Marek Dobeš a Jiří Pavlovský

Je dobré být mrtvý

Dveře mé kanceláře jsou až na úplném konci chodby, kde bliká

poslední zbývající žárovka strachy, a cedulka na nich hlásá

Frank Blomquist, Soukromý detektiv. Slovo “skvělý” mi tam má

vrozená skromnost napsat nedovolila a navíc se to tam už nevešlo. Obvykle nosím dlouhý baloňák, kloubouk lehce stažený do čela a boty s gumovou podrážkou. Mám pistoli, telefon, sadu vizitek a dokonce i vlastní sekretářku. Mám i ledničku. V ní momentálně

taky vězím, vražený mezi toustový chleba a hrášek v konzervě. A abych nezapomněl, jsem mrtvej.

Zrovna jsem přemýšlel nad nespravedlností osudu, když se dveře od ledničky doširoka otevřely a můj stísněný pokoj se automaticky rozsvítil. To mě teda dokáže naštvat. Proč ten krám nesvítí, když je zavřeno? Mohl bych si alespoň číst knížku. V

tom prostoru, co jsem měl k dispozici, asi jen sbírku vtipů, ale lepší než nic.

“Franku, přestaň se flákat. Máme zákazníka.” Moje úžasná sekretářka Penny si promnula palec s ukazováčkem. Tenhle tajný kód mi měl napovědět, že zákazník má víc peněz než já červů v těle. Vysoukal jsem se z ledničky a protáhl ztuhlé údy. Kosti nesouhlasně zapraskaly. Cítil jsem se jak neurvale složený vystřelovací deštník.

Tohle jsem nemohl dlouho vydržet. “Kdy říkali, že nám opraví

mrazící box?”

“Hned, jak jim zaplatíme za tu poslední opravu.”

“Už se těšim, až bude leden. Ustelu si na balkóně.” Penny jen pokrčila půvabnými ramínky a odvinila se směrem k přijímacímu pokoji. Její šaty byly tak těsné, že to vypadalo, jakoby si je nechala na tělo nastříkat, a tak krátké, jako by v polovině práce došla barva.

Podíval jsem se na obrazovku kontrolního monitoru. Zákazník se posadil do křesla, které mu Penny přisunula, ani se na ni nepodíval a dal si hlavu do dlaní. Buď musel být hodně nešťastnej nebo hodně teplej. Vypadal na oboje.

Ještě jsem se podíval do zrcadla, jestli mi přes noc něco neodpadlo, zkontroloval konzistenci mojí levačky, která už začínala připomínat špatně složený puzzle, opatrně si přihladil vlasy (od té doby, co mi došla pomáda s rychloschnoucím lepidlem, obzvlášť opatrně) a sebevědomě vstoupil do místnosti.

“Jste na správné adrese,” oznámil jsem hned ve dveřích sebejistým tónem, který by mi záviděl i Groucho Marx. “Pokud vám nepomůžeme my, tak pak už nikdo.” Obešel jsem místnost tak, abych nepošlapal koberec, který každému hned napoví, jak úspěšná a prosperující jsme firma, a který se nesmí ošoupat, protože na nový bych už neměl. Posadil jsem se do křesla. Mohl jsem si ušetřit práci s odhadováním tohohle kunčofta. Znal jsem ho. Byl to tučný svazek dolarových bankovek a slyšel na jméno Seldan.

“Jde o ženu, co?” tipl jsem.

Bylo to půl na půl, ale vyšlo to. Muž nešťastně kývl hlavou a poslal mi po stole fotografii. Byla na ní do půl pasu vyfocená

krásná blondýna s výstřihem o hloubce Velkého kaňonu a očima, ve kterých by se utopil i Jean-Jacques Cousteau. Kdyby byl vidět i spodek, určitě bych si s metaforami vystačil na román, ale fotograf byl ignorant. Moudře jsem své pocity shrnul do jednoho slova: “Kus.”

Vypadalo to, že se rozbrečí. “Měli jsme se vzít. Ona… byla tak čistá… tak nezkažená… ani se mnou nechtěla nic mít, až po svatbě, říkala… a teď…”

Podíval jsem se znovu na dívku z fotky a udělal si malou inventuru slov, která mě při tom pohledu napadaly. “Čistá” a

“nezkažená” mezi nimi nebyly. “A teď co?”

“A teď mi ji unesli.” Z kapsy vylovil složený lístek, ze kterého už na dálku křičela z novin vystříhaná písmena. Obsah byl jasný. Buď tvrdě zacvaká únoscům, nebo jeho snoubenku…

“Nechají na sluníčku?” zeptal jsem se překvapeně. Sklopil pohled k zemi. “Proto jsem šel za vámi. Myslel jsem, že vy pro to budete mít pochopení, když jste taky… taky…” Jeho snoubenka byla mrtvá. Penny za jeho zády zkroutila zhnuseně obličej. Nedivím se jí, byla živá, a milovat se s někým, jehož tělo na omak připomíná břicho leklé ryby, není

to, po čem by normální a k tomu živý člověk šílel. Tak alespoň mi to říkaly holky, když mě prokoukly a posílaly k čertu. Jedna z nich mi to dokonce v nestřežený chvíli vyryla pilníčkem na nehty do zad.

Vytáhl jsem z šuplíku smlouvu na únosy, ve které se zavazuji vrátit hledanou osobu kompletní a neporušenou, v tom stavu, v jakém zmizela, jinak mi klesne honorář, a zákazník se zavazuje pokrýt všechny výdaje na pátrání, včetně náhradních dílů do auta a vnitřností do mě.

“Zálohu předem,” řekl jsem.

Kývl.

Pokud chcete v tomhle městě něco zjistit, musíte mít svého informátora. Ten můj se jmenoval Umberto a byl to štamgast v McLuhanově krematoriu, jednom z nejhorších pajzlů ve městě. Někdy jsem přemýšlel o tom, jak shání informace, když se nevzdálí víc než půl metru od pípy s formaldehydem, ale jeho hlášky byly spolehlivé. Koneckonců, všechny cesty vedou do márnice.

“Spusťte slavnostní fanfáry, soukromé očko přichází!” přivítal mě Umberto hned, jak za mnou zaklaply dveře. Počkal jsem, až si mé oči zvyknou na mix tmy a kouře, a teprve pak jsem sešel po trpitelsky vrzajícím dřevěném schodišti k malému stolku v koutě. Přisedl jsem k Umbertovi.

“Potřeboval bych informaci,” šokoval jsem ho, hned jak jsem si poručil půllitr formaldehydu.

“Si děláš srandu, ne? Si myslíš, že ti něco řeknu gratis? Seš

padlej na hlavu! Dlužíš mi eště vod posledně!” zaskřehotal Umberto a přes své řídké zuby mě ovanul hutným dechem z vazkého nápoje.

Chvíli jsem bojoval s pokušením plivnout mu do pití, ale pak jsem se rozhodl

nevylepšovat chuť jeho drinku a jen jsem vytáhnul jednu bankovku a efektně zašustil. “Co si myslíš, že je tohle?”

“Kdybys to nedržel ty, tak bych řek, že prachy.”

“Bingo.”

Číšník, co už to měl taky za sebou, se ke mně přišoural typickou kolébavou chůzí a pustil půllitr na stůl, jako by bombardoval Drážďany. Podíval jsem se na peněženku, nechal se zalít vlídným svitem bankovek a poručil si specialitu.

“Kurva, ty musíš bejt v balíku,” zajiskřily Umbertovi žádostivě

očka. “Tak se ptej.”

Nedokázal jsem mu nic odmítnout. Vytasil jsem se s fotkou a zatímco mu sliny skapávaly na zjizvený stůl, seznamoval jsem ho i se slovní legendou. Pak jsem ho nechal chvíli hledat v paměťové

kartotéce. Zatím jsem vypil půllitr, to, co se lesklo na dně, jsem vytřel ubrouskem a začal

si tím natírat levačku. Vypadala špatně, černé mrtvolné skvrny jí zabydlovaly s pozvolnou jistotou Otců poutníků a cit už jsem měl jenom v ukazováčku a malíčku. S

tím udělám tak maximálně paroháče. Prachy fakt bodnou. Číšník vyhrál další kolo boje s rozkladem a šinul se ke mně. Tentokrát s lidskou hlavou na tácu.

“Ješššště čevssstváá.” Podal mi informaci zmrzačenou jak po stránce formy, tak obsahu.

Všichni mrtví v baru se na mě se závistí podívali. Zamával jsem jim lžičkou a odklopil vršek lebky. Mlasklo to a rozprostřel se mi nádherný pohled na šedou mozkovou hmotu. Moje chuťové buňky spustily oslavné ódy.

Pak hlava otevřela oči a řekla “Kde to sem?” Tolik o čerstvosti. Válel se jim ve špajzu tak dlouho, že stačil znovu ožít.

“V hospodě,” odpověděl jsem zdvořile.

“Co tady dělám?”

“Hlavní chod mé večeře.”

“Coo? Já-“

“To sis měl rozmyslet dřív, nežs napsal do závěti, že svý tělo prodáváš. Jak jsi myslel, že se to dělá?”

“Já sem… mrtvej?”

Sebral jsem ze stolu nádobku s pepřem. “Ještě ne docela, kámo. Ještě ne docela.”

Pustil jsem se do jídla. Bylo skvělé. Zajímalo mě, kolik mozku mu dokážu sníst, než přestane řvát a definitivně zkape a jestli předtím bude mluvit jako HAL v 2001. Šlo to poměrně rychle. Někdy po pátém šouste přešel z chroptění na slintání a po devátém definitivně exnul.

“Slyšel jsem, že ji odváželi Baxterovi hoši,” přerušil Umberto zvuky, který vycházely z toho hlavouna na mém talíři.

“Jsi si jistý, že ses nepřeslech?” Trochu jsem znejistěl, o Baxterovi se říkalo, že je nebezpečný saďour.

“Seš si jistej, že nejseš podělanej?” napodobil Umberto posměšně můj hlas.

“Jsi můj práskač, nebo můj psycholog?”

“Za co platíš víc?”

Ten chlap byl legrační jako nádor na plicích. Vyškrabal jsem zbytky mozku z lebky, utřel jsem si rty do ubrousku a ostentativě

vytáhl peněženku. Počkal jsem, až přijde vrchní, položil na stůl padesátku, řekl: “To je pro vás oba, nějak se o to šábněte,” a vypadl. Nemám rád pohled na krev. Mám plný zuby svý vlastní. S příjemně naplněným žaludkem jsem se vydal přímo za Baxterem. Byl bych u něj mnohem dřív, kdybych se nemusel cestou stavit v ghettu pro chudý živý u starý Rumunky, která se tam už pár dní

snažila dojmout kolemjdoucí svým nedonošencem. Tomu, co jsem jí nakonec po dlouhém smlouvání vysolil, se rozhodně nedá říkat almužna, dal jsem jí tolik, že by z toho mohla spokojeně žít do smrti (ale pak už zase za svý), kdyby chtěla. A pak jsem přidal do kroku, abych se dostal k cíli ještě dneska. Cítil jsem chvění v žaludku. Buď to byl příznak, že půjde o nebezpečnou hru, a nebo mému mozkovému obědu konečně došlo, že je po něm.

Baxter byl šéfem ochranky přístavního skladiště. Už je to ale dávno, co tu naposledy kotvila nějaká loď a kdy se vzduchem pohupovaly sítě plné zahnívajících ryb. Tehdy to tu ještě tak nesmrdělo. Dnes skoro celé přístaviště vyplňoval betonový plac, na kterém se do výšky Chryslerova mrakodrapu vršila hromada živých-mrtvých těl. Jako v obřím biologickém lisu byli na sebe naštosovaný chudáci, co neměli peníze na údržbu svého těla. Jednoho dne prostě upadli a už nedokázali vstát. Zůstali ležet na ulici, odkud je počišťovací služba odvezla sem, vysypala z valníku na dopravní pás a po něm dojeli pěkně až do ochranné zóny na hromádku k ostatním

zkrachovalcům.

Takhle

si

stát

představoval péči o ty, kteří platili z daní své sociální

zabezpečení a doživotní policejní ochranu tak poctivě, že jim nezbyly peníze na domov důchodců.

Snažil jsem se jít kolem tiše a nenápadně, ale stejně mě, ti, co měli ještě oči, hned uviděli. Začali řvát a brzy se k nim přidali i ostatní. Většinou to byly jen nesrozumitelné skřeky, jazyk je jednou z věcí, které uhnívají jako první, ale pár jich ještě bylo schopno prosit, vyhrožovat, slibovat a žadonit. Všeobjímající refrén zněl: “Proboha, dostaňte nás odsud.” Tenhle zlidovělý song byl na druhým místě světových hitparád. Prvnímu místu vládlo: “Chci tvůj mozek.” Přidal jsem do kroku. Minul jsem bezpečnostní zařízení chránící

živé-mrtvé od těch, kteří by si chtěli vnitřky jejich mozkoven obohatit jídelníček.

Na molu se ke mně přidala vlhká pachuť moře, která se pustila do soupeření s mojí kolínskou. Nakonec zvítězila a přilepila se mi na tělo. Kvílení mrtvých ubožáků smázl ostrý křik racků jak mokrá houba křídou napsanou nadávku. Bylo příjemné odpoledne. Až na ty červené terčíky odstřelovačských pušek, které bloudily po mé hlavě a ve svém soukromém soutěžním šou tipovaly nejkratší cestu dovnitř. Nemělo cenu se ukrývat. Pod zchátralou slupkou nábřeží bylo narváno víc senzorů než v centrále CIA.

Zvolil jsem si obor způsoby vzdávání se za pět set, zvedl rukavice nad hlavu a pro jistotu se přátelsky usmál směrem k tušeným střelcům.

“Kam jdeš?” přilétla mi výměnou otázka.

“Za Baxterem,” teček mi na hlavě přibylo.

“Důvod?”

“Jsem ze skautského oddílu. Chci mu prodat koláčky.” Tečky zaměřovačů se rozkmitaly. Skoro to vypadalo, že o tom střelci chvíli vážně přemýšlejí. Někdo zpovzdálí vyštěkl rozkaz. “Prohledejte ho!”

Ze tmy se vyloupl chlápek. I když tady nebyl jakýkoliv náznak zdrobněliny na místě. Byl to obrovský chlap, který měl svaly snad i na nose a určitě by byl schopen knokautovat protivníka obyčejným popotáhnutím. Doufal jsem, že nemá rýmu a nezačne kýchat. Dal se do šacování a já konečně pochopil, jak se cítí

prádlo ve ždímačce. Ode dneška budu chodit v mokrém.

“Jestli chceš, brouku, můžeme se večer někde sejít,” zacvrlikal jsem mu do ucha. Výhružně mi zafuněl zblízka do tváře, div že mi neodfouk nos na druhou stranu, a pokračoval v prohlídce. Našel jenom pistoli, svoji KPZetku (skalpel, jehlu, nitě, náplasti a balzamovací mast) jsem prozíravě nechal doma. Moc to prozrazuje mou vytuhlost. Pak okolo mě objel hitachi senzorem.

“Je čistej, šéfe,” zahuhlal dozadu. Zajímalo by mě, jak dlouho se tu větu učil, než ji dokázal říct bez zakoktání.

“Pusťte ho dovnitř,” zazněl rozkaz.

Prošel jsem ladně pohupuje boky kolem vazbiče a vstoupil do jednoho z dřevěných skladišť.

Zdání klamalo. Dřevěné stěny byly zevnitř vyfiltrovány pevnou ocelí a z neviditelných štěrbin vyhlížely ven zvědavé hlavně

samopalů. Celá plocha byla vystlána koberci, u čtyřech decentně

nalakovaných

dřevěných

stolů

seděli

nebezpečně

zírající

bouchači a proti vchodu stál obří ušák, ze kterého mě pozoroval Baxter. Vypadal jak cucák, jenže ten cucák byl obklopen ochrannou gardou a navíc silovým polem.

“Co chcete?” přeskočil zdvořilostní fráze a dostal se přímo k věci. To mi vyhovovalo. Nerad se bratřím s lidmi, které za chvíli zabiju. Tak jsem mu řek, kdo mě posílá, a aby tu holku navalili rovnou, než mi stoupne tlak a přestanu být tak kamarádskej. Ani se tomu nezasmál. “Nějak nevidím tu armádu, která ti bude krýt zadek?”

“Já si stačím.” Skromnost je mé druhé jméno. Jen mávl na své lidi. “Chyťte toho idiota a zabijte ho. A nezasviňte mi koberec.”

Docela jsem ho chápal. Vím, jak je těžký sehnat slušný tepich. Ale než jsem si stačil vychutnat pocit souznění, ucítil jsem za sebou pohyb a kolem krku se mi stáhla garota. Tenký drát se mi prořízl kůží a sevřel dýchací trubice. Bylo hloupé kazit jim radost a tak jsem předstíral, že se dusím. Měl jsem několik vteřin náskok, než jim dojde, že jsem…

Zmítal jsem sebou víc než Travolta v Horečce sobotní noci a dělal, že se snažím servat smyčku z krku. Baxterovi se to líbilo. Nemohl se mého smrtelného zápasu nabažit. Připomínal mi pijavici přisátou na krevní konzervě. Nakonec neodolal. Vstal z křesla, opustil bezpečný prezervativ ochranného pole a šel se na to mrknout zblízka.

Pak se to stalo všechno najednou.

Přestal jsem sebou škubat a pustil drát zařízlý do krku. Vazbič za mnou řekl. “Šéfe, on je-“

Prorazil jsem si pěstí břicho a ve vnitřnostech nahmátl pažbu pistole ukrytou u slinivky.

Baxter začal couvat.

Nezdržoval jsem se vytahováním oslintané zbraně. Jen jsem zmáčkl spoušť a uslyšel, jak svalovec za mnou vyhekl a jeho sevření povolilo. Ještě ani nezaduněl o podlahu a už jsem se řítil vpřed.

“Je mrtvej! Miřte mu na hlavu!” vykřikl někdo. Baxter už byl sotva krok od své bariéry. Nedoběhl. Srazil jsem ho na zem a přitiskl mu zakrvácenou bouchačku k hlavě. Pak jsem zařval: “Nikdo se ani nehne, jinak to šéf koupí!” Poslechli.

Donutil jsem Baxtera vstát a postavil se za něj, kdyby to někdo chtěl přece jen zkusit. Cítil jsem, jak mi na ruku s pistolí

dopadají kapky jeho potu. Bál se.

“Slyšíš mě?” pošeptal jsem mu do ucha. Kývl hlavou. “Támhleten chlápek u stolu se mi nelíbí. Vypadá to, že bude střílet. Byl bys tak laskav a zastřelil ho místo mě?”

Nechtělo se mu. Musel jsem mu zavrtat pistoli do spánku s fortelem kutila Tima. Teprve pak třesoucí rukou vytáhl z podpaždního pouzdra revolver, zamířil na překvapeného gaunera a zastřelil ho.

“Hezky,” pochválil jsem ho. “A teď bych prosil toho vlevo.” Ten, o kterém byla řeč, se už nestihl ukrýt. Další to sice stačili, ale nebylo jim to nic platné. Mahagonové stoly nejsou nijak dobrý štít. To je věčné dilema každého gangsterského doupěte. Buď máte stoly z kovu a hyzdí vám vzhled místnosti, nebo je máte stylově ze dřeva, a pak je zase nemůžete použít jako barikádu. Kráčel jsem s Baxterem vyrovnaným krokem kupředu a kosili jsme jednoho po druhém.

Ale bylo jen otázkou času, kdy se jeho lidé otřepou z přirozené

poslušnosti, přestanou se skrývat a zastřelí šéfa. Stalo se to, když jsem sejmul pátého. Baxterovo tělo sražené

kulkou mě odhodilo o krok zpět a začalo se třást. Trvalo to jen chvilku, pak mu ruka s pistolí klesla, zbraň křísla o podlahu a tělo se začalo sesouvat.

Teď jsem na to zbyl sám, a tak jsem se dal do práce. Dostal jsem tři další, než se Baxter stal plně propustným a jako štít tudíž nevyhovujícím. To už zbyli jen poslední dva. Pistole mi cvakla naprázdno a oni po mně vystartovali jak Tom po Jerrym. Dva Tomové po jednom Jerrym. Jenže já jsem v ostění marně hledal díru.

První byl vlasatec s nepříčetným výrazem ve tváři a s očima tak úzkýma, že by se jimi neprotáhl ani průklepák. Rozeběhl se a zároveň vytrhl z kapsy dranžírák, jako kdyby pro něj slovo sprint znamenalo porcování masa snadno a rychle. Nečekal jsem, až mi předá tuhle nabroušenou štafetu do břicha, otočil jsem se na podpatku a začal zdrhat vstříc silovému poli. Jako malej kluk jsem se pokoušel chodit bez komíhání rukama a byl jsem v tom docela dobrej. Chtěl jsem to rozšířit i na běh, ale protože tuhle disciplínu odmítli dát na seznam olympijských her, tak jsem se na to vykašlal. Teď jsem díky parchantu Coubertinovi přišel o tři prsty na levačce, kterou jsem máchl příliš blízko psychoušova sekáčku. Než se stačil rozmáchnout podruhé, byl jsem u cíle. Jako dělová koule jsem narazil do Baxterova silového pole. Bariéra udělala přesně to, co jsem od ní čekal, odrazila mě

stejnou silou, jakou jsem to do ní napálil. Kdyby měl chlápek se sekáčkem stejnou schopnost, mohl jsem mezi nimi pendlovat do nekonečna. Naštěstí ji neměl, a tak inkasoval uder výše zmíněné

dělové koule a šel k zemi. Dobrá zpráva byla, že jednoho jsem měl na chvíli z krku. Ta špatná ale zněla, že tomu druhému, kterého jsem si už v letu pokřtil na homo musculiens, jsem se nebezpečně

přiblížil nadosah. Nebo spíš nadoraz. Jeho pěst se mi zaryla do ksichtu a já se cítil, jako bych chtěl políbit rozjetý yokohamský

rychlík. Mozek se mi napresoval do zadní části lebky a marně hledal únikový východ.

Protivníkova pěst dál pokračovala v přeformátovávání mého obličeje. Tentokrát se mi zvěčnila pod okem a já si vychutnával pocit z nápisu na svaloušově masivním pečetním prstenu zataveném v mé lícní kosti. Až se zase jednou osmělím na sebe podívat do zrcadla, tak si přečtu, co na něm měl napsáno. Odhaduju něco podobně oduševnělého jako “chcípni”.

Než jsem stačil utéct, uhnout nebo alespoň omdlít, objal mě

rukama, které by mu záviděl i King Kong a začal mi drtit páteř.

“Já to s tím rande nemyslel vážně, brouku,” zasípal jsem mu do obličeje, který mi zakrýval veškerý výhled. “A kromě toho, na první schůzce se zásadně nelíbám.”

Někde v těle mi křupla první kost. Jako odpověď to bylo dostatečně výstižné. Musel jsem něco udělat. Ale co? Nohy mi plandaly pár cenťáků nad podlahou a na kopání svaloid nereagoval. Ruce jsem měl znehybněné v jeho tělním lisu a mohl jsem se jimi maximálně šťourat v nose. Moment… Mohl jsem udělat ještě jednu věc

-zajet mu do náprsní kapsy a doufat, že v ní má nabitou pistoli. Neměl.

Prasklo mi další žebro. Příjemný pocit to nebyl. Tohle už

dlouho nevydržím. Za chvíli mi povolí páteř a pak už mi může v klidu rozšlápnout hlavu jak shnilý citron.

Jediné, co jsem v jeho kapse nahmátl, byl útlý svazek poezie. Proboha, on snad má rád verše! Víte, co mám na mysli, něco jako

“Praštil jsem ho pěstí, to mám ale štěstí”. Teprve teď jsem se opravdu zděsil.

Zašmátral jsem podruhé, vytáhl propisku, vrazil mu ji do oka a zamíchal s ní sklivec.

Zařval, ale nepustil. Tak jsem mu ji vrazil hloub. Sk řípla o kost a zastavila se až v jeho poetickém mozku. Jediné, čeho jsem dosáhl, bylo zesílení stisku. Tužka trčela z vyteklého oka jako černý pestík z rudého lotosu (proboha, poetičnost je nakažlivá) a já už na něj prsty nedosáhl. Ale nevzdával jsem se. Maminka mi vždycky říkala, že jsem pěkně tvrdohlavý bastard.

Teď se mi to hodilo.

Vší silou jsem udeřil čelem do vyčnívajícího konce pera. Zanořilo se hluboko do mozku s jásavým mlasknutím a sevření

muskulatury konečně povolilo. Pořád ale žil, a to je u těhletěch tvorů dost nebezpečná věc. Přestal sebou cukat teprve ve chvíli, kdy jsem ukazováčkem zalovil v důlku, s cvaknutím vysunul hrot pera a zapsal se mu navždy do paměti. Kdybych měl v plicích místo suchých žmolků hlasivek vzduch, tak bych ho teď ulehčeně vypustil. Začal jsem se rozhlížet po něčem, čím bych dodělal sekáče, který se už stačil vyhrabat na nohy a vyrazil na mě. Ale dřív, než mi stihl udělat novou pěšinku na mozkovně, došlápl na moje rozsypané prsty, rozmáznul je podrážkou jak staré brambory a seknul sebou zpátky na zem. Lidi mi vždycky říkali, že mám šikovné prsty. Tvrdě

sebou praštil a zůstal ležet bez hnutí, jen z koutku úst mu vyteklo trochu barvy. Bylo očividně po něm. Možná ho zabil pád, možná sešlost věkem a možná to byla ta urvaná noha od stolu, kterou jsem mu vrazil do hrudníku. Ale doporučuji vám neztrácet moc času s luštěním téhle hádanky, na ni je i život mrtvýho moc krátkej.

Podíval jsem se po místnosti. Mrtvý těla se povalovaly všude a krví každou vteřinou snižovaly cenu koberců. Rvalo mi to srdce.

Na druhou stranu se tu teď válela spousta nádherného materiálu. Pro jistotu jsem zúčastněné prostřelením hlavy vyškrtl z kandidátky na druhý život, nechci, aby si pak na mně přišli zchladit žáhu, a mohl jsem začít parcelovat. Na ruce jsem si vybral toho svalovce, co mě šacoval, vypadaly, že mi chvíli vydrží. Právě jsem si vyhlížel nějaké pěkné nohy, když se do místnosti vřítila ta unesená holka. Sakra, úplně jsem na ni zapomněl.

Zrovínka jsem se chystal vybalit nějakou tu utěšující

formulku, když jsem si všiml, že místo k svému zachránci běží

k rozstřílenému Baxterovi. Pak se vztekle otočila ke mně: “Tys ho zastřelil!”

V podstatě ne, ale nemělo cenu se s ní hádat. “Unesl tě. Zachránil jsem ti život.”

“Ty zasranej idiote!” vykřikla. “Nikdo mě neunes. Chtěli jsme jen ze Seldana vytáhnout prachy. A koukni, cos udělal za jatka.”

Pro mě se ovšem situace nezměnila. Úkol jsem splnil tak jako tak. “Seber se a pojď se mnou. Seldan tě určitě rád znova uvidí. A kromě toho, dostanu prachy, teprve když tě přivedu zpátky živou… Promiň, mrtvou.”

Hystericky se rozesmála. “Tak to nedostaneš ani dolar!” Teprve teď jsem si toho všiml. Ta holka nejenže nebyla unesená, ona dokonce nebyla ani mrtvá. Byl to podvod od začátku do konce. Domákli se Seldanovy slabosti pro holky odpaněné rigorem mortis a rovnou mu jednu simulovali. Stačilo asi jen trochu mejkapu, ledu do kapes a nacvičit trhané pohyby.

“Tak proto ta cudnost a ‘sex až po svatbě’,” došlo mi. Viděl jsem, jak mi prachy mávají na rozloučenou, nasedají na vlak a mizí v dáli. Já vím, že vlaky jsou už dávno odkecaný, ale jak jde o prachy, jsem romantik.

Zbyla mi jediná možnost.

Sebral jsem ze země pistoli a namířil.

“To přece…,” kuňkla.

Střelil jsem ji do břicha. Sice to víc bolelo a delší dobu umírala, ale bylo mi líto hyzdit její prsa průstřelem. Jednou mi za to poděkuje.

Byl jsem s prací hotov. Ještě vrátím Rumunce její mimino, který

v inkubátoru mého hrudního koše pomohlo ošidit biodetektory, někam holku schovám, než se probudí a budu moci shrábnout zbytek peněz. Další den a další vyřešený případ. Vždyť jsem vám to říkal, jsem skvělý soukromý detektiv. Někdo by mohl říct, že se vytahuju, ale znáte to: O mrtvých jen v dobrým.