kráčel na vzdálenou stranu pokoje, otočil se a postavil se před něj se sepnutýma rukama. „Oběma vám připomínám, že účelem naší disciplíny je přinutit každého, aby byl soupeřem jen sám sobě. Jakmile totiž dokážete ovládnout tohoto démona, jste připraveni vyzvat jiné.“

O’Hara i Okari stáli se sklopenými hlavami a Kimura je plísnil a připomínal jim jejich přísahu.

Okari řekl: „Nikdy jsem nemyslel…“

„Tys opravdu nikdy nemyslel! Po dlouhá léta nacvičuješ, jak se dívat za hranice toho, co se zdá být skutečností, a předvídat nepoznané. A teď mi říkáš, žes nemyslel! Máš pravdu. Nemyslels. Copak se stále ještě musíš učit, že člověk nemá věřit tomu, co se zdá být zjevné?“

Vrátil se na jejich stranu místnosti a postavil se před ně. „Klamali jste sami sebe, protože jste nedokázali nahlédnout za to, co se zdálo být zjevné. Oba jste si dokázali osvojit dosažení tajuplného sedmého stupně, ale přesto tuto schopnost ani jeden z vás v tomto případě nevyužil.“

Na okamžik se zarazil a pozoroval, jak před ním oba muži přešlapují. „Mohl jsem se mýlit? Třeba ani jeden z vás nestojí za to, aby byl kandidátem na Tokenruie.“

Oba překvapeně vzhlédli.

„Ano. Jednoho dne musím vybrat někoho z vás, aby zaujal mé místo jako Tokenrui. Nyní už chápete? Oba jsem vás sledoval a cvičil dávno předtím, než jste dospěli v muže. A v této chvíli si mezi vámi nemohu vybrat.“

„Nikdy mě nenapadlo, že by se se mnou počítalo,“ řekl O’Hara.

„Ani mě ne,“ zavrtěl hlavou Okari.

„Skvělé. To je příjemné. Snad ve vás přece jen špetka pokory zůstala.“

„A co Sammi?“ zeptal se O’Hara. „On není kandidátem?“

„Bohužel bude třetí v řadě. A když kterýkoli z vás nebude vybrán jako Tokenrui, bude druhý – jeho zástupce. Říkám ‚bohužel‘ jen proto, že Sammi je můj vnuk a cvičil stejně pilně jako vy oba. Ale dosáhl pouze úrovně pátého stupně. Ať už to dopadne jakkoli, vy tři jste bratři, a to se nikdy nezmění. Pokud bude toto pouto některým z vás porušeno, budete z hikarudaši navždy vykázáni a zbaveni cti.“

„Já mám nazývat tohoto gaikoku no kančó bratrem?“ vykřikl Okari.

„Cožpak tygr pohrdá pruhy jiného tygra?“ řekl Kimura Okarimu přísně.

Mladík bleskl pohledem po O’Harovi a pak zpátky po Kimurovi. „Ten beikokudžin by mě zabil!“ namítl.

„Víš to jistě, že by tě Američan zabil, nebo z tebe mluví strach?“

Okari zaváhal a zle si zelenookého Američana měřil.

„On není špion, ani nevraždí,“ řekl stařec. „A není jedním z nich. Vrátil se, aby je odhalil.“

„On ale nepopírá, že je Chameleon,“ řekl O’Hara udiveně.

„Ano i ne,“ usmál se Kimura. „On je Chameleon i není.“

„Ano. Chameleon není nikdy tím, za co se vydává,“ řekl O’Hara.

„Tentokrát je to naprostá pravda. Chameleon určitě není to, o čem jsi přesvědčen, že je. Oba se máte hodně co učit. Když se oba vydáte na Cestu tisíce dní a bude vám odhalena zvláštní moc zenu, snad se vaše moudrost vyjasní. Nyní se musíme rozhodnout, jaký bude náš další krok. Smím navrhnout, abychom si dali trochu čaje? Po těch dlouhých řečech mi nějak vyschlo v krku.“

KAPITOLA 10

„Toto sice je Chameleon, ale ne ten Chameleon, kterého hledáš,“ říkal Kimura a položil ruku Okarimu na rameno.

O’Hara zatelefonoval do hotelu. Eliza s Kouzelníkem se drželi jeho plánu, přijeli do Kjóta odpoledním vlakem a nyní na něj v baru čekali, až se vrátí z Tanabe. Nevysvětloval jim, kde byl a co se stalo, jen jim řekl adresu. Nakonec se všichni sešli u jednoho stolu. O’Hara a Eliza seděli proti Kimurovi a Okarimu, Kouzelník v čele a Sammi naproti němu. Mezi O’Harou a Okarim to stále ještě jiskřilo, ale oba pozorně Kimuru poslouchali.

„Představte si, že mám několik krychlí,“ začal. „Každá je vyrobená ze skla, takže vidíme skrze ni, a v každé té krychli je uzavřená nějaká událost. Jeden okamžik z historie. Ale abychom si tyto okamžiky vybavili ve správném pořadí, musíme zavěsit všechny krychle do vzduchu, abychom každou viděli ve vztahu k ostatním. Jedině tak dokonale pochopíme, co se stalo a proč. Jedině tak spatříme, co vězí za každou tou událostí. Pouze tehdy nám bude všechno jasné. Pokud existuje něco významného, co nevíme, poznáme nepřítomnost důležité krychle.

Začněme tedy s první krychlí, kterou vidíme nejzřetelněji. Do té jsme uložili, co ses dozvěděl ty, Kazuo, takže nám musíš říct, co víš; ne to, co si myslíš. Víme, že bylo založeno konsorcium několika naftařských společností. Založil ho generál Alexander Hooker, který byl prezidentem firmy Intercon Oil. V průběhu tří nebo čtyř let, kdy Hooker vedl jednání o vytvoření konsorcia, hlavní představitelé ostatních společností buď zemřeli na infarkt, nebo zahynuli při nehodách. To se týkalo i Šičiho Tomora, ředitele japonského koncernu San-San, který se stal novým členem AMRANu. Kromě toho došlo k sabotáži největší experimentální vrtné plošiny v aljašských vodách.“

„Promiňte,“ ozvala se Eliza. „Ke stejné sabotáži došlo i v případě nového modelu automobilu Aquila Milena, který řídil Marza, když zahynul. Zatím ještě nevíme proč. A nyní je automobilka Aquila Motors také součástí AMRANu a konsorcium financuje vývoj nového automobilu.“

„A nezapomínejte na toho chlápka na Havaji,“ vložil se do debaty Kouzelník.

„Ano,“ kývl O’Hara. „Ten muž byl jednoznačně zavražděn kvůli fotografiím, které udělal na té ropné plošině. Ale oni jen chtěli zničit jeho film.“

Kimura kreslil do vzduchu skleněné krychle a jako mim je pomyslně zavěšoval pokaždé, když přišli s novou poznámkou. ‚Je však důležité, v jakém pořadí ke všemu došlo. Data nejsou tak důležitá jako pořadí,“ prohlásil.

„Dalším prvkem v řadě je Rudoch Bridges,“ pokračovala Eliza. „Těsně po válce se v Japonsku věnoval potápěčským pracem a lovil vraky. Pak se věnoval loďařství a účastnil se konstrukce obytné podmořské ponorky obřích rozměrů. Původně ji zkonstruoval řecký vědec Kaginaskas. Oba – on i Bridges – později zemřeli na infarkt. A ten záhadný podmořský ‚talíř‘ byl dokončen a převezen… bůhvíkam.“

„Krom toho se věnoval přestavbě starých válečných nákladních lodí Liberty. Přestavoval je na tankery,“ doplnil Kouzelník.

„A včera jsme se dozvěděli, že Bridges byl také součástí San-Sanu, který nyní patří do konsorcia,“ dodala Eliza.

Skleněných krychlí ve vzduchu přibývalo. Kimura se opřel a soustředil se na imaginární stavbu. „Otázka: Pochybuje někdo z vás v hloubi své duše o tom, že lidé z velkých korporací, kteří zemřeli, byli zavražděni tím šílencem s deštníkem?“

O’Hara, Eliza i Kouzelník zavrtěli hlavou.

„Ty nehody pravděpodobně prováděl někdo jiný než Danilov,“ řekl O’Hara. „Možná Falmouth nebo Francouz jménem Le Croix, který je také mužem bez tváře, ačkoli o jeho sadistické povaze máme četné důkazy. Ale o ty údajné infarkty se Danilov postaral, o tom není pochyb.“

„A proč si ten terorista, kterému říkáte Chameleon, vybral za svou jedinou oběť zrovna AMRAN?“

„Šlo o vydírání,“ vysvětloval mu O’Hara. „AMRAN odmítal platit výpalné.“

„Vypalné?“ nechápal Okari.

„To je výraz beikoku no,“ objasňoval mu to Kimura. „Znamená to, že nechtěli spolupracovat.“

„Vynechali jsme ještě jednu krychli,“ upozornila je Eliza. „Toho odborníka na olejářský průmysl, toho poradce Lavandera. V průběhu posledního roku pracoval pro všechny zmiňované firmy, včetně San-Sanu, a byl také zavražděn – poté, co ho se značnými problémy osvobodili ze zajetí. Unesli ho nějací teroristé v Jižní Americe.“

„Myslíte si, že existovalo nějaké spojení mezi těmi dvěma skupinami teroristů? Mezi těmi, kdo Lavandera unesli, a těmi, kteří ho osvobodili?“ zeptal se Kimura.

„Ne,“ zavrtěl hlavou O’Hara. „Myslím, že to byla skutečně čirá náhoda. Ale ten únos jednoznačně dotyčnou naftařskou firmu pořádně vyplašil. Poslali za Lavanderem svého člověka, aby ho otestoval, a Lavander neuspěl. Pro někoho začal představovat bezpečnostní riziko.“

„Našli jsme jeho deník,“ řekla Eliza. „Do něj si zapisoval vysoce důvěrné údaje o všech společnostech skupiny AMRAN a také o ostatních, pro které pracoval. Kdyby se dotyčné údaje zveřejnily, mělo by to katastrofální dopad pro všechny.“

„Proč?“ divil se Kimura.

„Protože dokazují, že společnosti uváděly lživé údaje o množství svých rezerv. Tedy ropných rezerv.“

„A proč by to dělaly?“

„Aby měly pod kontrolou cenu ropy,“ ozval se O’Hara. „Ziskové marže totiž kolísají – kolem čtyř, pěti set procent ročně. Veřejnost se domnívá, že je to kvůli nedostatku ropy, ale ve skutečnosti je jí nadbytek.“

„Chápu. Pokračuj.“

„Kromě toho jsme našli poznámku o něčem, co se jmenuje Midas,“ řekl O’Hara. „A Danilov se mi taky o nějakém Midasovi zmiňoval. Řekl doslova: ‚Midas je ztracen.‘“

„A Midas je další otázka, na kterou v tomto okamžiku nemáme jednoznačnou odpověď,“ prohlásil Kimura. „Takže nyní máme šest nezodpovězených otázek. Za prvé – proč zabili toho muže na Havaji? Za druhé – kde je ten Bridgesův takzvaný Talíř a kam ho odvezli? Za třetí – co je to Midas? Za čtvrté – proč byl ten Lavander zavražděn? Za páté – proč došlo k sabotáži na té ropné plošině? A poslední otázka – proč vybuchlo to italské auto? Je to tak správně?“

„Ano,“ přikývl O’Hara.

Ještě něco?“

„Ano,“ ozval se O’Hara. „Co tady dělal Tony Falmouth?“

„To je snad nejvýznamnější otázka, která může odhalit ze všeho nejvíc,“ pochválil ho Kimura. „Ale ještě ji na chvilku odložíme stranou. Pořád ještě věříš, že Chameleon žije, Kazuo?“

„Dívám se na něho,“ řekl O’Hara.

„Ovšem Chameleon, kterého hledáš, byl za druhé světové války japonským agentem, že?“

O’Hara kývl. Kimura pohlédl na Okariho a zeptal se: „Vypadá snad tento muž na to, že sloužil ve druhé světové válce?“

O’Hara se rozesmál. „Ne,“ zavrtěl hlavou.

„Můžeme tedy předpokládat, že existují dva různí Chameleoni?“

O’Hara přikývl.

„Teď máme velmi mnoho krychlí, skrze něž se musíme dívat. Ale než pokročíme dál, měli bychom se vypořádat s tím hněvem, který mezi vámi dvěma jiskří.“

„Já jsem nepřijel nikoho zabít,“ řekl O’Hara Okarimu. „Přišel jsem odhalit pravdu.“

„A jaká má být ta pravda?“ ptal se přísně Kimura.

„Že Chameleon je stvůra, která bezcitně ničí vše, na co přijde, a vraždí pro peníze.“

„Synu můj, ty ale pronásleduješ jméno, ne osobu! Oba jste byli ošáleni.“

„Ošáleni? A kým?“

„Tím eikokudžinem venku. Tím mrtvým. Ošálil tě, Kazuo, protože tě přiměl věřit, že Okari je tvůj nepřítel. A ty, Okari, jsi byl ošálen, protože jsi měl věřit, že tě O’Hara přišel zabít. Vy jste se oba rozhodli uvěřit tomu, co bylo zjevné, a přitom oba moc dobře víte, že se pravda často skrývá za lží.“

„Pak tedy…“

„Řekni mi ještě jednou, O’Haro, jaký jsi měl důvod k pronásledování Chameleona?“

„Abych ho zlikvidoval pravdou.“

„A ty, Okari?“

„Už předtím za mnou poslal své zabijáky. Proč by měl být tento jiný?“

„Protože Kazuo není jedním z nich. Vždyť vy máte oba stejný cíl! Oba se snažíte zničit stejné zlo, a přitom jste tomu zlu dovolili, aby vás znepřátelilo.“

„A Falmouth?“ zeptal se O’Hara.

„Ten posloužil jako nástroj. Měl tě sledovat až k Chameleonovi a zabít vás oba.“

„Jak to vlastně víš?“

„Protože poslouchám svůj mozek, ne srdce. Proč by to jinak dělal? Vždyť ty sám jsi mi říkal, že ti ten eikokudžin prozradil, že Chameleon je hlavou těch nájemných vrahů a teroristů. Právě on tě poslal na tuto cestu, protože sám Chameleona najít nedokázal. Z jakého jiného důvodu by tě sledoval?“

„Tokenrui-san, pro mě je těžké uvěřit, že by Falmouth byl takový.“

„Obdivuji tvou loajalitu, ale nikoli vnímavost. Proč mu stále věříš? Zabíjel pro peníze. Může být takový člověk čestný? Může to být skutečně přítel? A ty upřímně věříš, že ten, kdo s tebou sdílel Cestu, je zosobněné zlo?“

„Mé ego mi pravděpodobně nechce dovolit, abych si přiznal, že jsem naletěl.“ Kimura moudře přikyvoval. „I to je možné. Ale měl jsi složitý problém. On ti navyprávěl lži, ale zvenku je natřel pravdou. A ten šílenec v klášteře je potvrdil díky svému chorému mozku.“

„Takže Falmouth mě shodil, aby se dostal k Chameleonovi?“

„Vždyť to byla jeho práce, Kazuo! Měl zlikvidovat svého věčného nepřítele.“

„Ale proč? Pokud Chameleon není jedním z nich, proč se tak zoufale snaží ho zlikvidovat?“

„K tomu se dostaneme. Držme se tématu. Ten eikokudžin by tě pak zabil, protože jsi už věděl příliš mnoho. Bylo to riziko, které na sebe vzal. Musel odhalit dost natolik, aby ses vydal po stopě, ale nesměl ti říct příliš mnoho. Jenže tys byl lepší, než si mysleli. Ty a Gunn-san.“

„A on by potom zabil i Elizu a Kouzelníka ze stejného důvodu…“

„To je pravděpodobné.“

„Máš pravdu, Tokenrui-san. Falmouth by mě mohl snadno zabít, protože jsem to nečekal.“

Kimura přikyvoval, ale ještě dodal: „Okari mi řekl, že ten eikokudžin je za tebou. Byl přesvědčen, že pracujete společně. Právě tehdy jsi mi řekl, žes toho Angličana neviděl od vašeho setkání na moři, a já díky tomu pochopil, k čemu se chystá.“

„No to je skvělé… teď Chameleonovi vděčím za svůj život!“ povzdechl si O’Hara.

„Hai. To je značně těžké břímě.“

„Jsem ti zavázán, nii-san,“ řekl O’Hara a uklonil se Okarimu.

„A já ti dlužím omluvu za to, že jsem vytáhl meč proti bratrovi.“

„Hmm, to je začátek… Teď si budeme muset projít zkouškami,“ povzdechl Kimura.

„Zkouškami?“ ptal se Okari.

„Ano. Ty prověříš jeho a on prověří tebe. Nakonec z vás budou skuteční bratři, ale nejprve musíte překonat ty zkoušky, a to bude – obávám se – poněkud nudné.“

„Zkoušky jsou za námi,“ prohlásil O’Hara.

„Ano,“ kývl Okari. „Pro mě je velmi těžké břímě zaměstnávat se tak triviálními věcmi.“

„Toto vše se stalo břemenem pro nás pro všechny, Okari. Nyní jsme do toho zapojeni všichni,“ řekl Kimura.

„Pořád ještě nechápu, proč je Mistr tak umanutý zavraždit Okariho,“ ozvala se Eliza.

„Ne Okariho, ale Chameleona. To je důležité mít na zřeteli.“

„Proč?“

„Abychom to pochopili, musíme se vrátit ke krychlím. Teď, když je ti jasné, že tento Chameleon není tvůj nepřítel, zkus vyčíst poselství krychlí. Sleduj pořadí událostí. Ti muži, kteří byli zavražděni, všichni zemřeli, ještě než jejich firmy spolkl ten AMRAN, nemám pravdu?“

„Všichni kromě Bridgese,“ řekl Kouzelník. „On byl součástí San-Sanu téměř od začátku.“

„Ale u těch ostatních to platí,“ kývl O’Hara.

„Odpověď se skrývá v krychlích,“ řekl Kimura. „Chameleon, kterého hledáte, nosí kůži hrdiny, ale srdce zbabělce. Nosí věnce vítězů, ale měl by nosit trny. Využil svého vojenského postu k vlastnímu obohacení. A vytvořil organizaci napojenou na své vlastní nájemné vrahy, lupiče a sabotéry.“

„Hooker,“ vydechla Eliza. „Vy se domníváte, že v čele toho všeho stojí náš válečný hrdina?“

„Skutečný Chameleon,“ kývl O’Hara. „Otázka zní: Proč? Proč poslali Falmoutha, aby mě navedl na stopu, která vedla k nim?“

„To je jasné,“ zajásal Kouzelník. „Nasadili na tebe nejlepšího vraha na světě, krucinál! A ten tě celou dobu práskal. Kdyby ses vychýlil z určeného směru, zatahali by za nitky!“

„Ten člověk, který sledoval mě, ve skutečnosti sledoval tebe,“ ujasňoval si situaci Okari. „Viděl jsem ho na nádraží. Omylem jsem se ale domníval, že pracujete spolu. A když mě začal sledovat, byl jsem si úplně jistý.“

„Něco důležitýho se stát muselo,“ zamyslel se Kouzelník. „Právě ses vrátil ze schůzky s Hookerem. Falmouth tutově věděl, kam jsi jel a kdy se vrátíš. Čekal přece na nádraží, no ne? A taky se musel na poslední chvilku rozmyslet, když začal sledovat tadyhle Okariho.“

O’Harovi přelétl po tváři smutný úsměv. „Říkal mi, že už začíná být na Hru moc starý a že dělá chyby. Dřív nebo později to už musela být hodně velká chyba…“

„Takže… Podívejme se na krychle. Kde vidíme generála? Buduje si své olejářské impérium na vraždách! Důvodů může mít spoustu. Nyní je důležitá jedna věc – musíš rychle zlikvidovat Hookera. On dobře ví, jak jsi nebezpečný. Když zaútočíš na krále, musíš ho zabít.“

„Má někdo nějaký návrh?“ rozhlédl se Kouzelník.

Ozval se Okari. „Podle učení Tendai pravda zabíjí rychleji než jed.“

„Dobře řečeno,“ kýval souhlasně Kimura. „Ale jaký význam nám to vnáší do našeho problému?“

„Nejsou náhodou hlasy Gunn-san a Kazua hlasy pravdy?“

„To ano,“ kývla Eliza. Jenže pravda potřebuje důkaz, a v tomto ohledu mám velký kulový.“

„Poslední krychle nám mohou prozradit odpověď,“ usmál se Kimura. „Jenže abychom umístili události na správné místo, musíme se vrátit do předválečných dob. K prvnímu Chameleonovi, Jamučimu Asiedovi.

Asieda se nikdy neoženil. Jeho bratr byl admirálem Královského námořnictva a hned v prvních dnech války padl do zajetí. Když Japonci dobývali Filipíny, dostal Hooker od vašeho prezidenta Roosevelta rozkaz opustit svůj štáb v Bastine. Hookerův adoptivní syn zůstal nešťastnou náhodou na ostrově, nakonec padl do Asiedových rukou a byl odvezen do Japonska.

Chlapec – napůl Filipínec – byl Japoncům ještě více podobný než jeho matka, takže v Japonsku neměl problémy. Asieda ho unesl do Dračího hnízda a odtamtud se pokoušel domluvit výměnný obchod. Nabízel chlapce výměnou za propuštění svého bratra. S Hookerem komunikoval tak, že mu poslal v krabici živého chameleona, a pak našel chlapcovu matku a vyslal ji za Hookerem, aby výměnu domluvila. Jenže Hooker na nabídku zareagoval vraždou. Zardousil ji. Asieda neměl na vybranou. Vyjednávání nebylo možné. Ale co měl dělat s Hookerovým synem?

Nezapomeňte, že to byl laskavý člověk, žádný zabiják. V průběhu měsíců, kdy chlapce držel v zajetí, si k němu vytvořil hluboký vztah. Hookerův syn si nakonec připadal u Asiedy v bezpečí. Stala se z nich nerozlučná dvojice. Je navýsost ironické, že Chameleon adoptoval syna svého největšího nepřítele.

Jenže jak se válka chýlila ke konci, členové Válečné rady ztratili hlavu. Několik z nich vědělo, kým ve skutečnosti Chameleonův syn je, a vyžádali si jednání v Hirošimě. To oni hodlali využít chlapce jako nástroj k vyjednávání o poválečném uspořádání. Asieda pochopitelně nesouhlasil. Dostali se do ostré potyčky. Chameleon se ještě téže noci přestrojil za ženu a za úsvitu se mu podařilo se synem prchnout a odjet vlakem – dvě hodiny před zahájením bombardování. Asieda a mladý Hooker viděli zkázu Hirošimy z vlaku.

Z chlapce a Chameleona se stali nomádi. Měli společné dvě věci: milovali jeden druhého a nenáviděli Hookera. Nakonec se usadili na ostrůvku Kuširo, na sever od Hokaida. Asieda se začal živit jako rybář.

Asieda se zapřísahal, že Hookerovi nedá pokoj. Věděl, že Hooker zavraždil svou vlastní milenku, Bobbyho matku. Věděl také, že využívá své vojenské hodnosti, aby v Japonsku vybudoval velké průmyslové odvětví, v němž hodlal být jen tichým společníkem. Věděl všechno o generálových slabých stránkách – a těch bylo dost. Chameleon věděl o generálu Hookerovi víc než kdokoli jiný. A začal představovat jeho živoucí svědomí. Když se Hooker stal vojenským guvernérem, pomáhal vytvářet konglomerát San-San a do čela postavil Tomora. Výměnou za to se Tomoro pět let snažil Chameleona vystopovat. Bylo to však nemožné. Chameleonovi agenti by nikdy neodhalili jeho identitu – všichni patřili do hikarudaši. A těch pár členů rady, kteří o jeho identitě věděli, zahynulo v Hirošimě.“

„Jenže o Asiedovi se také říkalo, že zahynul v Hirošimě,“ namítl Okari. „A Hookera tedy třicet let pronásledoval duch – Chameleon. Pochopitelně to nebyl duch, ale člověk, hluboce odhodlaný psychicky zničit svého nepřítele. Byl to prostý rybář, který odpřisáhl, že vykoná pomstu a stane se hlasem svědomí toho muže bez kouska cti v těle. Jeho původní agenti mu stále poskytovali informace. Stejně tak jeho přátelé ve vládě. Vendeta však působila oběma směry. Hooker posílal jednoho nájemného vraha za druhým, aby Chameleona našli. Někteří to vzdali. Jiní zemřeli. A poslední, který přišel, byl tvůj přítel Falmouth. A přestože Asieda zemřel před čtyřmi lety poklidně ve spánku, Chameleon žije dál. Jeho poslání přebral jeho syn. A bude pokračovat, dokud Hooker nezemře – nebo dokud mě nezabijí.“

„Takže vy jste Bobby Hooker,“ vydechla Eliza.

„Já jsem Okari Asieda,“ prohlásil tetovaný muž. „Bobby Hooker už neexistuje.“

Odhalil jim své nejniternější pocity, o kterých nikdy předtím s nikým nemluvil. Jak nejprve dlouhé měsíce Asiedu nenáviděl a bál se ho a jak si ho Asieda-san nakonec svou trpělivostí a moudrostí získal, jak mu vysvětloval učení Tendai, vyprávěl mu starobylé báje a učil ho životu v lesích a základům mořského rybolovu.

„Když bylo po válce a on vyrazil na svou Cestu tisíce dní, šel jsem s ním, žebral u domovních dveří, přecházel z jednoho konce Japonska na druhý a snažil se spolu s ním nalézt moudrost zenu. A pokaždé si našel čas na výuku. Učil mě Cestu tajného válečníka, Pohyby meče, Jazyk živých tvorů. Učil mě, co je to čest, úcta i láska. A nakonec mi odhalil sedmý stupeň hikarudaši“

„Takže se nikdy nevěnoval vybírání úplatků? Nebo vydírání?“ divil se Kouzelník.

„Po bratrově smrti už nic nežádal.“

O’Hara se opřel a zíral ke stropu na imaginární krychle visící ve vzduchu a vracel se v čase do minulosti. Kousky skládačky do sebe začínaly pomalu zapadat. Pořadí všech činů mu bylo náhle jasné.

Hooker a jeho přátelé z řad elity potřebovali zejména vlastní mocenskou základnu. Z ní mohli začít monopolizovat všechny ostatní příbuzné společnosti. Měli jen jediný problém: monopoly byly nelegální. Ovšem olejářské konsorcium složené z jednotlivých samostatných firem, které měly vlastní autonomii –to by bylo dokonalé. Klíčem byl AMRAN. Vytvářeli konsorcium a likvidovali klíčové představitele členských firem, aby na jejich místo mohli dosadit své lidi. Díky tomu všechny společnosti kontrolovali. Patřily jim Hensell, Alamo, Sunset, Intercon, Am Petro a San-San a všechny jejich přidružené firmy. Dokonce ovládli i jednu bostonskou banku. Spojovacím článkem byla nafta. Zbývalo však ještě několik prázdných krychlí.

„Pořád mi vrtá hlavou, proč nechali vybuchnout Marzovo auto,“ zamyslela se Eliza.

„Díky tomu se mohli snáze zmocnit Aquily.“

„A víš, co bylo na tom autě tak převratné?“ zeptal se Kouzelník. Eliza zavrtěla hlavou. „To jejich žihadlo mělo žrát strašně málo. Snad pod pět litrů na sto kiláků! To by způsobilo revoluci v automobilovém průmyslu! Uvědomuješ si, jak by to osekalo zisky AMRANu?“

„Panebože,“ povzdechla Eliza. „To jsou tak strašně chamtiví?“

„Peníze už ve hře nebyly,“ vysvětloval O’Hara. „Oni už měli tolik peněz, kolik potřebovali. Teď jim šlo čistě o moc.“

„A proč tedy potápěli plošinu Thoreau?“ ptala se dál Eliza. „Pokud se lidi z AMRANu snažili přemluvit Sunset Oil, aby se stal dalším členem konsorcia, zničili si majetek za osmdesát milionů dolarů. Vždyť ta plošina pak mohla patřit jim! Není to řezání do vlastního těla?“

„Možná to byla nátlaková akce,“ ozval se Kouzelník. „Třeba dělal Sunset při jednání nějaké fóry a průtahy, ale po likvidaci té plošiny už si holt fórky dovolit nemohl!“

„To je dobrá teorie,“ připustil O’Hara. „Ale teď bychom se mohli zkusit na chvilku podívat do zákulisí toho všeho. Proč někdo vyzvedl ty fotografie na Havaji a pak je zničil?“

„Protože je nikdo nepotřeboval,“ vysvětlil Kouzelník.

„Proč je tedy kupovali?“

„Aby je nekoupil nikdo jiný!“ vyhrkla Eliza.

„Přesně to si myslím,“ přikývl O’Hara. „Což naznačuje, že ať dotyčného zabil kdokoli, určitě měl nějaké informace o něčem z plošiny.“

„Čerpací systém,“ prohlásil Kouzelník radostně. „To musí bejt ono!“

„Pokud to tak je, měli pro likvidaci Thoreau dva důvody. Jedním bylo dostat Sunset do finanční tísně. A druhý byl ten, že AMRAN už měl plány přečerpávací stanice. Chtěli ty fotky stáhnout z trhu. Takže AMRAN zřejmě využívá ten systém sám!“

„To je zajímavé,“ přikývl O’Hara. „Hooker ovšem popírá, že by o Midasu cokoli věděl.“

„A co je Midas?“

„My se domníváme, že jde o ropné pole – možná největší na světě. Ale nevíme, kde se nachází.“

„A já myslím, že vím proč,“ prohlásila Eliza.

Všechny oči se nyní upíraly k té drobné novinářce, která právě nasadila jeden ze svých fantastických úsměvů.

„Ven s tím!“ pobídl ji O’Hara.

„Je totiž pod vodou. Amerikán Kraft přece říkal, že Midas se jmenoval ten potápěčský talíř, který Bridges postavil. Midas je centrem ropného pole. Je to přečerpávací stanice! A je pod mořem – což je ideální skrýš!“

„Ale kde?“ zadumal se Kouzelník.

„V tom bych asi mohl pomoct,“ ozval se Okari. „Viděl jsem místnost, ze které všechno řídí. Je obrovská, vysoká minimálně čtyřicet metrů. A visí tam také velká mapa, do které jsou zasazeny obrazovky podivného tvaru.“

„Říká se jim diodové obrazovky,“ poučil ho Kouzelník.

„A na těch obrazovkách mohli sledovat veškeré své operace na celém světě. Pozorovali úplně všechno, co se v tom jejich impériu dělo. A konkrétně jedna je kousek od Boninu a ta zabírá nějaký podmořský talíř, o kterém mluvíte. Zabírají ho zvenčí i zevnitř. A tam pod mořem jsou také lodě. Vypadá to tam jako nějaký hřbitov starých tankerů.“

„Nádhera,“ mnul si ruce Kouzelník. „Tady máme odpověď na ty tankery! Oni je potopili a ukládají do nich naftu. Vsadím se, že v této části oceánu už v posledních letech zmizela nejedna loď!“

„A Yumishawa má na ostrovech Bonin novou rafinerii! To je asi sto padesát kilometrů odtamtud,“ dodal Okari.

„Takže oni si přečerpávali naftu ze svých podmořských zásobáren do rafinerie podle potřeby! Kristepane, to je geniální!“ vykřikl O’Hara nadšeně.

„Ale oni v tom jedou asi tak… kolik? Třicet let?“ řekl Kouzelník. „Proč nezačali přečerpávat tu natřu už tehdy? Proč čekali?“

„Před tím propojením nemohli nic dělat,“ řekla Eliza. „To by odhalili existenci vrtu. A to naleziště představuje eso v rukávu. Poskytuje jim téměř neomezené zásoby ropy. Zkuste si představit, co to udělá s trhem! Čím déle to udrží v tajnosti, tím budou mocnější.“

„Ano,“ poznamenal Kimura. „Když člověk prodává kokosové ořechy, celý svět ví, že musí mít palmu.“

„Ti lidé byli velmi trpěliví,“ podotkl Okari.

„Proč by nebyli?“ usmál se Kouzelník. Jen se podívejte, jak se jim to vyplatilo!“

„A Lavander to odnesl, protože ho najali, aby to pole ocenil. Pak se rozhodli ke svému zásadnímu kroku,“ shrnula to Eliza. „Bylo to v jeho deníku. Věděl, jak je to pole kvalitní. Krucinál, ten ubožák prostě věděl příliš mnoho, než aby mu to sloužilo k dobru.“

„Zřejmě plánovali jeho likvidaci ještě předtím, než ho ti blbci unesli,“ řekl Kouzelník. „Měli pak jediný problém – Chameleona. Zdálo se totiž, že ví o všem, co se u nich šustne.“

O’Hara se hluboce zamyslel a snažil se skládat abstraktní krychle ve vzduchu do základního pořadí. Byl si jistý, že se v nich skrývají odpovědi na všechny jejich otázky. Potřeboval si všechno jen ujasnit. Ale obraz Hookera si nedokázal vymazat z paměti. Zneuctít největšího válečného hrdinu mu připadalo jako rouhání, jako zneuctění dějin, pošpinění amerických vítězství – a to ho trápilo. Nicméně Hooker se přece zneuctil sám. Jaká nenávist a zoufalství musely hlodat hluboko v jeho nitru, že se z něho stal tak zvrácený tvor, který hledal útěchu v temných stránkách své duše? Zradil svou víru a vytvořil pomník chamtivosti financovaný elitáři stejně zkaženými jako byl on sám! Vytvořil impérium, v němž se běžně počítalo s vraždami a loupežemi, které prováděly ty nejhorší lidské zrůdy: Hinge, Danilov, Le Croix – ano, a také Falmouth. Hooker musí být zničen. Ale jak? Nabízela se jednoduchá odpověď: pomocí pravdy. Zůstával ještě jeden problém: Jak konkrétně?

„Potřebujeme se dostat dovnitř a vyfotografovat ten velín – hlavně detaily přečerpávací stanice,“ promluvil O’Hara. „Ovšem – jak?“

„Proč jste o tom nikomu neřekl?“ zeptal se Kouzelník Okariho. Okari se nostalgicky usmál. „To byla osobní záležitost. Navíc jsem nechápal důležitost toho všeho. Asieda-san také ne. Měli jsme střípky informací – papíry z jejich košů a poznámky ze stolů. Jenže oni si mysleli, že víme mnohem víc.“ Kouzelník si pobrukoval ‚C-Jam Blues‘ a usmíval se. „Mám nápad,“ prohlásil. „Celá ta pevnost je z kamene, že?“ Okari přikývl.

„Ve zdivu není vůbec žádný kov?“ Okari zavrtěl hlavou. „Dřevo,“ prohlásil. „Vynikající.“

„Hodláš nám to své tajemství prozradit?“ zeptal se zvědavě O’Hara. „Celý ten prostor monitorují bezpečnostní kamery, že?“ zeptal se Kouzelník Okariho.

„Ano. Jsou těsně pod stropem. Některé jsou pevné, některé otočné.“

„A my máme ten televizní přenosový vůz! V něm je půltuctu obrazovek na video. Potřebujeme jen sehnat pár malých vysílaček na mikrovlny. Dostaneme se dovnitř, najdeme jejich monitory a ty minivysílačky připojíme k drátu s výstupem. Tak si ty jejich monitory proměníme v kamery. Chytíme si signál v autě venku a nahrajeme všechno na video. Získáme tak ucelený obraz z celého velína.“

„Kde se dá ta malá vysílačka sehnat?“ zeptal se Kimura.

„V každém obchodě s elektronikou,“ prohlásil klavírista a šklebil se od ucha k uchu.

„Jak ses tam dovnitř dostal?“ ptal se O’Hara Okariho.

„U dolního okraje stěny ústí kamenná šachta. Vede do katakomb. Ty se už neužívají jako vězení, ale jako sklepy a skladiště. Mříže jsou už zrezivělé. Jakmile se dostanu dovnitř, jdu do šatny, kde mají lidé z úklidových čet své uniformy. Stačí se převléknout a můžete se tam volně pohybovat. Vysypával jsem koše, prohlížel Hookerův stůl a hledal něco, čím bych ho dostal na lopatky. Něco, čím bych mu dokázal svou přítomnost. A pak jsem začal posílat ty chameleony.“

„A jaké je při této akci riziko – když pomíjím ta zjevná rizika?“ zeptal se Kimura.

„Počítače jsou v bývalých katakombách,“ řekl Okari. „Bylo by dost riskantní zůstávat tam dlouho. Všichni strážní jsou zápasníci sumo a jejich vůdce je muž, který má zvířecí čich. Viděl jsem ho už dvakrát. Je velmi nervózní a stále neklidný. Prochází celou noc všechny chodby a cely s hlídacím psem. Vždycky si dávám pořádný pozor, aby se ke mně nedostal příliš blízko a nepoznal mě. Překřtil jsem ho na Hitoču-me.“

O’Hara prudce vzhlédl. „Jednooký?“ ujistil se. „On nosí pásku?“

„Hai. A má ošklivou jizvu.“ Okari si ukázal prstem pomyslnou jizvu přes celou tvář.

„Dnes jsem ho viděl. Měl jsem pocit, že mě sleduje, a také se mi zdálo, že jsem se s ním už někdy setkal, ale nemohl jsem si…“

O’Hara se odmlčel a snažil se vzpomenout na tvář, kterou zahlédl jen na okamžik. V duchu třídil nepodstatné detaily a snažil se ten obličej přesně vybavit. Více než minutu mlčel, a pak zavrtěl hlavou. „Ne. Asi ho neznám. Ale přesto je na něm cosi známého…“ Znovu se zkoncentroval a probíral se přihrádkami své dokonalé paměti. „Možná jsem viděl fotku… ne. Ten obličej sám o sobě opravdu neznám.“ Vrátil se znovu tam, kde to všechno začalo – ke svému rozhovoru s Falmouthem na rybářské lodi. Vybavoval si jednotlivé Hráče…

„Le Croix!“ vyhrkl náhle.

„Kdo?“ zeptal se Okari.

„To je jeden Francouz. Má přezdívku Le Croix. V Alžírsku přišel o oko a ukřižoval za to pár desítek povstalců. Mohl by to být on. Neexistují žádné jeho fotografie – všechny nechal zničit. Pokud to ale je Le Croix, máš pravdu – čeká nás dost trnitá cesta. Při plánování toho výletu na něj nesmíme ani na vteřinku zapomínat. Ještě něco?“ Okari zavrtěl hlavou.

„Jak vás to vůbec napadlo?“ ozvala se Eliza. „Myslím to prolézání šachtou a tak?“

„Na to je snadná odpověď,“ usmál se Okari. „Zapomínáte, že jsem tam kdysi bydlel! Ta místa byla po tři roky mým soukromým hřištěm. Já v té pevnosti znám každý kámen!“

KAPITOLA 11

Le Croix vstoupil na široké schodiště do katakomb v Dračím hnízdě a scházel pomalu dolů. Jeho ošklivý pes byl výborně vycvičený kříženec. Sel těsně před ním, nejprve větřil čumákem ve vzduchu, pak jej sklonil k zemi a pozorně všechno očichával.

Le Croix měl vynikající instinkt a ten vysílal varovné signály od okamžiku, kdy onoho odpoledne spatřil O’Haru v pevnosti. Poprvé od chvíle, co se připojil k Mistrovi, se cítil ohrožen. Tři roky všechno šlapalo jako hodinky. Bez chybičky. Pak se jim některé záležitosti začaly maličko vymykat. Nejprve ta akce na Thoreau, kde zahynul Thornley. Následoval únos Lavandera. Pak ho Garvey s Hookerem přetáhli do Dračího hnízda, aby velel bezpečnostní službě. Připadalo mu, jako když se dostávají do defenzivy. Jenže Le Croix byl vždycky zvyklý na útočnou hru. A teď, jako poslední kapka ten novinář! Měl je přivést k Chameleonovi, ale namísto toho se velice nebezpečně přibližoval k nim!

Katakomby nesnášel. Byla v nich zima a vlhko a štěrbinami mezi kameny zde pronikal vítr. Neutichající meluzína mu šla na nervy. Dokonce i pes se tady choval vyděšeně.

Jakmile se ujistil, že je všude bezpečno, rád se rychle vracel nahoru do tepla své kanceláře, odkud sledoval všechny monitory. Kamery totiž bez ustání zabíraly schodiště, takže kontroloval vstup do sklepem. Něco bylo ve vzduchu. Cítil to stejně jednoznačně jako ledový průvan zespodu. Dá si trochu kávy a za půl hodiny se vydá na další obchůzku. Elektronickým zařízením příliš nedůvěřoval. Nedůvěřoval totiž nikomu a ničemu. Jen sobě.

*****

Zdivo Dračího hnízda vystupovalo mezi stromy nad nimi jako šedivý příkrov. Vyšplhali se po strmém svahu hory ze silnice a nyní se ocitli u ústí obrovské drenážní šachty, vyzděné kameny, které byly za dlouhá staletí celé porostlé mechem. Z drenáže vytékal malý pramínek vody na kameny venku. V kuželu O’Harovy baterky zazářila nějaká červená očka. Zvířátko vypísklo a vběhlo zpátky do potrubí, jehož ústí zakrývaly popínavé rostliny.

„Není divu, že téhle rouře nevěnovali nikdy pozornost,“ zašeptal O’Hara. „Něčeho takového se odváží jenom šílenec!“

„Tak vítej v blázinci!“ ušklíbl se Chameleon a proklouzl dovnitř. O’Hara ho následoval a ruce mu klouzaly po mechu na kamenech. Potrubí mělo v průměru asi metr dvacet a bylo velmi dlouhé. Ani svou silnou baterkou nedokázal dosvítit až na konec. Kdesi daleko před sebou zaslechl O’Hara zurčení desítek pramínků vody. Zvuk se dokonale rozléhal. Ucítil závan ledového vzduchu.

Chameleon se pohyboval po všech čtyřech jako kočka. Velmi mrštně. Oba na sobě měli černé kalhoty, roláky a černé tenisky. Chameleon nesl ještě lano s teleskopickým hákem na jednom konci. Kromě toho si pod svetry ukryli dva mikrovlnné vysílače zabalené do tlustého polystyrénu. Kromě baterky už neměli nic.

Oba lezli po všech čtyřech, prohnutí v zádech, aby nezachytávali o horní oblouk šachty. Proběhli kolem ústí dvou přívodů. U třetího se Chameleon zastavil. Ukázal vzhůru a O’Hara zvedl baterku. Přímo nad nimi vedla kolmá šachta kamsi do útrob pevnosti. O’Hara odhadoval její výšku asi na dvanáct metrů. Byla zakončená mříží. Chameleon už do šachty vlezl, opřel se zády o jednu zeď a nohama o druhou a začal se sunout vzhůru. Takový výstup byl nesmírně nebezpečný, protože stěny šachty byly úplně mokré. Klouzaly mu nohy, ale on cukavě vyskakoval výš a výš až k úzkému konci. Jakmile se k němu dostal, připevnil hák k mříži a rozvinul lano. Jeho konec visel O’Harovi nad hlavou. Vyskočil nahoru, ručkoval po laně a opíral se nohama i zády o stěny. Chameleon mezitím opatrně uvolnil mříž a odsunul ji.

Ocitli se v jakési úzké ponuré chodbě. Nízké katakomby zde osvětlovaly pouze dvě lampy. Bývalé cely nyní sloužily jako skladiště pro nejrůznější bedny a nádoby, ale celé sklepení bylo stále ještě prodchnuto dávným zoufalým nářkem mučených a uvězněných, jako kdyby chladné chodby neustále šeptaly hrůznou historii toho místa. Byl to však jen vítr, který dovnitř pronikal skulinami ve zdivu.

Rychle se vyšplhali do chodby a mříž vrátili na své místo. Hák ukryli a rozběhli se k točitému schodišti. Chameleon dal O’Harovi gestem pokyn, aby počkal. Vzhlédli a spatřili, jak se nahoře na schodišti pohybuje kamera a pomalu přejíždí sem a tam. Jakmile se otočila na druhou stranu, Chameleon vyběhl po schodech a zastavil se přímo pod ní. Stál zády ke zdi, až se kamera pomalu a tiše obrátila na druhou stranu ke schodišti. Pak uběhl zbytek trasy chodbou k požárním dveřím. Za nimi byla šatna. Musel se do ní dostat dřív, než se kamera zase obrátí. Pokud někdo bude v chodbě na druhé straně dveří, dostanou se oba do problémů.

Rychle dveře otevřel a vstoupil. Hala byla prázdná. O’Hara za ním právě doběhl pod kameru a čekal, až se otočí, aby doběhl ke dveřím.

Společně pak běželi k šatně a vrhli se dovnitř.

Přímo proti nim stál nějaký muž.

*****

Venku mezitím vyjela Eliza s Kouzelníkem až téměř na vrchol hory, k místu, kde se silnice stáčela těsně kolem okraje propasti. A právě tam zastavila. Sice Dračí hnízdo neviděli, ale podle Kouzelníka odtamtud budou mít vynikající signál. Seděl v zadní části auta před třemi zabudovanými obrazovkami, hrál si s monitory a tlačítky a hledal signál. Neslyšel však nic než praskání.

„Ještě nedorazili,“ řekl.

‚Já jen doufám, že až dorazí, rychle to zařídí a zase vezmou roha,“ povzdechla si Eliza.

„A já jen doufám, že nevběhnou přímo do náruče některého toho zápasníka sumo, kteří to tam hlídají. Dvě stě kilo špatných zpráv…“

Toyotu zaparkovali u úpatí hory. Kdyby je při odchodu někdo pronásledoval, Eliza by popadla natočený materiál a odjela by druhým autem. O’Hara s Kouzelníkem a Chameleonem by zůstali v přenosovém voze a pronásledovatele by zdrželi.

O’Hara přišel s myšlenkou, že potřebují pouze nějaké snímky přečerpávacího systému na Midasu. Ty postačí, aby dokázali, že AMRAN ukradl plány. Takový důkaz bude kromě existence ropného pole Midas pro publikování jejich materiálů dostačující.

Kouzelník pohlédl na hodinky. Byli pryč už hodinu. Chameleon odhadoval, že tolik času budou potřebovat, aby se dostali do chodby za kontrolní panel velína, tedy za velkou mapu. Kouzelník bude nahrávat v přenosovém voze záběry z obrazovek, ať už tam uvidí cokoli. Všechny přijímače byly nastaveny na signál na různých frekvencích, aby se záběry nepřekrývaly. Kouzelník měl pocit, že nezapomněli opravdu na nic.

*****

Muž v šatně vypadal asi na padesátníka. Měl unavené oči, tvář zbrázděnou vráskami a bílé vlasy řídké jako chomáče vaty.

„Jdete brzy,“ řekl japonsky.

„Ano,“ odpověděl pohotově Chameleon. „Pokazila se totiž jedna klimatizace.“

„A na to vás potřebují dva? Panečku, jak se ty časy mění… Toto je pro starého vrátného, jako jsem já, až příliš velká marnotratnost… Dobrou noc. Ať tu nemusíte být přes čas!“ S těmito slovy odešel.

„To bylo o vlas,“ oddechl si O’Hara.

„Doufejme, že se o tom cestou ven nikomu nezmíní.“

„Co dál?“

„Prohlédni otevřené skříňky. Uklízeči obvykle nechávají v montérkách své identifikační karty pro pohyb uvnitř,“ radil mu Chameleon. Našli několik otevřených skříněk. Uklízeči zjevně nebyli tak urostlí jako bezpečnostní služba. Oba si tedy snadno našli uniformy, které jim padly.

Chameleon podal O’Harovi helmu. „Dej si to na hlavu. Po celou dobu ji skláněj co nejvíc, aby ti na kamerách nebylo vidět do obličeje. Když někoho potkáš, jen kývni a jdi dál. Brzy uvidíš, že nahoře mezi sebou moc nekonverzují. Půjdeme po schodišti nahoru do hlavního patra. Velín je přímo po levici a chodba, která vede za mapy, je těsně vedle. Máme štěstí, že nemusíme chodit daleko.“

„Připevníme to, zkontrolujeme velín, abychom se ujistili, že kamery monitorují to, co chceme, a pak mizíme,“ řekl O’Hara. „Žádné poflakování kolem a přehrabování odpadkových košů, jasné?“

„Budu se snažit ovládat své nutkání.“

Dostat se za mapy bylo snadné. Hlavní chodba zela prázdnotou a dveře byly odemčené. Na stěně visely desítky monitorů.

„Bude dost obtížné najít ty správné,“ konstatoval O’Hara.

„Jsou označené. Podívej!“

Každý monitor měl na štítku označení. O’Hara je s Chameleonem pročítali a bez problémů objevili dva správné monitory z velína s mapou. Na výstup z videa napojili vysílačku – malou krabičku. Spojovací dráty byly dostatečně dlouhé, aby mohli připevnit krabičky na bok monitoru, kde je nikdo neuvidí.

Pak si O’Hara všiml ještě jednoho zajímavého monitoru. Patřil ke kameře v Garveyho kanceláři. O’Hara ho také opatřil vysílačkou.

„Oukej, teď ten velín skoukneme a padáme odsud. Doufejme, že venku něco z toho nahrají.“

*****

Kouzelník mezitím v přenosovém voze pomalu otáčel ladicím knoflíkem na jednom monitoru. Najednou naskočil obraz. Díval se na místnost, kterou jim popsal Okari. Mapa byla určitě aspoň deset metrů vysoká a nejméně sedm metrů dlouhá. Měla v sobě zasazené diodové obrazovky. Kouzelník jich napočítal asi tucet. Kamera se pohybovala sem a tam. Naladil další dvě obrazovky. Na jedné spatřil nehybný záběr nějaké kanceláře. Malý muž s navoskovaným knírem v ní zrovna telefonoval. Kouzelník ho podle O’Harova popisu poznal. Generál Garvey.

„Máme to, Lizzie! Nebudeš věřit svým očím! Máme dva různé úhly pohledu na mapu.“

„Vidíš Midase?“

„Jo, ale kamera se pořád pohybuje. O’Hara by se teď měl dostat dovnitř a zastavit ji.“

Snažil se získat co nejostřejší obraz. Kamera přejela směrem ke středu místnosti a pak se pomalu vracela.

Už to viděl. Na oblasti kolem Midase byly čtyři obrazovky. Dvě zabíraly exteriér a dvě interiér.

„Neuvěřitelné!“ jásal Kouzelník.

„Máme zvuk?“

Ve velíně se ozývaly tlumené hlasy.

„Jo. A skvělý záběr na všechny tři…“

Uprostřed věty se zarazil. Poslouchal Garveyho.

„Quill. Devět dvacet pět, osmý duben. 730-037-370. Nejvyšší naléhavost. Už dvacet čtyři hodin od vás nemáme zprávy. Okamžitě nás kontaktujte! Důležité.“ A zavěsil.

„Teda… ať se propadnu! Máme tady ještě třešničku na dortu!“ vykřikl Kouzelník. „Cože?“

„Máme tady záběr na pana Quilla. A hádej, kdo to je?“

„Hooker?“

„Garvey.“

*****

„Jak se dostaneme ke kamerám?“ ptal se O’Hara. „Nejsou moc vysoko?“

„V tom velíně je žebřík na kolečkách. Sedí tam čtyři muži – maximálně pět – ale nebudou nám věnovat pozornost. Mají dost práce. Právě z jejich panelu jsou ovládány všechny přístroje Midasu.“

„Takže prostě vejdeme dovnitř, ano?“

Chameleon přikývl. Ocitli se ve velké místnosti. O’Haru její rozlehlost překvapila. Pak spatřil na dvou diodových obrazovkách poprvé Midase.

Obě exteriérové kamery měly divný obraz. Zabíraly šedavou plochu pod mořem. Bez zvuku. Na jedné byl ‚Talíř‘ – dokonalá konstrukce ukotvená v hloubi oceánu.

Druhý záběr působil ještě bizarněji. Před kamerou se pohupovala dlouhá řada zrezivělých lodí, usazených hluboko v písku. Ozařovaly je silné podmořské reflektory a v tmavé vodě se díky nim objevovaly roztodivné tvary a stíny. Na jedné obrazovce mohli sledovat přečerpávací stanici – centrum celého komplexu.

To byl důkaz, který potřebovali!

U obrovského pultu pracovali čtyři muži. Jeden z nich se ohlédl přes rameno, a když je spatřil, nevzrušeně se vrátil ke své práci. Chameleon převezl vysoký žebřík pod kamery. Vzhledem k tomu, že nemohl nijak zkontrolovat nastavení kamer, chtěl se alespoň ujistit, že jedna z nich je namířena na zásadní část mapy – detail přečerpávací stanice. Bohužel nemohli ověřit, zda jejich vysílače fungují. O’Hara vyšplhal po žebříku. Na spodní části kamery byl malý vypínač, kterým se zastavoval její pohyb. Jakmile O’Hara kameru zastaví, bude jen otázkou času, kdy si toho někdo z bezpečnostní kanceláře všimne a přijde ji zkontrolovat. Po zastavení kamery se potřebovali dostat co nejrychleji pryč.

Právě sahal na vypínač, když se otevřely dveře a dovnitř vstoupil Garvey. Stál přímo pod O’Harou, který se rychle odvrátil a začal předstírat, že kameru nějak nastavuje. I Chameleon se k drobnému hubenému muži obrátil zády.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se Garvey, když procházel kolem.

Chameleon přikývl. „Jen čistíme čočky,“ řekl.

Garvey měl naštěstí mnohem větší zájem o ovládací panel. „Jak to vypadá?“

„Brzy už spustíme číslo Sedmnáct,“ promluvil jeden z mužů u pultu.

„Raději zavoláme generála. Však víte, jak zbožňuje pohled na spouštění těch nových vrtů.“

„Tam ale není nic vidět!“ odpověděl muž u pultu. „Rozsvítí se jen kontrolky a digitální počítadlo začne odpočítávat galony.“

„Nepřísluší nám ptát se ho na důvody,“ povzdechl Garvey. Zvedl telefon, vytočil číslo a čekal. „Generále, chystáme se spustit Sedmnáctku… Velmi dobře, pane.“ Zavěsil. „Už jde.“

Až v tom okamžiku si O’Hara uvědomil, co se vlastně chystá. Připravují spuštění čerpadla na novém vrtu! Odčerpávání budou sledovat přímo.

Potřebovali se rychle dostat pryč. O’Hara se natáhl a zastavil kameru. Zůstala namířená přímo na obrazovky s Midasem. Rychle sešplhal po žebříku a kývl hlavou ke dveřím.

Chameleon se však nehýbal. Zíral směrem na dveře. O’Hara ho popadl za ruku, ale Chameleon zavrtěl hlavou. Nedokázal odejít.

Musel vidět Hookera.

Alespoň jedenkrát v životě chtěl mít na dosah muže, kterého od dětství tolik nenáviděl.

Generál vstoupil do velína přímo ze své pracovny.

O’Hara spěšně vracel žebřík do kouta a odvracel se od Hookera i od Garveyho.

Musíme rychle pryč, pomyslel si O’Hara. Už jsou tady všichni kromě Le Croixe, a ten se může přihnat kdykoli. Pokud mě Hooker nebo Garvey pozná, je po všem. Obrátil se.

Chameleon se k vysokému muži s orlím nosem pomalu blížil.

Kristepane, pomyslel si O’Hara, on to prozradil

Ale muži u ovládacího panelu seděli jako přikovaní a zírali na obrazovku.

Promluvil hlavní programátor: „Oukej, připraveni.“

„Ukažte detail ventilu,“ vybídl je Garvey.

Programátor stiskl tlačítko a kamera se zoomovým objektivem zaostřovala. Na obrazovce se pomalu přibližoval detail.

Bylo to dokonalé. Detail ukradeného přečerpávacího sytému, který byl v akci a zahajoval čerpání nového vrtu. Teď už zbývalo jen nějak nenápadně odvléct Chameleona. Zastavil se asi metr za Hookerem a upíral na jeho orlí profil téměř hypnotizovaný pohled.

Vlastní otec stojí pouhý metr od něj!

„Jsme on-line!“ prohlásil programátor a stiskl nějaká další tlačítka.

„Odpočítávání… pět, čtyři, tři, dva, jedna… a je to tady! Zapínáme!“

Na televizní obrazovce bylo všechno vidět. Na konstrukci u přečerpávacího ventilu byl velký displej, na kterém se pozpátku odpočítávala čísla. Vzápětí se však digitální počítadlo rozběhlo neuvěřitelnou rychlostí, takže se čísla téměř nedala přečíst.

„Jsme vevnitř!“ vykřikl programátor.

Generál se rozesmál a zatleskal. „Dobrá práce, pánové,“ pochválil je. „Gratuluji vám. Jessi, pojďte, prosím, se mnou do kanceláře. Mám tam v ledu šampaňské!“

„Ano, pane. Chviličku.“ Hooker se otočil a vracel se ke dveřím do své kanceláře. Na okamžik se dostal do Chameleonova zorného úhlu. Generál na něj krátce pohlédl, kývl hlavou a pochodovým krokem odešel.

Chameleon stál těsně za ním. Nikdo kromě O’Hary ho neviděl, protože ostatní soustředěně sledovali nervové centrum Midase.

Co to, sakra, dělá? pomyslel si O’Hara.

Generál vstoupil do pracovny a Chameleon, který čekal, až se dveře téměř úplně zavřou, na poslední chvíli proklouzl za ním. Dveře zacvakly.

Ať se propadnu! láteřil v duchu O’Hara. Co teď?

*****

Kouzelník s Elizou v přenosovém voze jásali a výskali. Měli to! Detail toho, co potřebovali! A navíc nový vrt!

„Hurá!“ křičel Kouzelník.

„Ještě minutu nebo dvě a jedeme! Měli by být na zpáteční cestě. Potřebujeme se teď dostat dolů.“

„Haló!“ vykřikl náhle Kouzelník. „Něco se podělalo!“

Garvey řval, ukazoval kamsi mimo obrazovku a sáhl si za opasek. V ruce se mu objevila automatická pistole. Pak zničehonic do záběru skočil O’Hara, vyrazil Garveymu zbraň z ruky, popadl ji a otočil se zády.

Ozvalo se šest výstřelů.

Kulky se zavrtaly do obrovské skleněné mapy. V obrysu Jižní Ameriky zela řada otvorů, sklo nevydrželo a rozbilo se. Změť kabelů za mapou, které ovládaly tento zázrak elektroniky, zasypalo padající sklo. Velínem sršely jiskry a stěny začaly olizovat první plameny.

Kouzelník s Elizou zírali v přenosovém voze na obrazovky jako hypnotizovaní. Vůbec neviděli pohybující se stíny na okraji silnice a neměli ani tušení, že je někdo venku, dokud nebouchly boční dveře a oni se neocitli tváří v tváří tomu největšímu lidskému tvorovi, kterého v životě viděli. Minimálně dvě stě kilo, krk se mu doslova přeléval přes límec a z odulého obličeje se na ně mračily jeho tmavé oči.

„A do prdele!“ vyjekl Kouzelník a rychle se rozhlížel po nějaké zbrani, tyči nebo něčem podobném.

Strážný sáhl dovnitř rukou velikosti traktorové pneumatiky a popadl Elizu. Vytáhl ji ze dveří jako loutku. Nevydala ze sebe ani hlásek. Sevřela však ruku v pěst a zvedla ukazováček a malíček a prsty vrazila strážnému do očí. Zařval bolestí. Ona však tlak nepovolovala a snažila se mu oči doslova vypíchnout. Okamžitě ji pustil, ona skočila do auta a rychle se posadila za volant.

Kouzelník se vymrštil s francouzským klíčem v ruce a vší silou uhodil strážného do hlavy. Ozvalo se plesknutí, jak klíč narazil tlusťochovi na spánek. Dočasně oslepený obr však jen zatřásl hlavou, jako kdyby ho štípl komár.

Kouzelník se znovu rozpřáhl a tentokrát se ocelovým klíčem trefil obrovi přímo do temene, až ho zabrněly ruce.

Strážný zavrávoral.

„Nastup!“ vřískla Eliza a zařadila rychlost.

Kouzelník se rozpřáhl ke třetímu úderu.

Velký klíč mu po nárazu vylétl z ruky. Tentokrát se však zápasník složil jako raněný býk.

Konečně skočil do auta, Eliza dupla na plyn, smykem auto na úzké cestě obrátila a vyrazila dolů.

*****

Když Chameleon proklouzl do Hookerovy kanceláře, zůstal nejprve stát nalepený na zeď a sledoval, jak generál přechází ke svému stolu, sklání se nad kbelíkem s ledem, vytahuje láhev šampaňského a pak ji zase ukládá do ledu.

V tom okamžiku k němu Chameleon pomalu vykročil. Stařec vzhlédl a zadíval se na uklízeče. „Co se děje? Nějaký problém?“ zeptal se.

Muž neodpovídal. Pomalu přecházel přes temnou místnost k Hookerovi a před stolem se zastavil.

Začal si rozepínat košili.

Místností se náhle rozhostilo doslova mrtvé ticho, které narušoval jen tikot v Hookerově hrudi. Postupně zrychloval.

„Co to děláte? Co má tohle všechno znamenat?“

Chameleon neodpovídal. Jeho oči byly naplněny nenávistí. Rozhalil si košili.

Tikot stimulátoru se stále stupňoval…

Hooker při pohledu na tetování jen vytřeštil oči. Ten přízrak před ním ho úplně hypnotizoval. Hlavou mu vířily zmatené myšlenky.

„Dovolte, abych se představil, generále. Já jsem Chameleon,“ řekl muž.

Stimulátor běžel jako o závod.

Pomyslné hodiny života v Hookerově hrudi uháněly jako zběsilé.

Tikot už nepřipomínal hodiny, ale spíše bzučení počítače.

„J-j-jsi tak m-m-mladý…“ zakoktal skřehotavě.

„Vojenská nemocnice v Capice, 23. září 1933,“ řekl jen.

Generálovi chvíli trvalo, než informaci strávil.

„Co tím chceš říct?“

„Toho dne jsem se narodil… otče…“

Stařec se roztřásl od hlavy k patě. Stimulátor drnčel.

„Lžeš,“ vydechl. Jeho hlas byl ozvěnou, která mu uvázla v hrudi.

Z velína k nim náhle dolehlo tlumené štěkání Garveyho zbraně, ale nevěnovali mu valnou pozornost.

„Matka mi říkala Molino, tys mi říkal Bobby. Chtěl bys slyšet přesné datum toho dne, kdys ji v Austrálii zavraždil? Duben…“

Strop náhle olízl tenký plamínek ohně. Hooker k němu na okamžik zalétl pohledem, ale pak ho zase upřel na muže.

Hookerův mučivý výkřik připomínal smrtelné zavytí vlka.

Stařec ještě stačil otevřít zásuvku ve stole a vytáhnout pětačtyřicítku Colt. Držel ho oběma rukama a mířil Chameleonovi přímo mezi oči.

Stimuláror v jeho hrudi bubnoval.

A pak ztichl.

Tikání ustalo.

Zbytky krve, která zůstala v generálově tváři, vmžiku zmizely. Roztřásly se mu rty. Zachvěl se mu ukazováček.

Dveře se rozlétly a dovnitř vpadl O’Hara. Zůstal stát jako přimrazený.

Generál mířil pistolí přímo před sebe. Ústí hlavně bylo jen pár centimetrů od Chameleonova nosu, ale on se ani nepohnul.

Ruka se zbraní se zachvěla. Generál obrátil oči v sloup. Z posledních sil se pokusil stisknout kohoutek, ale už to nedokázal.

„Jste mrtvý, generále,“ prohlásil Chameleon.

Hooker už měl zakalené oči. Upadl tváří na stůl.

„Kristepane, honem odsud!“ zařval O’Hara. „Rozpoutalo se tam pravé peklo!“

Za ním bylo slyšet praskání elektrických drátů. Téměř všechny hořely. Velín se proměnil v pestrobarevný kaleidoskop – všude vybuchovaly obrazovky a místnost se naplnila barevnými střepy.

Garvey stál uprostřed a nevěřícně zíral na ten skleněný déšť.

O’Hara a Chameleon se vydali na útěk.

Propukla vřava.

Garvey vykřikoval rozkazy.

Oheň zachvátil strop a staré trámy prohořívaly. Kabely jiskřily a vypadaly jako hořící pramínky. Probíhali přes halu a připadalo jim, že kolem sebe mají tisíce prskavek. Stačili vyběhnout ze dveří, ale hned za nimi vyrazili strážci s hasicími přístroji.

Hnali se ke schodišti do katakomb.

Za sebou slyšeli Garveyho řev: „Zastavte je! Zastavte je!“

Neohlíželi se. Běželi ke kamennému schodišti. Jakmile vběhli do chodby, zahřměl za nimi výstřel. Kulky narážely do kamene a odštípnuté úlomky bodaly O’Haru do obličeje. „Honem!“ křičel a zabouchl mohutné dveře do katakomb a zasunul petlici.

Psa uslyšel ještě dřív, než se stačili obrátit. Stál přímo za nimi. A v patách mu běžel Le Croix s puškou v ruce. Nebyl však připraven na to, co se stane, protože Chameleon udělal bleskový skok, přeskočil psa a kutálel se po schodech kolem Le Croixe.

„Běž dál!“ křikl na něho O’Hara a Chameleon vstal a sbíhal dolů. Le Croix byl na okamžik vyveden z konceptu, ale pak psovi zavelel: „Le cou!“ Po krku! A jakmile pes vyběhl za Chameleonem, Le Croix se obrátil a vystřelil. Jenže O’Harovi stačila chvika Le Croixovy nepozornosti způsobené Chameleonovým útěkem, aby předstíral úhybný manévr – nejprve doprava, pak doleva, nakonec vyskočil a ve stejném okamžiku provedl kop, oči upřené na soupeřovu ruku se zbraní. Zahřměly výstřely a kulky se zavrtaly do dveří za O’Harou, protože se špičkou nohy trefil přesně Le Croixovi do zápěstí. Zbraň mu vypadla z ruky.

Chameleon bral schody po dvou, z posledních několika seskočil do sklepení a zamířil k únikové šachtě s mříží. Jenže v patách se mu hnal pes – celý naježený s vyceněnými zuby. Nevydal však ze sebe ani hlásek. Když se proti němu Chameleon obrátil, pes mu skočil po krku. Jenže Chameleon se bleskurychle přikrčil, dřepl si a převalil se na záda. Pes přistál za ním, zahrabal nohama ve vzduchu a rychle se obrátil.

Nahoře na schodišti dopadl O’Hara neohrabaně na obě nohy, ale zvedl se, vykročil vpřed a hřbetem ruky uštědřil Le Croixovi úder do hlavy. Zjizvený muž upadl, avšak když ho chtěl O’Hara přeskočit, podrazil mu nohy. O’Hara jen zavrávoral, ale pokračoval v běhu.

Le Croix za jeho zády na okamžik zaváhal. Nakonec z rukávu jediným pohybem vytáhl škrticí ‚Vodítko‘, které měl připnuté k zápěstí řemínkem s měkkou podložkou. Roztočil smyčku nad hlavou jako laso. O’Hara zaslechl svištění drátu, obrátil se a koutkem oka smrticí smyčku spatřil, ucukl a zvedl ruku jako kryt. Smyčka se mu zaryla do kůže na zápěstí a utahovala se. Cukl tedy rukou a Le Croix upadl k němu. Oba se kouleli dolů po schodech a padali na sebe.

Když se pes přichystal ke druhému skoku, Chameleon už byl připraven. Znovu mu uhnul a přidřepl si, a když pes skočil nad něj, stačil ho oběma rukama chytit za krk a mrštit jím o kamennou podlahu. Pes jen bezmocně škubal nohama a drápy mu roztrhl svetr a několikrát ho škrábl. Chameleon však psa ze všech sil tiskl, podařilo se mu vstát a vestoje rozbil psovi hlavu o zeď. Pes jen zakvičel a byl mrtvý. „Kazuo!“ zvolal.

„Připrav lano!“ odpověděl O’Hara.

Masivní dveře už začínaly povolovat, protože se do nich opřelo půl tuctu zápasníků sumo.

Chameleon vytáhl ze skrýše hák a odsunoval mříž, když vtom uslyšel, jak po schodech padají Le Croix s O’Harou, připoutaní k sobě drátem. Le Croix byl rváč, ale bojovat s O’Harou připomínalo boj s větrem. Dokázal pokaždé vyklouznout, vyskočil, vytáhl Le Croixe nahoru za smyčku a volnou rukou mu uštědřil ránu do krku. Le Croix upadl naznak a stáhl O’Haru na sebe.

Páska z oka mu spadla a odhalila ošklivý šedivý prázdný oční důlek, přes který se táhla hluboká jizva pokračující po celé délce obličeje. Jednooký zabiják se snažil omotat O’Harovi drát kolem krku, ale ten mu znovu bleskurychlým pohybem unikl. Přeskočil Le Croixe, natáhl ruku stranou a omotal tak drát kolem protivníkova krku. Zarýval se mu do masa. Ve zdravém oku se mu objevil strach. Volnou rukou se snažil po O’Harovi sáhnout, ale ten jen cukl rukou a smyčka se utáhla ještě víc. Le Croix sebou zmítal, stáhl nohy pod sebe a vrhl se O’Harovi po krku holýma rukama. O’Hara se mrštně převalil a Le Croix přepadl přes něj a upadl z okraje schodiště. Chvilku se zdálo, že nepřepadne, ale pak se převážil. O’Haru nesnesitelně bolelo zápěstí, protože na drátěné smyčce držel váhu těla padajícího do hloubky. Drát se mu zarýval víc a víc do masa.

Pak zaslechl prasknutí – jako když někdo zlomí suchou větev. Le Croix si zlomil vaz.

Váha mrtvého těla ho stahovala k okraji. Le Croix se groteskně pohupoval na drátě a nohy mu visely ve vzduchu pár centimetrů nad podlahou kasemat. Ruku měl vytaženou k obličeji, z úst mu v obscénní grimase čouhal jazyk a zdravé oko mu málem vypadlo z důlku. Několik vteřin sebou bezmocně zmítal.

O’Harovi už krvácelo zápěstí. Pak Le Croix ochabl.

Vzápětí se Chameleon objevil pod mrtvým a nadzvedl ho. O’Hara si konečně uvolnil smyčku a sundal ji z pohmožděného zápěstí.

Z masivních dveří už odletovaly třísky. Ozvalo ze zapraštění. O’Hara vyskočil a roztřeseně sbíhal z posledních schodů.

„Zvládneš to jen s jednou rukou?“ zeptal se ho Chameleon.

„Zkusím to.“

„Tak jdi,“ vybídl ho Chameleon.

O’Hara nenamítal. Popadl lano a skočil do černé propasti.

Dveře se vyvrátily ze zárubně a dopadly na podlahu. Tři strážci proběhli dolů.

Chameleon skočil na lano.

O’Hara sjížděl dolů tak rychle, že mu lano popálilo dlaň. Cítil, jak Chameleon visí na laně nad ním. Pak najednou lano změnilo napětí. Vzhlédl. Nad sebou spatřil rozšklebený obličej jednoho ze strážných. Muž je oba s lehkostí vytahoval nahoru jako loutky.

„Skáču!“ vykřikl O’Hara a pustil se.

Neměl tušení, jak je asi vysoko. Vrhl se do tmy, dopadl do hlavního drenážního potrubí a ihned se převalil stranou. Chameleon dopadl o pár vteřin později a svalil se k němu.

Sjížděli dolů po vlhkém mechu, klouzali v šachtě ze strany na stranu jako děti na toboganu, až se vyřítili ven a zachytili se popínavých rostlin. Trochu svůj pád zpomalili, ale setrvačností padali ze svahu dolů, dokud se nezarazili o nějaké keře.

Nákladní auto stálo tři metry od nich.

O’Hara měl spálené dlaně, odřené rameno a ze zápěstí mu prýštila krev. Snažil se postavit, spatřil, jak k němu běží Kouzelník, a jen rychle vyhrkl: „Co Chameleon?“

„Jsem tady, tomodači,“ ozval se tetovaný muž a pomáhal mu na nohy. Bylo to poprvé, co nazval O’Haru ‚přítelem‘.

Skočili do zadních dveří a padli na podlahu.

Jedeme!“ přikázal Kouzelník a Eliza prudce zařadila rychlost a dupla na plyn. Sjížděli s kopce dolů.

„Co se kruci stalo?“ divil se Kouzelník.

„Jeden průšvih za druhým,“ zalapal po dechu O’Hara.

„Můžu za to já,“ prohlásil Chameleon. „Kvůli mně jsme přišli o cenné minuty. Dal jsem příliš průchod emocím a…“

O’Hara se posadil. Položil Chameleonovi ruku na rameno. „Klid,“ usmál se. „Nikdo si na tebe nestěžoval.“ Pak se obrátil ke Kouzelníkovi. Je něco na tom videu?“

„Hromada věcí,“ zašklebil se Kouzelník.

O’Hara se rozchechtal a padl na záda na podlahu auta. „Nemáme tady po ruce lékárničku?“ zeptal se jakoby nic. „Myslím, že asi vykrvácím.“

*****

Eliza sjížděla co nejrychleji dolů, až se ocitla v rovném terénu na okraji Tanabe. Za nimi z Dračího hnízda šlehaly do vzduchu plameny. Chameleon je sledoval zpětným zrcátkem a třel si bolavé paže.

„To je očistný oheň,“ prohlásil. „Jakmile dohoří, zůstane jen kamenná pevnost, a my ji budeme moci opravit a přebudovat na to, čím kdysi byla – na sídlo draků, ne zbabělců!“

Opřel se a zavřel oči. V obličeji se mu zračila bolest, ale nikoliv pouze od škrábanců a modřin. Aniž by oči otevřel, řekl: „Omlouvám se, Kazuo, že jsem porušil slib. Málem jsem tam nahoře zavinil tvou smrt.“

„Ale nezabils. Tokenrui-san určitě řekne, že ve srovnání s časem věků to byl jen mžik. Tak krátký, že ho nezachytí ani básníci.“

„To kvůli tomu, že jsem ho spatřil. A měl ho tak blízko… Doháněl mě k šílenství. Musel jsem mu odhalit pravdu – stejně jako ty musíš odhalit světu pravdu o něm.“

„Nechej to uležet, Okari, nechej to uležet,“ povzdechl O’Hara a zhroutil se, aby se proti své vůli oddal bolestem.

Kouzelník všechny tři videokazety vytáhl z přístrojů a omotal je lepicí páskou. Eliza právě vjížděla na volné prostranství, kde nechali toyotu.

„Možná by měl Kouzelník jet…“ začal O’Hara, ale ona už dupla na brzdy a vyskočila ven. Podle plánu nasedla do auta, nastartovala a zmizela.

„Já vám něco povím, jo?“ prohlásil Kouzelník. „Zpátky do Kjóta bych s ní už nejel. Řítila se s tím náklaďákem jak šílená a polovičku cesty jsem si nebyl jistej, jestli řídí ona náklaďák, nebo naopak!“

Tříhodinová zpáteční cesta do Kjóta proběhla bez nehody. Požár zjevně Garyeyho a ostatní zaměstnal natolik, že se o ně přestali zajímat. Jakmile se dostali do centra Kjóta, Chameleon požádal, aby mohl vystoupit. „Bude lepší, když teď odejdu.“ Podal O’Harovi ruku. „Ať Kimura vybere jako dalšího Tokenruie kohokoli, budu mít radost. Jestli to budeš ty, tomodači, bude mi ctí ti pomáhat. A kdybys něco kdykoli potřeboval, je ti tento mistr kenda k dispozici.“

„Cítím totéž,“ usmál se O’Hara. „Arigató, příteli.“ Sledoval Okiru, jak kulhá ulicí a mizí v temnotě. O’Hara si znovu lehl na podlahu auta. Měl za sebou dlouhou noc plnou překvapení a bez ohledu na své roztržené zápěstí a pohmožděná žebra se zničehonic cítil velice svěží. Pravda je na kazetách. Může udělat velkou reportáž! Lizzie dostane své skvělé místo v New Yorku. A z Chameleonových beder padl obrovský balvan. Přesto připadalo O’Harovi vítězství náhle podivně prázdné. Vzpomínal na Falmoutha, který ho obelhal a zradil. Na tuto životní lekci nikdy nezapomene. Co to říkal Kimura-san…? „Moudrý muž má hodně šrámů.“ Ale říkal také: „Šťastný muž na své jizvy zapomíná.“

Kouzelník prolomil ticho. „Divný,“ prohlásil.

„Co je divný?“

„To posraný tetování.“

Vraceli se do hotelu.

„Jak to vidím, vyrazíme zítra ráno prvním vlakem,“ řekl Kouzelník, jakmile zaparkovali. „A zpátky ve Státech už budeme, do prdele… zítra večer touhle dobou!“

O’Hara pomalu přikývl. „Doufejme, že se Lizzie cestou někde nezabije.“ Popadl sluchátko prvního telefonu, který v hotelové dvoraně uviděl, a vytočil její číslo. Telefon zazvonil a ihned se ozvala spojovatelka. „Koho si přejete?“

„Elizu Gunnovou, ze Spojených Států.“

„Slečna Gunnová se odhlásila.“

„Odhlásila?!“

„Hai. Je to asi dvacet minut.“

„Děkuji.“

Na recepci měl vzkaz. Zněl následovně: „Měla jsem kliku. Našla jsem mladého pilota, který byl ochotný se mnou letět ještě večer do Tokia. Ty máš svou reportáž, já mám kazety. To je férovka, ne? Mimochodem, byl bys tak hodný a vrátil ten přenosový vůz televizní společnosti Howe/Tokio? Dík. Nashle v Bostonu. Líbá E.“

Podal vzkaz Kouzelníkovi.

„No já se poseru,“ vykřikl Kouzelník a rozchechtal se. „Vyfoukla ti to, ty vole!“

KAPITOLA 12

Charles Gordon Howe vjel do své prostorné kanceláře s výhledem na Haymarket. Měl za sebou perný den – díky svým nejlepším reportérům. Ovšem také plodný. Požár v Dračím hnízdě byl zprávou číslo jedna v upoutávce, ale většinu prostoru dostala Hookerova smrt. Všechny tyto novinky jen vydráždily divákovu zvědavost na celou reportáž – a on ji měl. Eliza dostala zpravodajskou čtvrthodinu výhradně pro sebe. Celou noc svou reportáž stříhala. Ve zprávách jí dnes večer bude patřit obrovské množství času. A O’Hara už byl na cestě zpět s trhákem pro Star. Tam vylíčí všechny nejmenší detaily. Starý pán se pohodlně opřel v kolečkovém křesle a hladil si bradu.

Vynikající.

Na obrazovce se objevila Elizina jasná tvářička, ale tentokrát měla vážný výraz. Nic rozjásaného.

„Dobrý večer,“ začala. „Tady Eliza Gunnová, zprávy v šest…“

„Nebojte se, odvedla zatraceně dobrou práci.“

Howe ten hlas okamžitě poznal. Vycházel z temného kouta pracovny, kde stála spousta kytek.

O’Hara vykročil do světla.

„Teda, vy jste mě vyděsil, poručíku! Co tam sakra děláte? Proč se krucinál schováváte v těch kytkách?“

„Věšel jsem si krychle do vzduchu.“

„Cože?“

„To je takový starý zenový trik. Nic na tom není. Jde vlastně o čirou logiku.“

„Mluví pravdu?“ zeptal se Howe. Sledoval televizi s téměř škodolibým výrazem. Hltal však každé slovo své nejlepší reportérky, která popisovala operaci nazývanou Mistr a jeho pomahači.

„Je toho ještě mnohem víc, než co má ona,“ řekl O’Hara.

„Ale na tom, co sehnala, není nic špatného.“

„Špička ledovce.“

„Poslyšte, nemůže to počkat, než tohle skončí, pane?“ Howe začínal být podrážděný. „Každá televize v této zemi dnes od nás tohle převezme. Jak daleko jste vy se svou reportáží?“

„Je hotová.“

„Skvělé. Tak se podívejme, co s tím materiálem udělá ona, a pak si promluvíme o vás, ano, chlapče?“

„Já chci mluvit hned.“

„Zatraceně, až potom, poručíku! Až potom!“

„Já nepočkám.“ S těmito slovy televizi vypnul.

Howe vzhlédl a zamračil se. „Krucinál, co si vůbec myslíte…?“

„Nepočká to. Na tohle se můžete podívat později. Ze záznamu. Garvey všechno vysypal. Vlastně to asi ještě pořád vysypává, jenže já už jsem měl všechno, co jsem potřeboval. Zbytek můžeme nechat historikům.“

„Garvey? Který to byl?“

„Byl to ten, který si říkal Quill. To on rozděloval úkoly.“

„Vynikající. Zatraceně, chlapče, vy jste mi přerušil sledování jedné z nejlepších zpráv století! Nemohli bychom tu televizi teď zapnout a…“

O’Hara ho přerušil. „Nezapomeňte, že jsem ty materiály sehnal já.“

„No jistě, chlapče. Panebože, my roztrháme Star a dáme vám celou titulní stránku. A teď, kdyby vám to ne…“

„Ne. Takhle to nepůjde.“

Howe už začínal být zvědavý. Konečně odpoutal svou pozornost od televize. „A co jako?“

„Tím myslím, že to nedostanete ze dvou stran.“

„Ze dvou stran?“ Howe byl náhle s rozumem v koncích.

„Jistě. Podívejte, jak to celé nabobtnává! Už budou schopni ukázat prstem na ty nenápadné hajzlíky z Texasu, kteří osnovali všechny plány od začátku. Myslím ty, kteří jim říkali, koho zabít, která firma je silná a která slabá. Říká se tomu konspirace, ačkoli oni patrně skončí v nějakém luxusním vládním venkovském klubu, který slouží vlivným papalášům místo vězení. Stejně jako skončila ta Nixonova banda.“

Howe zakroutil hlavou. „Já přesto pořád ne…“

„Vidím to asi takto: Hooker je mrtvý. Garvey má spolu s několika milionáři z Texasu dobrý důvod k pláči. Jeden zatraceně velký kartel vyletěl komínem. Pravděpodobně dojde k několika mezinárodním soudům za vraždu. Celá špionážní síť se bude divit. Ale nejlepší část toho příběhu se nikdy ven nedostane.“

„A pročpak to, poručíku?“

„Protože ji nikdo nemůže dokázat.“

Howe se předklonil a v očích se mu zablesklo.

„Jenže já se do toho pustím,“ pokračoval O’Hara. „Kvůli sobě. Chápete, co tím myslím? Mně totiž připadá, že na tom něco smrdí!“

„No a?“

„No a nic. Nevěřím na náhodu. Já nevěřím, že Falmouth za váma jen tak přišel, protože si rád četl bostonský Star. Od začátku to bylo připravené!“

„Já vás nechápu, poručíku.“

„Ale jistěže chápete. Chápete to velice dobře.“

Howe náhle změnil výraz a zatvářil se ledově chladně. V koutcích očí mu už probleskoval hněv. „Vy tvrdíte, že s tím mám něco společného?“

„O tom není pochyb.“

„Nejste kapánek samolibý?“

„Já mám důvod.“ Odsunul pár věcí z rohu Howeova stolu a posadil se. „Byl to Quill, respektive Garvey – jak je vám libo. Právě on mě na to přivedl. Víte, kdo to podle něho ve skutečnosti celé rozjel? Chudák starej Rudoch Bridges. Jenže ten vůbec netušil, jak se to zvrtne. V březnu roku 1945 se japonská nákladní loď Kira Maru doslova vlekla směrem k Tokiu, protože na ni zaútočily naše bombardéry. Nakonec to nevydržela a šla ke dnu. Většina posádky se zachránila na ostrovech Bonin. Pět let nato zahájil bývalý námořník jménem Rudoch Bridges záchrannou operaci nedaleko japonského pobřeží. Najal si pár námořníků, kteří se plavili na Kira Maru. Ti mu popsali, kde ztroskotala, a on ji našel na mělčině nedaleko od jednoho ze Sopečných ostrovů. Potopil se k ní a zjistil, že v hloubce ani ne dvaceti sáhů vybublává z mořského dna ropa.

O tom nálezu věděl jenom Rudoch. Nikomu tuto informaci neprozradil. Nakonec se svěřil jedinému člověku – svému starému příteli Alexandru Hookerovi, který dělal na jižním Honšú vojenského guvernéra. Díky tomu Rudoch sice zbohatl, ale nakonec také zahynul. A díky tomu se stal Hooker jedním ze dvou lidí na světě, kteří znali místo, z něhož se nakonec vyklubalo jedno z nejbohatších ropných nalezišť na zeměkouli.

A tak si začal Hooker budovat své impérium. Financoval ho s pomocí svých bohatých přátel – patřící k elitám, podobně jako on. Ti věřili, že kořist patří vítězům. Podobně jako loupeživí rytíři, které vy sám tolik obdivujete, pane Howe. Fisk a Doheny a Morgan a ti ostatní piráti – lidé jako někteří z vašich přátel na fotografiích, které máte na své lodi. Krucinál, vždyť vy jste si dokonce koupil bývalou Dohenyho jachtu!“

„K věci,“ vybídl ho Howe.

„K věci? Já jsem u věci! Jde o to, že jste jedním z nich! Vy jste šel do holportu s partou dalších lidí z nejvyšších míst! Podle mého jste patřil k jednomu z bankéřů na tomhle kolotoči. Využil jste svého vlivu, abyste odvolal Zimního muže, protože jste se všichni báli Chameleona! Hooker vás přesvědčil, že Chameleon je reálná hrozba, a Falmouth přesvědčil Hookera, že já jsem ten správný člověk, který ho dokáže najít. Hooker byl už příliš blízko, než aby toho nechal po všech těch letech…“

„Čeho měl nechat?“

„Vytváření té finanční paniky. Nejdřív vyšroubovat cenu ropy a zlikvidovat automobilový průmysl. Jakmile padne, půjde za ním ocelářství. Pak začne tlačit nahoru náklady a zlikviduje obchod s nemovitostmi. Srazí odbory na kolena. Kruci, to by snad stačilo na rozpoutání pořádného celosvětového zmatku! A až bude po všem, čí budou peníze? No přece vaše! Největších akcionářů Mistra.“

„To je směšné zjednodušování, plukovníku! Jdete pod svou úroveň!“

„Hooker si to ovšem nemyslel. Vsadil všechno na jednu kartu. Já nevím, jestli by to fungovalo, nebo ne – to by se muselo vypočítat. Navíc nikdy nezjistíme, kdo všechno patřil k Hookerovým Hráčům, protože on jediný je znal – a on je teď mrtvý.“

Howe se opřel. „Vzdušné zámky, chlapče.“

„Bublina praskla, Howe. Teď už žádný další AMRAN nebude! Ani Mistr, ani pan Quill, který posunuje svými vrahy po šachovnici.“

„Já jsem do toho nikdy zapleten nebyl!“

„To rád věřím. Je mi jasné, že jste nikdo nevěděli, co se ve skutečnosti děje. Vy jste chtěli jen výsledky. Ale věděl jste, že mě Falmouth zabije, když ho přivedu k Chameleonovi. Udělal jste ze mě terč, pane Howe.“

Starý pán se náhle celý propadl a pod O’Harovým pohledem zestárl o několik let.

„Předpokládám, že jste si do límce zapíchl nějakou tu miniaturní štěnici a všechny ty kydy si nahráváte.“

O’Hara zakroutil hlavou. „Nic si nenahrávám. Jsme tady jen my dva.“

„Nevěděl jsem, že mají v plánu vás zabít. Tedy – nevěděl jsem to až do dnešního rána, když mi to řekla Eliza. Já jsem vás jen napojil na Falmoutha. Hooker už se hroutil. Bylo velmi důležité s tím Chameleonem skoncovat.“

„A vy jste třeba nevěděl o plošině Thoreau? A o Marzovi?“

Howe neodpovídal.

„Vy z toho vyjdete čistý, nemám pravdu, pane Howe? Jenom jedna věc se vám nepodaří. Nedostanete to ze dvou stran!“

„Co tím myslíte – ze dvou stran? Už to říkáte podruhé.“

„Víte, pane Howe, vy jste především novinář. Chamtivost je u vás až na druhém místě. Myslím, že jste si dobře spočítal, že ať už to dopadne jakkoli, vy neproděláte. Kdybych Chameleona objevil, Falmouth by ho odrovnal a buď Gunnová, nebo já, nebo my oba bychom vám přinesli reportáž na stříbrném tácu. Kdyby mě Falmouth zabil, reportáž byste měl stejně – od Gunnové. Prostě ze dvou stran, chápete už?“

Howe se uchechtl. „Tedy, synku… co si myslím, to vím jen já. Ale opravdu to vypadá, že to teď tak dopadlo, nemyslíte?“

„Ani ne.“

„Ach tak?“ zvedl Howe obočí. Jak to?“

„Já jsem své materiály předal.“

Howe na něj několik vteřin zíral a pak se udiveně zeptal: „Jakže? Předal?“

„Ano. Jednomu svému starému kamarádovi. Artu Harrisovi z Washington Post. Má ode mě i dost důkazů k podložení své reportáže.“

Howemu to postupně docházelo. „O čem to, sakra, mluvíte, O’Haro?“

„Dal jsem materiály Postu, Howe. Ale je to oukej. Úplně jsem vás z toho vynechal. O to vám přece jde, že? O anonymitu. A tu máte.“

Howe střídal výrazy obličeje – od nevěřícného přes váhavý, chápavý až ke vzteklému. „Zatraceně, nemůžete přece…“

„Udělal jsem to.“

„Dám vás k soudu…“

„Ani náhodou. To byste vysypal hezky velkou plechovku červů, se kterýma byste si už neporadil!“

„Jste zloděj! Zpronevěřil jste můj majetek!“

„Nemůžete vlastnit něco, co jste nikdy neměl. Vzpomínáte na naši dohodu na mysu Cod? Můžu od toho dát kdykoli ruce pryč a nechat to dokončit někoho jiného. No, a to jsem udělal, pane Howe. Jen jsem si toho člověka sám vybral.“

Howe zakroutil hlavou. „Jste cvok! Protrpěl jste si to až do konce a co z toho máte?“

„Vyrovnal jsem se, pane Howe.“

„A co z toho mám já?“

„Anonymitu. A devadesátiosmiprocentní sledovanost – alespoň dneska.“

*****

Když se Eliza vrátila do kanceláře, měla na psacím stroji dva vzkazy. Na jednom stálo, že má zavolat Howemu. Druhý byl v obálce. Roztrhla ji. Vzkaz byl krátký.

Drahá Lizzie,

viděl jsem to. Fantastické. Dostaneš cenu za sólokapra roku. Já jsem nedostal ani tu holku… P+P O.

Ježatou hřívu borovic na Kinugasajamě čechral západním vítr, který už dopoledne přinesl déšť. Ale ještě než stačilo zapadnout slunce za věže chrámu Tófukudži, déšť ustal a cáry mlhy obarvené rudnoucím sluncem začaly postupně pronikat do nejzazších koutů svěže zeleného parku. Park působil vždycky osvěžujícím dojmem, dokonce i v zimě.

Když vstoupil na jeho půdu, byl k smrti unavený a všechno ho bolelo. Do tmy zbývala ještě celá hodina. Dost času. Když se vrátil do domu v Kjótu, vždycky měl stejný pocit – jako kdyby se tam za dobu jeho nepřítomnosti zastavil čas. Nic se nezměnilo. Nerozkvetly žádné nové kytky, a žádné neopadaly. Všechno bylo stejné. Co to kdysi říkal Tokenrui? Jsme jen malá tečka v nekonečnosti času. Nic se nikdy nezmění.‘

Ve váze v tělocvičně našel čerstvé květiny. Psi mu seděli u nohou, vzhlíželi k němu a čekali na pohlazení a vlídné slovo.

Otevřel balíček a vytáhl gogensei, který si právě koupil. Byla to šedá tunika převázaná v pase, ušitá z hrubé pytloviny. Sundal si šaty a oblékl si gogensei. Cítil se v něm příjemně. Pak zaslechl štěkot a věděl, že přichází.

Když ho spatřila, zastavila se na prahu. Pohlédla na jeho šaty a zadívala se mu do očí.

„Ty zase jdeš,“ řekla jen. Přikývl. „Teď?“

Znovu přikývl.

Přistoupila k němu, dotkla se konečky prstů jeho rtů a jazykem přejela přes své. „Už je pozdě,“ řekla. „Zítřek zase není tak daleko.“ A přistoupila k němu. Chvíli stál bez hnutí a pak ji pomalu objal.

Měla pravdu. Zítřek bude na zahájení Cesty tisíce dní mnohem vhodnější.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai