Zloděj nebes

Richard Doetsch

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Román, Thriller

V maličké, silně opevněné místnosti severně od Sixtinské kaple se chystá k činu mistr zlodějů. Michael St. Pierre si zakládá na tom, že dokáže nepozorovaně proniknout i do těch nejstřeženějších míst a odnést vše, pro co přišel, aniž po sobě zanechá stopy. Dnes to bude důležité víc než kdy jindy, protože na něj čeká nejtěžší úkol v celé zločinné kariéře: na zakázku záhadného cizince má ukrást největší poklad Vatikánu, dva starobylé klíče.

Michael netuší, k jakému zámku klíče patří. Bohužel netuší ani to, čeho se vlastně dopustil. Jako obyčejný smrtelník se dotkl nedotknutelného, a tak nyní prchá z římských uliček až do kamenného kostelíku v Izraeli. Provází ho jen sílící jistota, že jeho nerozvážný čin bude mít vskutku děsivé následky…

Ukradený poklad je totiž součástí dávného a přísně střeženého tajemství. Michael ho nikdy neměl poznat, ale teď už nemá na vybranou. Musí stanout tváří v tvář protivníku tak nebezpečnému a záludnému, že to překonává jeho nejšílenější představy…

Richard Doetsch

ZLODĚJ

NEBES

Richard Doetsch

2006

Copyright © 2006 by Richard Doetsch

Translation © 2006 by Lucie Součková

Cover design © 2006 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu THE THIEVES OF HEAVEN,

vydaného nakladatelstvím Bantam Dell, New York 2006,

přeložila Lucie Součková

Odpovědná redaktorka: Zuzana Pernicová

Korektura: Hana Kneblová

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: Dušan Zárský

Obálka: Zdenka Gelnarová

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1, v říjnu 2006

ISBN 80-7303-321-6

Mé nejlepší přítelkyni Virginii,

kterou miluji z celého srdce.

MÁM TU ČEST PODĚKOVAT NÁSLEDUJÍCÍM:

Wandě a Genovi Sgarlatovým, bez jejichž přátelství a pomoci by tato kniha nikdy nevyšla, Irwynu Applebaumovi za to, že mi pootevřel dveře a poskytl mi tuhle příležitost, Nitě Taublibové, že se mnou uzavřela smlouvu a změnila můj sen v realitu, Kate Miciakově za její nekonečnou trpělivost, důvěru a vedení, Joelu Gotlerovi za to, že pro mne udělal i nemožné, Marii Faillaceové a všem z Fox 2000 za jejich nadšení.

Především děkuji Cynthii Mansonové: Díky za tvé inovativní nápady a důvěru, se kterou jsi čelila všem překážkám, a za tvé přátelství.

Děkuji své rodině: Richardovi za zvídavost, důvtip a sílu, Margueritě za smysl pro humor, vřelé srdce a krásu, Isabelle za úsměv a nevinnost. Především děkuji Virginii, že dokázala snášet moje workoholické záchvaty ve tři hodiny ráno. Ty jsi moje inspirace, moje radost, jsi příčinou všeho dobrého v mém životě.

Závěrem děkuji všem čtenářům za čas, který věnujete četbě Zloděje nebes. V době, kdy lidé dávají přednost dvouhodinovým filmům, půlhodinovým sitcomům a tříminutovým klipům, je hezké vědět, že jsou ještě pořád tací, kteří si raději příběh přečtou a dají prostor své fantazii.

Richard

Prolog

Michael St. Pierre si nasadil na levé oko noktovizor, přehmátl na laně a pokračoval v sestupu z patnáctého patra. Chtěl seskočit do tmavé uličky. Dával si pozor, aby se nepodíval do vzdálených světel velkoměsta, protože v tuhle chvíli si rozhodně nemohl dovolit nechat se oslepit. Ulička pod ním byla prázdná až na pár pytlů s odpadky a několik krys na obvyklé noční potulce. Když se tou uličkou pořádně rozběhne, odrazí se a skočí, snadno se dostane přes třímetrovou kamennou zeď do bezpečí nočního Central Parku. Byl skrytý ve stínu okolních budov. Neměl strach, že ho chytí, protože už měl to nejtěžší za sebou a nikde ani živáčka.

Byl necelých dvacet metrů od země, když najednou koutkem levého oka – toho s noktovizorem – zahlédl obrys těla. Nahého, oblého ženského těla. Bylo to v pátém patře sousední budovy. V té tmavé opuštěné budově na Páté Avenue. Přísahal by, že uviděl ňadro. Odvrátil zrak. Není přece žádný čumil. Ale na druhou stranu to byla moc hezká podívaná. A tak blizoučko, co by kamenem dohodil. Bez přístroje pro noční vidění by si té ženy vůbec nevšiml. A byl si jistý, že ona ho vidět nemůže.

Odtrhl zrak a chtěl pokračovat v sestupu.

Ale ta podívaná ho lákala jako Siréna. Aspoň na malou chvilku. Ano, je to ňadro. Vlastně dvě. Dva moc pěkné kousky nad pěkně tvarovaným pasem. Celá scéna tonula v zelených tónech čočky pro noční vidění. Bože, jak rád by se díval. Žena ležela na zádech. Její tvář nerozeznával, ale tělo měla dokonalé. Díval se, jak se chvěje v rozkoši, a musel ovládnout náhlý příliv touhy.

Mysli na práci.

Pokračoval v sestupu. Investoval do téhle akce příliš mnoho úsilí, aby teď všechno zmařil kvůli pár pohledům na nic netušící milence. Když se bude držet plánu, bude za chvíli doma v objetí své ženy, která je o moc hezčí než ta v okně. I když tuhleta má tu nejkrásnější postavu, jakou kdy viděl.

Najednou, jako kdyby mu četla myšlenky, žena otočila hlavu k oknu. Znehybněl a držel se pevně lana. Nevydal ani hlásku. Všimla si ho? To není možné. Měl na sobě tmavé oblečení a byl úplně ve stínu.

A vtom ztuhl.

Nedívala se na něj. Nemohla. Oči měla zakryté páskou a v ústech roubík. Její tělo se netřáslo touhou, ale hrůzou. Podíval se trochu lépe. Byla přivázaná ke stolu a určitě měla bolesti. Projela jím vlna vzteku, když vedle ní spatřil mužskou postavu. Neviděl muži do obličeje, ale v ruce se mu naprosto zřetelně rýsovala zbraň. To není hra; znásilňuje ji. A to jenom nějakých šest metrů od něj.

Podíval se dolů, už mu zbývalo jen dvacet metrů. Pak bude volný. Cítil na zádech malý batoh. Obsah toho batohu ho stál šest měsíců plánování. Je to jeho budoucnost. Nenechá si ji proklouznout mezi prsty. Teď není čas na hrdinství.

Ale pořád měl před očima tu ženu. Viděl zelené stíny, které jí přístroj pro noční vidění kreslil na kůži. Snažila se osvobodit z pout. Michael ani nepotřeboval nic slyšet, aby mu bylo jasné, že přes roubík křičí.

Léto na Upper East Side. Skoro všichni odjeli z města do Hamptonu nebo Greenwiche nebo někam jinam na venkov, jak tomu říkají, a nechají své byty tmavé a pusté až do září. Králové a královny opouštějí své hrady kvůli zeleným pastvinám a čerstvému vzduchu a nechávají za sebou svá počítačová panství i Wall Street. V téhle čtvrti bydlelo víc bohatých než kdekoli jinde na světě. Tady, na rozloze méně než třiceti bloků za bílými fasádami a dveřmi, které střeží obrovští irští vrátní.

Impozantní budova ambasády byla původně domovem a sídlem firmy J. S. Vanderveldeho, ropného magnáta, který mohl soupeřit s Gettym, Rockefellerem a Carnegiem. Vláda Akbikvestánu ji koupila začátkem sedmdesátých let ne pro její okázalost, ale kvůli nedobytnosti. Budova měla metr silné zdi, masivní dveře a neprůstřelná okna. Vanderveldové věděli, jak si ve světě stojí, se svými nepřáteli byli obeznámeni lépe než se členy rodiny a tomu dokonale přizpůsobili svůj domov. Tuhle pevnost zbudoval Johan Sebastian Vandervelde – osm obytných pater, sedm podlaží kanceláří. Učinil tak v roce devatenáct set patnáct a rodina se přestěhovala z domu v Greenwich Village na Fourth Street do Upper East Side. Zbohatl na neštěstí svých dělníků – což byla cena, kterou byl ochoten zaplatit. Nehodlal ovšem platit krví u svých dveří.

Akbikvestánci také věděli, jak si ve světě stojí, a tak potřebovali spíš bunkr než kanceláře. Zavedli do původního sídla Vanderveldů modernější vymoženosti – vodovod, topení, elektřinu a bezpečnostní opatření. Dovnitř se dalo dostat jedině hlavním vchodem a tam jste museli projít přes stráže, bezpečnostní rámy a podobně.

Jenže lidé mají tendenci myslet jenom dvojrozměrně a třetí rozměr opomíjet. Akbikvestánce vůbec nenapadlo, že by mohl útok hrozit i shora. Střecha byla vybavena jenom běžným alarmem u dveří, oken a vikýřů.

Michaelovi trvalo šest měsíců, než akci naplánoval. Znal tu teď každý metr lépe než stálí obyvatelé. Komise na ochranu památek byla tak laskavá, že mu zapůjčila všechny plány budovy. Když slyšeli, že píše knihu o historii nejslavnější ulice na světě, mohli se přetrhnout, aby muži ve slušivém obleku od Ralpha Laurena pomohli. Nejenom že mu poskytli informace o budově, ale připojili i plány přilehlých budov. Forbes Carlton Smyth – Michael si tohle jméno vybral kvůli tomu, že vzbuzovalo dobrý dojem – je ujistil, že do knihy napíše poděkování za jejich ochotu. Nebylo těžké překonat americký bezpečnostní systém a nikterak složité přístupové kódy.

Jako dobrý obchodník se Michael každé práci věnoval do posledního detailu. Byl profesionál. Neunikla mu žádná maličkost, jeho průzkum byl vyčerpávající. Stokrát prošel každý možný scénář. Ale na rozdíl od jiných byl firma o jednom muži. Zádní kolegové, žádné sekretářky ani personální oddělení. Vždycky pracoval sám, v téhle branži se nedalo věřit vůbec nikomu. A pracoval v utajení: před vládou, zločinci, pojišťovnami. Nikdy k němu nevedla žádná stopa. Vždycky vnikl rychle dovnitř a stejně rychle se dostal i ven. Nikdy neudělal chybu, nezanechal za sebou žádná vodítka, a co bylo podstatné, nikdy ho nechytili.

Na velvyslanectví teď bylo méně personálu, protože Spojené národy měly pauzu. V každé směně sloužili dva strážní a hrstka denních sekretářek a to bylo všechno. Všichni ostatní se vrátili domů, aby si užili své hornaté a pusté vlasti.

Velvyslanec Anwar Sri Ruskot byl uznávaný generál a zkušený diplomat. Ale především byl vyhlášený svým největším talentem – na černém trhu proslul jako kšeftman specializující se na starožitnosti, šperky a obrazy, což všechno obratně skrýval za svou diplomatickou činností.

Diplomatická imunita podle něj byla lepším vynálezem než elektřina, žárovka a ženské dohromady. V zainteresovaných kruzích se šířily zvěsti o jeho aktivitách, ale FBI a Interpol byly bezmocné. Kdyby se na něj vrhly, ministerstvo zahraničí by okamžitě čelilo obrovské krizi, která by mohla způsobit krvavý konflikt mezi dvěma ne právě přátelsky naladěnými státy.

Když byl generál Ruskot ve městě, řídil svůj podnik z patnáctého podlaží velvyslanectví, kde byl z dosahu ochranky, poradců a sekretářek. Do nejvyššího patra měl přístup jenom on. Tvrdil, že odtud řídí nejcitlivější záležitosti týkající se jeho země, které nesmějí vyjít předčasně najevo, protože by z toho byla mezinárodní diplomatická katastrofa. Takže nikdo na patnácté podlaží za žádných okolností nesměl.

Michael byl první, kdo spatřil, čeho se týkají velvyslancovy operace. Visel uprostřed místnosti na kevlarovém lanku. Místnost byla křížencem mezi pánskou pracovnou a opiovým doupětem. Na jedné straně stál obrovský stůl obklopený velkými křesly potaženými rudou kůží, zatímco na druhé bylo sezení nomádského typu s mnoha polštáři umístěnými kolem vodní dýmky, jejíž vytrvalá opiová vůně dosud visela ve vzduchu.

Mezi množstvím východních starožitností, malířských děl a tureckých koberců byly rozmístěny šanony, účetní knihy a počítače, kde byly zaznamenány všechny pochybné transakce, každá platba, každý pokoutní obchod. Většina běžných zločinců má strach z pořizování záznamů, ale Ruskot touhle obavou nikdy netrpěl. Nebyl na americké půdě, tohle totiž bylo výsostné akbikvuestánské území pod ochranou Charty OSN.

Michael vstoupil těsně po půlnoci do postranní uličky a začal s výstupem. Čtyřpatrový butik na Madison Avenue se svou fasádou z žulových kvádrů byl pro lezce hotový sen. Na zádech nesl několik metrů tenkého lana, okolo pasu měl karabiny, skoby a sadu nástrojů – všechny olepené páskou, aby o sebe necinkaly. Začal svůj výstup v tmavém průchodu, prsty dokázal najít i ty nejužší štěrbinky mezi žulovými kvádry. Během chvilky se snadno dostal na střechu butiku a zamířil k vedlejšímu osmipatrovému činžáku. S lehkostí a grácií mistra se dostával z budovy na budovu směrem k Páté Avenue, stále výš. Na domy lezl raději než na skály. Představovalo to pro něj větší výzvu a měl z toho větší uspokojení. Oblíbil si lezení po fasádách už na škole a budova univerzity byla jeho prvním Mount Everestem. Dokázal se dostat do dvaadvacátého patra a bez hluku vlézt dovnitř oknem – a to všechno jen proto, aby získal zadání testu. Ale nepřineslo mu to očekávaný výsledek, protože dívka, pro kterou test ukradl, u zkoušky stejně propadla.

Michael sestoupil na střechu akbikvestánského velvyslanectví ze sousedního osmnáctipatrového domu. Ve vikýři byl sice instalován alarm, ale bylo snadné ho překonat. Odstranil sklo, rozhlédl se po temné místnosti svým noktovizorem a pak se spustil dovnitř. V luxusním apartmá byla dokonalá sbírka umění. Michael si prostudoval plány tak důkladně, že by je mohl namalovat poslepu. Znal každý centimetr ještě dřív, než sem poprvé vkročil.

Z několika zdrojů věděl, že by tu mělo být poměrně velké množství surových diamantů, a jakmile otevřel tři metry vysoký sejf Wells Fargo z roku 1908, zjistil, že měl pravdu. Diamanty byly na svém místě. Když otevřel krabici vystlanou černým sametem, ležely před ním jako hvězdy na noční obloze. Zářily a blyštěly se. Bylo jich dost, aby jimi naplnil krabici od sušenek. Podle odhadu by za ně měl na černém trhu dostat tak třicet milionů dolarů. Nejvíc se mu na celé akci líbilo, že nikdo nemůže nahlásit jejich ztrátu. Nepochybně jsou kradené a ví o nich jen omezený okruh lidí. Velvyslanec nemůže spustit poplach, protože by to vyvolalo spoustu dotazů po jejich původu, nehledě na to, že by někdo musel na patnáctém podlaží prozkoumat místo činu. Žádná policie, žádné vyšetřování, žádné problémy.

Ve chvíli, kdy Michael otvíral dveře sejfu, hlídkoval před vchodem do velvyslanectví kapitán Javier Samaha. Losovali s kolegy, kdo bude moct jet domů, a on prohrál. Z jednotvárných dvanáctihodinových služeb ho už bolela hlava i nohy. Byla čtvrteční noc a jako obvykle se nic nedělo. Dalo se tu jenom jíst, číst a hrát karty. Přes všechny obavy plynoucí z toho, že byli cizinci v nepřátelské zemi, ambasádu ani žádného z jeho krajanů nikdo nenapadl. Samaha si myslel, že velvyslancova paranoia a všechna bezpečnostní opatření týkající se horního patra jsou zcela neopodstatněné. Je přece jednadvacáté století, éra tolerance, a oni jsou v nejsvobodnějším městě světa. A kromě toho je léto a všichni radikálové i studenti jsou na prázdninách a minimálně do září nikdo nebude protestovat. Samaha se otočil ke kolegovi a řekl mu, že dnes vyrazí na obchůzku o trochu dřív, protože si potřebuje protáhnout nohy a vyvětrat hlavu. Většinou začínal ve druhém patře a mířil nahoru, ale dnes se pro změnu rozhodl začít odshora.

Michael zavřel sejf, nacpal diamanty do batohu a hodil si ho na záda. Chviličku se zdržel a obdivoval umělecké předměty, protože si byl jistý, že sem nikdo nevstoupí. V rohu si všiml kříže vykládaného drahými kameny. Měřil asi dvacet centimetrů a byl zdoben mnoha safíry, rubíny a smaragdy. Přišel si sem jen pro diamanty, ale ten kříž ho kdovíproč zaujal. Neměl v plánu brát si cokoli jiného a své plány nikdy neměnil. Věděl, že klíčem k úspěchu – čímž mínil nenechat se chytit – je držet se plánu. Ale co, vždyť tohle je jeho poslední práce.

Hodil kříž do batohu a za dvě minuty už byl pryč.

V patnáctém patře se otevřely dveře výtahu. Strážce dobře věděl, že by sem neměl chodit, ale zvědavost byla silnější než on. Nikdo tu není, nikdo se o tom nedozví, tak co? Zkontroloval jediné dveře, které na patře byly – ty jediné v celé budově, od kterých neměli klíče –, přesvědčil se, že jsou opravdu zamčené, a zamířil k požárnímu schodišti. Cítil se trochu zklamaný, že nemohl ukojit svou zvědavost. Otočil se a znovu se zadíval na vyřezávané mahagonové dveře Ruskotovy svatyně. Samaha si paranoidního diplomata příliš nevážil, ale přísahal, že ho bude ochraňovat a bude bránit svou vlast. Řekl si v duchu, že se asi pravdu o tajemstvích tohohle poschodí stejně nedozví, a začal myslet na kávu. Otevřel dveře na požární schodiště, když vtom zaslechl hlasitý zvuk. Zastavil se a pozorně poslouchal. Zvuk přicházel z apartmá. Pak ho uslyšel znovu. Tentokrát to nebylo tak zřetelně, něco jako cvaknutí, ale rozhodně to bylo podivné. Vrátil se ke dveřím a znovu se přesvědčil, že jsou zavřené. Přiložil k nim ucho a poslouchal. Byl si jistý, že něco zaslechl. Přemýšlel, co by to mohlo být, a myslel na svůj závazek vůči vlasti, na generálovu prudkou povahu…, především na generálovu prudkou povahu.

Pak odhodil opatrnost za hlavu a vykopl dveře. Apartmá bylo tmavé, osvětlovalo je jen slabé světlo z chodby a vikýře. Všiml si, že je zařízeno daleko lépe než ostatní místnosti na velvyslanectví. Byl to úplný nebeský palác. Chvilku se rozhlížel, ale všechno se zdálo na svém místě. Přistoupil k velkému trezoru a zkusil zámek. Zamčeno. Otočil se k odchodu a pomyslel si, že to patrně byl jenom nějaký zvuk ze vzduchotechniky, ale vtom si všiml zdi.

Zdálo se, že je tam něco jako mokrá skvrna. Přistoupil blíž, aby si ji pořádně prohlédl. Překročil polštáře a opovržlivě se podíval na vodní dýmku. I když bylo uvnitř šero, skvrna byla přece jenom zřetelná. Přejel ji prsty. Slunce vyšisovalo barvu na zdi, ale na tomhle místě byla pořád jasně zelená, jako když bylo čerstvě vymalováno. Malé místo ve tvaru kříže.

Michael visel asi patnáct metrů nad zemí se svou zárukou spokojené budoucnosti v batohu na zádech. Jen pět pater a bude volný! A mučená žena kousek od něj umře. Cítil, jak ho v břiše tíží kámen. Normálně mu tenhle pocit signalizoval, že má utéct, ale tentokrát v něm převládl strach o tu ženu.

Začal zase šplhat po laně nahoru. Rychle zdolal třicet metrů a přehoupl se přes parapet na střechu. Šest metrů od něj a o devět podlaží níž byl šestipatrový dům. Přeskočil na sousední činžák, přeběhl rychle přes střechu, zafixoval lano a spustil se dolů.

Měl rád přesné plánování, vždycky měl krytí a ještě jedno krytí toho krytí. Důsledně se vyhýbal improvizacím. Jenže teď mu nic jiného nezbude. Rychle si připomněl informace, které získal. Ten dům vlastní nějaká evropská textilní firma a bydlí tam manželé s malým kníračem. Budova má levný neúčinný alarm. Michael se na loupeže vždycky důkladně připravoval a tahle budova tvořila součást plánu, protože patřila k ústupové cestě, takže si vše důkladně ověřil.

Hlavou mu bleskově probíhaly myšlenky. Kde je ženin manžel? Kdo je ten pachatel? Je to snad její muž? Ze by to byla jenom nějaká jejich hra? Jenže teď nebyl čas na otázky. Jedno věděl jasně: ta žena celým tělem žadonila o pomoc a byla blízko smrti.

Samaha se nemusel dlouho rozhodovat. Vysvětlil kolegovi, co slyšel v patnáctém patře, že i přes zákaz vstupu věděl, že je jeho povinností chránit svou zemi. Objasnil mu, že zkontroloval zbytek budovy a má pocit, že pachatel možná zmizel po střeše. Kolega jenom odpověděl, že je to hloupost. Samaha navrhl, aby zavolali policii, která sem pošle hlídku, a aby sledovali, jestli ještě uvidí něco podezřelého. Říkal si, že by bylo dobré, kdyby policie pročesala okolí a zloděje našla. Samaha by dostal pochvalu a možná i odměnu. A když nikoho nechytí? Vzteklý velvyslanec Ruskot se vrátí asi za dva týdny. A ve městě, jako je New York, není zas tak těžké dezertovat.

Michael vlezl potichu dovnitř střešním oknem. Neměl žádnou střelnou zbraň. Nikdy ji nenosil, protože ji nepotřeboval. Navíc neměl střelné zbraně rád a ani by s nimi neuměl zacházet. Ale měl nůž a teď ho držel v ruce. Hladká rukojeť ho uklidňovala, na čepeli se odráželo světlo. Schoval nůž v dlani a doufal, že ho nebude muset použít. Dokonalé ostří ho chladilo.

Pomocí noktovizoru viděl, že je v ložnici pro hosty: optikou přístroje pro noční vidění se jevila tajuplně zelená. Vkročil do haly, tiché kvílení a zvuky těla, které se snaží vymanit z pout, jím otřásly… a posílily jeho rozhodnutí. Na konci haly, přímo přede dveřmi nehybně ležel v kaluži krve knírač. Michael zamířil do pokoje. Byla to hrnčířská dílna, na poličkách stály schnoucí keramické hrnky, všude se válely dřevěné špachtle, jako by tudy prolétlo tornádo. Podíval se na pracovní stůl, kde se normálně zpracovávala hlína. Ale tentokrát na něm žádná hlína neležela.

Byla tam blondýnka tak ke čtyřiceti. Tělo měla zbrocené potem, ňadra se jí zvedala, jak strachy zrychleně dýchala. I když byla nahá, bylo poznat, že je to velmi bohatá žena. Telo měla vypracovane jako atletka a tvář byla skvělým výsledkem práce plastického chirurga z Park Avenue. Nohy s dokonalou pedikúrou měla rozhozené přes okraj stolu a uvázané k jeho nohám. Ruce jí násilník spoutal nad hlavou a oči zakryl černou páskou. Pod roubíkem se ozýval tlumený nářek. Michaelovi to rvalo srdce, ale aspoň věděl, že je ještě naživu.

Na okenním parapetu leželo něco, co se dalo popsat jedině jako obrovská sada chirurgických nástrojů. Viděl skalpely, nože i pilku na kosti.

Útočník ale nikde. Michael si sundal noktovizor, rozsvítil a přispěchal k ženě. Kůži měla netknutou. Ať s ní útočník zamýšlel cokoli, rozhodně ještě nezačal. Michael jí rychle přeřízl pouta. Začala kolem sebe kopat a vyrazila tlumený výkřik, protože nevěděla, že ji přišel osvobodit.

V tu chvíli jako by mu do hlavy vrazil parní válec. Michael se svalil dozadu. Byl úplně zmatený, ztratil ponětí o čase a realitě. Viděl jenom obrys postavy a tvář zakrytou šátkem. V pravé ruce držel muž sochařské kladivo a v levačce obrovskou pistoli. Michaelovi třeštila hlava, ale snažil se neztratit vědomí. Na začátku dnešního večera si vůbec nepřipouštěl, že by mohl zemřít, ale teď… Šílenec mu mlčky přiložil chladnou hlaveň zbraně k čelu. Pomalu ji odjistil a vychutnával si tu chvíli. Michael sevřel rukojeť svého nože, který zůstával útočníkovým očím skrytý. V příštím okamžiku ho bez zaváhání vrazil útočníkovi do předloktí až po čepel. Muž se zapotácel a upadl na pec. Ramenem dopadl na doběla rozpálený kov a zbraň odlétla stranou. Tričko na něm okamžitě vzplálo a vzduch se naplnil zápachem spáleného masa.

Michael se vymrštil a snažil se vzpamatovat. Hlava se mu pořád motala. Musel se opřít o stůl, aby neupadl. Konečně se pořádně podíval na svého útočníka. Chlap ho pozoroval chladnýma nehybnýma očima, i když mu doutnalo rameno a z ruky se řinula krev. Bez ohledu na bolest popadl rukojeť nože, vytáhl si ho z předloktí a vrazil ho Michaelovi do ramene. Michael se znovu sesul k zemi. Šílenec popadl rukojeť nože a táhl Michaela k peci jako vepřovou půlku na háku. Zuřivě do Michaela kopl, až jím projela vlna agonie.

Byl bolestí téměř bez sebe, ale vtom zaslechl zvuk vysílačky. Byla policejní a patřila útočníkovi. Zachytil slova „pravděpodobná loupež na akbikvestánské ambasádě, auto na cestě“.

Ležel na zemi a cítil, že upadá z bolesti do šoku. Žena na stole zasténala: teď určitě bude svědkem vraždy. Michael pomyslel na svou ženu. Tohle nikdy nepochopí. Představil si, jak jí policajti přijdou oznámit jeho smrt. Že ho našli zavražděného. Mohla by jim pomoci při vyšetřování? Mohla by jim vysvětlit, kde se u jejího manžela vzaly kradené diamanty? Ví, že tam byla také nahá žena? Měl s tou ženou poměr?

Michael se naprosto proti zdravému rozumu natáhl a jedním mocným trhnutím si vytáhl z ramene nůž. Zaplavila ho oslepující bolest. Skoro omdlel, když vtom ho probrala nějaká tekutina. Všude po podlaze se rozlévalo ředidlo, štípalo ho v nose a nateklo mu do rány, která ho nepředstavitelně pálila. Bylo mu jasné, že jde o život. Pokud se okamžitě nepohne, zemře nejen on, ale i neznámá žena.

Ve dveřích stál ten šílenec, v ruce Molotovův koktejl, kterému už hořel knot. Bomba z ředidla se rozlétla vzduchem a zdálo se jako celá věčnost, než se rozprskla na zemi. Objevil se ohnivý záblesk a podlaha vzplanula. Vrah zmizel ze dveří.

Michael se vyškrábal na nohy a navzdory ochromující bolesti v rameni se rozběhl přes pokoj skrz plameny a kouř. Z dřevěné police strhl plachtu a přehodil ji přes vyděšenou ženu. Stáhl jí kápi i roubík. Když uviděla plameny a kouř, hystericky se rozječela. Michael popadl svoje lano a přivázal ho k noze stolu. Vzal židli a prohodil ji oknem a pak vyhodil ven konec lana. Připnul se k němu karabinou a popadl ženu. Nemusel jí nic vysvětlovat, pevně se ho chytla. Vyskočili z okna – a v tu chvíli pokoj vybuchl. Letěli dolů letním vzduchem, dokud se stůl konečně nevzpříčil v okně.

S cuknutím se zastavili a zůstali viset několik pater nad uličkou. Z okna nad jejich hlavou šlehaly plameny. Začali se spouštět dolů a dopadli na zem v okamžiku, kdy okna domu vybuchla a plameny a kouř se vyvalily směrem k noční obloze. Vnitřek domu oranžově zářil do noci a šesté patro už pohltil oheň. Michael položil ženu na zem. Byla zmatená a mlčky se choulila v plachtě.

Michael si strhl pás s náčiním a odhodil jej do křoví. Zkontroloval batoh s diamanty. Pořád je ještě měl. Z ramene se mu řinula krev a barvila tmavé tričko doruda. Doufal, že ztráta krve nebude smrtelná. Teď není čas na umírání. Sklonil se nad ženou, která začala sténat. Už měla v očích trochu života. Usmívala se a po tvářích se jí valily slzy.

Zaječely sirény a ve vteřině se objevily tři policejní vozy. Podíval se přes Pátou Avenue ke zdi Central Parku. Dotkl se batohu na zádech, v němž měl svou budoucnost. Svoboda je odsud jen dvacet metrů.

Ještě pořád to může dokázat.

1

Kostel měl okna, jaká se už nevyrábějí: temný purpur, sytá růžová, zářivě zlatá. Ranní slunce svítilo skrze barevná skla a házelo duhové stíny na shromáždění věřících. Někteří tu byli dobrovolně, jiní z povinnosti. A jako na všech modlitebních místech, bez ohledu na vyznání, se zdálo, jako by se lidé sedící v předních lavicích cítili nějak blíže spasení. Zeny ve svátečních šatech, muži vonící kolínskou v sakách s nejlepšími hedvábnými kravatami, všichni podle hesla, že šaty dělají člověka.

Na kazatelně stál otec Patrick Shaunessy, osmapadesátiletý drobný Ir. Měl husté bílé vlasy, které ostře kontrastovaly s černým obočím. Rukama máchal do rytmu řeči, až kolem něj povlával velký zelený ornát. Celé roky kázal svým ovečkám a snažil se předávat moudra, ale přitom v něm nepřestávalo hlodat, jestli tím opravdu dovede na někoho zapůsobit. Pořád všude kolem sebe viděl kriminalitu, cizoložství a odpadlictví od víry. Zdálo se, že lidé věří spíš technologiím, vědě a sexu. Jenom tomu hmatatelnému. Na co si nelze sáhnout, tomu se nedá věřit. Přesto se otec Patrick upínal k naději, že se mu podaří před zkázou zachránit aspoň jednu duši.

Byl drobný, skoro skrček – jednu dobu toužil být jezdeckou legendou –, ale jeho hlas, to byl dar z nebes. Bylo až s podivem, že člověk s tak malou postavou má tak silný hlas. A právě tenhle hlas teď hřímal nad kongregací.

„…spásu nemůžete ukrást jako nějaký zloděj. Nesnažíme se zde na zemi o dokonalý život, ale o dokonalou víru. Víra je tím klíčem, který nám zaručí věčnou spásu. Víra v Boha nám poskytne věčný život.“

Sebral své papíry a zašeptal: „Otevřte si zpěvníky na straně 103. Zazpíváme píseň Přišlo ráno.“

Věřící začali zpívat, jejich hlasy byly plné naděje a odrážely se od klenby.

Největší fanynka otce Patricka seděla vzadu, skoro jako by se skrývala. Ale jestli chtěla být nenápadná, tak to byla marná snaha. Zářivě rudé kadeře jí padaly po zádech jako tekutý oheň a byly zcela nepřehlédnutelné. Vyzařoval z ní klid. Držela zpěvník a tiše si zpívala pro sebe, což bylo chování, které ostře kontrastovalo s jejím předchozím životem. Bývala nezvladatelná, od třinácti let se chovala jako rebelka. V katolické škole se ve dne učila o sedmi smrtelných hříších a pak se je v noci pokoušela všechny spáchat. A i když jí léta přinesla rozum a smysl pro odpovědnost, nikdy na své divoké kořeny nezapomněla.

Přesto skoro každou neděli bez ohledu na počasí, nemoci, bez ohledu na cokoli sedávala v jedenáct dopoledne na stejném místě. S hlavou skloněnou děkovala Bohu. I když s církví ve všem nesouhlasila a nebyla žádná světice, Mary St. Pierrová vždycky upřímně věřila v Boha.

Vedle ní tiše seděl v lavici její manžel, rty pevně sevřené v nesouhlasu, a poslouchal zpěv věřících. Kštice rozcuchaných hnědých vlasů rámovala pohledný, ostře řezaný obličej, který se zdál mnohem starší než tvář osmatřicátníka. Vrtěl se a čas se mu vlekl. V tmavých očích se mu jasně zračilo, že už by byl nejraději u východu. Michael St. Pierre nikdy své ženě neřekl, že ztratil víru, a teď zjevně nebyl ten nejlepší okamžik to udělat. Měli oba dost starostí i tak.

Mary a Michael vyšli z kostela s ostatními farníky, kteří si na odchodu potřásali rukou s knězem v naději, že se tím trocha jeho svatosti přenese i na ně. Otec Patrick se na všechny srdečně usmíval, děkoval jim, že přišli na mši, a v duchu se tázal sám sebe, jestli by aspoň někdo byl schopen zopakovat jedinou větu z kázání, bez ohledu na to, jestli si ji vezmou k srdci. Když uviděl Mary, oči se mu rozzářily.

„Krásné kázání, otče,“ řekla a shlížela na něj. Vypadalo to, jako by mluvila s dítětem, takový byl rozdíl v jejich výšce. Vždycky si dávala pozor, aby do kostela nenosila vysoké podpatky, ale i když měla nízké boty, pořád měřila svých sto osmdesát. Bála se, jestli ho svou výškou neuvádí do rozpaků.

„Děkuji ti, Mary,“ vzal ji za ruku. „Když jsem u oltáře, můžu se vždycky spolehnout na tvůj úsměv.“ Michaela otec Patrick vůbec nevzal na vědomí. Choval se, jako by byl vzduch. Mary vycítila, jak je to Michaelovi nepříjemné, usmála se a přitáhla ho blíž.

Po krátkém zaváhání mu kněz kývl na pozdrav, protože nechtěl urazit Mary: „Rád tě vidím, Miku.“

„Já vás taky, Patricku,“ neochotně zamumlal Michael.

Zástup věřících, kteří si s knězem chtěli také potřást rukou, narůstal. Začínali už být netrpěliví. Kněz Maryinu ruku váhavě pustil: „Pokoj s tebou, dítě.“

„Děkuji vám, otče, i s vámi.“

Zamířili alejí k parkovišti a otec Patrick pokračoval v loučení se svými ovečkami.

Ford Taurus z devětaosmdesátého vyrazil od kostela a zamířil na východ. Zprohýbaná karoserie byla sice stará, ale čistá. Michael řídil a díval se zamyšleně před sebe. Oba mlčeli. Mary věděla, že Michael zase trpí. Stáhl se do světa, kde si každý řeší své problémy sám. Byl skrytý za zdí, kterou se snažila zbourat, a musela k tomu neustále vymýšlet nové a nové strategie. Zamrkala a usmála se. Smetla mu z ramena neviditelné smítko.

Pohlédl na ni: „Co se děje?“

„Jenom jsem ti něco smetla z ramena.“

„Lupy?“

„Ne, jenom drobek.“

„Cože?“ Michael byl zmatený, cukl sebou, jako by po něm lezl pavouk. „Co to bylo?“

„Jenom drobek, na rameni.“

Michael se zašklebil, protože se nehodlal nechat vytrhnout ze špatné nálady.

„Otec Patrick není špatný,“ řekla Mary.

„Dívá se na mě svrchu, jako bych byl havěť, kterou našel pod kamenem. Myslel jsem, že kněží by měli umět odpouštět.“ Z hlasu mu čišela hořkost.

„Pro tak malého muže je docela problém dívat se na tebe svrchu, Michaeli.“

„Zkus se na to podívat mýma očima, Mary.“ Michael nespouštěl pohled ze silnice.

Nesnášela, když se na ni utrhoval. Nedělal to často, jenom v neděli, zvlášť v době před mší a po ní. Věděla, že se mu mše protiví, ale koneckonců jde jenom o hodinu za týden. Uměla se na svět podívat jeho očima. V tom byla vždycky dobrá. „Proč si tímhle musíme procházet každý týden?“ Mary ho smířlivě pohladila po noze.

V autě nastalo dusné ticho.

Auta parkovala po obou stranách ulice lemované stromy. Ze všech stran zněla muzika, nejvíc Springsteen. Nedaleko burácel oceán a svěží vzduch voněl létem. Mary kráčela po kamenné cestičce směrem ke starému šedému domu a Michael šel asi tak pět kroků za ní. Ještě pořád mlčel, stejně jako během cesty. Mary zazvonila, ale nikdo nepřišel otevřít. Zazvonila znovu a Michael konečně došel až k ní. Mary vzala za kliku a otevřela dveře.

„Já nevím, jestli na to mám náladu,“ řekl Michael varovně.

„A na co máš náladu?“ zeptala se ho s naprostou vážností. Zdálo se, že ji opouští trpělivost.

Michael neodpověděl.

„Jenom se se všemi pozdravíme, za půl hodiny vypadneme a před druhou můžeme být doma.“

Vzala ho za ruku a zavedla do domu. Místnosti byly pohrouženy do temnoty a vypadalo to, že tam nikdo není. Mary zamířila dozadu, prošla jednoduše zařízeným obývákem a kolem jídelního koutu. S každým krokem bylo slyšet sílící hluk party. Zastavila se u prosklených dveří, které byly zakryty závěsem.

„Nezapomeň se usmívat,“ zašeptala Michaelovi.

Odtáhla závěs a zadívali se na probíhající oslavu. Nebyla to jen tak ledajaká party. Hosté zaplňovali terasu až k pláži. Podle jejich nejisté chůze se zdálo, že alkohol teče proudem. Byly tam tři zapálené grily, z nichž stoupal k nebi kouř. Jestli na nich zbývalo ještě nějaké maso, tak už teď muselo být na troud. Z reproduktoru burácel „Candy’s Room“ a Springsteen měl co dělat, aby ho vůbec bylo slyšet.

Mary pootevřela dveře a halas zábavy je málem smetl. Vzala Michaela za ruku, vnořili se do víru party a prodírali se skrz dav. Cestou ke klidnějšímu koutku vzadu na terase si všimli obrovského muže, který k nim mířil. Lidé se před ním rozestupovali jako před královským majestátem a poklepávali ho po zádech. Měl přes sto devadesát a vyčníval nade všemi. Byl to kus chlapa – ne tlustý, ale pořádně udělaný. Svými blond vlasy připomínal surfaře, i když by pro něj asi bylo obtížné sehnat dostatečně velké prkno. Mary se v jeho objetí úplně ztrácela.

„Tak teď teprve může party oficiálně začít,“ zahalekal. Pustil ji, otočil se k Michaelovi a objal jeho. Michael tonul v rozpacích.

„Jako vždycky jdete pozdě.“

„Byli jsme v kostele,“ bránila se Mary. *

Obr se tázavě podíval na Michaela.

„Modlil jsem se tam za tvou ve whisky naloženou duši.“

Muž se zamračil: „Výmluvy, samé výmluvy.“ Popadl Michaelovu hlavu do dlaní a přitáhl si ji k sobě. „Všichni se pořád jenom vymlouvají a jsou to samé kecy.“ Mlaskavě ho políbil na čelo a konečně povolil objetí. „Jsem rád, že jste přišli.“

Michael se konečně mohl pořádně nadechnout.

Paul Busch ve skutečnosti moc nepil, jenom když k tomu měl pořádný důvod. Nekouřil a drogy k smrti nenáviděl. Byl to jeden z nejstřízlivějších lidí na světě. Až na jeden den v roce. Jednou ročně pořádal tenhle mejdan. Každý, s kým se kdy potkal, s kým kdy promluvil, s kým se popral, políbil nebo objal, byl pozván, aby s ním oslavil konec léta. Byl to svátek radosti ze života a poděkování za všechny jeho příjemné stránky a v tuhle chvíli byl Busch ochotný vypít cokoli, v čem byla kapka alkoholu.

Najednou hlasitou hudbu i halas hostů přehlušil dětský smích a křik. Objevili se tu kluk a holčička, asi tak šestiletí. Robbie – byl starší o jedenáct měsíců – a Chrissie Buschovi, dvojice blondatých hlaviček zářící úsměvem, pod kterým by roztál i ledovec. Protlačili se davem a vrhli se do Michaelovy nastavené náruče.

„Pojď na trampolínu…,“ křičel Robbie a táhl Michaela vlevo.

„Ne, budeme stavět hrady z písku,“ Chrissie ho táhla vpravo.

„Hele mládeži, co takhle pozdravit?“ napomenul je Busch.

„To je v pohodě,“ řekl Michael, kterého náklonnost dětí těšila.

„Nechte ho být, ať se může aspoň napít,“ pokusil se je Busch odtáhnout stranou.

„Ale tati… On jediný je ochotný si s námi hrát,“ škemral Robbie.

Busch se synovi podíval přímo do očí: „To proto, že je tu jediný na vaší mentální úrovni.“

„To je dobrý,“ ujišťoval ho Michael a sklonil se k dětem.

„Tati, prosím…“

Busch byl silný muž, možná ten nejsilnější, jakého jste kdy potkali, ale děti ho měly otočeného kolem prstu. Pokrčil rameny a obrátil se na Michaela: „Dělej, jak chceš, ale jestli tě utahají k smrti, nechod pak ke mně plakat.“ Pak se zasmál a objal Mary kolem ramen: „Co takhle trochu zábavy?“

A zmizeli v davu.

Michael se s dětmi posadil na zem přímo uprostřed všech těch lidí, jako by byli na nějakém soukromém hřišti. Zvedl ruce a ukázal po způsobu kouzelníků, že je má prázdné. Děti se na sebe zmateně podívaly. Pak jim z ucha vytáhl každému jednoho malého plyšového slona. Robbie i Chrissie se rozzářili.

Mary seděla u stolu s asi dvaceti ženami, které popíjely nápoje s deštníčky a cpaly se chipsy se salsou. Konverzace se točila kolem drbů a nadávání na manželství, což byla témata, ke kterým Mary neměla co podotknout. Vedle ní seděla žena, které ty namyšlené klepny taky lezly na nervy. Jeannie Buschová seděla pohodlně opřená a pozorovala všechny ty rozmanité manželovy kamarády a jejich manželky, jak se procházejí a konverzují, a dařilo se jí skrývat své hluboké rozladění. Jeannie party nenáviděla. Tu kakofonii neupřímných úsměvů a gest – falešnou fasádu, kterou smyla teprve pořádná dávka alkoholu. Ne že by neměla ráda úzký kruh svých kamarádek, ale dnešní party byla akce jejího manžela a ona se rozhodla své přítelkyně toho blázince ušetřit. Jedinou přítelkyní tu byla Mary. Byla pro ni záchranou, oporou, která jí pomůže udržet si úsměv na rtech, nevybuchnout a nevyjet na některého z Buschových přiopilých kamarádíčků nebo třeba na jeho šéfa nebo, což by bylo ještě horší, na šéfovu manželku. Alkohol předváděl povahu těch lidí v celé nahotě a Jeannii se vůbec nelíbilo, co na nich teď bylo vidět. Ale usmívala se a dělala, co mohla, stejně jako každý rok, protože Jeannie sice nenáviděla party, ale milovala Busche.

„Jaké to je v té nové škole? Jde to?“ pokoušela se chraplavým hlasem překřičet okolí.

Mary přikývla. Vlasy jí v poledním slunci zářily jako svatozář. „Mám na starost dvacet šest roztomilých capartů.“

„Jak to můžeš zvládnout?“ povzdechla si Jeannie a stáhla si světle hnědé vlasy do culíku. „Já mám plné ruce práce s těmi svými dvěma dáblíky.“

„Přála bych si mít tvoje starosti,“ usmála se Mary.

„Jen počkej, až budeš mít svoje,“ odpověděla Jeannie a rychle se podívala, kde děti jsou. Na chvíli zahlédla jejich hlavičky, než zmizely v davu. „Vypadají jako andílci, ale po západu slunce se změní v upíry. Nespí a nespí, ožijí právě ve chvíli, kdy ty už jsi na umření. Objímají tě a pusinkují, ale je to jenom jedno velké spiknutí. Vzápětí se na tebe vrhnou jako divá zvěř.“

Mary se usmála, ale poslouchala už jen na půl ucha. Dívala se na fotbal na pláži. Jeannie sledovala její pohled k Michaelovi. Usmála se a zamávala jí rukou před obličejem. „Hej! Budíček!“

Mary se vytrhla ze snění.

„Promiň,“ řekla a ještě jednou se kradmo podívala na manžela.

„Drahoušku, za lásku se přece nemusíš omlouvat.“

Fotbal byl v plném proudu, bosé nohy se v horkém bílém písku jen míhaly. Všichni hráči už měli mládí za sebou a Michaelovi se zdálo, že někteří asi brzy zkolabují, když viděl jejich zarudlé tváře a slyšel, jak lapají po dechu. Opravdoví muži ale nedávají bolest najevo, aspoň ne před svými přáteli.

Michael hodil míč k modré obloze. Busch byl možná zavalitý, ale nijak ho to nezpomalovalo, když si prorážel cestu pískem k brankové čáře a nechával soupeře daleko za sebou. Míč mu dokonalým obloukem vletěl do rukou. Touchdown. Busch tančil vítězný tanec a bušil se do hrudi.

„Prima, Broskvičko,“ oslovil ho Michael jeho dávnou přezdívkou.

Ostatní chlapi z týmu se na Busche udiveně podívali.

„Neptejte se,“ zarazil je Busch a odhrnul si pramen světlých vlasů z čela.

Pomalu znovu utvořili mlýn. Busch se sehnul, opřel se rukou o písek a podíval se doleva i doprava a nakonec na muže, který stál proti němu. Jason byl poloviční, spálená pleška mu začínala červenat a objevovaly se na ní puchýře, ale hladina piva v krvi ho zatím milosrdně zbavovala bolesti. Podíval se Buschovi do očí a posměšným tónem zašeptal: „Broskvičko? Copak to má znamenat?“

Busch celý zrudl a propaloval Jasona pohledem. Zdálo se, že se čas zastavil. Busch začal funět jako býk pěkně zhluboka a rytmicky. Jakmile vhodili míč, rozzuřený Busch vyrazil a srazil Jasona na zem tak prudce, že ho skoro pohřbil v písku. Pak se nad svým zmateným protivníkem na chvíli zastavil a zašeptal: „Promiň.“

Když party končila, slunce už dávno zapadlo. Všude se válely prázdné lahve od piva a z grilů stoupaly slabé proužky kouře. Většina lidí už dávno odjela domů. Jenom děti měly ještě dost energie a poletovaly kolem.

Mike s Mary si posbírali věci a došli k Jeannii, která stála u dveří. „Musím ještě něco udělat v práci,“ řekl Mike Mary.

„Teď v noci?“ podivila se. Sama už byla zralá do postele.

Než stačil Michael odpovědět, Jeannie se naklonila a políbila Mary na tvář. „Dík, že jste přišli.“

„My děkujeme za pozvání,“ odpověděla Mary.

Jeannie jí podala dvě tašky. „To je výslužka, vydrží vám to tak do úterka a aspoň mi pomůžete, abych se vešla do šatů.“

„Miku!“ zaburácel odněkud zezadu Buschův hlas. Michael zamířil do kuchyně a nechal ženy stát ve dveřích.

„Co kdybychom si zašly zítra na oběd?“ zeptala se Jeannie.

„To nemůžu, jdu na vyšetření. Co v úterý?“

„U Mulligana?“

„Ve dvanáct,“ řekly obě najednou.

Busch byl pořádně namazaný. Vytáhl šuplík a vyndal nějaké papíry.

Michael si vzal pero. „Děkuju ti za všechno. Hodně to pro mě znamená.“

„Ty bys pro mě udělal to samé.“ Busch si pořádně přihnul skotské.

Michael se sklonil nad listiny a podepsal se. „Ale děti to o mně nevědí, že ne?“ Ze všech lidí na světě by ho nejvíc zamrzelo, kdyby o něm právě Buschovy děti zjistily pravdu.

„Ani náhodou… A nikdy se to nedozvědí.“

Michael listoval papíry a podepisoval se. Vůbec nevnímal obsah, stejně věděl, co tam je. Když došel na poslední stranu, srovnal je do úhledné hromádky a podal Buschovi. „Můžu se tě na něco zeptat?“

„Na cokoli,“ řekl Busch a nalil si další drink.

Michael se na chvilku zamyslel: „Byli tu dnes ještě nějací další?“

„Neblázni, říkal jsem ti, že tě zvu, protože chci, a ne kvůli tomuhle,“ kývl hlavou směrem k papírům. „Naše přátelství není žádný podfuk. Nejsem žádný Jidáš… A vůbec, život není bez rizika. Pat Garrett s Billy Kidem taky kamarádil. A kdo kromě mě by s tebou chtěl kamarádit?“ Hodil do sebe plnou sklenici skotské.

Michael se usmál a Busch se k němu nepříjemně blízko naklonil. „Ale abych k tobě byl upřímný, myslím si, že Mary má daleko lepší a úžasnější zadek než ty,“ zašklebil se a odříhl si. Vstal ze židle, obrovitou paží objal Michaela kolem ramen a vyvedl ho z kuchyně.

Druhý den, tak jak to dělal celých posledních čtyřiadvacet měsíců, založí Busch papíry do šanonů: jednu kopii pro soud, jednu pro nadřízené a jednu pro sebe. Na papírech byla oficiální hlavička se státním znakem a tiskacími písmeny tam stálo:

PROBAČNÍ SLUŽBA MĚSTA NEW YORK.

2

Michael se hrabal ve stole ve svém obchodě se zabezpečovací technikou. V Safe&Sound měl všechno zboží pečlivě vyrovnané, elektronické součástky na policích, bezpečnostní monitory, vypínače a kontrolní panely v regálech. U zadní stěny stálo několik prázdných stolů. Michael ještě nebyl za vodou, ale ty stoly byly příslibem příštího úspěchu. Ve výkladní skříni byly vystaveny všechny myslitelné technické hračičky: od miniaturních kamer k neprůstřelným vestám, od odposlechů ke speciálním brýlím, od detektorů lži k sejfům. Většina z toho byla neprodejná, živila ho instalace bezpečnostních systémů. Na tohle měl vždycky talent a cítil se v tom jako doma. Obchod nebyl nic moc, ale vybudoval ho z ničeho. Zatím museli pořád spoléhat na Maryinu výplatu, ale on doufal, že jednou bude vydělávat dost peněz, aby mohla přestat pracovat a věnovala se jen rodině.

Michael si ani nevšiml, že do dveří vešel nějaký muž. Celkem pohledný, tak okolo šedesátky. Dlouhé bílé vlasy měl sčesané dozadu a nad tmavě hnědýma očima se klenulo černé obočí. Byl oblečený do tmavého pláště a kvalitního evropského obleku. Vypadal pořádně zazobaně.

Když ho Michael konečně uviděl, lekl se tak, že málem upadl: „Ježíši Kriste!“

Muž se mírně usmál: „To rozhodně nejsem.“ Měl slabý německý přízvuk. „Ale děkuji vám za lichotku. Nechtěl jsem vás vylekat.“ Sebejistě se usmíval. Vyzařovalo z něj nepřehlédnutelné charisma krále.

„Máme zavřeno.“ Nastala chvilka trapného ticha.

„Omlouvám se, že vás obtěžuji…“

Michael vytáhl z horního šuplíku složku s papíry. „Mám teď něco na práci.“

„Budu stručný,“ muž podal Michaelovi vizitku. „Myslím, že si můžeme být vzájemně užiteční.“ Procházel se po prodejně a zkoumavě si vše prohlížel. „Mohl bych vám pomoci vyřešit vaše problémy a vy byste mi zase pomohl s těmi mými.“

„Problémy? Je mi líto, pane…,“ zadíval se na vizitku, „Finstere.“ Strčil si vizitku do kapsy. Vyndal ze skříňky obálku nadepsanou Návrh a hodil ji i s ostatními papíry do kufříku. Sáhl po klíčích a podíval se muži přímo do očí. „Já žádné problémy nemám.“ Vyšel z obchodu.

Pak zapnul alarm, spustil mříž a zamkl. Zamířil k parkovišti a Finster ho následoval.

Pár kroků šli mlčky a pak Finster spustil: „Mohl bych vám to vynahradit…“

Michael ho zdviženou rukou zarazil a zastavil se. Bylo mu jasné, kam to všechno směřuje. „Co jste se o mně dočetl v novinách? Kdo vlastně jste? Už jsem se vším skončil.“

„Ale věci se přece mění,“ zkoušel to Finster.

„U mě ne,“ řekl Michael naprosto jasně a pokračoval v chůzi.

„Ozvěte se mi, jestli změníte názor. To je vše, co po vás chci,“ Finster sledoval Michaela, jak kráčí k autu. Viděl, že na předním sedadle sedí Mary a usmívá se na něj. „Neztraťte tu vizitku.“

„Na můj telefonát nečekejte,“ řekl Michael a ani se neobtěžoval otočit hlavu.

Mary se zvídavě podívala na Finstera, usmála se a kývla mu na pozdrav.

Finster jí pozdrav opětoval, když kolem něj projížděli.

Dvoupokojový byt byl skromný a útulný. Nebylo v něm nic luxusního, ale Mary ho dokázala moc hezky zařídit. Bydleli ve třetím patře činžovního domu. Vstoupili dovnitř a Michaelovi vletěl do náruče obrovský bernardýn.

„Hej, Otisi! Hlídáš to tu pěkně?“ Michael padl na podlahu a hrál si s hafanem jako malý kluk.

Pak se podíval na Mary: „Musím ho jít vyvenčit.“ Popadl vodítko, které leželo na stolku.

„Přijdeš brzo?“ ptala se Mary s nadějí v hlase.

„Za chvilku, musím jenom něco zařídit.“ Michael na ni ani nepohlédl.

„Ne abys přišel pozdě,“ řekla mu, ale bylo jí jasné, že ji nevnímá.

Michael se vrátil za patnáct minut, procházka jim oběma udělala dobře.

„Michaeli?“ zavolala Mary z ložnice.

„Ano?“

Ticho.

„Mary?“

Michael vstoupil do ložnice; byla tam taková tma, že neviděl na krok, a ticho jako v kostele. „Mary?“ Pokusil se rozsvítit, ale nic se nestalo, asi praskla žárovka. „No tak, Mary, přestaň dělat hlouposti.“

Nakoukl do koupelny – nic. Znovu zkusil vypínač, ale marně. „Hele, tohle vážně není zábava.“

Dveře od ložnice zaklaply.

Michael se reflexivně přikrčil a celý se napjal. Soustředil se, všechny smysly zbystřené. Už to bylo pět let, ale reflexy stále fungovaly. O krok ustoupil, když vtom po něm někdo skočil. Srdce mu bušilo až v krku. Napřáhl se k ráně, ale pak se zarazil. Tmavá postava ho otočila, hodila s ním na postel a roztrhla mu košili, až všude kolem létaly knoflíky.

Michael se trochu vzpamatoval a Mary zašeptala: „Zapomněl jsi mě políbit na rozloučenou.“

Mary ležela na posteli obklopena rozházenými polštáři a všude kolem se válely zmuchlané přikrývky. Hladila svou kočku Cindy a Michael si natahoval slipy. V tu chvíli jim bylo oběma vidět na očích, že se – i přes všechny krize – milují úplně stejně, jako když se před šesti a půl lety potkali.

Bylo jí tehdy čtyřiadvacet a právě skončila vysokou školu. Nabídli jí místo učitelky na Wilby School v Greenwichi v Connecticutu, což byla jedna z nejprestižnějších základních škol v zemi. Ačkoli byl Michael o osm let starší než ona, okamžitě mezi nimi přeskočila jiskra.

Bylo to opravdu štěstí, že Mary tenkrát do Michaela nabourala s autem. I když v prvních chvílích to nebyla žádná selanka. Hádali se dvacet minut, čí to byla chyba. Vyměňovali si urážky a sarkasmy a ani jeden to nechtěl vzdát. Vlastně se žádnému autu nic nestalo, ale o to vůbec nešlo. Šlo o princip. Zajímavé na tom bylo, že si ani jeden nemohl vzpomenout, kdy se s někým takhle vášnivě pohádal. Oba byli známí pacifisté, kteří urovnávali spory ostatních. Ale ten den to tak rozhodně nebylo. Byla to bitva, kterou se nepodařilo ukončit ani přivolanému policistovi, který jim vyhrožoval vězením. Ten policista byl první, komu bylo jasné, jak se věci mají – že tihle dva byli stvořeni jeden pro druhého.

Nakonec se oba vyčerpali a Michael řekl, že to skončí jen pod jednou podmínkou. Ze si zajdou na večeři. Pak se zase pět minut hádali, ale Mary to nakonec vzdala. Michael vůbec nechápal, proč to vlastně navrhl, byl to jenom takový okamžitý popud. A Mary dodnes nedokázala vysvětlit, proč tenkrát souhlasila. Ještě nikdo ji tak nevyprovokoval jako tenhle chlap.

Po dvouměsíční známosti si vyrazili na Panenské ostrovy, kde je místní kněz oddal bosé v písku za západu slunce. Nepotřebovali k tomu ani květiny, ani přátele, ani svatební pochod. Oběma se ten obřad líbil. Za svědky jim byli osmdesátiletí manželé, se kterými se seznámili v letadle. Mary ani Michael neměli příbuzné, o které by doopravdy stáli, a jediný, kdo se na ně rozzlobil, že mu nic neřekli, byla Jeannie Buschová. Mary jí totiž Michaela představila, až když se vrátili s prstýnky. Ale když se Jeannie vyvztekala, vyběhla z domu a vrátila se s náručí plnou svatebních darů. Usmála se na Michaela a srdečně ho objala, aby ho přivítala do rodiny.

Usadili se v Michaelově víkendovém domě v Bedfordu, který Mary rychle zútulnila. Michael byl celý život zvyklý jíst po restauracích a zpočátku byl nervózní z toho, že mají večer zůstávat doma. Mary ale milovala vaření a rychle ho přesvědčila. Propadl jejímu kulinářskému umění natolik, že musel každý večer uběhnout pár kilometrů navíc, aby shodil nabraná kila. Mary brzy zjistila, že Michael je velmi zručný a že může jí pomoci s realizací jejích nápadů v domě. Navíc měl zvláštní talent, že uměl pohlédnout na problémy z mnoha různých úhlů a rychle je vyřešit. Dívali se na svět odlišně než většina lidí a tím lépe si rozuměli. Zatímco většina lidí spolu nejprve roky chodila a po svatbě začal jejich vztah upadat, Michael s Mary to vzali z druhého konce: každý den o sobě objevovali něco nového, a nejenom že byli stále zamilovanější, ale byli z nich i čím dál lepší přátelé.

3

Tma jako v pytli. Vzduch je zatuchlý. Najednou se otevře mříž ve stropě. A pružně jako panter seskočí na podlahu temná postava. Stará muzejní budova je rozlehlá a zdá se, že se táhne celé kilometry. Vysoké stropy, mramorové podlahy a sloupy, kam až oko dohlédne. Všechny místnosti plné obrazů a starožitností. Je tu zastoupeno každé období historie od počátku lidstva až k současnému počítačovému umění. Ve dne to musí být úžasné místo, ale teď je hluboká noc. Okny – replikami gotických chrámových oken – proniká trochu světla, které vytváří skoro surrealistické efekty.

Postava v černém se pohybuje sály s elegancí šelmy. V ruce svírá nůž, spíš pro uklidnění nervů než s nějakým útočným úmyslem. Vyřezávaná slonovinová rukojeť je omotaná kůží, na čepeli se odráží slabé světlo. Muž si s nožem hraje, jako by to byl talisman, který může odehnat zlé duchy, anebo přinejmenším lidi z ostrahy z muzea.

Proplouvá výstavou zbroje a brnění ze všech zemí a období. Všechna brnění jsou naaranžována v bojové poloze nebo na koních, jako kdyby je jejich majitelé nikdy neopustili a stále ještě čekali na rozkazy velitele. Míjí výstavu indiánů, jejichž ostatky vyndali z pohřebišť a každou starou holenní kost nebo čelist opatřili cedulkou, informující o místě nálezu. Kolem stěn stojí egyptské sarkofágy, mumie čekají ve vakuu pod sklem na posmrtný život, který jim už tři tisíce let uniká. Každá je obložena zlatými šperky, obětními dary bohům. Všechny exponáty, zbroj, kosti i těla, majetek dávno mrtvých, jsou obklopeny podivnou aurou, která naplňuje ohromné sály i dlouhé chladné chodby. Je to oslava smrti, narušení věčného spánku, zneuctění životů. Všechny tyhle věci měly zůstat nedotknutelné, a místo toho byly kvůli zisku a slávě vytaženy na světlo. Člověk si nemůže pomoct a klade si otázku, jestli spolu s nimi nebylo vykopáno a přemístěno do muzea ještě něco. Protože všude kolem jako by byl cítit jejich rozhněvaný duch.

Muž v černém se o poklady minulosti nestará a spěchá po impozantním schodišti přes galerii k oválnému sálu. V jeho středu stojí velká skleněná vitrína, jejíž obsah osvětluje jediný bodový reflektor. Muž opatrně přistoupí k vitríně a obezřetně ji obchází. Pohrává si s nožem. Pak jím zamává nad vitrínou, jako by nevěřil, že je tam pouze vzduch. Když ustoupí stranou, konečně je vidět, co vitrína skrývá. Na tmavě modrém sametu tam odpočívají diamanty. Nádherné drahokamy nevyčíslitelné ceny. Šperky, kvůli kterým se slibovala věčná láska, vedly války a byly ničeny celé říše. Je jasné, že tyhle kameny muselo vlastnit nějaké dávno zaniklé království – diamanty téhle velikosti nemohly patřit jednotlivci.

Muž znovu přiskočí k vitríně. Stojí bez hnutí, ruce svěšeny podél těla, a neslyšně dýchá. Čeká. Plynou vteřiny, celé minuty. Ani se nepohne. Všude je ticho. Pak konečně ustoupí a…

Vitrína je prázdná.

Muž zlehka vyšplhá po tenkém nylonovém lanku skrz mříž do vzduchotechniky. Je tam pro něj neuvěřitelně těsno. Mříž propouští dovnitř přízračné světlo. Jestli se muzejní sály zdály obrovské, pak tyhle roury jsou nekonečné. Ale ulevilo se mu, že už má nejtěžší část za sebou, a dýchá se mu trochu lehčeji. Svou kořist už má v kapse.

Najednou za sebou zaslechne zvuk. Zatím je vzdálený, ale blíží se. V rouře není dost místa, aby se otočil a podíval se, co to je. Musí pokračovat dál – co nejrychleji. Nejspíš v kovové rouře pracuje materiál, který se vyrovnává s rozdílem teplot. Není proč se bát, za chvíli bude doma.

Pak ten zvuk uslyší znovu. Tentokrát trochu hlasitěji a blíž. To není smršťování roury. Tohle je něco jiného, rozhodně to není zvuk, který byste čekali v prázdném muzeu. A stále se blíží. Není to lidský zvuk, spíš to zní jako zvíře: hrdelní a divoký skřek. Srdce se mu zběsile rozbuší a po páteři mu stéká chladný pot. Ty zvuky se stále blíží a teď už znějí jako vzdálená bouře. Už cítí i otřesy kovu, jak se k němu něco žene. Podle otřesů usuzuje, že je to něco velkého.

Předem pečlivě probral a zvážil všechna úskalí – stráže, alarm, světla, vše myslitelné i nemyslitelné. Akci si rozvrhl vteřinu po vteřině, každý detail důkladně naplánoval.

K vrčení se připojil i hlasitý dech. Už to nemůže být daleko. Ať je to cokoli, zrychlilo to a jeho váha otřásá kovem. Hluk už je skoro ohlušující. Zdá se, jako by se třásla celá budova.

Je to závod o život. V uších mu buší kakofonie zvuků. Michael dorazí k další mříži a na jeho tvář dopadne světlo. Snaží se zaostřit pohled, i když mu do očí stéká pot. Ze všech sil se žene rourou dál. Pro vnějšího pozorovatele by to možná byl legrační pohled, ale na boji o život nic legračního není. Už nejde o šperky, nejde o žádná bezpečnostní opatření. Ať už je ve vzduchotechnice s Michaelem cokoli, rozhodně to tam nemá co dělat. Nikde to nemá co dělat.

Michael si přeje, aby se mohl prostě vztyčit a utéct pěkně po svých. Čím dál víc se bojí, bolí ho svaly a zpocené dlaně mu kloužou po hladkém povrchu. Cítí prudkou bolest ve svalech a kloubech, z řevu té blížící se obludy mu málem praskají ušní bubínky. Má pocit, že je uzavřený v bubnu, na který někdo hraje pochod smrti.

A pak se najednou rozhostí ticho. Hrobové ticho. Zastaví se a poslouchá. Vůbec nic. Horečně přemýšlí, jestli bestie jenom tiše vyčkává, aby mohla zaútočit, nebo jestli třeba propadla některou mříží. Napíná uši. Předchozí hluk ho deptal, ale ticho je ještě mučivější. Není si jistý, co se stane. Začíná pociťovat klaustrofobii. Zachvacuje ho panika. Možná, že ta obluda jenom ztratila jeho stopu. A stačí sebemenší hluk a bude zpátky. Co to je? Kde se schovává? Může se tomu v téhle plechové rakvi vůbec bránit? Michael vzpomíná na svého učitele biologie pana Buffingtona, na jeho přednášky o přežití nejsilnějších. Má utéct, nebo se snažit bojovat?

Vyrazí vpřed. Ani netušil, že je schopen se takhle rychle pohybovat. Zoufale se snaží uniknout a přežít. Radši umře na infarkt než v zubech nějaké bestie. Kašle na to, že mu krvácí ruce a má otlučená kolena. Bolest vůbec nevnímá, jen se chce dostat z toho potrubí, ven z téhle budovy.

Znovu se ozve řev a vrčení. Michaela polije smrtelný pot. Nejhorší je, že to už i cítí. Zaplavuje ho čpavý zápach hnijícího masa, z kterého mu slzejí oči.

Najednou uvidí asi padesát metrů před sebou záchranu. To příslovečné světlo na konci tunelu. Konec šachty. Sebere všechny síly a vyrazí směrem ke světlu. Pětadvacet metrů. Zvuky, které ta bestie vydává, najednou ustanou, jako kdyby to byl jen sen. Hluk i smrad zmizí.

Dvacet metrů od svobody se Michael zastaví. Bestie je pryč, před ním světlo. Jediným vysvětlením je, že se odplížila do svého světa stínů. Ale než Michael stihne vydechnout úlevou, světlo potemní a on najednou nic nevidí. Srdce se mu zastaví, protože před sebou spatří zářící oči. Divoké oči, které planou zlobou. A zužují se, jako by se bestie připravovala k útoku. Michael si uvědomí děsivou skutečnost – je jich tu víc.

Vzápětí uslyší za sebou vrčení svého pronásledovatele. Funí mu za krk.

Ztuhne a není schopen se pohnout, ohlédnout se za sebe ani se podívat dopředu. Je v pasti. Zaplaví ho hrůza, mozek má ochromený. Neviditelné bestie číhají a vyčkávají. Je slyšet jejich těžký dech. Zápach je ochromující, zvedá se mu z něj žaludek. Skoro ztrácí vědomí a možná je na pokraji smrti. Cítí, že to bude pro něj milosrdnější.

Dech ztichne. Možná, že si to oba útočníci rozmysleli a nechají ho být. Ale všude kolem pořád cítí pach smrti. Čekání už je pro něj hotovým mučením.

Najednou ho něco popadne za nohu a odtáhne ho kus zpátky. Michael je ochromený strachem a stažené hrdlo nevydá ani hlásku. Ta bestie ho závratnou, nelidskou rychlostí vleče zpět rourou, zpět do temnoty.

Mary se s trhnutím posadila na posteli a přerývaně dýchala. Podívala se, kde je Michael. Ale v pokoji nebyl. Zmizel hned, jak usnula po milování. Srdce jí bušilo až v krku. Naplnily ji nejhorší obavy. Kočka nahrbila hřbet a zasyčela na Mary jako na cizí. Mary vyskočila z postele a neobtěžovala se ani s županem. Vyběhla z ložnice do obýváku: nikde nikdo. V kuchyni se na stole válel nedojedený sendvič a po Michaelovi ani památky. Pod dveřmi pracovny viděla světlo. Popadla za kliku a modlila se, aby se to proboha nestalo znovu. Vešla dovnitř.

Michael seděl u stolu a Otis mu spal u nohou. Překvapeně se otočil.

Jen tam stála a zírala na něj. Tázavě se na ni podíval. Chvilku trvalo, než se mu s úlevou zhroutila do náruče. Oči se jí zalily slzami.

Byl to jenom sen.

„Copak, drahoušku?“

„Slíbíš mi něco, Michaeli?“

Držel ji pevně v objetí: „Cokoli chceš.“

„Že už je to všechno minulost? Že už nikdy nic takového neuděláš?“

Michael se jí podíval pevně do očí a řekl: „Slíbil jsem ti to už před dvěma lety… Už nikdy. Nikdy.“

4

Všude shon a rámus. Kolem recepce procházejí davy lidí a všichni mluví jeden přes druhého. Policejní stanice v Byram Hills, tahle budova postavená ve dvacátých letech, byla svědkem toho, jak se město dvacetinásobně zvětšilo. Jeho prudký růst zaručoval policistům trvalý přísun práce. Počet zaměstnanců se z původních pěti rozrostl na sto. Dříve zatýkali hlavně opilce a výtržníky. Nejrušnějším dnem tu vždycky byla sobota. Teď už je nové tisíciletí a sloužící policisté by dali cokoli za to, aby se mohli vyhnout další vraždě.

Dnes ráno courali policajti jako obvykle dovnitř a ven a zavírali zatčené do cel předběžného zadržení v suterénu. Mladí pochůzkáři v modrých uniformách popíjeli na starobylém mramorovém schodišti kafe a přežvykovali bagety před začátkem ranní směny.

Detektivové sídlili v prvním patře. V kanceláři stavěné pro pět stolů jich bylo natěsnáno patnáct. Busch měl na sobě sportovní sako a džíny. Jeho stůl byl zavalen papíry. Liboval si v organizovaném nepořádku, šanony se tu válely jeden přes druhý. Na stole stála způli vypitá limonáda. Busch byl hrdý na to, že neholduje ani kafi, ani koblihám. Na druhou stranu jeho každodenní kola a snídaně z fastfoodu z něj nedělaly zrovna vítěze soutěže o nejlepší stravování. Pracoval tu už patnáct let, z toho pět let byl detektivem. Byly chvíle, kdy tu práci nesnášel, ale teď už si zvykl a čekal na osmnáctého března za pět let, kdy bude mít nárok na odchod do penze. Nastupoval sem jako všichni ostatní, mladý a plný energie, celý žhavý vymést z města zločin. Ale zločiny vás za chvilku pěkně vyčerpají a je úplně jedno, jak moc se snažíte, protože pokaždé se objeví nějaký další hajzl, který někoho přepadne. Z nízkého procenta usvědčených pachatelů se mu dělalo zle. Jako mladý idealista si myslel, že zatčení vždycky povede k obvinění a svět se zbaví jednoho usvědčeného lumpa. Ve skutečnosti jich ale museli polovinu pustit a ti se zase vesele vrhli do víru zločinu. I když se jeho postoj k policejní práci změnil, nikdy neslevil ze svých zásad. Sám sebe vždycky považoval za prodlouženou ruku zákona. Jeho úkolem bylo chytat zločince a shánět proti nim důkazy. Co se stane potom, je práce někoho jiného. Nikdy nepřistoupil na žádné kompromisy a jeho postoj ke spravedlnosti nemohlo nic změnit.

Jednou vezla Jeannie jejich syna Robbieho do nemocnice, když si zlomil ruku na skateboardu. Jela příliš rychle a chytil ji policajt, který prostě jenom chtěl splnit svou měsíční kvótu, a bylo mu úplně jedno, že chlapec trpí. Jela devadesátkou na padesátce, takže jí napařil pětisetdolarovou pokutu. Prosby nepomohly a policajta ani nenapadlo, aby je do nemocnice doprovodil. Jeannie Paula prosila, aby to nějak zaonačil a smetl ze stolu, pak mu i vyhrožovala. Ale neudělal nic, i když kvůli tomu museli platit dvakrát vyšší pojistku na auto. Paul se prostě odmítl jakkoli angažovat. „Zákon je zákon,“ opakoval. Jeannie se na něj dva týdny zlobila a měsíc s ním nechtěla spát. Řekla mu: „Ty máš svoje zákony a já mám svoje.“

Vedle Busche seděl Johnny Prefi. V koutku úst mu visela nezapálená marlborka. Černé vlasy mu trčely od hlavy, ne kvůli tomu že by je měl nagelované, prostě si je jenom nemyl. Na tričku bez rukávů se mu skvěl nápis Jdi do prdele! Jestli nepřestaneš čumět, zabiju tě. Přeju hezkej den.

Nebylo těžké uhodnout, proč má na rukou pouta.

„Johnny, jsi v podmínce a stačí, když přejdeš na červenou, a už se vezeš,“ řekl Busch.

Johnny na něj jenom zíral, jako kdyby nerozuměl anglicky.

„A když jsi na objednávku zapálil sklad, tak to je zatraceně víc než nějaký přecházení na červenou.“

„Ale nikomu se nic nestalo,“ zabručel Johnny.

Busch na něj vyštěkl: „Ty to vůbec nechápeš. Požár…“

„Vy se bojíte ohně?“ utahoval si z něj Johnny.

Ale neměl šanci. „Kdybych měl rád oheň,“ řekl Busch klidně, „stal bych se hasičem.“ Pak se znovu zadíval do papírů.

Johnny se zamyslel a na tváři se mu objevil úsměšek. Přehodil si nezapálenou cigaretu do druhého koutku a zeptal se: „Nemáte oheň?“

Busch na něj zůstal nevěřícně zírat.

Přerušil je jeho šéf, kapitán Robert Delia: „Paule, seznam se s Dennisem Thalem. Bude u tebe na stáži.“

Busch se postavil, aby přivítal pohledného muže kolem třicítky. Světle hnědé vlasy mu už trochu řídly. Měl pěkný oblek a pevný stisk ruky. Z celého jeho postoje vyzařovala jakási arogantní dychtivost. Stál vzpřímeně, levou ruku v kapse a hlavu mírně nakloněnou.

„Rád vás poznávám,“ pozdravil se s ním Busch.

„Potěšení je na mé straně.“ Thal hovořil potichu, téměř šeptal.

„Neberte to jako urážku,“ řekl Busch Thalovi a pak se otočil k Deliovi, „ale nemám čas vodit někoho za ručičku.“

Delia byl sice o půlku hlavy menší než Busch, ale nedělalo mu problém zjednat si rychle respekt. „Teď mě dobře poslouchej, Paule. Detektiv Thal má za sebou devět let služby a poslali ho k nám ze státní policie, aby nám pomohli vyřešit nedostatek lidí. Chtějí, aby absolvoval kolečko u někoho z nejlepších detektivů, ale ti mají zrovna všichni dovolenou, takže to zůstalo na tobě, je ti to jasný?“

Busch věděl, kdy je načase ustoupit. Přikývl.

„Kromě povinností detektiva se Paul věnuje také našemu probačnímu programu,“ objasnil kapitán Thalovi.

Busch se díval na Deliu a bylo mu jasné, že nemá cenu o téhle záležitosti dál debatovat. Zatvářil se jako policista z náborového letáku. „Jsem si jistý, že vám kapitán vyprávěl o našem úžasném pracovním prostředí. Někdo tomu říká ráj, někdo eldorádo a všichni naši klienti v podmínce sekají dobrotu.“

Delia se otočil k Thalovi a vedl ho pryč: „Ukážu vám pracovní stůl, než vás stihne tenhle chlap úplně otrávit.“

„Uvidíme se pak,“ zavrčel za nimi Busch. Dneska měl šéfa plné zuby.

Thal se otočil, ukázal na něj prstem a mrkl. „To si pište.“

Busch se otočil a zamumlal si pod vousy: „Trhni si nohou.“

Mary byla učitelkou, o jaké každý sní. Na hlavě měla železničářskou čepici a vedla za sebou celou třídu pětiletých capartů. Všichni z plných plic zpívali jako vojáci za pochodu.

„Jede, jede mašinka, kouří se jí z komínka. Jede, jede vláček, malý motoráček.“

Třída byla krásně zařízena. Všude samé hračky. Před dvěma měsíci Mary přijali na místo učitelky, která šla na mateřskou dovolenou. Mary si brzy získala nejen respekt svých kolegů, ale milovaly ji i děti. A také jí důvěřovaly.

Dostala na starost předškoláky, což si vždycky přála. Malé děti měly totiž ještě čisté srdce i mysl. V Greenwich Country Day by jí platili lépe, ale ve Wilby si ji získali právě tím, že jí nabídli pětileté děti. Předtím učila čtvrtou třídu. Měla ty děti ráda, ale cítila, že mladším může dát víc. Jejich nevinnost byla bližší jejímu optimistickému pohledu na svět.

Do místnosti tiše vstoupila ředitelka Liz Harveyová a usmála se na děti. Šedé vlasy měla sčesané do drdolu. Než stačila udělat krok dovnitř, všechny děti ztichly. Podala Mary složku papírů. Když se Mary podívala, o co jde, celá ztuhla.

„Je všechno v pořádku?“ zeptala se Liz a položila jí ruku na rameno.

„Ano,“ usmála se Mary a znovu se podívala na lékařskou zprávu.

„Doufám, že jsou to dobré zprávy. Tahle třída zjevně pozitivně ovlivňuje plodnost.“ Liz už v duchu přemýšlela, koho sem sežene na záskok. To bude už pátá učitelka za poslední tři roky, která odejdi na mateřskou, pak zjistí, že dá raději přednost vlastním dětem, a do práce se nevrátí. „Jestli tu není váš manžel, tak vás ráda odvezu.“

„To přece není nutné. Nevadilo by vám, kdybyste vzala výuku za mě?“

„Vůbec ne.“

Michael stál za pultem svého obchodu Safe&Sound. Z reproduktorů zněl tiše Aaron Copland. Michaelovi právě nadával starší nevrlý muž jménem Rosenfield, zatímco jeho překrásná žena stála pár kroků za ním.

„Chci to opravit.“ Jeho bezpečnostní kamera ležela na stole už podruhé za čtrnáct dní.

„Já to dám do pořádku.“

Žena si manžela vůbec nevšímala a vyzývavě se na Michaela dívala. Ten dělal, co mohl, aby jí svůdný pohled neopětoval. Byla příliš krásná a její úsměv příliš zářivý. Nenápadně se poškrábal na nose prstem se snubním prstýnkem, aby jí naznačil, že už je zadaný. Žena se však nedala odradit a jen mu na oplátku ukázala svůj prsten s dvoukarátovým diamantem.

„Záleží mi na zabezpečení. Nainstaloval jste to dobře, ale některé součástky… Možná byste měl změnit dodavatele…“ Rosenfield si všiml, kam se Michael dívá. „Ale vy mě vůbec neposloucháte.“

Michael sebou trhl. „Promiňte, pane Rosenfielde. Určitě vám to opravím.“

„Ale já chci činy, a ne jenom plané sliby.“ Rosenfield se odmlčel a konečně trochu zmírnil tón. „Já vás mám rád, Michaeli. Možná byste měl popřemýšlet o jiném oboru.“

„Ne, děkuji, tenhle se mi líbí a jsem v něm dobrý.“

Rosenfield se netvářil právě přesvědčeně: „Umíte ještě něco jiného?“

„Nic legálního,“ usmál se Michael.

„To se mi líbí,“ rozesmál se Rosenfield a zamířil ke dveřím. „Doufám, že mi to do víkendu zprovozníte.“

Nabídl své ženě rámě a ještě při odchodu se smál: „Nic legálního…“

I jeho žena se na Michaela přes rameno usmála. Nemohl si pomoci a úsměv opětoval. Takhle reaguje na flirtování většina mužů.

Do obchodu vkráčela Mary, na hlavě pořád ještě železničářskou čapku. Ve dveřích se minula s Rosenfieldovými.

„Věrný zákazník?“ usmála se na Michaela.

„Tenhle? Ne, je to jenom nabručenej a nadrženej otrava.“

Mary ho objala kolem krku. „Co kdybych já byla nadržený zákazník?“

„Tak to bych ti musel zkontrolovat celý systém.“ Michael opatrně volil slova. „Nejdřív bych všechno odstrojil a vyzkoušel svými nejlepšími nástroji. Hlavně bych si dával pozor, abys odešla naprosto spokojená a často se vracela.“

„A můžu si nechat tu čepici?“

„Uvidíme,“ řekl Michael a políbil ji. Nikdy na sebe nežárlili. Najednou mu něco došlo a podíval se na hodinky. „Neměla bys být ve škole?“

Michael se řítil centrem města a svíral volant tak pevně, až mu zbělaly klouby prstů. Myšlenky mu vířily v hlavě. Mary seděla vedle něj a ruce jí klidně ležely na klíně.

„Jak jsi to přede mnou mohla skrývat?“ zeptal se.

„Já jsem to neskrývala. Jenom jsem nechtěla, aby sis dělal starosti.“

„Co teda říkali?“

„Ze chtějí udělat nějaké další testy.“

„A to je všechno? Jaké testy?“

Slyšela v jeho hlase strach a zadívala se ven z okénka.

„Mary, jaké testy?“

Zhluboka se nadechla: „Vaječníků.“

Michael sevřel volant ještě pevněji a snažil se uklidnit. Nedokázal se na ni podívat, protože měl strach, že pak by se ta noční můra vyplnila.

„Určitě to nic není. Přece neumírám…“

„Co říkal doktor? Pořád nemůžu uvěřit, že jsi šla na ty testy a neřekla mi o tom.“

Mary byla klidná. Vždycky byla optimistka a věřila, že všechno bude v pořádku. Tím si byla jistá, byla to její mantra. „Podívej se na mě,“ pohladila ho po tváři. „Nic se neděje, všechno se zase vrátí do starých kolejí. Když nemám strach já…“

„Myslím, že to můžeme vyléčit,“ řekl doktor.

Michael hladil Mary po zádech a snažil se tak uklidnit ji i sebe. Doktor Rhineheart mluvil otcovským tónem. „Zahájíme léčbu. Máme vysoké procento úspěšnosti.“

Seděli v typické ordinaci, kde byl dubový stůl, dvě křesla pro pacienty a na stěně dvě fotografie doktorovy manželky a dvou dětí. Doktoru Phillipu Rhineheartovi bylo pětačtyřicet, ubývalo mu vlasů a na spáncích šedivěl. Stál a opíral se zády o stůl. Vždycky měl pocit, že vést takovéhle rozhovory vsedě je příliš formální. Jako by šlo o obchodní záležitost. Michael a Mary se snažili zachovat klid, aby neznervózňovali i sebe navzájem, ale Rhineheart jim viděl až na dno duše. Už to viděl tolikrát. Zákeřná nemoc ničí nejen těla, ale i lidská srdce, otravuje všechno kolem a rozsévá zkázu. „Vím, že je to těžké…“

„A co děti?“ zeptala se Mary nezúčastněným hlasem.

Rhineheart zavrtěl hlavou. „Jsou zasaženy oba vaječníky a musíme je odstranit.“ Tohle byla nejhorší část jeho práce a přinášela mu spoustu bezesných nocí. Byl vychrtlý, což byl nepochybně důsledek stresů, a teď si jasně uvědomoval, jak mu na tenkém krku nad bílým pláštěm poskakuje ohryzek. „Je mi to líto.“

Mary položila ruku na Michaelovu a on ji nepřestával hladit po rameni. Nedokázali si pohlédnout do očí ze strachu, že by to rozbilo jejich sebeovládání napadrť.

„Ta léčba… Kolik to bude… Kolik…“ Michael zadržel dech.

„S tím si nemusíte dělat starosti, to pokryje vaše pojištění.“

„Kolik?“ naléhal Michael a bál se odpovědi.

„Rakovina je v pokročilém stadiu. Může to dosáhnout tak dvou set padesáti tisíc podle léčby, jakou zvolíme. Ale nebojte se, nebudeme podnikat nic experimentálního. Pojištění všechno pokryje.“ Rhineheart mluvil klidně a přesvědčivě. „Ujišťuji vás, že naše klinika je nejlepší.“

Michael měl pocit, jako by se na něj stěny místnosti řítily. Nikdy v životě se necítil tak bezmocný jako teď. Připadal si jako kat, který má stisknout popravčí knoflík, a nemůže zachránit člověka, kterého má před sebou. „Nemám pojištění,“ řekl, jako by oznamoval rozsudek smrti.

Tohle se stávalo příliš často, lidé nebyli na rakovinu připraveni. Rhineheart patřil k těm nemnohým doktorům, kteří tlačili na americkou vládu, aby existovalo povinné krytí nákladů na zdravotní péči pro všechny občany, ale byl to jenom hezký sen. Nepřinášelo by to dostatečný „zisk“, a tak se to nikdo neobtěžoval prosadit. Doktor se otočil na Mary: „A co škola? Ty většinou mívají výborné programy pro zaměstnance.“

„Jsem tam jenom dva měsíce. Ještě mi zbývá devadesát dní, abych na to měla nárok,“ odpověděla sklesle.

„Chápu,“ vydechl Rhineheart. Nákladů na svou péči by se vzdal, ale pořád je tu ještě účet za operaci, ozařování a chemoterapii. To všechno stojí velké peníze. Nemocnice není dobročinné zařízení. Medicína je výdělečný byznys, jsou tu rozpočty, které je nutné dodržet, a akcionáři, které je nutno uspokojit. Hlavním cílem medicíny není pacient, ale zisk. Bylo mu to pořádně proti srsti.

Postavil se a uklidňujícím tónem pronesl: „Dobře, takže sestavíme program léčby. Michaeli, vy si promluvte s bankou. Já vám rád pomůžu se všemi formuláři, jsem si jistý, že něco dostanete.“

Michael strnule seděl.

5

Michael prošel otočnými dveřmi do vstupní haly banky. Obrovský prostor dělený mramorovými sloupy v něm okamžitě probudil pocit vlastní bezvýznamnosti. Kolem něj spěchali obchodníci a úředníci za svými úkoly. On jediný tu stál jako ztracený. Dorazil s pětiminutovým zpožděním a musel čekat ještě dalších deset minut, než mu bankovní úředník mlčky nabídl židli.

Kerry Seitz v trojdílným obleku se s důležitým výrazem probíral jeho složkou. Listoval papíry a nehnul ani brvou. Patnáct minut nevydal ani hlásku a zkoumal zprávy o Michaelově životě získané z různých zdrojů: úvěrových společností, oddělení evidence automobilů, státního i federálního soudního systému. Michael se cítil v obrovském křesle jako malý kluk. Netrpělivě sebou šil a snažil se nevypadat zoufale.

Konečně Seitz vzhlédl, prohrábl si rukou dokonalý účes a pak chladně pravil: „Ne, je mi líto.“

„Prosím?“

„Nemůžeme vám pomoci.“ Seitz odstrčil žádost stranou.

„Nepoložil jste mi jedinou otázku.“

„Četl jsem vaši žádost. Potřebujeme mít půjčku krytou.“ Seitz odložil složku za sebe a začal se věnovat jiným materiálům.

„Můžu ručit svým obchodem,“ protestoval Michael. Viděl tomu úředníčkovi až na dno duše.

„Abych tak řekl,“ prohlásil Seitz bez okolků, „vaše minulost všechno velmi komplikuje.“

„Udělal jsem pár chyb…“

„To tedy ano.“

„Ale když jsem si tu otevíral účet, tak vám to nevadilo.“

„Spravovat vaše peníze je něco naprosto jiného než vám nějaké půjčit.“

Michael se vymrštil z křesla a měl sto chutí skočit mu po krku. „Půjdu do jiné banky.“

„Ušetřím vám námahu,“ řekl Seitz a vstal. Člen ochranky už trochu zbystřil. „Nikdo vám nepůjčí ani vindru. Jste trestaný, máte zcela bezcenný obchod a žádnou úvěrovou historii. Jste rizikový klient. Do toho nikdo nepůjde.“

„Ty hajzle, moje žena umírá.“

„Je mi líto, ale s tím se musíte vypořádat sám. Hezký den.“ Strážný se postavil těsně vedle Michaela a ten beze slova vystřelil ven z banky.

Chladná, zářivě bílá místnost. Je zajímavé, že ještě dnes, kdy všichni mluví o důležitosti psychiky, jsou nemocnice pořád jenom bílé. Všechny studie o tom, jak je pro relaxaci dobrá modrá a žlutá, končí na prahu zdravotnických zařízení. Neosobnost je heslem dne.

Mary s Michaelem jedli jedno z typických nemocničních jídel: roštěnku v hnědé vodnaté omáčce, rozvařené fazolky smíchané s bramborovou kaší a půl hrušky neidentifikovatelné barvy. Tohle jídlo jasně vysvětlovalo, proč jsou na nočním stolku hory chipsů a sušenek. Mary seděla na posteli a všude z ní trčely různé trubičky a hadičky. Michael si k ní přitáhl židli a použil její postel jako stůl.

„Můžu ti něco přinést?“

„Všechno mám. Jak bylo v práci?“

„V pohodě.“ Už tam tři dny nebyl.

Vzal si trochu rozmačkaných brambor a při voněl k nim. „Nejsou tak špatné.“ Odpovědí bylo stísněné ticho. Podíval se na Mary v nemocniční košili a dal by život za to, aby si to s ní mohl vyměnit.

„Promiň,“ řekla.

„Neblázni, nemáš proč se omlouvat. Ty za to nemůžeš.“ Michael nedokázal setřást pomyšlení, že všechny tyhle útrapy jsou trestem za jeho někdejší činy.

„Jak tohle zaplatíme?“ zeptala se, i když věděla, že každá zmínka o téhle záležitosti Michaela ničí.

„S tím si nedělej starosti.“

„Ale naše úspory jsou skoro pryč.“ Mary se snažila ovládnout zoufalství a nervózně si pohrávala se zlatým křížkem na krku. Byl to zvyk z puberty. Kdykoli byla ve stresu, uklidňovala se přívěškem, jako by to byl mocný amulet. Byla to nevědomá reakce; Michael si byl jistý, že Mary ani neví, že to dělá. Křížek jí daroval strýček John k prvnímu přijímání. Málokdy si ho sundávala. Michaelovi vždycky vadilo, že když se milovali a ona byla nahoře, tak se jí houpal na krku a odráželo se od něj měsíční světlo. Pokaždé měl pocit, že je někdo sleduje. Mary sice tvrdila, že ji křížek ochraňuje, ale Michael o tom odjakživa pochyboval a teď, po potvrzení její diagnózy, měl jasno.

„Ty se hlavně starej, aby ti bylo lépe. Zvládnu to zaplatit, není to žádný problém.“ Michael měl stažený žaludek. I když spolu za ta léta prožili dobré i zlé, nikdy jí nelhal, dokonce ani v době, kdy byl ve vězení. Možná jenom takové ty bezvýznamné lži jako: Líbí se mi tvůj nový účes. Chtěl bych ten film vidět. Ta ženská není hezčí než ty. Ale nikdy to nebyla jasná lež. Teď jí za dvě minuty stihl říct tři.

„Michaeli?“ Mary se na něj přese všechno dokázala zářivě usmát.

„Ano?“

„Já to zvládnu.“ A i když to myslela naprosto vážně, Michael se nemohl zbavit strachu, že to nejhorší teprve přijde.

Michael se pokoušel uvelebit na té nejnepohodlnější židli, na které kdy seděl. Mary měla od hlavy až k patě nějaké hadičky a drátky. Spala. Noční sestra se jmenovala Varrisa Schrierová a vládla personálu pevnou německou rukou. Byla zavalitá a z bílé uniformy doslova přetékala. Obličej měla stejně hrubý jako ruce. Ale nebyla vůbec přísná a vždycky ji povolávali k nejtěžším případům, protože uměla projevit soucit.

„Pane St. Pierre,“ uslyšel její hlas, když strčila do pokoje hlavu, „jděte se domů vyspat. Potřebujete odpočinek stejně jako vaše žena.“

„Doma nedokážu usnout.“

Sestra potichu vešla dovnitř a začala uklízet časopisy a noviny, sesbírala prázdné sáčky od jídla a uvedla rychle místnost do pořádku. Michael se díval na Mary a přál si, aby sestra stejně snadno dokázala uvést do pořádku úplně všechno.

„Dejte si říct,“ položila mu svou mužskou ruku na paži. „Nepomůžete jí, když nefungujete na sto procent.“

„Myslím, že jsem pro ni stejně nikdy nefungoval na sto procent.“

„Pak je možná nejlepší chvíle s tím začít,“ prohlásila sestra Schrierová, vzala Maryinu kartu a mlčky tam něco zaznamenala. „Za její stav se nesmíte obviňovat. Často vídám, že hledáme nějakou příčinu, proč se náš milovaný ocitl v tak tragické situaci, a pak se začneme zcela nelogicky obviňovat sami.“

Sestra věděla velmi dobře, že nejbližší příbuzní potřebují stejnou podporu jako pacient. Dlouho mluvila s Mary o Michaelovi a oběma bylo jasné, že potřebuje někoho blízkého kromě Mary, nějakého důvěrníka. Někoho, komu by se mohl svěřit se svým zármutkem. S Maryiným svolením před půlhodinou někomu zavolala.

Dveře se pomalu otevřely a tyčil se v nich Busch.

Busch hrál kulečník u svého oblíbeného stolu, jehož plátno bylo cítit whisky a bylo skoro prošoupané. Hrál skvěle. Tohle byl jeden z nejšpinavějších barů Severní Ameriky. Pocházel z padesátých let, v té době sem chodíval hrát ke stejnému stolu Buschův otec. I chvíli před středeční půlnocí tam bylo pěkně živo. Pár chlapů diskutovalo o politice a o životě a pár kravaťáků čekalo, až do dveří vstoupí dívka jejich snů.

„Dáš si ještě jedno?“ zeptal se Busch.

Michael bezmyšlenkovitě házel šipky a neodpovídal. Ale Busch stejně mávl na barmana a objednal další rundu. Celou cestu sem a celou půlhodinu, co už tu byli, se snažil Michaela pňmět k hovoru. Jako policajt velmi dobře věděl, co dělá s lidmi stres. Nakonec vybuchnou a můžou ublížit sobě nebo ostatním. Ale nemohl dělat nic jiného než vyčkávat a být trpělivý.

„Občas tě život pořádně zmáčkne,“ řekl konečně Michael.

Busch umístil poslední dvě koule. „Ona se z toho dostane, je to silná ženská.“ Přešel na druhou stranu stolu, popadl trojúhelník a narovnal tam koule.

Michael hodil další šipku. „Dvě stě padesát tisíc je víc prachů, než jsem kdy měl. Dokonce jsem tolik ani nenakradl.“

Busch tu poznámku přešel bez povšimnutí: „Jak to, že nemáte pojištění?“

„Šlo jenom o tři měsíce. Když Mary odešla z posledního místa, přestali jí tam platit pojištění, ale stačilo vydržet devadesát dní a měla by nárok v nové škole.“

Busch tomu rozuměl, po bitvě je každý generál.

„Šlo jenom o tři měsíce,“ opakoval Michael sám pro sebe. Barman položil na stůl Buschovu kolu a whisky Jack Daniel’s pro Michaela.

„Máme asi pětatřicet tisíc,“ nabídl mu Busch.

Michaela to dojalo. „Dík, ale tvoje peníze si vzít nemůžu.“

„Taky nejsou pro tebe, ale pro Mary. Takže klidně.“ Busch přestal hrát a naklonil se přes kulečníkový stůl. „Ale pořád je to málo. Přece by ti měli někde něco půjčit, když se zaručíš svým obchodem.“

Michael zavrtěl hlavou: „Banky nejsou prostě moc vstřícné.“

„A co rodina? Někoho přece máš.“

„Maryina máma umřela chudá jako kostelní myš a mně rodiče nenechali ani vindru.“

„Nenapadlo tě někdy najít své pravé rodiče?“

Michaelovo příjmení ukazovalo na francouzský původ, ale tohle jméno nebylo jeho pravé. O svých biologických rodičích věděl jenom to, že to byli ze tří čtvrtin Irové a z nějakého důvodu se o něj nemohli starat a odložili ho do sirotčince, když mu byl sotva měsíc. Michael se nikdy neutápěl v sebelítosti a své rodiče nehledal. Říkal si, že má štěstí, že si St. Pierrovi vybrali a adoptovali právě jeho.

„Teď už je moc pozdě,“ odpověděl Michael. „Ani nevím, co bych jim měl říct.“

Pár softbalových hráčů hlasitě slavilo vítězství a vyřvávali u jukeboxu. Busch dál hrál kulečník. Dostal všechny koule do rohu a pak se otočil na Michaela. Tvářil se zamyšleně: „Doufám, že nemyslíš na to, co já?“

Michael se zatvářil ublíženě a podíval se Buschovi do očí: „Dal jsem Mary slovo.“ Samozřejmě že ho návrat ke kriminální kariéře napadl, ale nikdy by neporušil slib, který dal své ženě. Michael se zamyslel a házel jednu šipku za druhou. „Když ty peníze nezískám…“ Vypadal hrozně.

„Ale nech toho, vždycky se najde nějaký způsob.“

„Není to fér,“ řekl Michael.

„Život není fér. Bůh nestvořil férový svět.“

„Já už na ty povídačky o Bohu kašlu.“

„Mary by tě neměla slyšet takhle mluvit.“

„Podívej, udělal jsem v životě pár chyb, pak jsem za ně zaplatil a nikdy jsem si nestěžoval.“ Házel šipky stále prudčeji. „Ale Mary nikdy neublížila živé duši. Je ztělesněná laskavost. Dokonce i po tom všem, co jsem jí udělal… Víš, že nikdy nevynechala mši? A podívej, co se jí stalo. Nedokážu pochopit, že by Bůh tohle dopustil.“

Busch si vůbec nevšímal toho, že se Michael každou šipkou trefil do desítky. „Jenom hledáš někoho, koho bys mohl obvinit. Ale já ti rozumím, na tvém místě bych dělal to samé.“

„Myslím to vážně. Neexistuje žádný důkaz, že Bůh existuje. Vysvětli mi, proč Mary onemocněla, a nechod na mě s tím, že to je zkouška víry. Moje víra už byla zkoušená dost a nikdy to k ničemu nevedlo. Mary zas nemá nic jiného než tu svou víru a podívej, kam to dopracovala.“

Busch si sedl na kulečníkový stůl. „Všichni potřebujeme v něco věřit. Je jedno, jestli je to Bůh, Buddha nebo třeba Elvis. Všichni potřebujeme víru. Dává nám naději. Naději, že existuje něco lepšího než tenhle svět, něco, za co stojí usilovat. Kvůli téhle naději ráno vstáváš z postele. Pořád v něco doufáš: že se ti v práci podaří kšeft, že se budeš v noci milovat se ženou.“

„S nadějí si nevystačíš. Nezaplatí ti účty ani ti nezachrání život.“ Michael zase začal házet šipky.

„Potřebuješ naději a jednoduchý systém hodnot. Víru, která tě vede a nutí tě pokračovat a bojovat. Pro mě je to víra v zákon a jeho prosazování.“ Busch si vzal sklenici se zbytkem koly. Michael se usmál a zvedl svou sklenici k přípitku: „Na pravdu, spravedlnost a americký způsob života. Na tebe, Supermane.“

„Díky, Lois,“ Busch se přinutil usmát. „A co drží nad vodou tebe?“

Michael chvíli mlčel a pak prostě řekl: „Mary.“

***

Nemocnice v Byram Hills působila brzy ráno velmi zvláštním dojmem. Zádní lidé zvenčí, žádný falešný soucit, který má ulevit zármutku. Návštěvní hodiny začínaly až v devět. Lékaři a sestry se chystali na další den, vyplňovali papíry a připravovali se na operace.

Michael vstoupil do haly jako duch, v těch samých šatech jako včera, jenom trochu zmačkanějších. Věděl, že je ještě moc brzy, ale déle už nemohl vydržet. Vždycky když se někam vetřel bez povolení, tak mu to trochu zvedlo adrenalin. Pod jednou rukou třímal šanon a v druhé nákupní tašku. Sehnul se, aby neupoutal pozornost sestry.

Mary měla ráno podstoupit další testy a Michael ji chtěl vidět dřív, než ji odvezou. Učet za tahle vyšetření skoro zruinoval jejich tenčící se finanční rezervu. Jestli brzy nesežene peníze na operaci a léčbu, nemocnice jí už nebude držet lůžko a ta slabounká naděje, kterou Mary ještě má, se rozplyne.

Potichu vklouzl do Maryina pokoje. Mary byla vzhůru, seděla u stolku vedle postele a vypadala unaveně. Vždycky byla ranní ptáče, vstávala ráda před východem slunce. Když je svět ještě čerstvý a krásný. Měla nádherné vlasy, jako by se chystala na královský ples, ale takhle vypadala vždycky, bez ohledu na denní dobu. I když ji to teď vyčerpávalo, Mary si přála zůstat pro svého muže žádoucí.

Michael ji jemně políbil na tvář. „Dobré ráno.“

„Ahoj,“ řekla a vrátila mu polibek.

„Cos měla k snídani?“

„Vypadalo to jako ohřívaná sekaná ve tvaru vafle.“

Neubránil se úsměvu.

„Spal jsi dobře?“ zeptala se.

„Postel je bez tebe moc velká.“ Michael vyložil věci z tašky: make-up, oblečení, měkké ručníky místo těch nemocničních smirkových papírů. Vytáhl Maryinu oblíbenou knihu. Místa, kam půjdete od Dr. Seusse.

„Jsi na mě tak hodný.“ Vzala knihu do ruky a otevřela na první straně. „Četla jsem to dětem, než jsem odešla.“

„Já vím.“ Vytáhl diktafon a položil ho na stůl. „Rády by to s tebou dočetly. Nahraji tě a Liz si pak tu kazetu vyzvedne a přehraje jim to.“

„To byl tvůj nápad, viď?“ zeptala se a na řasách se jí zaleskla slza. Jenom docela maličká.

Michael se usmál a tahal ze své bezedné tašky další věci. Mimo jiné taky spoustu sladkostí, limonády a chipsy. Položil je na roh stolku vedle tří dalších tašek jídla, které koupil včera.

„Ty mě chceš vykrmit. Tohle se nedá sníst.“

„Tohle je pro mě,“ podíval se na ni potutelně.

Mary si vzala šanon ze školy a prohlížela si ho. Tak strašně si přála být ve třídě se svými žáky. Přeběhl jí mráz po zádech, když si prohlížela obrázky, které jí namalovaly děti. Tolik se bála, že už je neuvidí. „Přemýšlela jsem o něčem, nezlob se za to na mě. Říkala jsem si jenom…, že bych pro všechny případy měla dát svoje věci do pořádku.“

„Cože?“ nadskočil. Přitáhl si k posteli židli a posadil se na ni.

„Promiň, já jenom myslela…“

„Ne! Tohle nebudu poslouchat. Všechno zvládneme.“

„Já vím, já vím,“ vzala ho za ruku. „Promiň. Já jenom…, že je to tolik peněz.“

„Tohle už neříkej. St. Pierrové se nikdy nevzdávají.“ Michael se snažil ovládnout. „Nikdy.“

Ozvalo se tiché zaklepání na dveře a dovnitř strčil hlavu otec Patrick. „Miku, Mary, nepřicházím nevhod?“

Michael se podíval na Mary. Horší dobu si kněz vybrat nemohl.

„Mohl byste přijít za půl hodiny, otče?“ poprosila ho Mary.

„Jistě,“ přikývl kněz a zavřel za sebou dveře.

„Proč tu je?“ Michael se nedokázal ovládnout a na tváři mu bylo vidět potlačovaný vztek.

„Myslela jsem…“ Nedal jí šanci ani dokončit větu.

„Tak nemysli. Neříkej mi, že sis chtěla zařídit poslední pomazání.“

Mary už byla taky rozzlobená, ale na rozdíl od Michaela hněv ovládla. „Michaeli, trochu předbíháš. Jenom jsem si s ním chtěla promluvit a pomodlit se.“

Michael vztekle rázoval po místnosti. „Pomodlit se? Ke komu? To si opravdu myslíš, že je Bůh milosrdný, když dopustil tohle?“

Nedokázala mu hned odpovědět. V životě by ji nenapadlo, že bude muset bránit svou víru před člověkem, kterého miluje víc než samu sebe. Pak jí hněv zmizel z tváře a zašeptala: „Musíš něco pochopit. Jsou jenom dvě věci, na které spoléhám v nejtěžších chvílích života – ty a moje víra v Boha. A teď potřebuji obojí.“

Nemocnice už byla plná ruchu. Michael vyšel z Maryina pokoje. Otec Patrick seděl na lavičce obklopen staršími dámami. Povídali si o odpuštění a kněz se bezmyšlenkovitě probíral kuličkami růžence. Už byly ošoupané. Michael ho ignoroval a šel dál.

„Michaeli?“ zavolal kněz.

Otočil se a mlčky se na něj díval.

„Jak se máte?“ zeptal se otec Patrick.

„Moje manželka umírá.“

Patrick se na něj soucitně podíval: „Měl byste mít víc víry, Michaeli. Ještě není nic jistého. Pojďte se mnou, můžeme si promluvit. Pomodlete se s námi.“ Kněz mávl rukou ke dveřím, jako by jimi vedla cesta ke spáse.

„Nedělejte si ze mě legraci,“ vybuchl Michael. „Modlil jsem se od dětství a nikdy mi to k ničemu nebylo. Mary v Boha věří a podívejte se, jak na tom je.“

„No, ve vás rozhodně oporu nemá,“ hněv otce Patricka stoupal s každým slovem. „Když jste seděl ve vězení, tak na vás čekala. Zničil jste jí život, ale ona stála při vás, věřila vám. Bůh ví, co na vás vidí.“ Kněz se celý třásl a bílé vlasy mu padaly do očí. „Měl byste přestat být tak zatraceně sobecký a projednou stát při ní. Pomozte jí a přestaňte se litovat.“ Malý kněz postoupil o krok dopředu. Kdyby neměl na krku kolárek, s chutí by se vrátil do časů, kdy žil na bostonských ulicích, a jednu by Michaelovi vrazil.

„Já že se lituju?“ zařval Michael. „Já lituju jenom vás a vaši pomýlenou víru. Zavedl jste mou ženu na scestí, k víře v něco, co nikdy neexistovalo.“ Otočil se na patě a odkráčel halou pryč.

Otec Patrick byl zlostí bez sebe. Něco takového ještě nikdy nepocítil. Po téhle výměně názorů se jeho negativní pocity k Michaelovi jenom umocnily. Nemohl si pomoci, ale zrovna viděl jeho duši, jak se přímo v téhle asepticky bílé nemocniční hale propadá do nejhlubších pekel.

Michael vyběhl z nemocnice, v hlavě měl černo a upadal do beznaděje. Vždycky uměl problémy řešit a rozhodně se nenechal vláčet okolnostmi. Dokázal se na všechno podívat z mnoha úhlů a najít i neobvyklá řešení. Tenhle talent ho v jeho předchozím životě bezpočtukrát zachránil.

Zlodějem se nestal ze zoufalství a neschopnosti uplatnit se v běžném životě. Bylo to něco, co objevil, když se pokoušel pomoci příteli.

Bylo mu tehdy sedmnáct a pořád ještě nevěděl, čím by se chtěl stát. Ale jeho nejlepší kamarád Joe McQuarry to věděl moc dobře. Joe byl nadaný sportovec, který získal stipendium díky baseballu. Joe si byl už od dětství jasně vědom, na co má talent a jak ho využít. Byl to sport a smysl pro humor. Sport mu přinášel obdiv dívek a popularitu a smysl pro humor oblíbenost mezi kluky a problémy. Joe byl dobromyslný kluk, jehož představa o legraci se omezovala na vtípky, kterými si střílel z učitelů. Proto měl v kanceláři u ředitele církevní školy vyhrazenou židli.

A tak se stalo, že jednou v pátek seděl Joe v kanceláři ředitele a otec Daniels mu kázal o úpadku mravů. Barvitě mu líčil, jak se Joeova nadějná budoucnost může v okamžiku zvrtnout a jak špatně může dopadnout. Jeho trpělivost je u konce. Předchozí průšvihy mu nedávají jinou šanci. Jestli Joe provede ještě jednu hloupost, nezbude otci Danielsovi nic jiného, než ho vyloučit ze školy. Pokoušel se mu to přiblížit sportovní terminologií, aby to Joeovi opravdu došlo: ještě jeden faul, a vyloučí ho ze hry. A jestli si Joe myslí, že je chytřejší než všichni ostatní, můžou si to rovnou vyzkoušet: celý týden bude po vyučování zůstávat ve škole. Pak mu nařídil, aby zůstal sedět a ani se nehnul, dokud se nevrátí.

Joe se ošíval na židli a přemýšlel, co si ten chlap o sobě vlastně myslí. Za tři týdny Joe z téhle školy vypadne a čeká ho zářná budoucnost, zatímco Daniels tu bude trčet navěky. Joe seděl a zíral na cenu, která stála na Danielsově stole. Soška byla patnáct let stará a nápis na ní hlásal, že je odměnou za ředitelův výjimečný vztah ke studentům. A během čekání na ředitelův návrat zvítězilo Joeovo horší já. Čím déle se na to věnování díval, tím víc ho rozčilovalo.

Seděl tam a zíral na tu sošku skoro hodinu, když konečně vešla Danielsova sekretářka a oznámila mu, že ředitele odvolali a že se vrátí až v pondělí. Joe byl vzteky bez sebe, ale ovládl se, začal si balit věci a pak udělal něco, co pro něj mohlo mít dalekosáhlé důsledky. Jenže v rozpoznávání důsledků svých činů Joe nikdy moc silný nebyl.

Takže popadl i tu sošku, která trůnila na ředitelově stole.

Ten večer Joe, Michael a jejich kamarádi seděli na břehu jezera u ohně a popíjeli pivo. Joe vytáhl sošku, všichni propukli v jásot nad jeho husarským kouskem a tváře jim v záři ohně planuly nadšením. Kluci se řehtali, seběhli se kolem Joea a Michael ho i s trofejí vyfotil polaroidem. Joe otevřel další plechovku piva, všichni mu připili a on pak sošku v ohni obřadně spálil.

Ale jak minula půlnoc, Joeova odvaha se ztrácela. Začala na něj dotírat realita a on si uvědomil, co se nevyhnutelně musí v pondělí ráno stát. Otec Daniels zjistí, že jeho soška zmizela, a podezření zcela jistě padne na něj.

A to je faul, za který přijde červená karta a vyloučení.

Michael sledoval, jak se do přítelových očí vkrádá panika. Znal ho už deset let. Tehdy se poznali jedné chladné únorové neděle při ministrování. Za celou tu dobu neviděl svého sebevědomého přítele tak vyděšeného. Joe se snažil tvářit jako drsňák, ale Michaelovi bylo všechno jasné. Tohle mu ve škole neprojde a rodiče mu to neodpustí. A jestli ho vyhodí ze střední, může se s vysokou rozloučit. Noc, která začala jako prima mejdan, končila jako pohřební slavnost. Všech šest kluků se vracelo domů a litovalo svého kámoše. Nejvíc s ním ale soucítil Michael, který hned zamířil do garáže, kterou otec proměnil na dílnu. Byl to nadšený kutil a Michael se od něj jako kluk hodně naučil. V pubertě začal samozřejmě revoltovat a do dílny už nechtěl. Teď si prohlížel nástroje a vytáhl snímek z polaroidu. Připíchl si ho nad stůl a následujících šestatřicet hodin neúnavně pracoval. Tvar sošky trefil až na šestnáctý pokus a podstavec mu vyšel až po osmé. Ve 23:50 byl hotov a plížil se křovím ke škole. Pak po stromě vylezl na střechu a přes nouzový východ, který se třicet let nezamykal, se dostal dovnitř. Srdce mu bušilo v uších a cítil, jak mu stoupl adrenalin. Měl velmi zvláštní pocit. I když věděl, že to, co dělá, je špatné, on sám se cítil skvěle.

V pondělí ráno vstoupil Joe do ředitelovy kanceláře a celý rozechvělý očekával neodvratný konec své zářné budoucnosti. Ředitel seděl hodně dlouho mlčky a pak udělal neuvěřitelnou věc: Joeovi se omluvil. Tohle od něj Joe ještě nikdy nezažil. Daniels mu řekl, že v pátek ztratil nervy a zbytečně mu vyhrožoval. Prý už nemusí zůstávat po škole, a popřál mu hodně štěstí na vysoké.

Když Joe odcházel z ředitelny, podíval se váhavě na sošku a řekl si, že má asi halucinace, protože by přísahal, že ji viděl shořet.

6

Michael seděl v místním bistru a na stole před ním stály netknuté dva hrnky kávy. Oči zarudlé nedostatkem spánku se mu zavíraly. Připravoval se na další dlouhou noc a cítil se k smrti vyčerpaný. Nervózně si pohrával s vizitkou a očima těkal po jídelně. Měl pocit, že zradil Maryinu důvěru. Třikrát za sebou jí zalhal a teď tohle.

Vyčerpal všechny možnosti. Nemocnice po něm chtěla vědět, jak zaplatí operaci a následnou léčbu. Už teď utratili za tři dny víc než dvacet tisíc dolarů. Vyšetření, vyšetření a zase vyšetření. Čím dál náročnější a dražší. Doktor Rhineheart se pro ně snažil najít nějaké možnosti, ale žádné nebyly. Ekonomický ředitel nemocnice to řekl jasně. Jestli za léčbu nezaplatí, tak bude Mary bohužel muset opustit oddělení. Byli chyceni v pasti, neměli totiž dostatek peněz, aby mohli léčbu zaplatit, ale na druhou stranu nebyli tak chudí, aby měli nárok na státní pojištění. Už žebral všude a prosil o peníze každého, koho znal. Busch mu bude moct dát pětatřicet tisíc, jakmile zruší své penzijní připojištění. Michaela to deptalo, ale nakonec neměl na vybranou a nabídku přijal, čert vem hrdost. Na ty peníze si bude muset tři týdny počkat a ani zdaleka nebudou stačit.

Opravdu hluboké ponížení zažil včera. Zašel na poslední místo, kam se mohl obrátit. Seděl tam v kanceláři, dal si čaj, protože nechtěl vypadat nezdvořile jako předtím. Vysvětlil jim svůj problém. Pokud nesežene peníze, jeho žena zemře. Otec Patrick a farní rada si ho vyposlechli s vážnými výrazy a pokývali hlavou. Za celou dobu ho ani jednou nepřerušili.

A pak ho církev jednoduše odmítla: „Nemáme prostředky, abychom pomáhali farníkům.“ Rádi si ale na Mary vzpomenou při nedělní mši.

Michael si zamíchal vystydlou kávu a prohlížel si ostatní hosty. Byli tu jenom tři. Seděli na druhé straně jídelny a bůhvíčemu se smáli. Michael si nemohl pomoci, ale hrozně si přál, aby si takovéhle chvíle dokázal jaksepatří vychutnat v době, kdy žili bezstarostně. Kdy ještě nevěděli, že je o všechno může připravit lékařská diagnóza. Přál si, aby si tehdy tyto chvíle lépe uvědomoval a opravdu intenzivně je prožíval. Ze všeho nejvíc chtěl, aby se všechno dalo nějak vrátit zpátky. Připadalo mu tak dávno, kdy se naposledy cítil bezstarostně. A přitom to bylo méně než týden – ještě před pěti dny s Mary tlachali na Buschově večírku a neměli ani tušení, co přijde. Bylo mu jasné, že se čas vrátit nedá, ale ničilo ho i to, že se nedokáže nějak pohnout z místa.

Zčistajasna se objevil Finster, bezchybně oblečený do sportovního saka od Armaniho, bílé vlasy sčesané do ohonu. Posadil se a Michael si uvědomil, že Finster vypadá daleko starší, než když ho viděl poprvé. Bylo mu to vidět na očích, měl v nich tvrdý pohled, jako by toho už prožil neuvěřitelně mnoho.

„Zdá se mi, že potřebujete přítele,“ řekl Finster.

„Okolnosti se změnily.“

„Je mi líto vaší ženy,“ zašeptal Finster soucitně.

„Jo, děkuju…,“ vypravil ze sebe ztěžka Michael. „Chtěl jste si se mnou promluvit.“

„Jak se vám jinak daří?“

„Máme málo času.“

Finster pochopil a naklonil se blíž. „Vím, že už ve staré branži nepracujete, a respektuji to. Nemusíme o tom mluvit teď. Možná později, až na tom budete lépe.“

„Ne, teď, nebo nikdy.“ Jestli ho nevyslechne hned, ztratí nervy a Mary už nikdo nepomůže.

„Tak dobře. Ale jestli nemáte zájem, pochopím to a můžeme se rozejít jako přátelé.“

Michael se na něj pevně díval a nepřerušil oční kontakt. Věděl, že jednat s někým o takovýchto záležitostech je velmi choulostivé. Lidé z jeho branže nebývali zrovna důvěryhodní.

„Jsem připraven postarat se o všechny náklady na léčbu vaší ženy…“

„A co za to?“ přerušil ho Michael, protože mu bylo jasné, že to nemůže být žádná maličkost, když je Finster ochoten zaplatit dvě stě padesát tisíc dolarů.

„Jedná se o dva předměty, které zoufale potřebuji získat. Jsou v minimálně zabezpečené budově. Žádné ozbrojené stráže, snadný přístup…“

„Jsem v podmínce.“

„Tahle práce je v Evropě. Takže podmínku neporušíte.“

„Ale poruším. A ještě horší je, že poruším slib, který jsem dal své ženě.“ Michael si poklepal na srdce.

Finster si položil ruce na stůl. „Situace se změnila. Teď je v sázce její život. Slíbil byste jí to, kdybyste věděl, že bude na pokraji smrti? Jistěže ne.“

Měl pravdu, toho si byl Michael vědom. Nikdy by jí ten slib nedal, kdyby věděl, že na tom závisí její přežití. „Potřebuji vědět víc,“ řekl a upil studené kávy.

„Teší mě, že jste o tom ochotný přemýšlet. Bohužel tohle je vše, co vám teď mohu říci. Pokud se rozhodnete tu práci přijmout, tak vám vysvětlím podrobnosti. Ale jakmile jednou přijmete…“ Finster nechal ta slova viset ve vzduchu.

Michael si uvědomil, že nebude cesty zpátky. „Vždycky dokončím, co začnu.“

„Je tu ještě jedna věc. Možná je to pro vás důležité, možná ne. Ta práce může být v konfliktu s vaším náboženským přesvědčením.“ Michael v tom slyšel skryté varování.

„Pokračujte.“

„Jde o akci v kostele.“

Michael se uchechtl. „Život dokáže přinést paradoxy.“ Pohodlně se opřel a vzal si do ruky hrnek s kávou. „Já v Boha nevěřím.“ Zarazil se. „Vy ano?“

Finster byl Michaelovým razantním odmítnutím víry zaražen a chvíli mlčel. „Celým srdcem. Po všem, co jsem viděl a zažil…“ Tvářil se, jako by o své vlastní víře přemýšlel. „Ne, nemám žádnou pochybnost.“

Přišla servírka, dolila jim kávu a usmála se na Finstera.

Přikývl: „Děkuji vám.“

Odhrnula si pramen vlasů z očí, znovu se usmála a odešla.

„Prosím, přemýšlejte o tom.“ Finster se postavil a položil na stůl peníze za kávu. „Musím už jít, mám nějaké povinnosti.“

„V tuhle hodinu?“

„Neslyšel jste nikdy úsloví, že čert nikdy nespí?“

„To se vidíte tak černě?“ ušklíbl se Michael.

Finster se usmál a potřásl si s ním rukou. „Doufám, že se rozhodnete správně.“

Otis vyrazil ke dveřím, jakmile se pohnula klika. Cindy naopak neprojevila žádný zájem. Podívala se na psa a znovu se stočila na gauči. Michael vešel a Otis se na něj vrhl, začal ho olizovat, skákat a vrtět ocasem. Michael si obvykle klekl k němu na podlahu a užíval si té bezpodmínečné oddané psí lásky, ale dnes neměl náladu. Rychle Otise pohladil, pak zamířil do pracovny a ze zásuvky vytáhl velkou obálku, otevřel ji a vyndal papíry. Rozložil je na stole a už potisící četl: Strávil ve výkonu trestu tři roky, osm měsíců a dvaadvacet dní ze svého úhrnného trestu deseti let za krádež, přechovávání kradeného zboží a vloupání. Rozhodnutím státu New York byl Michaelu Edwardu St. Pierrovi zbytek trestu změněn na podmíněný. Soud tak rozhodl na základě upřímné snahy o nápravu. Odsouzený splnil podmínky trestu uloženého státem New York. Dole bylo červené razítko PODMÍNEČNÉ PROPUŠTĚNÍ.

Před více než pěti lety se uprostřed noci ozval telefon. Mary ho zvedla na třetí zazvonění. Dozvěděla se, že Michael je ve vězení, podezřelý z činů, které nedovedla pochopit. Byla to zrada. Její manžel před ní skrýval svůj druhý život.

Chytili ho na zdi u Central Parku. Už byl skoro na druhé straně a zřejmě by to zvládl, kdyby nebylo ztráty krve, kterou utrpěl při zranění ramene. Dva policisté ho přirazili k žulové zdi a nasadili mu pouta dřív, než stačil říct jediné slovo. Chovali se k němu dost drsně, ale neměl jim to za zlé. Na zemi ležela nahá žena, celá od krve. Byla úplně mimo sebe, pološílená z prožité hrůzy. Policisté nevěděli, že ta krev je Michaelova. Předpokládali, že jde o brutální znásilnění, a podle toho se k němu chovali. Trvalo dva dny, než nabyla vědomí. Pak poskytla krátkou výpověd, která potvrzovala Michaelovu nevinu. Sice se zachoval jako hrdina, ale hrdinství zajímá veřejnost jen ten den, kdy se o něm mluví ve zprávách. V jeho případě se to do zpráv ani nedostalo.

Velvyslanec Ruskot se vrátil a vzteky bez sebe prohlásil, že diamanty v hodnotě třiceti milionů dolarů, které se našly u Michaela v batohu, nikdy neviděl. Nemohl si dovolit žádné otázky nebo skandál. Michaelovi se ale pomstil tím, že žádal, aby byl v plném rozsahu obviněn z vniknutí na výsostnou půdu jeho země a z krádeže kříže vykládaného drahými kameny. Prohlásil, že se jedná o kulturní dědictví jeho země a že na tento čin pohlíží jako na útok na svou víru. Ve skutečnosti kříž před lety koupil za železnou oponou a ještě ho nestihl prodat.

Ministerstvu zahraničí byla velvyslancova úloha v celém případu nad slunce jasnější, ale bylo bezmocné. Tlačilo na úřad státního zástupce, aby rychle sdělil obvinění z loupeže. Vztahy s Akbikvestánem byly příliš křehké a Spojené státy musely prokázat dobrou vůli a ochránit zájmy svého zahraničního „přítele“.

První den přelíčení seděla Mary odevzdaně vzadu v soudní síni, ale na Michaela se ani jednou nepodívala. Napsal jí zoufalý lístek a poslal jí ho po svém státem přiděleném advokátovi. Zmačkala ho, vrazila do kabelky, ani si ho nepřečetla. Vzkázala mu po právníkovi, že před soudem sehraje roli oddané manželky, ale jakmile vše skončí, bude konec i jejich manželství. Každý den soudu Michaela kradmo pozorovala, jak odchází se spoutanýma rukama a zoufale smutně se po ní dívá. Ani jednou za celých těch šest dní mu nepohlédla do očí.

Michael u soudu nemohl uvést nic na svou obhajobu a jeho obhájci ještě ani neoschl právnický diplom. Byl to teprve jeho třetí případ. Pokusili se uvést jako polehčující okolnost, že hrdinně zachránil krásnou Helen Statenovou. Porota byla informována, že ta mladičká blondýnka je manželkou Jamese Statena, pětasedmdesátiletého průmyslníka. Bohužel však nemohli předvolat žádné svědky obhajoby. Paní Statenová se psychicky zhroutila, nebyla ze sebe schopná vypravit slovo a zřejmě ji postihla milosrdná amnézie, takže si toho mnoho nepamatovala. K tomu se ještě přidala smrt jejího manžela Jamese Statena, který zemřel dva dny po události, takže u soudu nikdo v Michaelův prospěch nepromluvil.

Porota se radila jen hodinu a verdikt zněl: Vinen.

Stát jim zabavil dům i bankovní účty. Museli zaplatit soudní výlohy a pokutu tři sta tisíc dolarů. Prokurátor se snažil najít pojítko mezi Michaelovými penězi a dalšími loupežemi, ale Michael měl štěstí, že za sebou do té doby nikdy nezanechal žádnou stopu.

Přesto se na další tři a půl roku stala jeho domovem věznice Sing Sing.

Mary dostala žádost o rozvod ještě dřív, než soud skončil. Dvakrát ji celou přečetla a rozhodla se, že se vykašle na víru a církev a že se rozvede. Zavolala svému právníkovi. Přinesl jí papíry k podpisu a chtěl je poslat Michaelovi do vězení. Zalovila v kabelce pro pero a nahmátla Michaelův lístek z prvního dne procesu. Neodolala a začala číst.

Mary,

prosím tě, netrap se tady u soudu. Stačí ta hanba, kterou jsem ti způsobil. Manželství musí být založeno na důvěře a po tom, co jsem udělal, už bys mi nikdy nevěřila. Žij šťastně. Vím, že najdeš někoho, kdo tě bude milovat a postará se o tebe.

Michael

Do věznice dorazila v devět ráno, rozvodové papíry měla pořád v kabelce. Všechno jí řekl. Ze neměl nikdy poradenskou firmu a všechny příjmy opravdu pocházely z krádeží. Když se potkali, rozhodl se, že toho nechá. Tohle měla být jeho poslední akce. Zajistil by je tím do konce života. Mohla by přestat pracovat a věnovat se rodině. Všechno ztroskotalo kvůli tomu nesmyslnému hrdinství a ukradenému kříži. Když skončil, dodal, že samozřejmě podepíše žádost o rozvod a nebude jí dělat žádné potíže.

Promluvila jenom krátce. „Ty jsi to jediné, oč jsem kdy stála. Nikdy mě nezajímaly peníze, šaty nebo auta. To jsou všechno pomíjivé věci. To nejcennější pro mě by bylo společně zestárnout. Miluju tě, Michaeli, a ty miluješ mě. To je všechno, co v životě potřebuju.“

Navštěvovala ho každou neděli. Jejich vztah se pomalu obnovoval. Byli spolu v dobrém i ve zlém.

Najednou jim bylo jasné, že tohle všechno se muselo stát, aby se jejich vztah posílil. Michaelovi pořád znělo v uších, co mu řekli, když ho propouštěli na podmínku: „Jestli ještě jednou uklouzneš a něco ukradneš, shniješ tady nadosmrti.“

Od propuštění byl Michael dokonalý napravený hříšník. Zapojil se do společnosti. Rozjel vlastní podnikání, platil daně a žil spořádaně s Mary. A co bylo nejpodivnější, jeho nejlepším přítelem se stal policista. Paul Busch pro něj nebyl pouze probačním úředníkem, ale i skutečným přítelem. Paul sám požádal, aby mu byl Michaelův případ přidělen. Jejich ženy se znaly dlouhá léta a Paul se o Mary během Michaelova trestu staral.

Na Michaela těžce doléhaly myšlenky na zradu a podvod. A zrada Mary byl jenom začátek. U ní může doufat, že jednou třeba pochopí, proč to teď musel udělat. Ale Busch… Michael věděl, že když Finsterovu nabídku přijme, zničí to jejich přátelství a oba už budou vždycky na opačné straně barikády. Busch je tak oddaný právu, že nikdy nepochopí, jakému dilematu s Mary čelí. Nebude mít na vybranou a pošle ho zpátky do vězení.

Michael vrátil listiny do obálky a vložil ji do zásuvky. Přešel ke knihovně. V horní části měl romány: od Dickense k Dickeymu, od Conrada ke Cusslerovi. Dole byla odborná literatura: od textů týkajících se bezpečnostních zařízení ke knihám o špercích a o umění, dále tu byly studie o čarodějnictví, monografie evropských galerií a muzeí i díla o fotografii. Prostřední část knihovny byla vyhrazena společným suvenýrům: mušle, pohledy a zvířátka. Věci, které probouzely vzpomínky, které rozněcovaly jejich lásku. Sbírka upomínek na společné štěstí. Byly to hloupůstky, jež jim připomínaly dobu, kdy spolu chodili: směšná fotka ze stánku u pláže, ručně vyrobená sádrová kočka, jejich karikatura, jak dovádějí v mořských vlnách. A i když to byly kýče, vždycky se shodovali, že je nevyhodí. Protože se díky nim vzpomínky na krásné chvíle stávaly hmatatelnějšími. Mohli jste je vzít do ruky a vzpomínat na společný život. Vyhodit je by znamenalo popřít minulost, popřít sám sebe.

K jejich největším pokladům patřil kříž, který dostali ke svatbě. Byl úplně jednoduchý, ani si nepamatovali, kdo jim ho vlastně dal. Dřevěný kříž a na něm plastikový Kristus. Na každém bleším trhu takových najdete tisíce. Často vtipkovali, že ho někdo nejspíš ukradl ze zpětného zrcátka newyorského taxíku. Tam by se totiž přesně hodil. Jak Michaela v posledních dnech opouštěla víra, nemohl se na něj ani podívat. Věděl, že zrazuje Mary i Busche, ale sám se cítil také zrazený. Všechna ta léta modliteb a víry ho přivedla až sem, kde nemá na vybranou.

Sundal kříž z police jako symbol toho, že s vírou skoncoval. Vrátil se ke stolu, schoval ho do zásuvky společně s dokumenty o podmínečném propuštění a pak ji zamkl.

7

Michael pozoroval Mary, jak leží v nemocniční posteli a modrá zář monitorů jí přízračně osvětluje tvář. Seděl vedle ní celou noc a odešel dřív, než se vzbudila. Kvůli lékům teď byla vzhůru jenom pár hodin denně, a i když mu strašně chyběl její hlas, věděl, že je to pro ni takhle lepší. Necítila tak bolest, kterou jí způsobovala pokračující nemoc. Celou noc si lámal hlavu a snažil se vymyslet nějaké jiné řešení, jak se vyhnout nevyhnutelnému, ale když se na Mary díval, jak je stále slabší, rozhodl se. Jestli ji nebudou rychle operovat a nezahájí léčbu, ztratí ji. Zůstane sám a svět se pro něj stane žalářem.

Tohle všechno mu běželo hlavou, když mu Finster objednal drink u baru z naleštěného dřeva, kde se od zrcadlové stěny odrážely křišťálové karafy a staré likéry na policích. Byli sami v jednom z nejdražších hotelů ve městě. Drahé kožené sedačky lemovaly stěny a uprostřed byl obrovský krb. V jednom rohu stálo křídlo značky Bosendorfer a v druhém stůl ve stylu Ludvíka XIV.

Finster podal Michaelovi skotskou. „Chivas jsem měl vždycky nejraději,“ připil mu stejným nápojem. „Možná si příště už připijeme na úspěch.“

Michael to gesto ignoroval a rychle se napil. Nepotrpěl si na formality a na drahou skotskou. Vždycky pracoval jenom sám pro sebe a teď si jasně uvědomoval, že si tentokrát poprvé nebude při práci diktovat pravidla.

„Tak dost řečí, posadte se, prosím,“ prohlásil Finster s německým přízvukem. „Poskytnu vám všechno, co budete potřebovat: peníze, lidi, vybavení.“

Michael se posadil na gauč, odložil si sklenku na stolek a naklonil se: „Oč jde?“

„O dva klíče.“

„Klíče,“ opakoval zmateně Michael. „A k čemu?“

„Jsou to starožitnosti, jeden je stříbrný, jeden zlatý a jsou staré dva tisíce let.“

V Finsterově hlase bylo slyšet záchvěv vzrušení. Michael byl navenek netečný, uvnitř však už cítil neklamné známky neklidu. Srdce mu začalo bušit silněji. Nemohl si pomoci, ale známý pocit vzrušení byl zpátky a adrenalin mu stoupal. Věděl, že musí držet emoce na uzdě. „Kde?“

„V Římě. Pro muže vašeho nadání by to neměl být žádný problém.“

„Co vy víte o mém nadání? Nejsem známý člověk.“

„Mám to ze spolehlivých zdrojů.“

„Od koho?“ Michael neměl ani ponětí, kdo by o něm mohl něco vědět.

Finster se pousmál: „Musíte mi to věřit.“

„Bez urážky, ale v tomhle byznysu nic jako důvěra neexistuje.“

„Jako projev té mojí vám pošlu do hodiny sto tisíc dolarů, takže budou moci hned zahájit léčbu vaší ženy.“

„Mohl byste mě po skončení té práce zabít a na placení se vykašlat.“

Finster se postavil, vypjal hruď jako šlechtic a vážně prohlásil: „Pane St. Pierre, dávám své slovo, že vám nezkřivím ani vlásek na hlavě a všechny platby proběhnou podle dohody. Jsem čestný muž.“

Na Michaela to neudělalo žádný dojem. „Čest mezi zloději je protimluv.“

„Nikdy jsem neporušil dané slovo. Nikdy. To bych musel skončit s byznysem.“

„Ještě jste mi neřekl, čím se vlastně zabýváte.“

„Mám podíly v průmyslových podnicích a obchoduji v celosvětovém měřítku.“ Finster se odmlčel a podíval se mu přímo do očí. „Dávám vám své slovo.“

Michael si nebyl jistý, nakolik si má toho slova cenit, ale rozhodl se, že to teď nebude řešit. Jeho zvědavost rostla. „Takže v kterém kostele v Římě to je?“

„V tom nejdůležitějším.“ Finster se odmlčel. „Klíče jsou ve Vatikánu.“

Michael se zhluboka nadechl a chvilku tu informaci trávil. „Ve Vatikánu. Chcete po mně, abych vám něco ukradl z Vatikánu? Tuhle maličkost jste mi měl říct trochu dřív.“

„Určitě chápete, proč jsem to potřeboval utajit. Takže z toho chcete vycouvat?“

„To ne, jenom je to trochu… silná káva. Jestli to mám udělat…,“ Michael patřičně zdůraznil slovo jestli, „tak to bude vyžadovat značnou přípravu. Takovéhle kousky jsou hrozně nebezpečné a člověk nesmí udělat ani chybičku. To není jen tak nějaká budova s obyčejným bezpečnostním systémem. To je jedno z nejlépe hlídaných míst světa. A stráže? Nenechte se zmást těmi legračními uniformami. Patří k nejvycvičenějším jednotkám na světě. Ale hlavně mají něco, co se nedá získat pouhým výcvikem. Tvoří jednu z nejoddanějších jednotek na zemi.“

Za celá ta léta Michael nikdy nepocítil jednu emoci – strach. Ale teď mu rozbušil srdce. Vehnal sám sebe do slepé uličky a nebylo návratu. Měl čím dál silnější pocit, že jestli v tomhle úkolu selže, mohli by oba s Mary skončit mrtví.

Finsterovo tajnůstkaření bylo podezřelé a rozhodně šlo o hodně. Tady se nejednalo jen o starožitnosti nebo o klíče. V sázce bylo mnohem víc. Ale Michaelovi bylo jedno, oč Finsterovi opravdu jde. Nikdy se nepletl do věcí druhých a bylo mu jasné, že pokud se začne zabývat jeho důvody, nedokáže se soustředit na práci. Pro něj je to loupež, kšeft, který zachrání jeho ženě život. Co Finstera na těch klíčích láká, není jeho věc. Věděl jenom, že ukrást je znamená pomoci Mary, a to je jediné, na co se musí soustředit. To ho dovede k úspěchu.

Finster mu podal těžký černý kožený kufřík. „Tady jsou materiály o klíčích, jejich přesném umístění a informace o bezpečnostních opatřeních.“ Vrátil se k oknu a zadíval se ven. „Pochopte, že když jsem vám dal důvěru, musíte mi také věřit.“ Pak se otočil. „Neznáme se dlouho, ale mám dojem, že si rozumíme.“

Michael lehce přikývl a pozorně poslouchal.

„Ale musíte pochopit ještě jednu věc.“ Finster mluvil pomalu a s důrazem a blížil se k Michaelovi. „Nesmíte mě zklamat. Nepokoušejte se ty klíče někde schovat, abyste vyšrouboval cenu. Nepokoušejte se je vyměnit za kopie. Já poznám, jestli jsou pravé, nebo ne, Michaeli.“ Stál od něj už jenom krůček a shlížel dolů. „Já to poznám.“

Michael pomalu vstal z pohovky s kufříkem v ruce. Podíval se mu do očí a řekl: „Neodpověděl jste mi, co ty klíče otevírají. Nějaký typ sejfu?“

„Ne, nic takového. Možná nějaké velmi staré dveře.“

Příštího rána byla Mary na operačním stole. Tumor byl větší, než doktor Rhineheart očekával, ale po osmihodinové operaci se jim ho snad povedlo vyndat celý. Měla ho kolem levého vaječníku a vejcovodu a zčásti zasahoval i na pravou stranu. Rhineheart byl jedním z největších specialistů na rakovinu. Promoval jako nejlepší ze své třídy a nikdy se z něj nestal automat na peníze jako z jeho kolegů. Pořád měl o pacienty starost. Vždy, když nad ním nemoc zvítězila, bral to jako osobní prohru. Když mu bylo patnáct, zemřela mu matka na rakovinu prsu a tato smrt se stala hlavní hnací silou jeho života. Bojoval o každého pacienta ze všech sil. Pokaždé začínal novou bitvu ve válce, kterou se rozhodl vyhrát. Každá pacientka byla něčí sestra nebo žena, každý pacient něčí otec nebo bratr. Ve všech viděl znovu a znovu svou matku.

Kombinace chemoterapie a ozařování by měla zničit zbytky rakovinného bujení. Bude to těžké a Mary bude potřebovat veškerou sílu. Rhineheart v tom vždycky viděl paradox: musel pacienta trávit, aby z jeho těla dostal ještě větší jed. Bylo nutné pečlivě vážit dávky, ale už tolikrát uspěl, že si na tomhle poli věřil.

Michael seděl vedle své ženy na pooperačním pokoji a mokrým ručníkem jí otíral čelo. Byla smrtelně bledá, a i když to očekával, přece jen ho její vzhled vyděsil. Nedokázal setřást pocit, že je mrtvá, a měl strach, že se z toho zblázní. Potřebuje ho teď víc než kdykoli předtím. Bude na něj spoléhat tak, jako spoléhal on na ni v době vězení. Mary ho zachránila a při všem, co je mu svaté, teď zachrání on ji.

Busch a Jeannie odešli z nemocnice a celou cestu domů mlčeli. Čekali s Michaelem, dokud operace neskončila. Tech osm hodin se jim zdálo jako dvacet. Brzy vyčerpali všechny povzbudivé řeči a neměli co říct. Buschovi se nedařilo tvářit se pozitivně, když mu srdce svírala hrůza. Nedokázal by vysvětlit proč, ale cítil se teď Michaelovi a Mary daleko blíž než kdykoli předtím a ten krutý zvrat osudu ho deptal. A nejvíc ho trápila jedna neodbytná myšlenka, které se nemohl zbavit.

Byli s Michaelem víc než přátelé. Cítil k němu takovou důvěru, jakou měl jen ke své ženě. To Michael mu pomohl, když měli manželské problémy. Busch se Jeannii odcizil, protože trávil příliš mnoho času v práci. Nešlo o to, že by se chtěli rozvést, ale bylo to jedno z těžších období, jakým může vztah procházet. Michael ho vyslechl a přesně to Busch potřeboval. Bylo pro něj hodně obtížné vylít si někomu srdce, protože ho učili od dětství, že city jsou jenom pro ženské a chlap, který je projevuje, je zbabělec. Když to ale přece jen udělal, Michael přesně věděl, kdy a co říci. Samozřejmě, že se nakonec všechno vyřešilo samo, ale právě Michael mu to pomohl překonat.

A Michael mu zjevně taky věřil. Když spolu mluvili o Michaelově minulosti, vysvětloval Buschovi, že považoval loupež za určitý druh umění. Něco, co dokáže jen opravdový machr. Také mu vyprávěl, že pro něj bylo vězení horší než peklo. Michael vždy zasvěcoval Busche do svých plánů, jak si změní život. Chtěl si najít pořádnou práci a vybudovat firmu s bezpečnostními zařízeními. Busch byl prvním člověkem, na kterého se Michael obrátil, když Mary onemocněla. Viděl v jeho očích bezmoc, když bylo jasné, že peníze na léčbu nesežene. Dvě stě padesát tisíc dolarů!

Celý dnešní den Buschovi v hlavě kroužila jediná otázka: kde nakonec Michael ty prachy vzal?

Michael seděl doma u stolu, před sebou měl rozložený obsah černého kufříku. Mapy, knihy, listiny a dokumenty.

Vatikán je ohromující. Je to samostatná země. Suverénní stát o rozloze půl čtverečního kilometru. Hlavní ochranu zajišťuje Švýcarská garda. Je to malá armáda, jejímž úkolem je chránit papeže a Apoštolský palác. Není to jednotka v tradičním smyslu: nemají maskáče ani samopaly přes rameno. Je mnohem konzervativnější. Jejich pestré uniformy by vám mohly připadat moderní, kdybyste žili v roce 1589. Vycpané kabátce s žlutomodrými pruhy, kamaše a černé střevíce, které by spíš slušely shakespearovskému herci než vojákovi. Jejich trojhranné přilbice připomínaly Michaelovi slánku a pepřenku. V ruce třímají dva a půl metru dlouhou halaparťnu, která se spíš hodí na zapichování draků než na obranu země. V zásadě plní funkci čestné stráže. Nezasvěcený by si řekl: Kdo by vztáhl ruku na Svatý stolec? Ale církev ví své. Během staletí si užila útoků ze všech stran až až. Někdy šlo o otevřenou agresi, jindy o snahu učených mozků narušit víru ve vyšší moc. A proto se pod starobyle vyhlížejícími uniformami skrývá dokonale vycvičená vojenská jednotka. Její určení je možná tradiční, ale její dovednosti jsou ultramoderní. Mají dokonalou výzbroj, ovládají boj zblízka, jsou vycvičeni v boji proti terorismu a tak dále. Jsou neustále připraveni na případný útok. A i když jejich halapartny vypadají pouze jako ceremoniální, ve skutečnosti jsou to dokonale nabroušené zbraně, s nimiž Švýcarská garda zručně zachází od chvíle, kdy ji 22. ledna 1506 povolal do Vatikánu papež Julius II.

Na severovýchodním konci Svatopetrského náměstí stojí kamenná budova II Corpo di Vigilanza. Je velmi nenápadná. Ale uvnitř byste našli prostory, které jako by vypadly z Pentagonu. Mohou je charakterizovat dvě slova: dokonalé technické vybavení a dokonalé umění. Vedle výkonných počítačů stojí Berniniho sochy, nad elektronickými mapami visí malby od Rafaela – jako by se stroj času zbláznil. Je to domov papežských četníků, vatikánské policie. Spolupracují se Švýcarskou gardou a chrání palác i zahrady. Zatímco Švýcarská garda se rekrutuje výlučně ze švýcarské armády, příslušníci vatikánské policie jsou bývalí vojáci italské armády. Tyto dvě síly střeží nepřetržitě Vatikán před jakýmkoli útokem a na rozdíl od jiných vojsk nejsou jejich příslušníci vedeni oddaností k vlasti, ale k Bohu. Kdyby se nějaký fanatik rozhodl, že kvůli své víře obětuje život při útoku na Vatikán, narazil by na jejich odhodlání položit životy z daleko silnější pohnutky. Na světě není oddanější vojenská síla. Nic je nemůže zastrašit.

Vatikán je samozřejmě domovem nejvyššího pontifika, papeže, hlavy katolické církve. Od pokusu o atentát na Jana Pavla II. v roce 1981 se bezpečnostní opatření na jeho ochranu ztrojnásobila.

Michaelův cíl se ukrýval v největším muzeu na světě. Je tam uloženo mnoho náboženských pokladů a bezpečnostní opatření se navenek nezdají nijak přísná. Kamery, alarmy a občasná obchůzka hlídačů. Skutečné zabezpečení je však desetinásobné. Všechny vchody a východy jsou opatřeny detektory kovů, skenery radioaktivních izotopů, filtry schopnými zachytit chemické stopy hořlavin a toxinů. Zařízení jsou schopná identifikovat cokoli od jaderných látek a plastických trhavin až po obyčejný střelný prach. Kamery jsou všude, monitory jsou pod neustálým dohledem. Skrytá bezpečnostní opatření sledují každý pohyb.

Finster zakreslil přesnou polohu klíčů a nechal na Michaelovi, jakou metodu použije. Ten už tohle dělal dlouho a věděl, že člověk se může spolehnout jenom sám na sebe. To, že tu práci vzal, ještě neznamenalo, že by Finsterovi důvěřoval.

Začal s tím, že se podíval na to, co je vlastně Finster zač. Bylo to zajímavé a na kdekoho by to udělalo dojem. Finster pocházel z východního Německa a během deseti let nashromáždil ohromné bohatství a stal se multimilionářem. Průmyslník, který stejně jako Midas zbohatl na všem, čeho se dotkl. Michael zjistil, že nebyl nikdy zapleten do ničeho ilegálního. Byl to jeden z těch neuvěřitelně úspěšných Evropanů, který touží po tom, co nemůže mít. Zbohatlíci zjevně vždycky chtějí něco nedosažitelného a udělají všechno pro to, aby to získali, protože mají zřejmě pocit, že se na ně zákony nevztahují.

Ale ani když si ho proklepl, nevěřil mu o nic víc. Všechny informace, které od Finstera o Vatikánu získal, si pro jistotu ověřil. To bylo jednou z podmínek úspěchu – pořádně si prověřit vše, co mu zaměstnavatel poskytl. Ale žádná kniha ani mapa na světě mu neřekne, jak to v muzeu chodí, kolik jím kdy prochází turistů, jak je to se strážemi a kněžími. Bude se muset vypořádat nejen s vatikánskou policií a Švýcarskou gardou, ale především bude muset dokonale zvládnout režim v muzeu.

Michael sáhl pro velkou obálku. Přinesl ji ráno poslíček z Finsterova hotelu. Vytáhl z ní malou krabičku a našel iridiový satelitní telefon. Telefon schopný volat z jakéhokoli místa na zeměkouli kamkoli. Na přiloženém lístku stálo: Je to bezpečné. Můžete se se mnou kdykoli spojit, abyste mě informoval o svých pokrocích. Ale hlavně to můžete používat pro hovory se svou ženou, protože o ni tu koneckonců jde.

Finster přiložil deset tisíc amerických dolarů, pětadvacet tisíc v eurech a tři pasy na různá jména a tři bezlimitní kreditní karty, které odpovídaly jménům z pasů. Jestli se něco pokazí, bude mít Michael dost peněz, aby se vrátil domů.

Pravý pas mu zabavili kvůli podmínce. Než před týdnem odešel z Finsterova hotelu, dal se vyfotit a nechal na Finsterovi, aby zařídil zbytek. Nestál o to, aby ho sebrali kvůli falšování pasu hned na začátku jeho cesty, a zdálo se, že Finster má ty správné konexe, aby tohle dokázal zařídit.

Vysypal zbytek obsahu obálky: letenka do Říma, letenka z Říma do Německa a zpáteční do Států. Byl tam také itinerář. Měl bydlet v hotelu Bella Coccini, ze kterého je výhled na Tiberu.

Na celou akci bude mít sedm dní.

Mary oblečená v khaki kalhotách a květované blůze ležela na posteli. Nemocniční oblečení ji už otravovalo, chtěla si užít trochu normálního života. Pořád cítila bolesti, ale ulevilo se jí, že už má operaci za sebou. Michaelovi se nesvěřila, ale měla strach, že se neprobere z narkózy. Spánek byl teď jednou z mála chvil, kdy si mohla oddechnout. Už uplynul skoro měsíc od chvíle, kdy si naposledy pořádně odpočinula.

Asi před měsícem se jí zpozdila menstruace a měla pocit, že má nafouklé břicho.

Zaplavila ji obrovská radost a jela si do lékárny koupit těhotenský test. Celé roky si s Michaelem přáli děti. Pořád se o ně pokoušeli. Podle testů byli oba plodní jako králíci, ale pořád nic. Všichni jim říkali, že mají být trpěliví. Plynuly měsíce a pak roky. Nepomohli jim ani specialisté, ani bylinkáři, ani kněží.

Ale to ráno si říkala, že teď bude všechno jiné. Konečně se to podařilo. Cítila, že v ní roste nový život. Tak si koupila ten test. Celou cestu domů přemýšlela, jak to má sdělit Michaelovi. Možná že mu při romantické večeři daruje zabalené dětské chrastítko nebo to udělá tradičně, sedne si do houpacího křesla a uplete pro miminko ponožky.

Nakonec se rozhodla pro knížku Doktora Seusse, kterého měli oba rádi. Vybrala Jak Grinch ukradl Vánoce a zabalila ji do dětského dárkového papíru se slony. Dá mu to v noci v posteli. Už to nemohla vydržet a málem mu zavolala do práce, ale chtěla, aby to byl slavnostní okamžik. Přál si děti od chvíle, kdy se setkali. Nestyděl se za to a nikdy se neschovával za nějakou falešnou mužnost. Michael děti miloval. Budou spolu mít spoustu dětí. Trvalo jim to dlouho, ale teď se všechno vyplní. Tohle dítě bude první a pak přijdou další.

Mary doma otevřela test a šla do koupelny. Už tuhle proceduru prováděla bezpočtukrát, ale tentokrát to bude jiné.

Počkala pět minut. Nic. Myslela si, že udělala nějakou chybu, a znovu si pečlivě pročetla návod. V krabičce byl ještě druhý test. Počkala hodinu a všechno velmi pečlivě zopakovala.

Byl negativní. Srdce se jí zastavilo. Věděla, že by si to neměla nechávat pro sebe. Michael bude mít pochopení, ale v hloubi srdce věděla, že bude zklamaný. Zabalenou knížku hodila do koše. Rozhodla se mu to zatajit. Proč ho zbytečně trápit? Jedno zlomené srdce je až až.

Teď seděla na nemocniční posteli a dívala se na věci, které jí tam Michael před operací nanosil. Mezi sušenkami a květinami, byl dárek, kterým ji chtěl potěšit. Slzy se jí valily po tváři. Byla to kniha Jak Grinch ukradl Vánoce.

Televize měla vypnutý zvuk. Jerry Springer rozkládal rukama, ale bez hlasu to nevypadalo zrovna moc směšně. Michael se naklonil a políbil Mary na čelo. „Musím na pár dní odjet.“

„Kam?“ zeptala se s úsměvem. Dokázala své zklamání dovedně skrýt.

„Na jih. Musím tam podepsat pár papírů a udělat něco pro Rosenfielda, toho chlápka, který mi pomohl s placením.“

Lhaní mu šlo tak lehce, až se mu z toho dělalo zle. Jenom doufal, že to na něm není vidět. Rosenfield měl možná Michaela rád, ale jen ze sympatií nedají lidé nikomu ani dolar. Maximálně mu bylo Michaela a Mary líto, ale řekl mu jasně, že nemůže jít do rizika.

„Pořád nemůžu uvěřit, že se našel někdo tak hodný.“

Mary se poškrábala pod náplastí, kterou měla přelepenou kapačku. Nemohla si zvyknout na to, že ji má pořád zavedenou. „Nevím, jak bych mu měla poděkovat.“

„Já už mu poděkoval,“ vzal ji za ruku. „Musím večer odjet.“

„Už večer?“ Měla začít s chemoterapií a podle toho, co slyšela, ji čekaly vážné vedlejší účinky.

„Chtěl bych tu zůstat s tebou.“

„To ti dal ty peníze jen tak?“

„Už jsem ti to říkal. Je to půjčka, záloha za budoucí práci.“

Mary neměla ani ponětí, jak se mu v podnikání vede. Stačilo jí, že Michael nosil domů každý měsíc peníze, a byla na něj hrdá, protože vybudoval všechno z ničeho.

„Můžu jet s tebou?“ Byl to spíš žert než prosba.

„Moc bych si to přál,“ řekl Michael.

„Já taky.“

„Musíš začít s léčbou.“

„Já vím,“ přikývla v očích se objevil záblesk smutku. „Jenom se mi bude stýskat. Jak dlouho budeš pryč?“

„Asi týden.“ Michael se posadil na postel a objal ji. Oba stáli před závažným životním krokem, ale nedávali najevo strach. Měli větší starost o toho druhého než sami o sebe.

„Tak se rychle vrať,“ zašeptala Mary.

Dennis Thal vstoupil do šatny. Celý se leskl potem, jako by skočil do vody, a ze všeho nejvíc se těšil na ledovou sprchu. Zahrál si basketbal jeden na jednoho s Johnem Fergusonem, čerstvým detektivem. Navzdory zmrzačenému malíčku a prsteníčku na levé ruce Thal pokaždé vyhrál, protože prohry nenáviděl.

U jeho skříňky netrpělivě postával Busch.

Thal měl dokonalou postavu. Busch pocítil bodnutí závisti, i když věděl, že to je prostě výhoda mládí. Jeho už v současnosti trápily následky všech hranolků a tuku, který spořádal. Thal vypadal čisťounce a dokonale, jako dítě, které vyrostlo se stříbrnou lžičkou v puse. Na stanici se říkalo, že je bohatý a tuhle práci dělá jen tak ze sportu. Busch se to snažil zjistit, protože kdyby to byla pravda, dal by si záležet, aby ho rychle přeložili. Právo není něco, čemu se slouží jenom pro zábavu. Jestli Thalovi jde jen o adrenalin, tak ať si ho hledá jinde. Busch tu není proto, aby někomu pomáhal získávat extrémftí zážitky. Právo není sport, je to práce. Nestál o to, aby skončil bradou vzhůru, protože si nějaký chlapeček chce užít vzrušení.

„Co se děje?“ zeptal se ho Thal a odemkl skříňku.

„Měl jste na mě před patnácti minutami čekat nahoře.“

„A jo, tak promiňte. Nechtěl jsem vás vytočit.“ Thal si odhodil zpocené vlasy z čela. „Dejte mi třicet sekund na sprchu a budu tam.“

Busch popadl tašku a odešel. Přes rameno na něj křikl: „Máte tři minuty!“

Thal se rozhlédl, nikde nikdo. Svlékl se a hodil propocené šaty na zem. Přehodil si přes rameno ručník. Skočil do sprchy, namydlil se a pustil na sebe ledovou vodu. Dodržel slovo a trvalo mu to přesně třicet sekund. Jeho mottem byla efektivita. Nač plýtvat časem, když má na práci důležitější věci.

Učesal si vlasy a oblékl si kalhoty. Vlhkým ručníkem si přeleštil boty a rychle si natáhl čistou, zářivě bílou košili. Thal nebyl nijak stydlivý, ale nechtěl, aby Busch nebo kdokoli jiný spatřil jeho pravé rameno. Uvědomoval si, že navzdory košili od Ralpha Laurena a značkovým polobotkám není tím, čím se zdá.

Bylo mu jasné, že by si měl to tetování dát odstranit. Černá lebka s růžemi, které z ní vyrůstaly, by mohla Busche utvrdit v averzi. Byla to hloupost mládí. V šestnácti chtěl být cool a in. Ale v tomhle případě to opravdu nefungovalo. Tehdy zaplatil tři sta padesát dolarů, ale teď už ho tetování netěšilo. Jizva po popálenině navíc změnila čisté linie v groteskní obrazec, kterého se nemohl zbavit.

Kdyby to Busch uviděl, kladl by příliš mnoho otázek, na které by mu nemohl odpovědět. Thal tvrdě pracoval na své neposkvrněné pověsti a něco takového by u Busche mohlo vzbudit víc než pouhou zvědavost. A Dennis Thal přece nepodstoupil všechnu tu dřinu a nenechal se přidělit k Buschovi jen proto, aby byl hned odhalen. Má před sebou úkol a svého zaměstnavatele nesmí zklamat.

Na levé straně stolu se vršila hromada papírů o dobrých deset centimetrů nižší než na pravé. Za posledních pět minut se výška obou hald papírů měnila, protože Busch vytáhl pořadač a bezmyšlenkovitě papíry přerovnával. Jeho svěřenec měl dnes patnáct minut zpoždění a to se mu nepodobalo. Busch začínal mít obavy.

„Není to porušení podmínky, když zmešká sjednanou schůzku?“ zeptal se Thal, který se posadil na židli vedle Busche.

Ten se ani neobtěžoval odpovědět. Už ho chtěl odkázat do patřičných mezí, když vtom se zpod hromady papírů ozvalo zazvonění.

Busch odsunul lejstra stranou a zvedl telefon: „Busch.“

„Ahoj, to jsem já,“ ozval se zadýchaný Michael.

„Je všechno v pořádku?“

Thal se tázavě podíval na Busche.

Ten rychle změnil tón hlasu. „Máte patnáct minut zpoždění.“ Nepřál si, aby Thal věděl o jejich přátelství. Tušil, že by se to obrátilo proti němu.

„Promiň. Musel jsem zařizovat něco kvůli Mary.“

„Jak jí je?“ Ptal se nezaujatě, na rozdíl od jindy vřelého tónu.

„Drží se, dnes odpoledne jí začíná chemoterapie. Hele, s tebou tam někdo je,“ Michaelovi to konečně došlo.

„Jo.“ Sláva. „Máme dohodnutou schůzku, takže se musíte dostavit.“

„Nechtěl jsem ti přidělávat potíže, ale musím na pár dní odjet.“

Busch zadržel dech: „Na kolik?“

„Na sedm.“

Buschovi se nechtělo ptát, ale musel.

„Proč?“

Michael byl ve svém bytě. Sluchátko si přidržoval u ucha ramenem a díval se na vatikánské mapy rozložené na jídelním stole. „Má to něco společného s financováním léčby pro Mary. Musím udělat nějakou práci.“

Busch mu to nespolkl. Bez ohledu na přátelství mu bylo jasné, že Michael lže. Nejdřív se musí zbavit Thala a pak zjistí, o co jde.

„Kdy?“

„Odjíždím dnes večer.“

„Nejdřív se ale musíme setkat.“ Oba velmi dobře věděli, že Michael nemůže opustit stát bez Buschova svolení.

„Nevím, jestli na to budu mít čas.“

„Tak si ho udělejte.“ Buschův tón nepřipouštěl diskusi. Nikdy dřív s Michaelem takhle nemluvil. Chtěl vědět, o co jde. Michaelovi bylo jasné, že mu dluží odpověď. Setká se s ním, ale pravda bude muset počkat. Věděl naprosto jistě, že pravda by byla v tuhle chvíli to nejhorší.

Stáli za plotem hřiště a pozorovali dětský baseballový tým, který trénoval Busch. Miloval všechny sporty a chtěl tu lásku předat svému synovi. Robbie Busch hrál na druhé metě. Oba muži upřeně sledovali kluky na hřišti, místo aby se dívali jeden druhému do očí.

„Tak kam se chystáš?“

„Do Virginie, do Fredericksburgu.“

„Na sedm dní?“

„Jo.“

Odpalovač stál na místě a očekával míč. Nadhazovač hodil mimo, ale děcko na pálce se po míčku stejně ohnalo. Iři nadhozy, tři máchnutí pálkou naprázdno, a bylo venku ze hry.

„Vezmi mě s sebou, mám nějaké volno. Ve dvou uděláme víc práce.“

„Ne, to je v pohodě. Většinou budu instalovat alarmy.“

„Ale tohle je fakt blbá doba na odjezd.“

„Takhle to mám nasmlouvané.“

„A co je to za smlouvu?“

Michael se podíval na Paula. Vytáčky a lsti je oba deptaly. „Normální obchod.“

Prcek na pálce odpálil míček. Kluk na třetí metě se ho pokusil hodit domů, ale bylo to na něj moc daleko. Prcek doběhl na první metu a vyrazil ke druhé. Robbie popadl míček, vyřítil se za ním, natáhl se svou kratičkou dětskou paží, kam až to šlo, a míčkem se prcka dotkl.

„Výborně, Robbie!“

Robbie se zářivě usmál.

Přišel další odpalovač a Busch se otočil na Michaela a zatvářil se opravdu vážně.

„Kde jsi vzal peníze na Maryinu léčbu?“

Michael sledoval hru. „Od jednoho zákazníka.“ Na chvilku se odmlčel. Nelíbil se mu pocit, že je zahnaný do kouta. „Od toho z Virginie.“

„Kdo to je?“

Michael otázku ignoroval. „Dal mi nějakou práci a pomohl získat půjčku.“

„Myslel jsem, že ti nikdo nepůjčí.“ Konverzace se začala měnit ve výslech.

„To je pravda.“

„Tak jak jsi získal půjčku?“

„Zaručil se za mě.“ Michael se podíval Buschovi přímo do očí. Tenhle rozhovor ho hrozně znervózňoval a chtěl už mít všechno za sebou. „O co tady jde?“

„To mi řekni ty, Michaeli.“

Michael se na Busche mlčky díval, protože se na nic jiného nezmohl. Bylo mu jasné, že jestli tohle bude ještě chvíli pokračovat, tak se podřekne, jestli to už neudělal. Musí se stoprocentně soustředit na práci, aby ho nechytili, a teď měl strach, že se k tomu schyluje.

„Dohlédneš na Mary, zatímco budu pryč?“

„Ty víš, že ano,“ vyštěkl Busch. Už to v něm notně vřelo. Michael se schovává za svou ženu.

Michael se otočil k odchodu.

„Nenuť mě, abych musel dělat svoji práci.“

Michael mlčky nastoupil do auta, nastartoval a odjel.

Jel po Maple Avenue. Zabalil si jenom pár kousků lehkého oblečení a kožený kufřík. Nástroje a vybavení si obstará, až přistane v Itálii. Není nutné vyvolávat nežádoucí pozornost celníků.

Pokusil se ještě jednou před odjezdem vidět Mary, ale spala. Léky jí ulevovaly od bolesti a zároveň ji uspávaly. I když se s ní už předtím rozloučil, toužil ještě jednou slyšet její hlas. Bude to první osamělá noc od doby, kdy ho pustili z vězení. Michaelovi krvácelo srdce. Nechal ji samotnou celého tři a půl roku. Přísahal, že už to nikdy neudělá – a teď ji opouští ve chvíli, kdy ho nejvíc potřebuje. Ale pořád si opakoval, že tahle práce je něco jiného, protože mu nejde o zisk nebo o to, aby si pošimral ego.

Požádal jejich sousedku paní McGintyovou, aby krmila a věnčila Otise. Stará paní byla celá šťastná, že jim může pomoci. Bylo jí jich líto, když slyšela, jak na tom Mary je, a odmítla peníze, které jí Michael za její služby nabízel. Kočku si ráda na týden vezme domů, protože uvítá společnost. Připadá si teď tak sama, když během posledního půlroku přišla o manžela i kočku. Bude hezké mít se zase o koho starat.

Michael zaparkoval na letištním parkovišti a zaplatil týden dopředu. Zamkl kufr a všiml si, že před parkovištěm zpomalilo auto značky Torino. Vždycky měl slabost pro velká auta, takže si ho všiml už na dálnici. Tyhle velké vozy už jsou minulostí, málokdy je vidíte jinak než jako policejní auta. Když za ním sjelo z dálnice, moc o tom nepřemýšlel, ale zpozorněl, když viděl, že ho sleduje i na parkoviště.

Michael zamkl auto a zamířil k terminálu. Vůz už nikde neviděl, takže se trochu uklidnil. Připisoval svou nervozitu paranoie. Nebyl v akci už víc než šest let, vyšel ze cviku a zřejmě je moc opatrný. Přišel k přepážce, u které nikdo nestál. Hezká dívka si od něj vzala letenku. „Máte nějaká zavazadla, pane McMahone?“

„Jen příruční.“ Michael letěl pod falešným jménem. Tím spáchal první zločin a porušil podmínku. Letuška mu podala palubní lístek, poděkovala a poslala ho k bezpečnostní kontrole.

Busch se cítil hrozně. Sledoval Michaela, ale neměl ponětí, co zamýšlí, a hlavně nevěděl, co sám udělá, když ho přistihne při lži. Michael procházel odbavením a Busch věděl, že teď je na něm, aby se rozhodl, jestli ho nechá opustit stát. Ale už když procházel skleněnými dveřmi do letištního terminálu, rozhodl se, že se jen podívá, jak Michael odlétá, a nebude mu v cestě bránit. Vloží do něj svou důvěru.

Syna Robbieho poslal domů s jedním z kamarádů, zavolal Jeannii, aby ho nečekala, a půjčil si od asistenta trenéra auto. Od narození dětí ho Jeannie nutila dodržovat jedno pravidlo, které bylo velmi moudré. V dnešním světě, kde můžete slýchat tolik děsivých historek, nehodlala připustit, aby se její rodina dostala do černé kroniky. Takže žádné zbraně v blízkosti dětí. Proto Busch nechal zbraň, průkaz a odznak doma a na baseball jel bez nich. Cestou na letiště si je mohl vyzvednout, ale pak tu myšlenku zavrhl: jednak se nechtěl zdržovat, a také si myslel, že je nebude potřebovat.

***

Michael prošel letištní halou s cestovní taškou přes rameno. Pleskala ho do stehna. Černý kufřík ho tížil. U bezpečnostní prohlídky ukázal palubní vstupenku, vyprázdnil kapsy, položil zavazadla na pás a nechal je zrentgenovat. Když procházel rámem, ozval se alarm. Michael ztuhl a hlavou mu probleskla vzpomínka na chvíli, kdy ho zatkli. Jdou po něm, tohle je konec. Než odešel z bytu, přesvědčil se, že nemá v zavazadlech nic inkriminujícího. Nechápal, kde je problém. Už k němu přistupovali muži z ostrahy, aby ho prohledali. Celý zpocený si prohledal kapsy a s úlevou vytáhl zapadlý pěticent. Znovu prošel rámem. Tentokrát bylo všechno v pořádku a pustili ho.

Když Busch dorazil k bezpečnostní kontrole, zahlédl Michaela, jak už míří k branám. Než se stihl rozhodnout, co dál, strážný ho požádal o letenku, kterou Busch samozřejmě neměl. Chtěl, aby ho pustili dál, protože je policejní důstojník ve službě. Požádali ho o průkaz, ale ten taky neměl. Díval se, jak Michael mizí v davu cestujících. Přemýšlel, co má udělat, a pak se rozhodl, že to nechá být a bude Michaelovi důvěřovat. Může si s ním promluvit, až se vrátí. Ale pak se otočil a uviděl ten nápis: MEZINÁRODNÍ LETY.

Michael je na útěku.

U rozjezdové dráhy stála postava skrývající se ve stínech a sledovala, jak Boeing 747 stoupá k noční obloze. Evidentně to nebyl letištní zaměstnanec, měl na sobě civilní oblečení. Vrátil se ke dveřím hangáru, prošel kolem spousty personálu a vozíků se zavazadly a nikdo mu nevěnoval pozornost, jako by tam patřil anebo měl zvláštní povolení ke vstupu.

Zastavil se ve dveřích a pak zamířil zpátky k letištní hale. U vchodu stál strážce v modré uniformě. Vypadal trochu zmateně, když uviděl neznámého muže, ale jakmile mu Dennis Thal ukázal odznak, všechno bylo jasné. Thal mu popřál dobrou noc a zamířil ven.

8

Černovlasá servírka položila na stůl vedle Michaelových papírů kapučíno. Už měl druhé a byl to jeho nový nejoblíbenější nápoj. Kam se na originál hrabe to, co servírují ve Starbucks.

Kavárna Bourgino se nacházela hned za Vatikánem na Via del Campiso. Byla to tichá ulička dlážděná kočičími hlavami. Trávil tu už druhý den. Byla malá, odlehlá a pro turistické průvodce nezajímavá. Klientelu tvoří místní hosté a Michaelova přítomnost tu nevyvolávala pozornost. Naštěstí patřil k tmavovlasým Irům, takže sem krásně zapadal a všichni si mysleli, že má italské předky.

První den strávil tím, že se nazpaměť učil plán města. Přišla mu vhod skvělá paměť – byl schopen si přesně zapamatovat budovy a bezpečnostní systémy, takže mohl vytvořit dokonalý plán úniku.

Michael před odjezdem prostudoval renomované práce o Vatikánu, ale ani zdaleka nebyl připraven na ohromující dojem, který zažil cestou po Via della Conciliazione. Velikost baziliky svatého Petra zdaleka předčila jeho představy. Náměstí svatého Petra, větší než tři fotbalová hřiště vedle sebe, dokáže pojmout tři sta padesát tisíc věřících, kteří se účastní mše celebrované papežem. Je ohraničeno dvěma velkými půlkruhovými kolonádami, které od baziliky rozpřahují svou náruč vstříc poutníkovi. Celý prostor obklopuje dvě stě osmdesát čtyři sloupů, které se tyčí do výše dvanácti metrů a obklopují celý čtyřhektarový prostor.

Ve středu tohoto rozlehlého náměstí stojí pětadvacetimetrový obelisk, který do Říma přivezl v roce 37 císař Caligula. Je zakončen křížem a zlatou koulí, která podle pověstí ukrývá ostatky Julia Caesara. V jiném městě by byl takový obelisk významnou pamětihodností, ale tady je to jen jedna z řady památek. Vatikán je jiný svět, který povstal z dávné minulosti a mýtů. Svaté město překonává všechny lidské představy. Je to výsledek práce největších uměleckých duchů historie. Michael nyní studoval historii Vatikánu se zatajeným dechem. Doma ve Státech byl zcela pohlcen záchranou Maryina života a tuhle cestu bral jenom jako úkol, který musí splnit, další bezpečnostní systém, který je třeba překonat, a další policii, kterou je třeba přelstít. Vůbec nebyl připravený na to, do jak úžasného světa vstoupí.

Bazilika svatého Petra se tyčí k nebesům jako obrovská koruna zdobená drahými kameny. U paty vstupního schodiště stojí obrovská socha svatého Pavla. Drží v ruce meč a chrání církev před nepřáteli. Po levé straně se tyčí stejně ohromující socha svatého Petra, prvního papeže, a v ruce třímá svazek klíčů.

Vatikán Michaelovi vyrazil dech. Je obklopen vysokou zdí, která bez ohledu na to, že byla postavena ve středověku, má i teď značný obranný význam. Uvnitř je všechno, co stát potřebuje, i když má pouze půl čtverečního kilometru: banky, pošta, rozhlas, noviny. Dokonce i přistávací plocha pro vrtulníky. Má vlastní měnu, právní řád a v čele stojí jediný evropský absolutní monarcha, papež. Zatímco určité části Vatikán zpřístupňuje, srdce Svatého stolce tepe v uzavřené enklávě, kam je dovolen přístup jen nemnohým.

Michael si prošel místa určená pro veřejnost. Náměstí svatého Petra, Sixtinskou kapli a muzea. Procházel se s davem turistů, díval se kolem sebe, pořizoval si fotografie, plánoval. Teprve teď si udělal představu o velkoleposti kulturních pokladů Vatikánu. Je tu dvanáct muzeí, o kterých se tvrdí, že jsou největší na světě, i když na ten titul si činí nárok i Louvre a Smithsonian. Mají čtrnáct set místností a chodby v délce šesti kilometrů. Můžete tu strávit celý rok a stejně si neprohlédnete veškeré sbírky, které byly nashromážděny za dva tisíce let. Každý si přijde na své: naleznete tu etruské umění, antické sochařství, egyptské artefakty, renesanční malířství, knihy, mapy, manuskripty, gobelíny, nábytek. Jsou tu shromážděny poklady nesmírné ceny a umělecká díla, po nichž prahnou sběratelé na celém světě. Naleznete tu vše od sto dvacet metrů dlouhé Galerie map až po Galerii svícnů, která je plná římských klasických soch, Egyptské muzeum, kde je nepřeberné množství mumií a sarkofágů. Každý čtvereční metr je tu naplněn uměleckými díly světového významu.

Nejznámější je Michelangelovo mistrovské dílo, stropní malba v Sixtinské kapli. Ale malby na zdech si zaslouží stejnou pozornost: Perugino, Botticelli, Ghirlandaio a Rosselli vytvořili fresky po celé délce kaple. Ostatní sály jsou vyzdobeny takovými mistry, jako byli Raffael, Pinturicchio a Signorelli, a některé z těch výtvorů jsou jejich životními díly. I když strop je co do slávy trochu zastiňuje, jejich kvalita je nesporná.

Sbírky Michaela ohromily, ale musel se soustředit na část zvanou Museo Storico – Artistico e Tesoro. Je známé pod jménem Pokladnice a přiléhá k bazilice svatého Petra. Jsou v něm ukryty největší památky papežského státu: Crux Vaticana, ve kterém jsou uloženy úlomky Kristova kříže, nesčetné relikviáře, diamanty zdobený kalich, který papeži věnoval anglický král Jindřich IV., manuskripty a pergameny, krucifixy a zbraně. Zvláštní sekce je vyhrazena prvnímu papeži, svatému Petrovi. Je tu papežský stolec z bronzu, na nějž i za dnešních dnů v rámci tradice usedá nový papež. Nacházejí se tu i řetězy, kterými Petra spoutali před ukřižováním, jež nařídil Nero. Ale Michaela nejvíc zajímalo místo, kde na podstavci z ebenového dřeva, jehož tmavá barva splývala s příšeřím v místnosti, stála prostá vitrína. Skleněná skříňka měla na šířku necelého půl metru a sklo bylo skoro čtyři centimetry silné. Bodové světlo ozařovalo purpurovou podušku, na které pokojně spočívaly dva klíče, důvod Michaelovy cesty. Byly velmi jednoduché, jak se při jejich stáří dva a půl tisíce let dalo čekat. Ježíš je dal svatému Petrovi a byly symbolem papežství. Jejich vyobrazení můžete vidět všude, protože je ve znaku Vatikánu. Pro miliony lidí představují symbol svatého Petra a jeho následovníků, vůdců církve, kterou založil sám Kristus. Pro Michaela ale znamenaly něco jiného. Jedinou šanci, jak zachránit umírající manželku.

Byly jednoduché, trochu větší a masivnější, než bývají dnešní klíče. A i když se zdálo, že dříve zřejmě sloužily svému účelu, dnes se vystavovaly proto, aby vzbuzovaly úžas a úctu. Stříbrný a zlatý klíč. Klíče k Maryinu přežití.

***

Odhaduje se, že Vatikán spravuje více než čtyřicet miliard dolarů v uměleckých předmětech, starožitnostech, zlatu a špercích, počítaje v to ohromné jmění církve všude na světě. Žádná jiná země nemá svůj majetek soustředěný na tak malé ploše. A proto se nedají srovnávat ani bezpečnostní opatření.

Každé dveře jsou hlídány nejen stráží, ale i elektronicky. Současní architekti poměřují své umění se starými mistry – snaží se umístit vysoce výkonná bezpečnostní opatření tak nenápadně, aby nenarušili majestát staveb, které jimi chrání. Uvnitř starobylých zdí jsou skryty detektory kovu, senzory zachycující radioaktivitu a zařízení identifikující bomby. Vše je podřízeno snaze najít nože, zbraně, výbušniny, a dokonce i jaderný materiál. A každý systém má ještě záložní. Opatření jsou preventivní. Vatikán předvídá nebezpečí dřív, než k němu dojde.

Švýcarská garda u každých dveří nebyla jediným problémem, se kterým si musel Michael poradit. Mnohem větší starost mu dělali civilně odění členové vatikánské policie, kteří se pohybovali v davu turistů. Poznal je podle sestřihu vlasů, způsobu chůze i pohybů – nezkušený pozorovatel by si jich vůbec nevšiml. Jakoby náhodně korzovali mezi lidmi, ale při bližším zkoumání se ukázalo, že jejich počínání má svůj řád. V každé místnosti byli minimálně dva. Když jeden odešel, hned na jeho místo nastoupil druhý. Byli sehraní na vteřinu a všichni pečlivě pozorovali okolí. Hlídali, číhali na kohokoli, kdo by se odvážil narušit bezpečnost téhle jedinečné říše.

Na místě, kde jsou uloženy klíče, je devět stacionárních kamer. Monitorují prostor, kde se Michael bude muset pohybovat. Jsou skryty pohledům, aby nerušily celkový dojem, ale Michael si jich všiml a věděl, že sledují každý jeho pohyb uvnitř muzea.

„Ahoj.“ Maryin hlas byl tak jasný, jako by byla ve vedlejším pokoji. Michaelovi zněl v uších jako hudba.

„Ahoj,“ pozdravil ji. Satelitní telefon, který mu Finster daroval, byl úžasný. Byl sice větší než normální mobil, ale příjem byl skvělý. Mohl s ní mluvit i z ulice.

„Jak se máš?“ zeptala se ho.

„Nejdřív ty. Je ti dobře?“

„Ano.“ Maryin hlas zněl silněji, než Michael čekal.

„A co léčba?“

„Připraví tě na to a není to tak hrozné.“ Hlas měla plný energie, ale Michael věděl, že to je jenom maska. Na tenhle telefonát nejspíš spotřebuje veškerou sílu, která jí po několika dnech chemoterapie zbyla. „Jak se máš ty?“ chtěla vědět.

„Dobře, všechno jde skvěle. Dokonce jsem trochu napřed. Měl bych se domů dostat o den nebo dva dřív.“ Michael doufal, že aspoň tentokrát nelže.

„To by bylo výborné! Možná bychom mohli odjet na pár dní z města a hodit starosti za hlavu.“

„To bych rád. Máš všechno, co potřebuješ?“

„Dneska tu byla Jeannie a přinesla všechny možné dobroty, co mám ráda, a úplnou sbírku nejrůznějšího brakového čtiva. Taky se tu stavil Paul. Dal mi obrázky od dětí a byl tak hodný, že odvezl moji práci do školy.“

„Jak se tvářil?“

„Normálně. Proč?“

„Myslím, že jsem ho dost naštval.“

„Michaeli…,“ v hlase se jí ozval tón rozzlobené matky.

„Nabídl mi, že pojede se mnou, a já to odmítl.“

„Proč?“ zněla trochu smutně. „Snažil se ti jenom pomoct.“

„Když já měl pocit, že nějak pochybuje o tom, co tady dělám, a chce na mě dohlédnout.“

„Jsi paranoidní. Tvářil se, že je všechno v pohodě. Říkal, že se nemůže dočkat, až se vrátíš. Váš tým totiž prohrál. Podle něj jen proto, že jim chyběl jejich slavný zadák. Tak se chystá vybít si na tobě vztek.“

„To se vsadím,“ řekl Michael.

„Michaeli, je to tvůj nejlepší kamarád. Věří ti.“

I když Mary jako věčná optimistka bojovala o život, začala už uvažovat o smrti jako o vysvobození z neustálých bolestí. Michaelovi by nikdy nepřiznala, čím doopravdy prochází. Bolest z chemoterapie byla horší, než si dokázala představit. Rychle se pomodlila a požádala o odpuštění. Tři dávky nejsou nic proti tomu, co bude muset zvládnout, pokud chce přežít. A ona chtěla žít a vychutnávat život. Užívat věcí, které dřív považovala za samozřejmost, když se ještě považovala za nesmrtelnou. Michael o její život bojuje stejně jako ona. Měla pocit, že ho těmi poraženeckými myšlenkami zrazuje. Musí si zdraví vybojovat a nesmí Michaela zklamat.

Dílna páchla olejem a benzinem. Zápach byl nejenom ve vzduchu, ale byla jím prosycená i betonová podlaha. V rohu stály dva rozebrané fiaty a od stropu visely na řetězech jejich motory. Michael stál vzadu u otevřeného okna, které aspoň trochu odvětrávalo kouř stoupající z Bunsenova hořáku. Sice nebyl toxický, ale jeho nasládlý odér tak kontrastoval s pachy z motorů, že si ho nemohl nevšímat. V supermarketu a nedaleké drogerii si nakoupil vše potřebné: kuličky proti molům, projímadlo, malířské barvy, cukr. Běžné zboží, které má ale skryté možnosti. Podle receptu smíchal z rozehřátých ingrediencí pastu, vymodeloval ji do kuliček a natřel nahnědo. Nasypal do prázdné krabice od bonbonů.

Tuhle dílnu si vybral ještě před odjezdem ze Států. Specializovala se na značky Fiat a Alfa Romeo a její pětašedesátiletý majitel se těšil té nejlepší pověsti – zvlášť pokud šlo o zastření faktu, kdo auta původně vlastnil. Michael sem přišel hned po přistání. Našel majitele, který se celý od oleje hrabal v převodovce. Attilio Vitelli mlčky poslouchal, když mu Michael vysvětloval, že nutně potřebuje soustruh a nějaké náčiní. Má totiž drahou videokameru, kterou mu poškodili na letišti v Římě. Na náhradní součástky by čekal měsíc, a když prošvihne termín, přijde o práci.

Vitelli na něj asi minutu zíral a pak si otřel ruce do hadru. Michael si pomyslel, že možná Vitelliho angličtina není tak úžasná, jak se chvástal.

„Umíte pracovat na soustruhu?“ zeptal se konečně se silným italským přízvukem.

„Ano. Myslíte, že bych mohl použít pár vašich nástrojů?“

Vitelli se na Michaela podíval a otočil se zpátky ke své práci, aniž by odpověděl.

Michael pokračoval. „Zaplatím vám pět set euro a nemělo by to trvat víc než pět hodin.“ Nechtěl nabízet nějaké horentní sumy, aby nebyl podezřelý.

Aniž by zvedl hlavu od práce, Ital prohodil: „Účtuju si sto dvacet na hodinu.“

„Samozřejmě.“

„Smíte pracovat jenom v mojí přítomnosti, a když budu něco potřebovat, tak mám přednost.“ Ohlédl se. „Videokamera, povídáte…?“

Michael přikývl. „Slibuju, že se vám nebudu plést pod nohy.“

Na pracovním stole byly rozloženy Michaelovy výtvory. Opracoval kov a plast dokonale. Každý kousek byl perfektně vytvarovaný a vyleštěný. S časem se Michaelův talent jen rozvinul. Dokázal z kovu a umělé hmoty vytvořit skoro vše od šperků až po složitá mechanická zařízení. Mary se vždycky chlubila kamarádkám, že Michael má zlaté ruce.

Vitelli se u něj zastavil jen dvakrát a vždycky si mlčky vzal nějaký nástroj. Ignoroval ho, jako by byl běžný zaměstnanec, a nechal ho v klidu pracovat. Michael vyrobil pět věcí, které vypadaly docela normálně, ale jejich účel byl znám jen jemu.

„Profesor Higgins?“ Michael vstal z gauče a natáhl k profesorovi ruku. Muž, kterého oslovil, zpomalil a chvilku se na něj udiveně zadíval. Ignoroval pravici nataženou k pozdravu a pokračoval v chůzi.

„Jmenuji se Michael McMahon. Nechával jsem vám vzkaz.“ Michael vyrazil za Higginsem, aby mu neutekl.

„Obávám se, že nemám čas,“ vyštěkl Higgins a ani se neobtěžoval na Michaela pohlédnout. Mířil přes elegantní vstupní halu k výtahu, kde stiskl knoflík.

„Dostal jsem na vás kontakt ve Vatikánském úřadu pro postgraduální vzdělávání…“

„Promiňte, pane McMahone…“

„Jsem profesor,“ řekl Michael s předstíranou skromností. „Ale tituly se nerad chvástám…“

„To jste právě udělal. Omluvte mě, prosím,“ odsekl Higgins. Pokoušel se od něj odtáhnout a nervózně při čekání na výtah podupával pravou nohou.

„Jenom jsem myslel, že když jste také Američan a když se zítra uvidíme ve Vatikánu na prohlídce…“

„Kdo vás poslal?“ V Higginsových očích se objevila paranoia.

Michael se na něj zmateně podíval.

„Jestli se mě pokoušíte vystrašit…“ Higgins už podupával tak hlasitě, že se to rozléhalo mramorovou halou. „Jestli tu chcete zpochybňovat moje teorie, tak si napište vlastní dílo.“

„Pane, musel jste si mě s někým splést. Já s vašimi teoriemi souhlasím. Vlastně jsem vás chtěl pozvat na drink a promluvit si o tom.“ Michael se na něj přátelsky usmíval a doufal, že profesor návnadu spolkne.

Higgins se rozhlédl po hotelové hale, pak se otočil zpátky na Michaela a přestal podupávat nohou.

Michael vždycky detaily svého plánu doladoval až na místě. Potřeboval všechno přizpůsobit reálným podmínkám. Higgins byl nová okolnost, která se objevila až tady. Před dvěma dny, když se Michael přestal zabývat únikovými cestami, zaměřil svou pozornost na skupinu vzdělanců, pro niž chystal odbornou prohlídku vedenou Vatikánským úřadem pro postgraduální vzdělávání. Stačilo do úřadu pouze zavolat, že by se rád seznámil s ostatními akademiky, se kterými půjde na prohlídku Vatikánu a jeho muzeí. Ty si pak proklepl a zaměřil se na profesora Alberta Higginse. Higgins měl stejnou postavu jako Michael a podobnou barvu očí, ale to nebyl důvod, proč si ho vybral. Pro Michaela bylo především důležité, že Higgins choval ke katolické církvi hluboké nepřátelství.

Profesor Higgins přicestoval z Anglie, aby dokončil své výzkumy o historii Vatikánu a jeho vlivu na společnost. Michael si ho všiml už před dvěma dny během prohlídky muzea. Ten člověk ho na první pohled popouzel, obzvláště tónem, jakým mluvil s lidmi. Byl namyšlený a elitářský v pravém slova smyslu. Nad ostatními rasami, národy a náboženstvími ohrnoval svůj orlí nos. Byl neobyčejně kritický ke všem teoriím kromě své vlastní. Celé roky piloval hypotézu, že katolická církev zničila společnost a je zodpovědná za všechna zla: holocaust, komunismus, AIDS a taky pád Britského impéria, což považoval za nejhorší ze všeho, protože to byla vlast jeho předků. Doufal, že se mu tuhle teorii brzy podaří prokázat.

Čím víc toho Michael o Higginsovi věděl, tím méně se mu zamlouval – a tím menší měl výčitky svědomí kvůli tomu, co na něj chystal.

Busch seděl u stolu a přemýšlel, kde je k čertu Michael. Někde za hranicemi, a to je jasné porušení podmínky. Busch to dokázal tajit čtyři dny. Neřekl to ani své ženě. Jeannie by to určitě prozradila Mary a to nemohl potřebovat.

I on Mary navštívil a byl nešťastný z toho, jak špatně vypadala. Snažila se to zakrýt, ale jemu bylo jasné, že má hrozné bolesti. Jen tak mimochodem se zeptal, kdy se vrátí Michael. Taková běžná konverzace. Nechtěl Mary přidělávat další starosti. Řekla mu, že práce jde Michaelovi hladce a že bude doma za pár dní. A vyjadřovala vděčnost neznámému panu Rosenfieldovi, který zaplatil její léčbu.

Michael Buschovi i Mary lhal. Tohle už Busch znal. Lži jenom maskují něco vážnějšího. Určitě zase sklouzl na starou dráhu. Spadl do toho. To je jediné možné vysvětlení. A Busch se poprvé za devětatřicet let svého života cítil rozpolcený.

Michael už dávno všeho nelegálního nechal, ale teď zřejmě stál před překážkou, kterou nedokázal překonat. Všechno dělá pro Mary. Milovali se opravdu hluboce. Busch si uvědomoval, že Michael je oběť, že to nebyla jeho svobodná vůle. Musel se ke krádežím vrátit kvůli své ženě. Busch věděl, že kdyby se mu stalo totéž, nezachoval by se jinak. Láska dokáže člověka přimět k zoufalým činům.

Ale je policista. Bez ohledu na okolnosti nemá na vybranou: až se Michael vrátí, tak ho zatkne.

9

Kopule chrámu svatého Petra se tyčí přes sto třicet metrů do výšky. Vybudovat chrám podle Michelangelových návrhů trvalo čtyřiačtyřicet let a stal se pravou zlatou korunou církve. Michael se skupinkou turistů obcházel oltář a obdivoval čtyři sta patnáct let staré umění. Oblečen byl sportovně: v tričku a vestě. V kapse měl pouzdro na pera a v batohu mezi jinými věcmi dva zápisníky, fotoaparát, několik knih o Vatikánu a dvě krabičky bonbonů, které teď vytáhl a vložil si je do kapsy. Kulaté brýle se zlatými obroučkami mu dodávaly vzhled akademika.

Po hodinové přednášce věnované historii vyrazili přesně v 9.15 na prohlídku, která představovala úvod k odpoledním přednáškám. Měla trvat tři hodiny a ve 12.15 skončit v sakristii a Pokladnici. Michael nehodlal na odpolední přednášky jít. Doufal, že až jeho skupina bude poslouchat výklad, on už poletí domů. Podíval se na hodinky. Pokud nenastanou nečekané komplikace, bude mít všechno před polednem hotové. Má na to tři hodiny.

Ve skupince nebyli běžní turisté. Sestry Katherine a Teresa vyrazily na výlet z kláštera, kde vyprávěly budoucím jeptiškám historii církve. Přijely pod záminkou sebevzdělání, ale především se těšily na zítřejší mši, kterou měl celebrovat papež. Byly jako dvě fanynky, co se těší na rockovou hvězdu. Už viděly tři jeho mše a tolik to na ně zapůsobilo, že se sbalily a vyrazily v dodávce na cestu, aby ho mohly znovu spatřit. Pak tu byli dva rabíni z Brooklynu, Abramovitz a Lohiem, kteří se ze všeho radovali a vyznačovali se mladistvým pohledem na svět. Spousta turistů se při pohledu na dva tradičně oblečené židy tvářila udiveně. Neuvědomovali si, že i když židé nevěří, že byl Kristus spasitel, považují ho za proroka a příklad správného života.

A konečně tu byl i profesor Albert Higgins. Včera s Michaelem vypili láhev vína a Michael musel naslouchat jeho „geniálním“ teoriím. Měl dojem, že by tenhle chlap dokázal mluvit o sobě celé týdny. Za hodinu a půl se mu Michael omluvil, že si musí odpočinout, aby měl dost sil na zítra. Ráno, když se všichni seznamovali, se Higgins tvářil, jako by včerejší večer neexistoval a on Michaela vůbec neznal. Profesor totiž vnímal jenom to, co chtěl.

Skupinu vedl bratr Joseph, který žil ve Vatikánu a studoval jeho historii. Na hlavě mu zbývalo už jen pár vlasů, ale v cherubínské tváři byly stále ještě patrné odlesky chlapeckosti. Měl na sobě hnědé kalhoty a košili s kolárkem; tytam bylyl doby, kdy nosíval značkové oblečení. Joseph Mariano býval profesorem vatikánské historie na univerzitě v Římě. Před třemi lety, během dovolené, přišel při autonehodě o manželku. Ztratil smysl života, a proto se ponořil do práce a uposlechl, když ho povolal Bůh. Nebyl si jistý, jestli se má stát knězem, a tak našel kompromis v řeholním životě. Rozhodl se, že stráví v řádu tři roky a během nich se rozmyslí, jestli chce zbytek života zasvětit Bohu. Byl přidělován významným návštěvníkům jako průvodce kvůli svým ohromujícím znalostem a odzbrojujícímu úsměvu, který z něj činil dokonalého reprezentanta Vatikánu. Bral svou práci velmi vážně a dokázal být nekompromisní, když někdo nechtěl dodržovat pravidla a poslouchat jeho výklad.

Michael se tvářil, že jeho slovům pozorně naslouchá, ale byla to jen maska. V duchu myslel na svůj plán. Vstal za úsvitu a znovu si prošel každý detail. Přemýšlel, jestli nepřehlédl nějakou překážku. Soustředil se jako nikdy v životě. Dříve ke krádežím přistupoval sobecky, dělal to pro vlastní potěšení. Ale dnes to bylo pro Mary. Každý detail tisíckrát promyslel a probral ze všech stran. Všechno dokonale naplánoval.

V deset ráno vykoukl Attilio Vitelli zpod kapoty Alfy Romeo, kterou opravoval, a rozhodl se, že nebude utíkat. Viděl přijíždět čtyři policejní vozy, ale to pro něj nebylo nic nového. Auta, která měl teď v dílně, byla většinou naprosto legálně vlastněná. A to jediné, které nebylo, už mělo nový lak a papíry. Vitelliho obklopilo devět policistů a všichni čekali, co řekne. Ale starý muž se na ně ani nepodíval, dokud plešatý tlusťoch, který zřejmě ostatním velel, nedošel až k němu a nestrčil hlavu pod kapotu.

„Tentokrát nejde o auta, Attilio,“ řekl.

To Vitelliho zaujalo. „Takže je to jen společenská návštěva, Gianni?“ zeptal se.

Vyšetřovatel Gianni Francone na Vitelliho nic neměl, všechno to byly jenom náznaky. Věděl o jeho černých obchodech, ale neměl žádný důkaz. Takže když jim anonymní telefonát oznámil, že někdo plánuje dnes před polednem útok na římskou památku a že ten někdo se připravoval ve Vitelliho garáži, Francone si nemohl nechat ujít příležitost k prohlídce.

Tři policisté prohledávali dvůr a šest prolézalo dílnu.

Francone se opřel o Fiat Spider, který se pod jeho vahou prohnul, a řekl: „Pověz mi, kamaráde, neměls v poslední době nějakou návštěvu?“

„V roce 1546 se Michelangelo Buonarotti stal hlavním architektem chrámu svatého Petra. Vytvořil nový plán včetně úžasné kopule nad námi, ale dokončení prací se nedožil.“ Bratr Joseph byl uprostřed výkladu a všichni se mačkali kolem, aby jim neuteklo ani slovo. „Umělecké předměty získával Vatikán mnoha způsoby: darem, nákupy, při vykopávkách, anebo byly vytvořeny speciálně pro něj,“ vysvětloval Joseph se silným italským přízvukem. Zastavil se před obrovskou mramorovou sochou svatého s kopím. „Všimněte si čtyř velkých soch světců, které podpírají sloupy kolem papežského oltáře. Říká se tomu lodžie ostatků. Postava svatého Longina,“ ukázal na světce s kopím, „byla vytvořena Berninim, ostatní tři jeho následovníky. Všechny měly sloužit jako schránky na relikvie. Svatý Longin byl centurion, který probodl Kristův bok, aby potvrdil, že je mrtvý. Bernini sochu pojal jako velkolepou schránu pro to, co někteří nazývají kopí osudu.“ Bratr Joseph se otočil a vedl skupinu před sochu ženy držící velký kříž. „Socha svaté Heleny, matky císaře Konstantina, která našla pravý Ježíšův kříž, po určitý čas skutečně obsahovala úlomky kříže a hřeby.“ Otočil se k soše ženy držící rozevlátou roušku. „Svatá Veronika, která nabídla Kristovi roušku, aby si otřel čelo, když nesl svůj kříž na Kalvárii. Obtiskla se do něj Kristova tvář. Všimněte si jejího postoje. V býčích zápasech se tento klasický postoj nazývá Veronika. Toreador při něm jemně pohybuje svým červeným šátkem těsně před býkem. Pojmenovali ho právě podle této sochy.“

Bratr Joseph je vedl ke čtvrté a poslední soše. „Svatý Ondřej byl bratr svatého Petra a stejně jako jeho bratr byl ukřižován. V Řecku ho přibili na kříž ve tvaru písmene X. Jeho lebka byla ve vlastnictví Vatikánu až do roku 1966, kdy se vrátila do řeckého města Patras, kde svatý Ondřej před dvěma tisíci lety zemřel. Šlo o vstřícné gesto vůči řecké ortodoxní církvi. Ale kromě lebky svatého Ondřeje zůstaly všechny ostatky zde, jen jsme je přemístili do kaple nad svatou Veronikou.“

Sestupovali po mramorových schodech vedle sochy svatého Longina. Michael se úspěšně vydával za profesora McMahona z univerzity St. Albans. Prokázal se falešným doporučujícím dopisem se žádostí o pomoc při prohlídce Vatikánu. Když se z Vatikánského úřadu pro postgraduální vzdělávání dotazovali na univerzitě, aby ověřili jeho platnost, bylo jim řečeno, že profesor McMahon má studijní volno, cestuje po světě a shromažduje materiály k plánované učebnici. Pracovník univerzity vatikánským úředníkům vysvětlil, že kvůli omezeným prostředkům školy je profesorova cesta jenom jednosemestrální a univerzita St. Albans ocení veškerou pomoc a bude se při nejbližší příležitosti revanšovat.

Profesor McMahon opravdu v St. Albans existoval. Michael prostě pomocí vyhledávače Google zjistil, kdo z profesorů momentálně není přítomen. McMahon skutečně psal knihu a cestoval po světě. Jenomže nebyl v Římě, ale zrovna dlel v nějakém buddhistickém klášteře v Tibetu.

Skupinka stála přímo pod bazilikou, v místech, kam se turisté nedostanou. Přístup sem mají jen odborníci a archeologové. Grotta je tmavé a vlhké místo, které přesně odpovídá svému názvu. Mramorové stěny ozařuje jen mihotavé světlo svící ze zlatých nástěnných svícnů. Skupinka procházela mezi nespočetnými sarkofágy, o nichž jim bratr Joseph vykládal, že slouží jako místo posledního odpočinku pro všechny papeže od roku 1549, ale také pro krále a královny a další významné osobnosti.

„Je zde pohřbeno sto padesát tři papežů.“ Hlas bratra Josepha se odrážel od mramorových náhrobků. „Místo je tu ještě pro stovky dalších, samozřejmě až si je Pán povolá po dlouhé a plodné službě v úřadě.“

„Když už o tom mluvíte, kolika z nich tu službu zkrátila vražda?“ vpadl mu do výkladu profesor Higgins.

Bratr Joseph nesnášel, když ho někdo přerušoval, a bylo to na něm znát. Ale ovládl se. „Papež Jan VIII. byl zavražděn ve spánku v roce 882. Dále papež Jan XII., který byl zvolen do úřadu v osmnácti letech. Byl zavražděn v prosinci 963…“

„Já měl na mysli daleko současnější události,“ řekl Higgins rýpavě.

Bratr Joseph na Higginse celou věčnost mlčky zíral a ze všech sil se snažil ovládnout. Skupinku ovládlo nepříjemné napětí. Bratr Joseph nakonec klidně odpověděl. „Ano, měli jsme také problémy. Při atentátu v roce 1981 chránil plukovník Alois Estermann svatého otce vlastním tělem. Od té doby měl k němu papež velmi blízko a v roce 1998 ho jmenoval hlavou Švýcarské gardy. Bohužel neuplynuly ani dvě hodiny od jeho jmenování a on i jeho žena byli ve svém bytě zavražděni…“

Higgins mu znovu skočil do řeči: „A pak se zjistilo, že v osmdesátých letech pracoval pro východoněmeckou tajnou policii Stasi…“

„To není pravda,“ přerušil ho razantně bratr Joseph. „Jste tu jako host Vatikánu a já vás žádám, abyste tyto urážky neopakoval. Estermannovi byli zastřeleni nespokojeným členem gardy, který potom obrátil zbraň proti sobě. Takže ano, opravdu se v osmadevadesátém odehrála ve Vatikánu vražda…“

„Ale já jsem se chtěl zeptat na vraždu v sedmdesátém osmém,“ nedal se odradit Higgins a významně se zadíval na hrobku papeže Jana Pavla I.

„Promiňte, ale zacházíte příliš daleko.“

„Neříkám nic, co už nebylo publikováno.“ Skupinka ohromeně sledovala počínající konflikt. „Já myslím, že šlo o otravu. Našli ho ráno v posteli. Jak dlouho byl papežem? Dva týdny?“

„Infarkt myokardu,“ procedil bratr Joseph mezi zaťatými zuby. „Prostě mu selhalo srdce.“

„Ale pitva se nekonala…“

„Profesore Higginsi, jestli si přejete být odveden zpět do hotelu, můžu vám to zařídit. V opačném případě považuji diskusi za uzavřenou. Není tu zvykem nechat se od hostů urážet.“ Higgins užuž znovu otevíral ústa, ale pak si to rozmyslel. V očích mu však jiskřila radost, že se mu podařilo dostat se bratru Josephovi pod kůži.

Policejní tým se radil uvnitř Vitelliho dílny. Na pracovním stole před nimi ležely rozložené kovové a plastové odřezky, tři vyhlazené zmačkané papíry a prázdná kyslíková bomba. Hubený detektiv, který vypadal tak na dvanáct, opatrně zvedl rukou v chirurgické rukavici čistý papír. Jemně list poprášil tuhou.

„Tady je vidět pár linií, které se protlačily z papíru, co ležel nahoře.“

„A co tam je?“ naléhal na něj vyšetřovatel Francone.

„Nějaký náčrt.“

„To je tvoje?“ obrátil se Francone na Vitelliho, který nevzrušeně pokuřoval cigaretu.

„Ne, já žádný plánky nepotřebuju. Všechno mám totiž tady,“ poklepal si Vitelli na čelo.

„Tak čí jsou to nákresy?“

Vitellimu bylo jasné, že měl chtít po tom Američanovi podstatně víc peněz. „Jeden Amerikán tvrdil, že si potřebuje půjčit moje nástroje.“

„Takže jsi někoho pustil do dílny? To mě překvapuješ, Attilio.“

„Sám se někdy taky překvapuju. Ten chlap vypadal neškodně a platil na ruku.“

Francone zpočátku anonymu nevěřil, ale teď byl rád, že to nenechal plavat. Nevěděl, k čemu mají ty nákresy sloužit, ale instinkt mu napovídal, že to nebude nic legálního. „Zdá se, že tvůj americký kámoš po něčem jde. A jestli se nám ho nepovede zarazit… Po všech těch letech, co jsi byl takový bezúhonný obchodník, to vypadá, že skončíš v base za napomáhání.“

„K čemu?“

„To nám pomůžeš zjistit.“ Francone se podíval na hodinky. Bylo 10.32. „A bude pro tebe lepší, když si začneš mozek namáhat hezky rychle, nebo jsi dneska opravil poslední auto.“

Skupinka pokračovala v prohlídce katakomb. Slovní přestřelka vyvolala u ostatních napjaté mlčení. Došli k černé železné bráně střežene dvěma gardisty. Bratr Joseph jim ukázal povolení a své doklady. Gardisté si prohlédli propustku i všechny svěřence bratra Josepha a pak jim dovolili projít.

Joseph vyzkoušel sadu klíčů, než se mu podařilo otevřít vchod na široké kamenné schodiště. Všichni jenom šeptali; uvědomovali si, že se s každým krokem noří hlouběji do historie. Vešli do nízkých podzemních prostor a procházeli kamennými jeskyněmi – zčásti přírodními, zčásti umělými –, až dorazili k velké modré plachtě. Joseph ji odhrnul stranou a ocitli se v prostoru páchnoucím vlhkostí. Byly to klasické archeologické vykopávky: zem byla slabě osvětlená zavěšenými reflektory a každá vrstva půdy označená rokem. Pětasedmdesát let se v podzemí kope za bedlivého dohledu církve, která si dobře uvědomuje, že průzkum může vyvolávat různé otázky a diskuse.

„Vítejte v nekropoli,“ bratr Joseph udělal dramatickou pauzu, aby si přítomní pořádně uvědomili, jaké místo před nimi leží. Byly tu ulice, ale tam, kde by se měla klenout obloha, byla jenom žula. „Tohle je místo, kde se střetávají dva světy. Jsou tu jak křesťanské, tak pohanské hroby.“

Stísněný prostor, ve kterém stáli, byla opravdu ulice, ani ne dva metry široká; z obou stran se tyčily zbytky cihlových a kamenných budov. Slabé světlo dopadalo jen na některé části, jiné tonuly ve tmě. „Tato sekce byla prozkoumávána asi třicet let. Jsou zde desítky pohanských hrobek. Celá oblast pochází z doby před Konstantinem, je tedy stará více než dva tisíce let. Nekropolis je pohanské slovo, které znamená město mrtvých. Křesťané dávali přednost slovu coemeterium, z čehož pochází anglické cemetery, tedy hřbitov. Překládá se to jako místo spících lidí.“

Bratr Joseph procházel uličkou a ostatní ho následovali, ohromeni dávným pohanským světem přímo pod srdcem křesťanské víry.

„Tato nekropole byla zkoumána týmem vatikánských archeologů od roku 1939 z nařízení papeže Pia XII.“ Bratr Joseph vyšel na otevřené prostranství; kolem něj z hlíny vyčnívaly ubohé zbytky zdí. „Toto jsou pozůstatky původního kostela svatého Petra, prvního papeže. Postavili ho kolem roku 150, později ustoupil první bazilice postavené Konstantinem ve čtvrtém století. A tohle je jeden z nejpřesvědčivějších nálezů o Petrově životě, který vykopávky přinesly.“

Bratr vytáhl z kapsy hnědých kalhot baterku a namířil ji nalevo. Paprsek ukázal velkou skleněnou tabuli v žulové stěně, za kterou se nacházel temný prostor. Bylo těžké rozpoznat, co to tam vlastně je, protože kosti neměly smetanově bílou barvu, jakou lidé znají z televizních pořadů, byly spíš tmavě šedé. Po obou stranách páteře byly rozmístěny kost holenní, lýtková a stehenní, obě pažní, loketní a vřetenní kosti. A lebka. Teprve po chvíli pozorovatelům došlo, že tahle hromádka kostí patří prvnímu vůdci mocné církve.

Bez ohledu na vyznání byli všichni tím poznáním zasaženi a zírali na oživlou historii před sebou. Před dvěma tisíci let byl tenhle člověk pronásledován za svou víru a učení; zesměšňovali ho a zabili pro víru stejně jako jeho učitele.

Bratr Joseph pokračoval šeptem, který se ale ozvěnou odrážel od stěn. „Kdybyste kopali odsud přímo vzhůru, ocitli byste se v centru chrámu. Církev našeho Pána je doslova a do písmene postavena na jeho nejoddanějším žákovi. Jmenoval se Petr a to jméno je odvozeno od latinského petra, což znamená skála.“

„Našli jste ještě někoho?“ zeptala se Katherine.

„Ne, byl sám. Hrob jeho manželky jsme nenašli.“

Všichni kromě rabínů vypadali překvapeně.

Bratr Joseph se usmál. „Svatý Petr byl ženatý rybář, než za ním přišel jeho bratr Ondřej a seznámil ho s Ježíšem. Celibát se objevil až za tisíc let. Při vykopávkách se našly i další ostatky, ale v téhle hrobce nikdo jiný nebyl. Z původního kostela se skoro nic nedochovalo, ale jinak nám zůstalo dost věcí, které přežily zkoušku času. Většina je k vidění nahoře. Petrův stolec, řetězy, kterými byl spoután při popravě, pergameny psané jeho rukou, textilie, hliněné džbány, klíče…“

Muzea byla plná lidí. Bratr Joseph rychle provedl svou skupinku tlačenicí ke Gregoriánskému muzeu a tam pokračoval ve výkladu. V každém z muzeí strávili jen krátký čas, protože se nezaměřovali na umění, nýbrž na historii církve a Vatikánu, ale Joseph jim občas umožnil krátkou zastávku, aby si vychutnali okolní nádheru. Jeptišky byly okouzleny nástropními malbami, rabíni obdivovali sochy a Michael s Higginsem se zastavili u vitríny s knihami.

Michaela uchvátila místnost s vystavenými šperky. Ve vitrínách tu ležely skvosty nedozírné ceny. Nejvíc ho zaujal velký zlatý medailon, na kterém byli zobrazeni muž a žena v objetí. Byl nalezen v nekropoli ve Vulci a obě postavy byly tak zřetelné a krásné, jako by nebyly vytvořeny před pětadvaceti stoletími, ale dnes. Láska těchto dvou milenců přežila více než dva tisíce let. Michael se na ně díval a na chvilku se v něm probudila naděje, že mají s Mary život ještě před sebou. Jestli se mu v následující hodině všechno povede…

Sáhl do kapsy. Byl to naprosto přirozený pohyb, jako by hledal kapesník nebo drobné. Ale Michael měl jiný důvod. Sevřel v dlani měkkou kuličku, trochu se nahnul a nenápadně ji přilepil pod vitrínu. Byl to skoro nepostřehnutelný pohyb, který nikdo nezaznamenal. Než vyšli z muzea, udělal totéž ještě u čtyř dalších vitrín.

V jedenáct hodin někdo zavolal do Vatikánu. Žena, která odmítla udat své jméno a nepustila operátora ke slovu, prohlásila, že má informace, že se ve Svatopetrském chrámu má sejít demonstrace zastánců práva na potrat. Studenti jsou celí žhaví protestovat proti čemukoli až do večeře, kdy je hlad přivede na jiné myšlenky. Vatikán stejně jako jiné státy čelí dnes a denně různým výhrůžkám. Většinou jsou to nesmysly, ale nic se nesmí zanedbat. Šéf Švýcarské gardy plukovník Enjordin byl oficiálně i hlavou papežské policie, takže bezpečnost ministátu spočívala v jeho rukou. Hrozby tu byly na denním pořádku a Enjordin bral všechny vážně. Nikdy sice nezavřel kostel a muzea jen na základě nějaké výhrůžky, a neudělá to ani dnes, ale rozhodl se zvýšit počet gardistů jak v civilu, tak v uniformě. Měl tu nováčky a tohle bude dobrý trénink. Povolal do služby dalších pětatřicet policistů.

Když bratr Joseph vstoupil do Sixtinské kaple, Michael věděl, že se blíží rozhodující chvíle. Teď už nebylo návratu. Hodiny ukazovaly 11.16. Měl ještě spoustu času, protože bude trvat minimálně půl hodiny, než vstoupí do Pokladnice. Musí ten čas využít, aby se soustředil a vyčistil si hlavu od zbytečných myšlenek na nezdar i na Busche a Mary. Potřebuje veškerou koncentraci, aby uspěl. Znovu si procházel v hlavě plán a jeho mysl i tělo už byly jako řízené autopilotem. Pohyboval se úplně automaticky, jako tanečník na jevišti. Během prohlídky si v duchu poznamenával pohyb gardistů v civilu i v uniformě. Jejich hlídky byly naprosto pravidelné. Věděl, jak se pohybují, znal jejich obličeje i jména. A všiml si, že dnes je jich víc než obvykle, byli tu noví policisté i gardisté. A tvářili se znepokojeně.

Když Michael a ostatní vstoupili do sálu, všichni jako jeden muž zvedli hlavu ke stropu. Tady bylo běžné, že do sebe lidé pořád vráželi. Úžasná freska na stropě znázorňovala biblické výjevy. Začínala stvořením světa a pokračovala dál až k potopě. V roce 1508 papež Julius II. pověřil mladého Michelangela, aby vytvořil dílo k oslavě Boha. Co se tenkrát považovalo za pověření, dnes bychom vnímali jako otroctví. Třiatřicetiletý génius se k tomu moc neměl, protože považoval malířství za méně vznešené než sochařství, ale neměl na vybranou. Nakonec pokryl malbami více než dvě stě sedmdesát čtverečních metrů a vytvořil přes tři sta postav v místnosti o rozměrech Šalomounova chrámu. Navzdory otřesným podmínkám tu pracoval bez oddechu, vleže na zádech, pětadvacet metrů nad zemí. Nenechal se odradit ani extrémním horkem, ani zimou.

Vzadu v kapli za oltářem ze zlata a mramoru se nachází daleko tmavší, pochmurnější freska. Nazývá se Poslední soud a ukazuje nemilosrdného a pomstychtivého Boha, který trestá zkažené lidstvo. Tuhle práci zadal Michelangelovi v roce 1534 papež Klement VII. Zakrátko zemřel, ale jeho protěžování Michelangela i jeho duch jsou ve Vatikánu cítit do dnešních dnů. Krom jiného Michelangela pověřil, aby navrhl nové uniformy Švýcarské gardy ve zlaté, modré a hnědé barvě, které byly rodovými barvami papeže. Klement pocházel ze slavné italské rodiny Medicejských, jež představovala politickou a ekonomickou elitu renesanční Itálie.

Výzdobou stropu strávil Michelangelo čtyři roky a dílo, které vytvořil, symbolizuje víru a naději. Představuje slitovného živého Boha. Ale práce na Posledním soudu trvala skoro sedm let a Bůh je na něm děsivý. Je vtělením nemilosrdné pomsty. Ústřední postava Krista je obklopena lidskostí a shromažduje kolem sebe duše, které si zaslouží ráj. Po Kristově pravici jsou ti, kteří propadli peklu. Odporné stvůry je táhnou dolů. Z hlubin země Lucifer zlýma očima nenasytně sleduje ty, kdož mu patří.

Není to jenom umělecké dílo, ale spíš varování. Ti, kteří Boha zradí, nemohou čekat slitování.

V pravé části malby je postava, která je tažena do pekel nestvůrou. Na tváři toho zatracence je vidět děs ze zhouby, která ho čeká. Je to jediná figura ze tří set, která hledí ven z fresky. Michael měl pocit, jako by se na něj ta prokletá duše obracela a prosila ho o pochopení.

Celý výjev na něj křičel, že všechny jeho činy přinesou vážné a neodvratné následky. V tu chvíli zapomněl na svá předsevzetí a po zádech mu přeběhl mráz. Ale rychle všechny obavy potlačil. Na následky kašle, zajímá ho jenom Mary. Příštích pár minut rozhodne o její budoucnosti. Věděl, že už zašel příliš daleko a stejně jako pro ztracené duše na fresce už pro něj není návratu.

10

Michael naslouchal výkladu bratra Josepha cestou do sakristie a Pokladnice. Prohlídka se chýlila ke konci. Zbývalo jenom patnáct minut, než se odeberou do přednáškové síně.

V Pokladnici jsou umístěny především obrazy svatého Petra a ostatních apoštolů. Uprostřed sálu se nacházejí vitríny s knihami, biblemi a manuskripty, které představují jenom zlomek obrovské církevní knihovny. Většina svazků je shromážděna ve vatikánských archivech, kam se dá dostat jen s papežovým svolením. Několik vitrín obsahuje artefakty z Konstantinovy doby, jiné přímo z Kristovy: kalichy, keramiku, mince, kousky oděvů a nástroje. Významné památky mají vlastní vitríny. Většina z nich pro Michaela nic neznamenala.

Sáhl do batohu a vytáhl dva zápisníky. Držel je v pravé ruce a levou si vyndal z kapsy peněženku.

„Alberte,“ obrátil se na Higginse, „mohl byste mi prosím pomoci? Podržíte mi to?“

Higgins podrážděně sykl. Podíval se znechuceně na Michaela a vyškubl mu zápisníky z natažené ruky. Michael začal hrabat v batohu, vytáhl červenou tužku, a vložil si ji do náprsní kapsy. Pak si vzal zápisníky zpátky a Higgins zuřivě vyrazil za skupinkou. „Díky!“ volal za ním Michael.

Zkontroloval čas, bylo 11.59. Sklonil se nad poslední vitrínou. Vytáhl něco z kapsy a připevnil to pod ni. Byla to malá hnědá kulička s růžovým středem zhruba velikosti bonbonu.

Pak dohnal skupinku u panelu, kde byly vystaveny řetězy. Visela tam cedulka, na níž stálo: Díky laskavosti Sati Pietro in Vincoli můžeme vystavit řetězy svatého Petra.

„Petr před smrtí vykonal pouť do Svaté země, kde se na hoře Kéfá modlil, aby mu Bůh ukázal cestu. Někteří učenci se domnívají, že se do Svaté země vrátil, jen aby zde vzdal hold Bohu, ale jiní věří, že měl předtuchu a předvídal svou smrt. Proto se rozhodl do země svého Boha cosi vrátit, aby to nepadlo do rukou římského císaře Nerona. Když byl pryč, velký požár zničil dvě třetiny Říma, zemřely tisíce lidí a velká část města skončila v troskách.

Po návratu zjistil, že na křesťanské bratry padl hněv císaře Nerona, který je obvinil ze zničení města. Petra spoutali řetězy,“ bratr Joseph ukázal na řetězy na stěně, „a podrobili ho mučení. Spolu se svatým Pavlem strávil devět měsíců v temných kobkách a pak ho Nero, který v něm viděl uchvatitele moci, nařídil ukřižovat – jako výsměch Ježíšovu ukřižování. Petr si nepřál, aby byl srovnáván s Ježíšem, a proto požádal, aby byl ukřižován hlavou dolů. A tak se také stalo…“

Zatímco ostatní poslouchali, Michael se přiblížil k další vitríně. Byla osvětlená jenom jedním bodovým světlem a od návštěvníků oddělena provazem zavěšeným na třech stojanech. Uvnitř spočívaly na červeném sametu dva starobylé klíče. Michael se na ně ani nepodíval. Už je viděl v posledních dvou dnech třikrát.

Bratr Joseph pokračoval ve vyprávění o Petrově ukřižování. „Nero byl zločinný vládce Říma, který proslul pořádáním her, kde pro svoje pobavení štval lvy na zločince i na své poddané. Liboval si v orgiích a dekadentním způsobu života. Může směle soupeřit s Hitlerem, Pol Potem a Čingischánem o místo největšího tyrana v dějinách.“ Bratr Joseph se za léta pedagogické praxe naučil poutavě mluvit. Při jeho přednáškách na univerzitě nikdo neusínal. A i teď ho skupinka napjatě poslouchala, všichni se kolem něho semkli, aby jim neušlo ani slovo.

A protože se tak hluboce soustředili na výklad, pořádně sebou trhli, když se za nimi v sále ozvala exploze.

Na šestatřiceti monitorech běžely záběry ze tří set šestnácti kamer. Na každém monitoru se střídaly ve čtyřsekundových intervalech obrázky ze šesti kamer. V případě potřeby bylo možné obraz zastavit. U každé skupiny monitorů ukrytých za barevnými mramorovými sloupy se střídali gardisté ve třech směnách. Každou hodinu měli patnáctiminutovou přestávku, aby zůstali svěží. Za poslední tři roky se ve Vatikánu neodehrálo nic vážného. Poslední incident způsobil blázen, který kolem sebe mával pistolí a vyhrožoval, že jestli hned neuvidí Boha, začne v Sixtinské kapli střílet. Noviny se o tom sotva zmínily. Na zatčení Juana Medeneze stačil jeden muž. Za svou pohotovost byl Stephan Enjordin povýšen na plukovníka a papež Jan Pavel II. ho osobně jmenoval šéfem bezpečnosti nazývané II Corpo di Vigilanze. Enjordinovi bylo teprve jednatřicet a stal se nejmladším šéfem bezpečnostní služby v dějinách Vatikánu. Podřízení ho respektovali a báli se ho, protože je svým klidným barytonem neváhal pokárat za každou chybu, porušení kázně nebo indiskrétnost. Když přišel do Vatikánu, býval nejoblíbenějším členem Švýcarské gardy pro svůj nakažlivý úsměv a smysl pro humor. Ale jak získal odpovědnost, začal svou přirozenost krotit, aby si vydobyl autoritu. Teď právě dohlížel na čtyřicet tři podřízených, kteří pracovali se špičkovou technikou v renesančním sále. Jako všichni gardisté byl i on svobodný. Na ženění bude ještě čas. Je voják a má o své budoucí kariéře jasno – vždy stát na straně dobra, bez ohledu na to, kdo je zrovna u moci. Jeho poslání je jasné: chránit Boha, papeže a tenhle malý stát.

Byl hrdý na to, že se orientuje v nových technologiích a nejnovějších trendech, a snažil se je zavést do vatikánské ostrahy. Zařízení pro identifikaci chemických látek a bomb držela krok s nejmodernějšími zbraněmi, které mohli použít fanatici nebo teroristé. Bezpečnostní rámy byly daleko lepší než ty, jež se nacházejí na letištích, ambasádách, nebo dokonce i v Bílém domě. Díky těmto detekčním zařízením se podařilo zabavit mnoho zbraní turistům, kteří vypadali jako učiněná neviňátka.

Plukovník Enjordin uměl připravit své nepřátele o moment překvapení. Vždy je totiž viděl přicházet. Proto teď soustředěně sledoval monitory číslo šest a sedm a každý sval v těle mu hrál napětím. Nemohl uvěřit svým očím.

Prásk! Z vitríny uprostřed Pokladnice se ozval výbuch a vyvalil se oblak kouře. Hustý dým ve vteřině znemožnil orientaci a okamžitě se rozšířil po Pokladnici.

Pak se ozvaly další malé výbuchy. To, co na začátku vypadalo jako drobný incident, nabývalo vážnějších rozměrů. Začalo to na jednom konci sálu a pokračovalo dál dominovým efektem. Místnost se okamžitě naplnila hustým šedým kouřem, viditelnost byla mizivá. Všichni se začali zmateně motat kolem a šířila se panika. Turisté křičeli, matky pevně držely děti a chaos ještě zvyšoval jekot požární sirény. Přes její ohlušující řev nikdo neslyšel instrukce, jak se dostat do bezpečí. Bylo tu nejmíň dvě stě vyděšených lidí, kteří se hnali k východům. Kouř byl hustý jako kaše. Lidé do sebe strkali a všude vládl nepopsatelný zmatek.

Téměř současně zaduněly exploze i v Gregoriánském muzeu. Hustý kouř zaplnil sály i chodby. Davy turistů zoufale hledaly východ. Dým se začal valit z dalších čtyř vitrín, a to ještě prohloubilo nastalou paniku.

Před uměleckými výtvory na stěnách najednou bez varování sjely obrovské kovové zástěny, které je měly ochránit před zkázou. Další umělecká díla, knihy a rukopisy spočívaly ve vzduchotěsných vitrínách, jejichž sklo je nerozbitné. Na jejich instalaci trvala pojišťovna. Církvi je ovšem finanční kompenzace lhostejná, poněvadž fresky, malby, knihy i umělecké předměty byly stvořeny k oslavě Boha, a jsou proto nenahraditelné. Ostatně muzeum, Švýcarská garda a vatikánská policie vždy zajišťovaly dostatečnou ochranu před všemi hrozbami.

Bratr Joseph zůstal klidný a řekl všem členům skupinky, aby se vzali za ruce, že je vyvede ven. Slzy od kouře mu tekly proudem, ale neztrácel rozvahu. Jeptišky a rabíni si to drama docela užívali. I když je pálily oči a dráždil kašel, vzrušení rozhodně zvítězilo nad strachem.

To ale neplatilo o profesoru Higginsovi. Bál se a rozhodně nehodlal zemřít na církevní půdě. Co by tomu řekl tisk a jeho kolegové a kritici? Nevstoupil by do dějin svým velkým dílem. Už viděl ty titulky: Další smrt způsobená zločinnou katolickou církví. Dostali i jeho. Pak ho někdo popadl zezadu za krk. Ucítil píchnutí pod uchem a okamžitě se mu zatočila hlava. Zachvátila ho panika a smrtelná hrůza a snažil se útočníkovi uniknout. Rozběhl se, ale nevěděl, kterým směrem je východ. Než se stačil zorientovat, vrazil hlavou do mramorové sochy svatého Tomáše Akvinského, patrona vzdělanců. Zůstal ležet v bezvědomí na chladné podlaze.

Lidé proudili ven všemi východy a shromaždovali se na náměstí. Ozýval se křik, šířily se fámy, že starobylá budova hoří. Bratr Joseph vedl svou skupinku správným směrem a po třiceti vteřinách se všichni vynořili z kouře na čerstvém vzduchu. Pro samé rozrušení si ani nevšimli, že jim chybí Michael a profesor Higgins.

V muzeu se válel hustý kouř. Nebylo tam vidět ani na špičku nosu. Hluk se utišil, protože většina lidí už byla venku. V sále zůstal jenom Michael St. Pierre a profesor Higgins, jenž upadl do bezvědomí.

Michael měl méně než třicet sekund. Tolik bude trvat vatikánské gardě a hasičům, než se tu objeví. Vše pečlivě naplánoval a zatím mu to na vteřinu vycházelo. Dýmovnice, které vyrobil v autodílně, fungovaly perfektně. Trik spočíval v tom, že roznětka byla obalena buď růžovou nebo bílou hmotou, která se musela rozpustit, aby došlo k reakci. Bílé kousky byly o dva centimetry silnější než růžové a fungovaly za čtyřicet pět minut. Růžové byly podstatně rychlejší – jejich aktivace trvala jen pět minut. Požár samozřejmě nehrozil; Michael nechtěl nikoho zabít.

Popadl Higginse za nohy a odtáhl ho k vitríně s klíči. Kouř ještě zhoustl a Michael se rozhlédl a zaposlouchal. Mohl být spokojený – byl sám.

Vzal batoh, vytáhl věci, které vyrobil ve Vitelliho garáži, a rychle našel kladivo. Zvedl ho a vší silou praštil do skla vitríny. Sklo se nerozbilo, dokonce ani neprasklo. Ale tenoučký diamantový hrot kladiva sklem pronikl. A jakmile byl ve skle miniaturní otvor, pronikl do vakua stlačený vzduch z rukojeti a sklo se rozlétlo zevnitř. Zazněl další alarm, který spolu s požárním hlásičem vydával ohlušující jekot.

Plukovník Stephan Enjordin a dva členové gardy běželi bazilikou, ze které se trousili poslední opozdilci. Enjordin vyslal na místo hasiče a ti tam dorazili necelou minutu po něm. Bezpečnostní složky měly nejvyšší pohotovost, šestatřicet gardistů obsadilo východy. Přidali se ke čtyřiceti, kteří měli službu.

Enjordin se dvěma gardisty postupoval hustým kouřem v sále – nevycházeli ze střehu, protože si uvědomovali, že se může každou chvíli objevit něco, co s ohněm nemá nic společného.

Michael stál před rozbitou vitrínou. Sáhl dovnitř a vzal klíče. Měl čtrnáct vteřin, aby zmizel. Neviděl si ani na ruku, takže mu bylo jasné, že ho nikdo nemůže spatřit. Rychle rozebral kladivo na tři kusy a schoval je do Higginsovy tašky. Jehlu s diamantovým hrotem vložil do pera a hlavu kladiva zamaskoval jako fotoaparát. Rukojeť, v níž předtím měl osm litrů stlačeného vzduchu, strčil do hřbetu knihy. Naštěstí se do tašky všechno pěkně vešlo. Michael si dával velký pozor na otisky prstů. Na rukou měl latexový nátěr, který nebyl vidět a díky kterému nezanechával otisky prstů. Rychle si zbytky latexu stáhl, udělal z nich malou kuličku a tu spolkl.

Dveře byly dokořán a větráky běžely naplno, takže se kouř pomalu rozptyloval. Enjordin běžel v čele svých mužů přes baziliku k Pokladnici. Kašlali a bojovali se slzami. Ale znali tady každou píd. Byli dobře vycvičeni a poznali rozdíl mezi zvuky alarmu. Někdo něco krade. Ve Vatikánu nebylo ještě nikdy nic zcizeno a Enjordin nehodlal dopustit, aby se to stalo při jeho službě.

Zastavili se před vitrínou a spatřili rozbité sklo, ale dovnitř nebylo přes kouř vidět. Enjordin se otočil a lekl se, protože za sebou uviděl stát Michaela. Co nejzřetelnější italštinou se ho zeptal, co tam dělá. Michael italsky neuměl, za pár dní pochytil jen několik slov, ale bylo mu jasné, na co se ho ptá.

„Co tu děláte?“ zeptal se Enjordin tentokrát anglicky.

„Já…, já…,“ koktal Michael.

„Co tu děláte? Jak jste rozbil to sklo?“ zařval na něj jeden z gardistů, Vernea. Byl z těch tří největší, skoro se do své modrožluté uniformy nevešel. Byl rozhodnutý dostat z Michaela odpověď stůj co stůj.

Michaelovi se zrychlil dech a beze slova na něj zíral.

Na rameno mu dopadla obrovská Verneova tlapa a dotáhla ho k vitríně. „Kde jsou klíče?“ Ale potom…

Kouř se trochu rozptýlil. Vernea se rozhlédl a uviděl plukovníka Enjordina, jak se sklání nad vitrínou. Pustil Michaela. Na polštáři ležely oba klíče.

„Promiňte, pane. Nevěděl jsem…,“ začal se obr omlouvat.

Michael mávl rukou. „Ne, to je v pořádku. Já se omlouvám. Přes kouř jsem neviděl tady toho pána,“ ukázal na profesora Higginse, který ležel na podlaze v bezvědomí. „Narazili jsme do sebe. Ale vitrína už byla rozbitá.“

Enjordin ztratil o Michaela zájem a snažil se zhodnotit situaci. Prohlížel si rozbitou vitrínu, jako kdyby mu mohla prozradit, co se doopravdy stalo. Ukročil zpět a rozhlédl se kolem. Snažil se všechno vtisknout si do paměti. Pak podřepí k Higginsovi, překulil ho a prošacoval. Vytáhl mu z kapes peněženku a klíče od hotelu. Stáhl mu z ramena hnědou tašku, vyndal dvě knížky a předal je svému podřízenému. Zašátral hlouběji, našel tři pera a proticírkevní letáky. Pozdvihl obočí, pokračoval v prohlídce a narazil na něco, co se z kožené tašky skoro nedalo vytáhnout. Fotoaparát byl těžší, než by očekával. Obracel ho v ruce. Rychle pročetl letáky a zrudl. Podíval se na Verneu a pak se zase otočil na Higginse. Už si toho muže všiml předtím na monitoru; neuniklo mu, jak se opovržlivě rozhlížel kolem a jaký měl pohrdavý výraz, když se hádal s bratrem Josephem. Tenhle turista necítí k církvi žádnou úctu. Plukovník měl co dělat, aby se na toho chlapa nevrhl a nezbil ho tak, že už se z bezvědomí neprobere.

„Jste zraněný?“ zeptal se Michaela, ale byl to jenom formální dotaz. Ani se k němu neotočil, upřeně se díval na profesora na zemi.

„Jenom otřesený. Ten výbuch…“

„Ukážeme vám cestu ven,“ přerušil ho Enjordin a otočil se na gardistu. „Odvedl byste ho, Reinere?“

Desátník Reiner v tradiční uniformě se usmál a vzal Michaela za paži. Odváděl ho ven řídnoucím dýmem. Jejich kroky se v prázdném muzeu dutě rozléhaly. Kolem se jako duchové rýsovali členové gardy střežící umělecká díla a východy; kopí vyměnili za střelné zbraně. Michael obdivoval, jak rychle a efektivně vše zvládli. Enjordin měl sál pod kontrolou, jeho lidé fungovali v dokonalé souhře, jako by byli jediným organismem. Higgins se pomalu probouzel a zmateně mžoural. Vernea ho drsně postavil na nohy. Michael by si moc přál být muškou na stěně a vidět jeho výslech – jak bude vysvětlovat, že mu ty věci v tašce nepatří. Higginsovy proticírkevní postoje byly dostatečně známé. A odtud už byl jen krůček k tomu, aby mu hodili na krk celý ten incident. Bylo ironií osudu, že Higgins celý život strávil bojem proti katolické církvi a teď, protože ocitl ve špatný čas na špatném místě, zničí církev jeho.

„Un momento! Počkat!“ zaburácel v prázdném muzeu hluboký hlas.

Michael se otočil a viděl, jak k nim skrz oblaky kouře spěchá plukovník Enjordin. Srdce se mu zastavilo. Reiner při pohledu na svého velitele zvážněl. Michael se mu podíval přes rameno k východu, který blokovali tři příslušníci Švýcarské gardy. Bylo jasné, že nemá smysl utíkat.

Enjordin začal rychle mluvit italsky s Reinerem. Ten přikyvoval. Pak oba zmlkli a podívali se na Michaela.

Před hotelem zastavila tři černá auta a dovnitř se nahrnuli příslušníci vatikánské i římské policie. Někteří vběhli na schody, jiní zůstali dole, aby zablokovali únikové cesty. Recepční se je marně snažil zastavit.

Na třetím poschodí se policisté okamžitě s vytasenými zbraněmi rozestavěli do bojové pozice a bez váhání vyrazili dveře pokoje 306. Recepční se hnal za nimi a sotva popadal dech.

Zbraně nebyly potřeba, protože uvnitř nikdo nebyl. A k úlevě recepčního nebylo ani nutné převrátit pokoj vzhůru nohama. Všechno bylo přímo na stole: mapy Vatikánu, fotky z muzea a recept na dýmovnici.

O pár minut později vešel dovnitř vyšetřovatel Francone, následovaný svými dvěma muži a Attiliem Vitellim. Francone slyšel hlášení o téhle akci, a tak okamžitě spěchal na místo. Cestou vysvětlil plukovníku Enjordinovi, co objevil v autodílně.

„Poznáváš něco z tohohle?“ zeptal se Francone Vitelliho.

Vitelli si prohlížel věci na stole, televizi s vypnutým zvukem, na které běžely záběry chuchvalců kouře ve Vatikánu, a zabalené kufry. Pak se podíval na klobouk pověšený na klice koupelny a pomyslel si: Jenom americkej packal si může na sebe vzít něco tak hrozně… americkýho.

Recepční konečně popadl dech a s očima rozšířenýma údivem se obrátil na jednoho z policistů: „Co pan profesor provedl?“

***

Michael přitiskl prst na papír tak, jak ho instruovali. Reiner mu podal papírový ručník, aby si z ruky setřel barvu, a potom ho vyfotografovali ze všech stran. Stál ve spodním prádle v malé místnosti u náměstí svatého Petra, vybavené pouze stolem a dvěma lampami. Dveře byly zavřené a zamčené zvenčí.

Na stole ležel obsah Michaelova batohu: zápisníky, sluneční brýle a knihy o Vatikánu. Vedle nich ležely jeho šaty a obsah kapes: peněženka, peníze, pas, klíče, kapesní počítač a satelitní telefon.

„Bydlíte v hotelu Bella Coccinni?“ zeptal se Reiner anglicky.

„Ano, správně.“ Michael zahodil papírový ručník do koše a dával si pozor, aby mu z tváře nezmizel úsměv.

Muž v uniformě vatikánské policie přejížděl nad věcmi detektorem kovů. Když se dostal nad klíče, kapesní počítač a telefon, ozvalo se pískání. Policista zvedl každý předmět zvlášť a detailně ho zkoumal. Potom vyndal všechno z peněženky, od kreditních karet až po drobné papírky, a všechno pozorně prostudoval. Zapnul kapesní počítač a prohlédl si programy, zkontroloval, jestli funguje, a odložil ho zpět na stůl. Pak zvedl telefon a překvapen jeho velikostí se tázavě podíval na Michaela. Otáčel jím v ruce, otevřel ho a vytáhl velkou černou baterii.

„Satelitní telefon,“ konstatoval se silným italským přízvukem.

Michael se usmál a podotkl: „Funguje perfektně.“

Policista si telefon detailně prohlížel, jako by to byl drahý šperk, ale Michaelovi bylo jasné, že nejde o zájem, ale o opatrnost. Pak vrátil zpátky baterii a zapnul ho. Obrátil se na Michaela: „Můžu?“

„Jistě, poslužte si.“

Policista vytočil číslo a za chvilku mu v kapse zazvonil mobil. Položil telefon zpět na stůl, pak se zase obrátil k Michaelovi a přejížděl mu detektorem kolem těla. Nic se neozvalo. Obrátil se a kývl na Reinera.

Reiner podal Michaelovi jeho šaty a přisunul k němu věci na stole. Michael se mlčky začal oblékat.

„Pochopte nás, profesore McMahone,“ řekl Reiner a podíval se mu do pasu. „Když se stane něco takového, musíme to vyšetřit do nejmenších detailů.“ Položil pero na stůl a ukázal Michaelovi, kam se má podepsat. „Plukovník Enjordin je velice pečlivý vyšetřovatel. Chce na vás mít kontakt, kdyby se objevily nějaké nesrovnalosti.“

„Samozřejmě,“ odpověděl Michael a rychle se podepsal.

Najednou se otevřely dveře a dovnitř vrazil plukovník Enjordin. Michaelovi nevěnoval pozornost a Reinerovi řekl: „Byli jsme v jeho hotelu.“

Michael se tvářil netečně, ale srdce mu bušilo až v krku.

„Bylo tam všechno, mapy, fotografie. Nebyl moc chytrý, pan profesor.“

Enjordin si vzal od Reinera Michaelův pas, prohlížel si ho, jako by se snažil údaje naučit nazpaměť… a pak ho podal Michaelovi. Svědek byl s díky propuštěn.

Když se vynořili na světlo, projela kolem nich a zaparkovala vedle hasičských vozů. Členové Švýcarské gardy vyslýchali vyděšené turisty. Když viděli, že Michaela doprovází seržant Reiner, už si ho nevšímali.

„Bylo to hrozné,“ řekl Michael.

„Je mi líto, že jsme vás obtěžovali,“ odpověděl Reiner. „Určitě nejste zraněný?“

„Jsem jenom trochu otřesený.“

„Přejete si doktora?“ starostlivě si ho prohlížel gardista.

„Ne, děkuju. Potřebuju se jenom napít.“

„Prosím, nenechte se odradit od příští návštěvy.“ Reiner se s ním rozloučil a zamířil zpátky.

Davy lidí se ještě nezačaly rozcházet; tenhle zmatek chvíli potrvá. Michael zamířil do hotelu. Byl rád, že se nikomu nic vážného nestalo a že si odtud návštěvníci odnesou jen dobrodružný zážitek, o kterém budou moci vyprávět. Sáhl do kapsy a zapnul telefon; potřeboval slyšet Maryin hlas. Potřeboval jí říct, že ji miluje a že se vrací domů. Opustil Vatikán přesně v jednu hodinu a s úsměvem na rtech, protože věděl, že se Maryiny šance na přežití zrovna zvýšily.

Měl ty klíče.

11

Michael balil. Do pokoje v hotelu Traveler’s Inn se stěží vešla postel, ale na pohodlí mu nezáleželo, vybral si tohle místo kvůli výhledu. Měl odtud Vatikán jako na dlani. Šlo hlavně o to, aby viděl ulice v okolí a mohl si vybrat, kterou uniknout, kdyby bylo potřeba. Oficiálně se sice ubytoval v hotelu Bella Coccinni, ale byla to jenom zástěrka. Jeho pravou základnou byl tenhle malý hotýlek.

Ve zpravodajství vysílali šot o kouři, který zaplavil vatikánské muzeum. Byli vidět vyděšení a kašlající lidé. Reportér z italské pobočky CNN mluvil pouze o několika lehce zraněných.

Michael si sedl k malému stolku a zapnul notebook. Na monitoru se začala míhat čísla. V třiceti sekundách vymazal všechna data.

Počítač mu posloužil velmi dobře: přes připojený nevystopovatelný mobil přesně v deset hodin automaticky vytočil číslo policejní stanice. Jakmile rozpoznal lidský hlas, aktivoval nahraný dvaadvacetivteřinový vzkaz, ve kterém Michael dával tip na autodílnu Attilia Vitelliho. Počítač nahrávku jeho hlasu pozměnil, Michael mluvil velmi rychle, aby ho nikdo nepřerušil, a pak se spojení hned přerušilo.

Přesně v jedenáct počítač vytočil číslo vatikánské policie a Michaelův hlas, tentokrát změněný na ženský, varoval před protesty. To všechno mělo zavést vyšetřovatele na špatnou stopu. Sdělil jim určité pravdivé skutečnosti, ale přitom zamlžil celou pravdu.

Obrátil počítač, vyndal harddisk a opakovaně nad ním přejel magnetem. V 11.17 se spustil virus, který zlikvidoval všechny důkazy, a on teď pro jistotu ještě zničil veškerou paměť počítače. Zastával zásadu, že opatrnosti není nikdy dost. Radši si vždycky všechno pojistil dvakrát. Člověk nikdy neví.

Byl rád, že nikdo nebyl zraněn. Jedinou úhonu utrpělo ego profesora Higginse a jeho hlava po srážce se sochou. Také dostal trochu uspávadla, které prodloužilo jeho bezvědomí. Protikatolické letáky, které mu Michael dal do tašky, gardisty rozčílily natolik, že bez velkého přemýšlení vrazili k profesorovi do hotelu. Ten byl jenom tři bloky od Michaelova a měl jen jednoho recepčního, takže pro Michaela bylo snadné vklouznout do Higginsova pokoje to ráno, než vyrazil do Vatikánu. Stačila jenom chvilička a podstrčil mu tam další malé důkazy, které utvrdí policii v jejím podezření.

Když se všechny důkazy sečtou dohromady – předměty v Higginsově tašce, jeho slepá nenávist vůči církvi, věci v hotelu –, bude toho proti němu víc než dost. A jelikož se bude zdát, že se nic neztratilo, budou ho pokládat jen za vandala, nikoli za zloděje. Až uspávadlo vyprchá, řekne jim Higgins pravdu, ale nikdo ji nebude chtít slyšet, protože o pachateli už budou mít jasno.

Michael vytáhl satelitní telefon a vyměnil v něm baterii.

„Příčina je stále záhadou,“ pokračoval reportér CNN. „Muzeum je poprvé za pětačtyřicet let zavřené.“

Michael odlepil z baterie samolepku a odkryl mezeru, kde jednotlivé části doléhaly k sobě. Nožem baterii rozloupl. Uvnitř byl černý tmelovitý materiál. Michael do něj hrábl a vydoloval klíče. Nahoře, kde byly kontakty, se krčila drobná součástka – baterie uvnitř baterie. Byla plně funkční, telefon s ní normálně fungoval, jen měla desetinásobně kratší životnost. Michael telefon upravil tak, že se z něj stal takový malý trojský kůň.

Teprve teď měl příležitost pořádně si prohlédnout svou kořist. Položil oba klíče na postel. Byly zapatlané černým tmelem z baterie, ale pod ním prosvítal lesklý kov. Michael zvedl stříbrný klíč a ručníkem ho očistil a vyleštil. Pak začal čistit zlatý klíč. A vtom něco zahlédl. Srdce jako by se mu zastavilo.

Sebral oba klíče a pospíšil si do koupelny.

„Proslýchá se, že v Pokladnici a v Gregoriánském muzeu vybuchlo několik dýmovnic, nikdo však nebyl vážně zraněn,“ slyšel reportéra z vedlejší místnosti.

Prohlédl si klíč zblízka, pak ho strčil pod horkou vodu a smyl zbytky tmelu.

„Policie naštěstí potvrdila, že se nic neztratilo.“ Hlas z televize se odrážel od dlaždičkových stěn.

Voda v umyvadle zčernala – a klíč se zlatě zaleskl.

Michael ho zkoumal. Na okraji bylo drobným, skoro neviditelným písmem něco vyraženo. Michael napínal zrak, aby to přečetl – číslo 585.

Michael odložil klíč na umyvadlo, podíval se do zrcadla a přejel si rukama obličej. „Do prdele.“

Satelitní telefon se rozezvonil, ale Michael ho ignoroval.

Zavřel oči.

Telefon zazvonil znovu a Michael vybuchl. Jediným mocným máchnutím shodil všechno z koupelnové poličky na zem.

Vyběhl z koupelny a při třetím zazvonění zvedl sluchátko: „Prosím.“

„Dívám se na televizi,“ řekl hlas na druhém konci. „Celosvětové vysílání je úžasná věc. Zajímalo by mě, jestli je CNN na prodej.“

Michael mlčky civěl na obrazovku. V hlavě mu zněla Finsterova slova: Poznám, jestli jsou to ty pravé.

„Takže jak to dopadlo?“ zeptal se Finster.

„Ve Vatikánu nejsou žádní hlupáci,“ snažil se Michael ovládnout hněv. Značka 585 znamenala 58,5 procenta ryzího zlata – takový údaj by se těžko vyskytoval na předmětu starém dva tisíce let.

„Co tím chcete říct?“

„No…“ Michaelovi se točila hlava, nevěděl, co si počít. Ale nemůže si dovolit selhat. Závisí na tom Maryin život.

„Co tím chcete říct? Máte je?“

Michael mlčel a díval se na postel.

„Co se děje?“ ozval se Finsterův napjatý hlas.

Na posteli ležely knihy, které studoval. Zadíval se na jednu s názvem Vatikán – jeho politika a území. Na obálce byl obrázek jednoduchého kamenného kostela. A Michaelovi najednou všechno došlo. Jenže tak už to bývá – věci se často jeví zřejmé teprve při zpětném pohledu. Odvedení pozornosti. Michael sám v tom byl přeborník. Je to trik, který využívají kouzelníci – přimějí publikum, aby se jim dívalo na pravou ruku, a levičkou ho přitom ošálí. Všichni se dívejte na mou prázdnou ruku a já zatím tou druhou nenápadně vytáhnu z kapsy minci. Všichni se dívejte na Higginse, nepřítele církve, a já si zatím vypůjčím vaše klíče. Všichni se dívejte na klíče, co se skvějí ve vitrínce, zatímco ty pravé jsou schované někde jinde.

„Michaeli, co se děje?“

„Věci nejsou vždy takové, jaké se zdají být,“ řekl spíš sám sobě než do sluchátka. „Všechno je tak prosté…, jak to, že jsem to neviděl předtím?“

„O čem to mluvíte?“ zuřil Finster.

„Měl jsem na to jít jinak,“ odpověděl mu Michael. „Uvidíme se za pár dní.“

Finster chtěl něco říct, ale Michael skoro bezmyšlenkovitě zavěsil telefon.

Stěny pokrývaly obrázky malované pastelkami. Obrázky mráčků, pejsků, postaviček a kytek. Jeannie Buschová je Mary přinesla ze školy. Děti chtěly Mary udělat radost, když slyšely, že se trochu nachladila a hned tak se nevrátí. Byla pro ně středem školního života, takovou druhou mámou, a teď najednou byla pryč. Mary si obrázky nalepila na zeď v naději, že trochu zaplaší sterilní atmosféru pokoje i prázdnotu v jejím srdci.

Seděla oblečená v křesle a četla si. Byla hrozně unavená. Nikdy nezažila nic tak náročného. Dařilo se jí všechno překonávat pevnou vůlí, ale léčba postupně vyčerpávala i tu vůli. Hrozně si přála, aby se Michael vrátil, věděla, že jí to uleví.

„Ahoj, Mary,“ ozval se šepot a Mary ho nejdřív ani neslyšela. Byla pohroužená v myšlenkách. Návštěvník přistoupil blíž:

Ahoj.

Mary při zvuku jeho hlasu nadskočila, ale když ho uviděla, usmála se. „Ahoj, Paule.“ Jeho návštěva jí potěšila.

„Vypadáš dobře.“ Opravdu se bál, že bude vypadat mnohem hůř. „Jak se máš?“

„Dobře. Doktoři dělají, co se dá.“

Naklonil se a políbil ji. Přišel rovnou z práce. Oblek měl pomačkaný, kravatu nakřivo a nestihl si ani učesat vlasy. „Musíš rychle domů, Jeannie mě pěkně štve. Potřebuje, abys ji trochu rozesmála.“

„Ty na to stačíš sám.“

„Ale ona se směje mně, a ne se mnou.“ Položil na stul tašku. „Přinesl jsem ti sušenky a časopisy.“ Stůl už byl plný různých hromádek. Trvalo by jí rok všechno přečíst.

„Děkuju. Jak se má Jeannie?“

„Šílí,“ odpověděl vážně. Rozhlédl se po obrázcích. „Ty máš ale ctitelů!“

Nastalo nepříjemné ticho a Busch si začal malůvky prohlížet, aby se něčím zaměstnal.

Mary zavřela knihu a usmála se. „Děkuju, že jsi Michaelovi pomohl a pustil ho na jih.“

Busch se na ni ohlédl. „No, víš…, někdy ta pravidla nesmíme brát tak přísně.“ Hrozně ho trápilo, že jí Michael lhal. Neměl to srdce jí říct, že její manžel odjel ze země.

„Ani nevím, jak ti tu laskavost oplatit.“

„Hlavně se uzdrav.“

„Slib mi, že až se Michael vrátí, tak si všichni zajdeme na večeři.“

Busch se natáhl a jemně ji pohladil po ruce. Ze všech sil se snažil usmát. Doufal, že ten úsměv bude brát jako souhlas. Nedokázal jí na tu otázku zalhat ani říct pravdu.

Mary si lehla do postele. Stěží při Buschově návštěvě udržela oči dokořán. Vždycky se o ni staral, zvlášť v době, kdy byl Michael ve vězení. Měla ho ráda, nikdy se v jeho přítomnosti necítila nesvá. Když se dobrovolně rozhodl být Michaelovým probačním úředníkem, překvapil tím Mary i Jeannii. Pomohl Michaelovi s návratem do normálního života a spřátelili se tak, že si Mary nemohla víc přát. Byla mu za to neskonale vděčná.

12

Pustá planina, kam až oko dohlédne suchá tráva a na obzoru věnec hor. Michael vyšplhal na vrchol kopce a sundal si plátěný batoh. Už šel celé hodiny. Nebyla tu žádná cesta, jen pár vyšlapaných pěšinek. Kráčelo se mu těžce, ale připomněl si, čím musí projít Mary, a jen zatnul zuby a pokračoval.

Na úpatí hory Kéfá není ani památka po lidské činnosti, je to relativně zapomenutá oblast. Zato o pár kilometrů jižněji, u hory Olivetské, to je něco jiného. Je to legendární místo, odkud měl Ježíš vstoupit na nebesa, jenže hora Olivetská je ve skutečnosti celé pohoří – tvoří ho pětadvacet kopců.

Mezi knihami, které Michael přečetl v rámci přípravy, pojednávala jedna o obrovském majetku a državách katolické církve. Zjistil, že církvi patří mnoho pozemků po celém světě. Byl tam seznam bezpočtu svatostánků, které spadají přímo pod papeže. Zaujal ho zejména jeden. Existují tisíce kostelů zasvěcených Nanebevstoupení, stejně jako existují tisíce kostelů zasvěcených svatému Patrikovi, Augustinovi a svatému Michaelovi. Ale jen jeden stojí v Izraeli. Byla to sázka do loterie, ale zdálo se mu, že sem ukazuje hodně indicií. Bratr Joseph řekl: Petr před smrtí vykonal pout… Někteří učenci se domnívají, že se do Svaté země vrátil, jen aby zde vzdal hold Bohu, ale jiní věří, že měl předtuchu a předvídal svou smrt. Proto se rozhodl do země svého Boha cosi vrátit.

Petr nevlastnil nic cenného, zřekl se veškerého majetku. Cenil si jen učení svého Pána, to se zavázal bránit i za cenu svého života. Jediná hmotná věc, kterou měl, byly klíče a ty musel ochránit před Neronem, jenž hodlal zničit všechno, co souvisí s křesťany. Michael dospěl k závěru, že Petr, jehož jméno je odvozeno z řeckého výrazu petros, skála, se vydal na pouť na skutečné místo, odkud Kristus vstoupil na nebesa – na horu Petros, v aramejštině Kéfá.

Vatikán ty klíče vystavoval v muzeu se všemi bezpečnostními opatřeními a tím světu potvrzoval jejich pravost. Jenže pravé klíče jsou možná tady, kde podle úsudku svatého Petra není třeba obávat se zlodějů. Kdo by ty klíče hledal v nekřesťanské zemi? Klíče, které jsou navíc vystaveny před zraky celého světa jinde.

Michael neztrácel čas a rezervoval si letenku do Jeruzaléma. Nakoupil vybavení, půjčil si auto a vyrazil. Když šplhal na kopec, myslel pořád na Mary. Jakmile budou spolu a všechno skončí, bude moci využít svůj talent pro něco dobrého.

Když se blížil k vrcholu, uviděl prostý kamenný kostel obklopený hřbitovem. Nikde ani živáčka. Žádné domy ani jiné známky civilizace. Na dřevěné destičce byl nápis, kdy jsou v neděli mše. Kostel Nanebevstoupení byl pozůstatkem z jiné doby. Bylo zjevné, že v téhle části světa s převážně židovským obyvatelstvem je mše málokdy navštěvovaná – jestli vůbec.

Zapadalo slunce a celý kostel se koupal v jeho záři. Michael otevřel dveře. Interiér byl prostý, jen ze dřeva a kamenů. Nebyla tu okna, světlo pronikalo škvírami ve zdech. Poslední paprsky slunce osvětlovaly oltář a prostý kříž. Na tomhle místě se zastavil čas. Na oltáři byl bílý ubrus s papežským symbolem dvou překřížených klíčů. Stály tu dvě lahve, jedna s vínem a druhá s vodou. Vedle ležela miska. Po stranách se tyčily dva svícny a starý kalich, ve kterém se odráželo slabé světlo svící. Michaelovi bylo jasné, že je někdo musel zapálit nedávno.

Obešel oltář, prohlížel si stěny, kněžiště a malý tabernákl. Přinesl si s sebou různé nástroje, ale teď pochyboval, zda je bude vůbec potřebovat. Uvědomoval si, že tady není v přísně střeženém muzeu, ale ve starobylém kostelíku, který měl lidi přilákat dovnitř, a ne je odpuzovat. Tady se na zločin pomýšlelo jen v souvislosti s pokáním a odpuštěním.

Michael vlezl pod oltářní stůl a lehl si na záda. Prohlížel si ho zespoda, ale bylo mu jasné, že tam nic ukrytého být nemůže. Otočil se. Oltář stál na stupínku z ohlazeného starobylého dřeva.

Michael ho obcházel a poklepával na něj. Přímo pod oltářem se při zaťukání ozval dutý zvuk. Michael vytáhl nůž, obratně ho zasunul mezi prkna a jedno nadzvedl. Pod ním nebylo nic než hlína. Vypáčil okolní kusy dřeva, ale pořád nic. Schoval nůž a postavil se, pak si sedl do první lavice a přemítal.

Ve většině katolických kostelů se relikvie ukrývají do oltářů. Ve Vatikánu je zvláštní místnost, kde jsou uloženy kosti svatých a jiné memorabilie. Pověřený zaměstnanec má za úkol vkládat tyto ostatky do obálek a krabiček a posílat je kostelům, aby je mohly umístit do oltářů. A tohle místo určitě nebude výjimkou. Měl pocit, že falešné vatikánské klíče byly tou nejchytřejší zástěrkou a s nějakými dalšími hlavolamy se už neobtěžovali.

Vrátil se zpátky k oltáři a zalezl pod stůl. Prohlížel si hlínu, ale i když v ní hrabal prstem, nevypadalo to na nic nezvyklého. Pak zvedl nůž a jedním prudkým pohybem ho zabodl do země.

Nůž na něco narazil tak prudce, že Michaela zabolelo v ruce. Čepel nezajela do hlíny až po rukojeť. Vytáhl ji a zarazil ji o třicet centimetrů vlevo. Znovu nezajela až na doraz. Ještě to zkusil asi půl metru vpravo a opakovalo se totéž.

Začal zuřivě hrabat čepelí. Hlína byla tvrdá, jako by se jí už celá staletí nikdo nedotkl. Ruce ho bolely, ale hrabal bez oddechu, uvolňoval hlínu nožem a pak ji odhrabával dlaněmi. Každých pár minut se rozhlédl. Byl sám a vládlo absolutní ticho. Dokonce i jeho hrabání se mu zdálo neobvykle tiché… Pak narazil na kov. Ozvalo se cinknutí a nůž se smekl po povrchu. Začal odhrabovat hlínu ještě rychleji a vedle oltáře narůstala slušná hromádka.

Teď už byla překážka vidět. Odhrnul zbytky hlíny stranou. Byla to velmi stará kovová schránka. Vypadala pevně, rozhodně to nebyl žádný ozdobný předmět. Michaelovi bušilo srdce, protože si byl jistý, že je uvnitř něco cenného.

Smetl zbytky hlíny a pořádně si skříňku prohlížel. Nikde žádný zámek ani západka. Neviděl možnost, jak se dostat dovnitř.

Vytáhl z tašky přenosný autogen; jeho modré světlo se odráželo od stěn. Byl to pro něj důležitý moment. Stáhl plamen tak, že skoro nebyl vidět, a projel jím po obvodu truhlice. Pak vytáhl z batohu páčidlo a nasadil ho do vyřezaného otvoru. Víko krabice vypadlo a odhalilo prostou kovovou schránku. Nebyl na ní žádný zámek, jenom západka.

Michael ji sňal a uvnitř našel malou dřevěnou skříňku. Byla velká asi jako krabička od doutníků a skrývala balíček v obyčejné bílé látce. Michael jej rozbalil a viděl, že má před sebou něco, co bylo zhotoveno před mnoha staletími. Když dostal do ruky diamanty nebo nějaké umělecké předměty, tak to pro něj byl vždycky obrovský zážitek, ale tentokrát šlo o něco jiného. Ne že by cítil nějaké požehnání nebo božské vnuknutí, ale přesto to bylo nezapomenutelné. Tahle kořist totiž představovala záchranu pro jeho ženu Mary.

Vybalil dva prosté, zašlé klíče, téměř identické s replikami z Vatikánu. Byly o něco větší než moderní klíče, poměrně silné a dlouhé skoro deset centimetrů. Jeden byl stříbrný, druhý zlatý. Michael je podržel v dlani a jejich váha mu napověděla, že nejsou z drahých kovů. Nejspíš byly z mosazi a železa. Tohle hledal. Vzal klíče a vrátil je do schránky, kterou zabalil do bublinkové fólie a hodil do batohu.

Vyšel z kostela. Slunce již zapadlo a na obloze zůstaly jenom růžové odlesky. V dálce se válela mlha. Vyrazil směrem dolů a vítal padající tmu. Byla jeho dobrou přítelkyní. Vždy měl rád příkrov noci, to vědomí, že ho nikdo nemůže spatřit. Cítil příval radosti, protože splnil svůj úkol a je na cestě domů.

„Promiňte?“ ozval se hlas.

Michael se snažil prohlédnout temnotu a zpomalil.

„Mohu pro vás něco udělat?“ Hlas přicházel odněkud shora, ale jeho majitel pořád nebyl vidět. Jeho angličtina nenesla stopy ani hebrejského, ani středovýchodního přízvuku. Měl italský akcent.

Michael se zastavil. „Ukažte se.“

„Bohužel nemám světlo. Nemáte baterku?“

Michael ji vytáhl, zamířil světlo na cestu a prohledával jím okolí. Přestože baterka byla velmi silná, v houstnoucí tmě nikoho neviděl.

Mráz mu běhal po zádech a všechny smysly měl zostřené. Odtáhl ruku s baterkou co nejdál od těla. Je to léčka, světlo z něj dělá snadný terč. Marně se snažil temnotu prohlédnout.

Prásk! Výstřel roztříštil baterku na tisíc kousků.

Michael vyrazil přes planinu. Všude kolem byla tma a mlha, takže neměl ponětí, kam vlastně běží, ale snažil se dostat z dosahu zbraně. Letěl jako šíp, protože byl v dokonalé formě, ale jeho pronásledovatel se mu přesto držel v patách.

Všechny přípravy ve Vatikánu byly ztrátou času. Přesně načasovanou úspěšnou operací mu vzrostlo ego; byl příliš pyšný na své schopnosti a to ho zaslepilo. Dnes večer se choval jako amatér a udělal začátečnickou chybu.

Srdce mu bušilo v uších a stehenní svaly ho bolely námahou. I když ztratil víru v Boha, napadlo ho, že teď by patrně byla ta nejlepší chvíle padnout na kolena a začít se modlit. Bylo mu ale jasné, že momentálně nepatří právě k Božím oblíbencům. Pak to uviděl. V mlze se rýsovaly náhrobky. Hřbitov!

Napjal všechny síly. Jestli se mu podaří doběhnout ještě těch deset metrů, má šanci. Je tak blízko úspěchu, tak blízko tomu, aby všechno zvládl a zachránil Mary! Teď to nesmí pokazit.

Vletěl na hřbitov a klopýtal přes starobylé hroby. I když kvůli tmě a mlze byla viditelnost takřka nulová, všude kolem sebe viděl tisíce náhrobků. Běžel doprostřed hřbitova. Mlha teď byla hustá jako mléko. Běžel tak rychle, že si nevšiml překážek na zemi. Zakopl a praštil se hlavou o náhrobní kámen. Celý otřesený se snažil nevnímat bolest. Zaposlouchal se.

Jeho pronásledovatel tu pořád byl. Opatrně našlapoval, kráčel pomalu jako lovec. Michael ale nedokázal identifikovat, odkud zvuk přichází, slyšel ho všude. Ten efekt způsobila mlha: mátla ho, protože malé kapičky vody tříštily zvuk do všech stran. Voda dokáže zesílit vzdálené zvuky a dezorientovat posluchače. A to se teď stalo i Michaelovi.

Útočník to nevzdá, bude ho pronásledovat, dokud ho nenajde.

Měl na vybranou: buď utéct, nebo se schovat. Když se rozběhne, riskuje život, ale to mu hrozí, i pokud se pokusí skrýt. Nikdy nenosil zbraň. To bylo proti jeho přesvědčení. Vždy se považoval za lupiče gentlemana. Nikdy neokrádal lidi, kteří si to nemohli dovolit nebo nebyli pojištění. Většinou pracoval v muzeích a galeriích, což jsou instituce, které mají dobré pojistky. Nechtěl nikoho připravit o život. Teď se právě snažil někomu život zachránit, ale jestli dojde k boji, Michael byl připraven zabít.

„Já tě najdu,“ ozval se hlas, který se odrážel ze všech stran.

Michael se skryl za hrobem Ismaila Hadacase. Narodil se v roce 1896 a zemřel v roce 1967. Nápis pravil, že položil život za svobodu Izraele. Koptský křesťan dal život za židovský stát. Michaela napadlo, že to musel být statečný muž, a přál si, aby tu teď byl. Spojenec by se mu hodil.

„Nevíte, co způsobíte, když budete pokračovat.“ To nebyla hrozba, to byla prosba. Ať to byl kdokoli, bál se. To Michael jasně cítil. Možná je to strážce, který zaspal ve službě, nebo policajt, který tu předtím trávil léta v klidu.

„Žádám vás, vzdejte se pro záchranu křesťanství, pro spásu všech lidí.“ Teď už to byl skoro zoufalý šepot.

Ale Michaelovi se pořád nedařilo poznat, odkud přichází.

„Jestli mě neuposlechnete, budu vás muset zabít.“

Michaelovi bylo jasné, že to myslí vážně. Začal se potichu plazit a oči upíral ke každému dalšímu náhrobku. Doufal, že se od hlasu vzdaluje. Urazil pár desítek metrů. Počítal náhrobky, které minul, aby odhadl vzdálenost. Podle všeho se plazil směrem na jih, k cestě vedoucí do vesnice. Celé tělo ho bolelo, jak musel kontrolovat každý pohyb, aby se plížil zcela potichu. Podíval se na hodinky a viděl, že už uplynulo deset minut od chvíle, kdy naposledy hlas slyšel. Možná že to pronásledovatel vzdal a přiznal si porážku. Ale to jsou všechno jen plané naděje. Ten muž někde čeká. Tohle je hra na čekanou, trpělivější zvítězí.

Pak ho něco napadlo. Sundal si tmavý kabát a přehodil ho přes rozpadávající se náhrobní kámen. Odplazil se deset metrů a opřel se o jiný hrob. Třásl se po celém těle a jenom doufal, že se mu podaří najít v sobě sílu k běhu. Jestli ne, tak to bude jeho smrt.

Sebral pár kamínků a položil je před sebe. Kabát na náhrobku skoro neviděl, ale doufal, že to vypadá dostatečně přesvědčivě jako přikrčený člověk. Zaposlouchal se, jenže nic neslyšel. Rozhlédl se, ale neviděl na krok. Teď musí zjistit, kde ten muž přesně je.

Zlehka hodil kamínek k místu, kde visel kabát. Ticho. Zvedl druhý kámen a hodil ho. Jakmile dopadl, ozval se výstřel a kabát se sesunul k zemi.

Michaelovi bušilo srdce až v krku, zahlédl plamen z výstřelu jenom pár metrů od sebe. Ani nedýchal. Teď už pronásledovatele viděl, byl to vysoký muž. Běžel směrem ke kabátu. Způsob, jakým se pohyboval, Michaela vyděsil. Myslel si, že je to nějaký hlídač nebo penzionovaný policista, koneckonců jde jenom o kostel. Ale tohle byl člověk, který svou kořist jen tak nepustí. Michaelovi bylo jasně, že musí napnout všechny síly, aby unikl. Tenhle chlap je voják.

Zvedl další kamínek a vší silou ho hodil. Narazil asi dvacet metrů od něj do náhrobku. Ve zlomku sekundy se ozval další výstřel. Náhrobek se roztříštil a ozvěnu rány muselo být slyšet na míle daleko. Ale k Michaelovu překvapení se záblesk objevil dál od něj než prve. Muž se potichu vzdaloval.

Michael vyrazil. Řítil se dolů houstnoucí mlhou. Za ním se ozval výstřel. A další. Nezasáhly ho, ale bylo naprosto jasné, že jeho pronásledovatel je profesionál a nestrefil se jen proto, že ho nevidí. Střílel znovu a znovu, ale ze stále větší dálky. Michael se neohlížel a běžel závod o život.

13

Velký bavorský zámek stál na konci aleje. Kamenná stavba postavená před téměř dvěma sty lety nějakým zapomenutým členem královské rodiny. Ležel na obrovském pozemku a říkalo se, že je v něm přes sto pokojů, ale personál jich vždy napočítal jen čtyřiaosmdesát. V garáži stálo několik luxusních vozů, ale jezdil s nimi jen automechanik, který je udržoval ve stavu pohotovosti, kdyby se jejich majitel přece jenom rozhodl pořídit si řidičský průkaz.

O současném majiteli se povídaly divoké zkazky. V bezpečnostních opatřeních se jeho zámek mohl srovnávat s americkou ambasádou. Bylo tam dvacet zaměstnanců, kterým vyplácel dva tisíce euro týdně. Platil jim nejenom za jejich speciální schopnosti, ale také za to, že budou držet jazyk za zuby. Každý měl zvláštní úkol: zahradničení, péči o trávník nebo dům, ale všichni bez rozdílu měli za sebou vojenskou minulost. Se zaměstnáním byli nadmíru spokojeni. Lehká a přepychově placená práce, a až dosud nemuseli využít svých dovedností v zacházení se zbraněmi. Jenom nechápali, proč solidní obchodník potřebuje soukromou armádu.

Vstupní hala byla úžasná. Světlo dovnitř proudilo nádhernými vitrážovými okny. Celý interiér byl laděn do bohatých, sytých tónů. Stěny obložené mahagonem a tmavě zelené závěsy. Všude visely staré tapiserie a nábytek byl směsicí různých stylů. Byla to ukázka neskrývaného přepychu. Ale očividně tu chyběla paní domu. Tohle bylo jasně sídlo gentlemana. Nikde žádné květiny, žádné jasné barvy. Vše plně podléhalo mužskému vkusu.

Komorník Charles, starší muž se zapadlýma očima a s vrásčitou tváří, vládl domu pevnou rukou a jeho slovo bylo zákon. Znal svého pána lépe než kdokoli jiný: jeho potřeby a přání, vkus i chutě. I když vypadal klidně a rezervovaně, nevyplácelo se ho neposlechnout. Chyby se tu nepromíjely. Vyplnit pánovo přání bylo pro komorníka svaté a byl ve své práci nejlepší ze všech. Nikdy neselhal.

Charles Michaela uvítal a zavedl do knihovny. Chtěl mu vzít kabát a batoh, ale Michael odmítl a batoh si nechal na rameni. Nehodlal ho ztratit z očí, dokud obchod neuzavře. Charles mu namíchal drink a pak se omluvil a řekl, ať si udělá pohodlí.

Knihovna zasahovala dvě patra a byla plná tisíců knih. Michael si vždycky myslel, že podle knih lze poznat člověka. Ale tenhle muž měl všechno. Michael přešel kolem obrovského krbu a černých kožených křesel ke knihovnickému žebříku. Sahal až ke stropu, nějakých šest metrů, a pohyboval se po kolejnici. Michael by tu mohl strávit celý život a nepročetl by se ani k druhému poschodí. Vytáhl tmavou, v kůži vázanou knihu o geologii. Přešel k oknu, aby měl více světla, a právě když se chystal začíst, otevřely se dveře.

Stál v nich Finster ve sportovním tvídovém saku a usmíval se od ucha k uchu.

„To je jedna z mých nejoblíbenějších,“ prohlásil a zamířil k Michaelovi. „Napsal ji Alfred Wegener v roce 1912. Je jedna z prvních, která se věnuje tektonickým teoriím. A jeden z pouhých tří existujících výtisků.“

„Promiňte,“ zavřel Michael knihu a nevěděl, co s ní má udělat, jako kluk, kterého chytnou při krádeži sušenek.

„To je v pořádku. Jste můj host – a vážený host. Můžete cokoli. Prosím, nechte si ji, je to báječné čtení.“

„Ne, děkuji, to nemohu.“

„Ale no tak, jednou přečtená kniha už je jenom trofej. Už mi k ničemu není.“

„Děkuji, ale to opravdu nejde.“

„Třeba změníte názor…“ Finster se odmlčel. „Dovolte mi, abych vás provedl po domě.“

„Nechtěl jsem se zdržet…“

„Dáte si další drink?“

V tu chvíli se objevil Charles se stříbrným servírovacím stolkem, na kterém stály dvě sklenky se šampaňským. Finster podal jednu Michaelovi a svou zvedl k přípitku: „Na zdraví vaší ženy.“

„Děkuji,“ odpověděl Michael a přiťukli si.

„Zůstanete na večeři?“ zeptal se Finster s německým přízvukem.

„To opravdu nemohu.“

Finster vytáhl doutníky a jeden mu nabídl: „Ale doutníkem snad nepohrdnete?“

Michael udělal odmítavé gesto.

Finster se usmál: „Mám příliš mnoho neřestí: alkohol, doutníky, ženy. Bohužel, jak se to říká? Duše by chtěla, ale tělo je slabé.“

„Je mi líto, pane Finstere…“

„Auguste,“ opravil ho Finster.

„Auguste. Jistě chápete, že bych chtěl rychle uzavřít náš obchod a vrátit se k ženě.“

„Samozřejmě, ale řekněte mi, co se stalo v Římě? Vyjadřoval jste se tak tajemně, když jsme spolu naposledy mluvili.“

„Vatikán byl jenom zástěrka.“ Michaelův hlas zněl velmi unaveně. „Klíče byly u Jeruzaléma.“

„U Jeruzaléma?“ zeptal se Finster zvědavě. „Kde přesně?“

„V jednom velmi prostém kostelíku.“

„Zajímavé. Byla tam nějaká ostraha?“

„Jeden strážce.“

Finster se na chvilku odmlčel: „A co se stalo? Oddělal jste ho?“

„To on se snažil oddělat mě.“

„A co jste udělal?“

„Utekl jsem.“

Finster se usmál. „Mohl byste mi ho popsat?“

„Byla tma.“ Michael se cítil nesvůj. „Proč se ptáte?“

Finster vypadal zamyšleně. Pak se konečně otočil a otevřel dveře do haly. „Pojďte se projít a promluvíme si.“

Michael položil knihu na stůl a vyšel za ním ze dveří.

Procházeli jednotlivými místnostmi: biliárovým salonem a karetním salonem, plesovým sálem a soukromými pokoji. Finster si zapálil doutník, vtáhl kouř a vyfoukl ho.

„Prosté radosti života.“ Vychutnával si tu chvilku. „Četl jsem studii, kde psali, že neřesti mohou být i zdravé. Vždyť vám koneckonců přinášejí radost ze života. Máte nějaké neřesti, Michaeli?“

„Už ne.“

„No jistě,“ přikývl chápavě Finster. „Vy jste napravený muž. Já jsem…, no řekněme, že jsem ještě nenašel člověka, který by mě přivedl na pravou cestu. Bez svých slabůstek nemohu být,“ pozvedl doutník a sklenku.

„To nevíte, dokud to nezkusíte,“ řekl Michael.

„Ale proč bych to dělal? Záleží na mně, jestli budu pokračovat, nebo přestanu. Důležité je, že mám tu moc se rozhodnout.“

„Je vidět, že jste nebyl ženatý.“

Finster se usmál a poklepal Michaela po rameni. „Rád bych vám něco ukázal.“

Zastavili se před těžkými dřevěnými dveřmi, které vypadaly neuvěřitelně staře. Ostře kontrastovaly s elegantním vybavením zámku. Když je Finster otevíral, ozval se skřípot. Za nimi mizelo v hlubinách kamenné schodiště. Byla tam cítit vlhkost a plesnivina. Michael nevěděl proč, ale připomnělo mu to neradostné chvíle ve vězení. Schody klesaly do tmy. Bylo to něco jako ve starých hororech o Drákulovi.

„Trochu dramatické.“

„Já si na drama potrpím,“ prohlásil Finster a vyrazil.

Pohltila je tma. Michael ji měl rád, ale ne takovouhle. Měl pocit, že ho pohlcuje a vkrádá se mu do myšlenek. Zápach byl teď všude. Byl to pach vězení, samotek a smrti. Plesnivý a zatuchlý. Pach beznaděje. Jejich kroky se odrážely od zdí a zdálo se, že schody vedou do obrovské jeskyně. Michael šel těsně za Finsterem, který mlčel a nepronesl ani slovo vysvětlení.

Sestupovali asi dvě minuty a za celou dobu nezahlédl ani paprsek světla. Vzduch byl pořád vlhčí. Michaela napadlo, že by ho teď Finster mohl klidně zabít a on by se nemohl nijak bránit. Tohle byl jeden z důvodů, proč nikdy pro nikoho nepracoval – svého klienta neznáte a nevíte, co zamýšlí. A od velké loupeže je k vraždě jenom krůček.

Najednou se rozsvítilo světlo. Michaela náhlá záře oslnila a udělaly se mu mžitky před očima. Instinktivně si oči zakryl. Uplynulo několik vteřin, než přivykly světlu a mohl se rozhlédnout. V tu chvíli si přál být zpátky ve tmě. Tam ho děsila jen vlastní představivost, zatímco tohle bylo skutečné.

Byla to zrůdná galerie strachu a utrpení. Před ním leželo neuvěřitelné množství uměleckých předmětů od těch nejstarších až k moderním. Keramika, středověká brnění, africké masky, orientální kaligrafie. Byla to pestrá směsice, ale jedno měly ty předměty společné: týkaly se náboženských témat. Hromady obrazů tu byly navršeny jeden přes druhý. Tváře z nich prosily o milost, jako by byly do plátna uvězněny.

„Co si o tom myslíte?“ zeptal se Finster s pýchou v hlase.

„To je unikátní sbírka.“ Na víc se Michael nezmohl a ze všech sil se snažil nedat najevo svou tíseň.

„Můj komorník Charles tomu říká žalář.“

„To je poměrně výstižné,“ řekl Michael a doufal, že lehký tón zakryje strach, se kterým teď křečovitě sevřel batoh, v němž byly klíče. Bůhvíproč se mu tím aspoň trochu ulevilo.

„Děkuji vám. Tudy prosím,“ Finster ukázal na uličku mezi artefakty. Celý ten prostor jako by vypadl z temného středověku. Byl obrovský, tím si byl Michael jistý, světlo zdaleka nedosahovalo až ke stěnám. Zámek byl dvě stě let starý, ale tohle místo muselo být vybudováno před dávnými staletími. Byl to podzemní svět. A Finster ho zabydlel děsivou kolekcí, kterou určitě nehodlá dát do dražby v aukční síni Sotheby’s.

Michael nevěděl, co si má myslet. Je to jenom výstřelek excentrika, nebo něco víc, něco horšího? Když si prohlížel jednotlivá díla, říkal si, že možná přehání. Ze jsou tu prostě věci, které si majitel nechtěl vystavit doma. Něco jako babiččina půda, kde najdete krámy, které se za život nashromáždí a které vypadají strašidelně, ale nakonec jsou vlastně úplně nevinné. Třeba porcelánová panenka bez oka nebo kufr plný hadrů.

Došli k obrovským dřevěným dveřím s černým starobylým zámkem. Finster vytáhl klíče a odemkl.

Místnost byla malá, tak tři krát tři metry, a nebyly tu žádné umělecké předměty. U kamenných stěn stály police. Místnost byla prázdná, jenom uprostřed se tyčil mahagonový piedestal.

„Poslední přírůstek bude tady, pro moje soukromé potěšení.“ Finster doutníkem zapálil svíci na polici a usmál se. „Dělá to tu správnou atmosféru, že?“

Michael sledoval, jak zapaluje svíčky po obvodu. Tady se mu to zdálo trochu přívětivější. Nebyly tu žádné podivné dřevořezby nebo sochy. Nezíraly na něj žádné trpící oči. Stěny se teď koupaly ve světle svící. Po zážitku z vedlejšího sálu mu to připadalo skoro mírumilovné. Mlčky sáhl do batohu a vytáhl krabičku.

„Krása,“ zíral na ni Finster.

Michael mu ji podal.

Ten však ustoupil o krok zpět a vrtěl hlavou. „Měl byste mít tu čest umístit je na piedestal sám.“

Michael byl zmatený. Otevřel krabičku, vyndal klíče a vykročil k Finsterovi, aby mu je ukázal. Ten se na ně letmo podíval, ale znovu ustoupil.

„Copak?“ zeptal se ho Michael.

„Jen mi ta krása bere dech.“ Finster ustoupil ke dveřím. Michael mu znovu podal stříbrný klíč, ale Finster zvedl ruce. „Ne, ne.“ Teď se třásl. Michael nikdy neviděl takovou reakci, jenom když jedna hospodyňka vyhrála v televizní soutěži auto. Jako by Finsterův mozek nedokázal pochopit, že je vytoužená věc teď opravdu jeho.

„Přece vás to nekousne,“ usmál se Michael.

„To nemůžete vědět,“ zavtipkoval Finster. „Prohlédnu si je v soukromí. To chce svůj čas. Když získám něco, po čem jsem dlouho toužil, občas mě to přemůže.“

„Tak dobře.“ Michael se otočil zpátky k podstavci a doufal, že si Finster nevšimne jeho výrazu. Měl teď ještě větší strach než předtím. Finster po něm nejdřív chtěl, aby klíče ukradl za každou cenu, a najednou je z nich hrůzou bez sebe. Nechce se jich ani dotknout, jako kdyby byly nakažené morem. Michael se snažil urovnat si myšlenky. Když teď svůj úkol splnil, je v ještě větším průšvihu než předtím? Tady možná jde o víc než jenom o obyčejné klíče, a jestliže z nich má strach jeden z nejmocnějších mužů světa, co to znamená pro něj? Michael toužil být pryč, na denním světle, doma s Mary. Kdekoli, jenom ne tady.

Položil klíče na podušku a přidal k nim krabičku. Podíval se na ně a v hloubi srdce cítil, že právě udělal chybu. Porušil nějaké tabu.

„Peníze už jsou na místě i se štědrým bonusem pro vás a vaši ženu.“ Finsterův hlas vrátil Michaela zpátky do reality.

Michael se otočil a pohlédl na něj. Cítil, že provedl něco špatného, ale připomněl si, že jen díky té loupeži byl s to poskytnout své ženě potřebnou péči. Léčbu, která jí zachrání život. A tak stejně jako si sami před sebou ospravedlníme další skleničku nebo další kousek čokolády, hodil i Michael starosti za hlavu a potřásl si s Finsterem rukou.

„Děkuji vám,“ řekl mu.

„To já vám děkuji a věřím, že se vaše žena rychle uzdraví.“

Finster ho vyvedl ven a zamkl za sebou dveře. Usmíval se tenkými rty. Nebyl to radostný ani šťastný úsměv. Byl to triumf. Úsměv velitele, který dobyl kótu. Úsměv generála, který dostane v zoufalé situaci zprávu o zázračné zbrani, jež zvrátí běh války.

14

Ranní slunce zaplavilo pokoj. Měla za sebou těžkou noc. Od začátku léčby byly těžké všechny, ale ta dnešní byla přímo hrozná. Neustále zvracela a měla průjem. Byla z toho celá vyčerpaná. Měla pocit, že ta bolest vychází z morku kostí a vysává z ní všechno.

Když ji slunce polechtalo na víčkách, zavrtěla se. Chtěla ještě spát, protože jen spánek jí přinášel trochu úlevy. Otočila se a projela jí vlna radosti, protože u postele uviděla Michaela. Po dlouhé době v sobě zase cítila život. Ona tu nemoc porazí a vrátí ji do pekel, odkud přišla.

„Dobré ráno,“ zašeptala.

Michael právě aranžoval květiny. Viděla, že v pokoji uklidil. Vyhnal z jejího života zmatek. Závěsy byly roztažené a Mary se dívala na modrou oblohu, jako by ji viděla poprvé v životě.

„Ahoj,“ řekl a něžně ji políbil. Usmívali se a vychutnávali to, že mohou být spolu. Michael se teď o ni bude starat. Zlobila se na sebe, že tak podléhala zlým snům o nebezpečí a smrti. Byly to všechno jenom nesmysly a zbytečně plýtvala silami.

„Chyběl jsi mi,“ řekla a posadila se na posteli.

„A mně se stýskalo po tvém úsměvu. Jak se cítíš?“

„Lépe.“

„To jsem rád.“ Bylo mu jasné, že lže, ale chápal, že se snaží být silná kvůli němu.

Objala ho. Potřebovala ho víc než všechny léky, modlitby a přání brzkého uzdravení. Chtěla, aby ji pevně objal a držel ji. A nechtěla lásku jen přijímat, ale chtěla ji i dávat. Pro oba to bylo jako elixír života. Úzkost, která Michaela přepadla, když odjel ze země, zůstala někde v Německu. Oběma se ulevilo.

„Myslel jsem, že bychom si mohli vyjet na výlet a ubytovat se v hotelu Lodní zvon.“

„A milovat se v dunách…,“ přidala se Mary.

„Hmm. A jíst portugalskou polévku…“

„…a čerstvé humry.“

Michael se zarazil. „Říkali, jak dlouho to ještě bude trvat?“ Nemohl se dočkat, až ji odtud odveze.

„Asi týden. Ještě mě budou muset pořádně prohlédnout.“

„Nejradši bych si tě pořádně prohlédl sám.“

„To můžeme zařídit,“ řekla Mary a položila si hlavu na jeho rameno. Milovala jeho vůni, cítila se v bezpečí. Snažila se zahnat vzpomínky na to, jak se celý týden bála, že už se nikdy nevrátí. Bála se umřít sama. „Jaká byla cesta?“

„Trochu delší a obtížnější, než jsem čekal.“ Michael ji hladil po zádech, tak jak to měla ráda.

„Hledal tě Paul,“ zavřela oči a objala ho pevněji.

„Říkal, co chce?“

„Máš mu zavolat, hned jak se vrátíš, prý je v sobotu zápas.“

Byl to nesmysl. Michaelovi bylo jasné, že ho chce Paul sežrat zaživa. Ale s tím si poradí. Když už přežil poslední měsíc – Maryinu nemoc, události ve Vatikánu a v Izraeli, Finstera –, tak zvládne všechno. Nebude Buschovi volat hned, to může počkat.

„Dodělal jsi tu práci?“ zeptala se. Bála se, jestli s ní bude moct zůstat. Nemluvili o tom, ale bylo jí jasné, že cokoli udělal, udělal pro ni a teď není vhodná chvíle se na to vyptávat.

„Ano,“ Michael ji pevně objal, „už tě neopustím.“

„Já vím, všechno bude v pořádku.“

Po dlouhé době oba věřili, že to je pravda.

Michael vešel do tmavého bytu a hodil na stůl poštu. Strčil hlavu do ložnice a zavolal: „Otisi?“

Zkontroloval záznamník, měl na něm třináct vzkazů. Stiskl tlačítko a ozval se elektronický hlas: „Vzkaz číslo jedna.“

„Michaeli? To jsem já, zavolej mi,“ ozval se ze záznamníku Buschův hlas. Michael si pustil další zprávu. „Zavolej mi, Michaeli.“ Znovu Busch. Věděl, že je Michael doma. Stiskl další knoflík. „Já vím, že jsi doma, nechtěj, abych si pro tebe přišel…“ Michael vzkaz přerušil a vypnul přístroj. Už toho měl dost.

Vešel do obýváku. „Otisi?“ zkontroloval kuchyň. Možná že ho paní McGintyová vzala na procházku. Starala se o jejich zvířata jako o vlastní.

Pak si uvědomil, že neviděl ani kočku. Vlastně ji nesnášel, odjakživa neměl kočky rád. Takové vypočítavé potvory, nikdy nerozuměl tomu, co na nich kdo vidí. Ale byla to Maryina kočka a ona ji milovala, takže se aspoň pokoušel předstírat, že to zvíře má rád. Paní McGintyová si ji nejspíš vzala domů. Říkal si, že jí za její laskavost bude muset něco koupit.

Hrábl po poště a rozsvítil. Leknutím sebou trhl.

V jeho oblíbeném křesle seděl muž. Měl atletickou postavu, černé vlasy a nebesky modré oči. Vypadal jako člověk, který už mnohé zažil. Byl oblečený do černé košile a kalhot, na nohou měl obnošené černé sportovní boty. Bylo těžké odhadnout jeho věk, nejspíš něco mezi třiceti a padesáti. Na klíně mu ležela Maryina kočka, kterou hladil, jako by byla jeho. Otis mu spal u nohou.

„Pan St. Pierre?“ Měl italský přízvuk.

Michael ten hlas okamžitě poznal: „Vypadněte.“

Ale muž dál seděl nehnutě.

Michael sáhl po telefonu. „Máte třicet sekund,“ a začal vytáčet.

„A co vašemu příteli od policie řeknete?“

Michael zpomalil vytáčení.

„Že u vás v bytě sedí muž, kterého jste okradl?“ Cizinec se tvářil bohorovně klidně.

Michael zavěsil.

„Snad jste si nemyslel/že vás nechám utéct?“

„Kdo jste?“ Michael tu otázku procedil mezi zaťatými zuby.

„Jmenuji se Simon,“ odpověděl muž.

Nastalo dlouhé ticho a v místnosti narůstalo napětí. Michael slyšel, jak mu v uších buší krev, a snažil se vymyslet, co má dělat. Jak má reagovat.

„Chci zpátky ty klíče,“ řekl Simon.

Michaelovi bylo jasné, že žádná práce není nikdy hotová. Vždycky je tu možnost, že vás najdou a zavřou. Na tohle si už dávno zvykl. „Vůbec nevím, o čem mluvíte,“ vypravil ze sebe.

„Opravdu?“

„Na mou duši.“ Michael přešel pokoj a potichu zavolal: „Otisi?“ V hlase mu znělo zoufalství a hněv. Otis se probudil, podíval se na svého pána a pak se otočil na záda, aby mu naznačil, že ho má podrbat. Michael ho začal škrabat na břiše. „Ty jsi ale hlídač,“ zašeptal spíš jen tak do éteru než k Otisovi. Uvažoval, co je ten muž zač.

„Tak uvidíme, jestli vám osvěžím paměť,“ řekl Simon. „Nemáte peníze a vaše žena je vážně nemocná. Odletíte tedy do Vatikánu a tam rozmístíte kouřové bomby. Pak ukradnete falešné klíče, skočíte na letadlo do Jeruzaléma, vylezete na horu Kéfá a tam ukradnete z kostela další dva klíče.“ Pak se odmlčel a dodal: „Moje výstřely minuly vaši hlavu o pár centimetrů.“

„Jděte se vycpat.“

Simon na něj pořád upřeně hleděl, ale vytáhl z kapsy pistoli a položil si ji do klína. Zamířil na hlavu spící kočky. Tvářil se úplně bezvýrazně.

„Řekl bych, že je to miláček vaší ženy.“

Michael byl vzteky bez sebe. Tenhle chlap mu vyhrožuje v jeho vlastním bytě a on s tím nemůže nic dělat.

„Řekněte mi, kde jsou ty klíče, a všichni tři to přežijete.“ Simon se významně podíval na kočku, Otise i Michaela. „Možná bych mohl navštívit Mary. Byl by to trapný konec, kdyby umřela kvůli vaší hlouposti.“

Michael svou prací Mary nikdy neohrozil – ani teď nehodlal dopustit, aby se to stalo. „Jsou pryč, prodal jsem je.“

„Komu?“

„Jednomu chlapovi.“

Simon vydechl: „Jak se jmenuje?“

Podle Michaelových počtů má Finster dvacet strážných, klíče jsou pod zemí a nikdo se k nim nedostane. Ani Simon, ani nikdo jiný. Michael zaváhal jen na malou chvíli. August jistě ví, že když hraje vysokou hru, tak se mu může stát, že to pořádně schytá. „Německému průmyslníkovi jménem August Finster,“ pronesl.

Simon se vztyčil v celé své výšce a shlížel dolů na Michaela. Kočka mu seskočila z klína. „Vy vůbec nechápete, co jste to provedl.“

„Zachránil jsem své ženě život…“

„…a proklel celý svět.“

Michael se zarazil: „Cože? O čem to mluvíte?“ Díval se se zatajeným dechem na cizince.

„Věříte v Boha, pane St. Pierre?“

„Teď už ne.“ Michaelovi se točila hlava, protože vůbec nechápal, o čem to Simon mluví.

„Takže jste v něj kdysi věřil? Dobře, tak začněte věřit znovu.“

„Jestli vypadnete, tak se pomodlím.“

Simon se nenechal vyrušit. „V roce 32 našeho letopočtu Ježíš řekl jednomu ze svých učedníků: ‚A já ti pravím, že ty jsi Petr, to znamená skála; a na té skále zbuduji svou církev a brány pekel ji nepřemohou. Dám ti klíče od království nebeského, a co odmítneš na zemi, bude odmítnuto v nebi, a co přijmeš na zemi, bude přijato v nebi.‘ A dal mu dva klíče, které symbolizovaly jeho moc kontrolovat nebeskou bránu.“

Muž mluvil naprosto chladnokrevně. Bylo by mu úplně jedno, jestli zabije Michaela nebo Mary, byl o své pravdě naprosto přesvědčený jako teroristé nebo fanatici.

„Myslím, že byste měl odejít,“ snažil se ho Michael zbavit.

„Vy to pořád nechápete, viďte?“

„Co nechápu?“ Michael už toho měl dost.

„Ukradl jste klíče od nebeské brány.“

Je to cvok. Předtím z něj měl Michael strach, protože to byl chlap, který na něj mířil zbraní, ale teď už šlo o něco jiného. Tenhle člověk byl mimo. Nemělo smysl ho poslouchat. Michael si původně myslel, že mu jde o peníze, ale teď viděl, že je to jeden z těch magorů, co se domnívají, že jednají na Boží příkaz.

„Tak teď zavolám…“

„Nebesa jsou uzavřena, Michaeli…“

„Vypadněte!“ vykřikl na něj. Už toho měl dost, a jestli ten chlap nezmlkne, tak ho bude muset praštit.

„Vy si neuvědomujete, komu jste ty klíče prodal, že ne?“

Michael ho popadl za ruku, ale Simon byl rychlejší než blesk. Smýkl s ním do křesla a Michael v tu chvíli ani nevěděl, jak se jmenuje. Simon se nad ním sklonil a zašeptal: „Však my spolu ty klíče dostaneme zpátky.“

Simon vyšel z pokoje a zamířil ke dveřím z bytu. Michael se postavil; vzteky to v něm vřelo. Nikdo se mu nebude vloupávat do bytu a říkat mu, co má dělat.

„Já pro vás neudělám nic!“ snažil se trochu ovládnout, ale hlas se mu třásl. „Já mám ženu, o kterou se musím postarat.“

„A vážíte si její duše?“ Ani nečekal na odpověď. „Jestli ano, tak mi pomůžete. Jinak je ztracena, jako my všichni.“ Simon otevřel dveře. „Odjíždíme zítra večer.“ Pak se otočil zpátky. „Copak jste tak zabedněný? Vás vůbec nenapadlo, co je Finster zač?“

Michael mlčel, ještě pořád byl zaskočený.

„Tak si to zjistěte,“ zařval Simon a zabouchl dveře.

15

Dean McGregor byl nešťastník, který dělal všechno pro to, aby se udržel nad vodou. Busch se s ním setkával každou třetí středu v měsíci. Dean byl ten typ zoufalce, který byl vždycky ve špatnou dobu na špatném místě, měl špatné přátele a všechny okolnosti se proti němu spikly. První loupež provedl v malém krámku s alkoholem, kde nikdy nebylo dost peněz v hotovosti. Rozhodně ne dost, aby stálo zato obětovat kvůli nim pět let života. Když vytáhli s kumpánem zbraně, tak je ale vůbec nepřekvapilo, že jim prodavač předal dvacet tisíc dolarů. Samozřejmě že to byly peníze narkomafie – celé místo bylo sledováno kvůli prodeji marihuany a agenti z protidrogového seděli naproti v autě. Deana a jeho kamaráda sebrali, ale jejich tříměsíční úsilí bylo v háji, a proto to hochům patřičně osladili.

Dean byl venku jenom pět měsíců a už se pokusil přepadnout benzinovou pumpu. Jeho žena byla těhotná a on jí chtěl koupit něco hezkého na sebe, protože měla deprese z toho, jak teď vypadá. Použil svou obvyklou pistoli z hračkářství a namířil ji na pumpaře. V pokladně bylo asi pět set dolarů. Nevěděl ale, že pumpařova žena je také těhotná a pumpař je ve skutečnosti policajt, co dělá melouchy, aby něco přivydělal pro dítě. Jeho služební pistole byla pod pokladnou, protože přišel rovnou z práce. Ten týden to byla jeho třetí dvojitá směna. Jen Busch vytáhl revolver, Dean se na místě počural. Buschovi se ho zželelo, když mu citoval jeho práva. A jak čekali na hlídkový vůz, popovídali si o svých ještě nenarozených dětech. Busch měl tehdy poprvé pocit, že i když je zločin vždycky špatný, někdy pro něj existují celkem pochopitelné důvody. Samozřejmě že to není omluva, zákon je zákon, a Dean putoval na patnáct let zpátky do vězení.

Teď, o pět let později, seděli Busch s Thalem v kavárně a vyslýchali právě propuštěného Deana McGregora, který si odseděl třetinu trestu a byl propuštěn za dobré chování, protože to byl v zásadě hodný chlap. Busch mu potřásl rukou a usmíval se. Dean si odseděl svoje a Busch proti němu nic neměl. Nebyl tu od toho, aby druhé soudil; jen prosazoval zákon.

Dean natáhl ruku i k Thalovi, ale ten na ni jenom zíral. Jeho nepřátelský pohled Deana znervóznil a poznamenal celý rozhovor.

Asi půl hodiny se bavili nezávazně ve stylu: Co děláš? Co rodina? A co práce? Chodíš tam včas a pravidelně? Běžné otázky o tom, jak se přizpůsobuje životu na svobodě. Busch nenápadně hovor směroval žádoucím směrem. Neměl rád, když se jeho svěřenci cítili nejistí nebo vystrašení. Při pohovoru s probačním úředníkem je potřeba důvěra, protože jen pak se mohou klienti otevřít a být upřímní. Jakmile jsou vyděšení nebo zoufalí, mají pocit, že se už do normálního světa nemůžou vrátit, a znovu spadnou do zločinu. Busch cítil, že je jeho úkolem tomu zabránit. Když se vrátili ke své kriminální kariéře, považoval to za své osobní selhání.

Buschovi zazvonil mobil a on se s omluvou zvedl od stolu. Nechal tím Thalovi prostor pro otázky. Ten se začal nejdřív nevinně ptát na sny a noční můry, ale brzy sklouzl k obviňujícím a konfrontačním větám typu: „Zdá se ti o prachách, že jo? Tak se nestyd a přiznej se. Když ležíš v posteli, nemůžeš si pomoct a představuješ si, jak by to bylo snadný,“ usmíval se Thal. „Kolik let bude trvat, než vychováš děti, aby šly v tvých šlépějích?“

Dean byl v šoku a po tváři mu kanul pot.

„Kdysi jsem věřil, že se člověk může napravit,“ řekl Thal. „Věřil jsem v odpuštění. Ale víš ty co? Já si nemyslím, že ses napravil, a rozhodně by ti nikdo neměl odpouštět.“

Dean byl po dvou minutách s Thalem na dně. Bál se toho chlápka víc než těch, které potkal ve vězení. Nešlo o to, co říkal, ale o to, jak to říkal a jak se při tom tvářil.

Thal se k němu naklonil a položil mu ruku na rameno jako malému klukovi. „Je mi z tebe zle. Zabíráš na světě místo a otravuješ vzduch. Modli se, abych tě u něčeho nechytil, protože pak bych ti vystřelil mozek, seškrábl ho a poslal tvé ženě.“

Busch se vrátil a ukončil konverzaci.

„Deane, my dva se uvidíme za tři týdny,“ řekl Busch a zdůraznil slova my dva. Vyprovodil vyděšeného Deana McGregora ze dveří a poklepal ho po zádech, aby ho uklidnil.

Pak se vrátil do boxu, posadil se a napil se kávy. Přisladil si ji. Mlčel a nechal plynout minuty, protože chtěl nechat Thala trochu podusit.

Po chvíli se na něj otočil a se zdviženým prstem tiše řekl: „Řeknu ti to jednou a naposledy: Jestli ještě jednou uslyším, že takhle mluvíš s klientem nebo podezřelým nebo vůbec s nějakým člověkem, osobně se postarám, aby tvoje kariéra u policie skončila. Podle mého názoru nemáš ani na to, abys tomuhle chlapovi zavázal boty.“ Busch nabral dech a trochu se uklidnil. „Budu s tebou pracovat celý měsíc, ale potom si dej pozor, abys mi už nepřišel do cesty.“

„Hele, já ho jenom trochu vyděsil, aby mi řekl něco o tom, co plánuje,“ snažil se to zlehčit Thal.

„Ale my je nikdy neděsíme.“

„Jak víme, že ten chlap něco neplánuje a nechce porušit podmínku?“

„Věř mi, kdyby jo, tak bych to věděl.“ Busch sebral materiály Deana McGregora a vložil je do aktovky.

„Takže kdybys věděl, že někdo porušil podmínku, tak bys ho hned sebral?“

„Bez váhání.“

„A zákon platí pro každého stejně?“

Busch se na něj vztekle podíval: „O čem to mluvíš? Takový je zákon a my ho prosazujeme.“

„Počkej, uvědom si, že jsem tu nový. Snažím se zjistit, jak to děláš, a zařídit se podle tebe.“

Tohle Busche řádně nadzvedlo. Podlézání nesnášel. „Neznalost zákona nikoho neomlouvá a žádné obcházení zákona se nepřipouští.“

„Co teda uděláme, když někdo poruší podmínku?“ zeptal se Thal znovu.

„Sebereme ho.“

„Pošleme ho zpátky do basy?“

„To záleží na soudci.“

Thal se zamyslel a pak se zeptal: „Bez výjimky?“

„Bez výjimky,“ odpověděl Busch.

„Takže bysme měli sbalit toho St. Pierra.“ To Buschovi vyrazilo dech. „Odjel ze země, takže ho podle toho, cos říkal, musíme sbalit.“ Thal se tvářil vítězoslavně.

Busch si uvědomil, že si naběhl. „Jak to víš?“

„Ze spolehlivých zdrojů.“

„Spolehlivé zdroje! To jsou kecy! S tím za soudcem nepoletím. Potřebujeme něco průkaznějšího.“ Busch věděl moc dobře, že to Michael udělal. Sám ho viděl na letišti mířit k mezinárodním odletům, ale doufal, že Michael přijde s nějakým přijatelným vysvětlením. Jenže teď…

Teď Thal zvedl prst a nevzrušeně řekl: „Seženu ti důkaz.“

„Tak o tom nemluv, dokud ho nebudeš mít.“ Busch popadl aktovku a postavil se. „Můžu tě dneska naučit ještě něco?“ zeptal se opovržlivě.

Thal chvíli seděl mlčky. I když to na sobě nedával znát, cítil se v téhle debatě jako vítěz. Chtěl svému vítězství dodat třešničku na dort: „Proč ti říkají Broskvičko?“

Busch se naklonil až těsně k jeho obličeji a zasyčel: „Ty už mi nikdy Broskvičko neříkej.“

Nemocniční knihovna byla malá, ale byly tu knihy, které vyhovovaly vkusu většiny pacientů. Vlastně to nebyla knihovna v pravém slova smyslu, spíš velký pokoj. Vládla tu příjemná atmosféra, ale všudypřítomný pach dezinfekce vám připomínal, kde doopravdy jste. Byla zde spousta medicínské literatury, časopisy, krásná literatura i literatura faktu. Encyklopedie pocházely od dárce, jehož matka zemřela na srdeční chorobu.

Michael byl tomu muži vděčný za jeho štědrost, protože tu našel vydání Kdo je kdo v mezinárodním obchodě. U většiny jmen stačil jeden odstavec, ale Augustu Finsterovi byla věnována celá stránka. Michael si ho proklepl už před odjezdem do Itálie, ale na nic podezřelého nenarazil. To Simon ho teď znejistil. Michael si nebyl jistý, koho z těch dvou se má ve skutečnosti bát. A taky nevěděl, co vlastně hledá. Znovu zíral na stránku, kterou už četl před pár týdny.

Finster se vynořil z východního bloku po pádu Berlínské zdi. Proslul nezřízeným utrácením – při budování svého impéria klidně utratil třeba tři sta milionů marek za měsíc. Původ jeho bohatství byl záhadou, ale totéž se týkalo i spousty dalších finančních magnátů z Východního Německa. Většina z nich byla kdysi nějak zapletena s komunistickou vládou. Měli sice podezřelé vazby, ale v zemi, kde zákon byl jen služkou vládnoucí strany, nefungoval normální právní systém.

Finster vybudoval impérium textilních továren, důlních společností a zbrojovek, které získal při privatizaci státního majetku. Dosáhl obrovského úspěchu, který se připisoval jeho obchodnímu talentu. Byl velmi tajnůstkářský, jeho strategie znalo jenom pár vyvolených, kteří pro něj v skrytu diskrétně pracovali. Univerzity i konkurenti se snažili jeho recept na úspěch prohlédnout, ale nikdo neuspěl. Nikdo ho neporazil. Ale je pravidlem, že na každého jednou dojde. A jednou to bude i August Finster. Lidé vždycky pochlebují tomu, kdo je na vzestupu. Ale jakmile se karta otočí, hodí po něm kamenem. Měli jste úspěch a ten se neodpouští. Taková už je lidská povaha. Nemůžete vládnout světu dlouho. Stalo se to každému, kdo něco dokázal. Billu Gatesovi, zázračnému dítěti, člověku, který porazil IBM a z ničeho vybudoval počítačový průmysl. Teď se musí dívat, jak státy a vlády rvou jeho impérium na kusy. Michaelu jacksonovi, králi popu, dítěti, které dobylo hudební svět. Šílenství po jeho písních vystřídalo šílenství po jeho krvi, když se objevila obvinění ze zneužívání dětí. I opravdový král byl zničen svými fanoušky. Elvise srazili z trůnu nejdřív Beatles, pak Woodstock a nakonec drogy a všichni říkali: vidíš, já jsem ti to povídal. A všichni čekali, že se něco podobného stane i Finsterovi.

O jeho životě před rokem 1990 neexistovaly žádné zprávy. Michaelovi leželo v hlavě, jak mohl za deset let z ničeho získat třináct miliard amerických dolarů. Nebylo tu nic o jeho soukromí, žádný otec, matka ani sourozenci. Žádná manželka, děti nebo aspoň psi. Možná, že je měl a jenom je dokázal ukrýt, tak jako ukrýval své recepty na úspěch. Poslední tři roky hýřil a vystupoval na veřejnosti jako nějaká filmová hvězda. Vymetal taneční party i společenské události. Na obrázcích vypadal stejně jako ve skutečnosti. Dlouhé bílé vlasy stažené do ohonu, tmavé obočí a hnědé oči. Málokdy ho bylo vidět bez nějaké krásky, které nikdy nebylo víc než dvaadvacet. Jeho charisma bylo patrné i z fotografií. Michael se přistihl, že několikrát přestal číst a díval se na něj.

Ale stejně. Žádná minulost…

Michael se podíval na ostatní německé průmyslníky a trochu se mu ulevilo. Taky tam toho nebylo moc o jejich minulosti. Bylo to něco jako uzavřený klub. Ty pomlčíš o mně a já zas o tobě. Každý měl v minulosti nějaké temné místo, které nechtěl prozradit. Všichni na to chtěli zapomenout. Ve Východním Německu vládl komunismus v té nejhorší podobě. Všechno bylo prolezlé korupcí. Všichni se sledovali navzájem a nedalo se nikomu věřit. Proti vládě se nedalo říct ani slovo. Ti, kdo se přece jen odvážili promluvit, riskovali vězení. Když konečně padla Berlínská zeď, tak se z jejích trosek vynořil Finster.

Veškeré dostupné informace o něm byly v téhle knize, ale Michael z toho moc moudrý nebyl. Finster byl úspěšný a bezohledný, v téhle branži to tak chodí. Ale Michael vůbec nechápal, proč by měl být podle Simona tak nebezpečný. Finster byl excentrik a Michael viděl něco z jeho neuvěřitelného bohatství na vlastní oči. Ta podivná sbírka umění ve středověkém sklepení byla trochu úchylná, ale bylo to jen umění. A přesně to byly podle Michaela i klíče – památka, která má historickou cenu a která patří někam do muzea. To je všechno, nic jiného za tím nelze hledat. Na lidskou duši nemohou mít žádný vliv. Nebe pro něj bylo těžko představitelné – Mary v něj možná věřila, ale jemu to dělalo potíže.

„Našel jste, co jste hledal?“ Sestra Schrierová sesbírala časopisy a dívala se na něj.

„Nejsem si jistý,“ odpověděl.

„Koho hledáte v Kdo je kdo?“ Mluvila se silným německým přízvukem.

„Už jsem ho našel,“ řekl Michael.

Podívala se Michaelovi přes rameno na fotografii bělovlasého muže. „Finster?“

„Vy ho znáte?“ dělal si tak napůl legraci.

Usmála se: „Osobně ne.“

Michael zavřel knihu, vstal a vrátil ji na polici.

„To jméno se k němu hodí, ne?“ zeptala se Schrierová a chystala se odejít.

„Jaké jméno?“

„August Engel Finster. Všechny ty peníze a ty ženské…“

„Teď vám asi nerozumím.“

„Kdybych se tak jmenovala já, tak si to jméno změním. Děti si z něj asi utahovaly. Dovedete si to představit? Ale myslím, že teď k němu to jméno pasuje.“

„Pořád to nechápu.“

„To jméno,“ usmála se Schrierová na Michaela a otevřela dveře, „znamená velký anděl temnot. Zrovna jako Satan.“

Michael kráčel chodbou k Maryině pokoji. Snažil se v tom aspoň trochu vyznat. Je to nějaký žert? Snažil se vybavit si všechno, co se stalo od chvíle, kdy potkal Finstera. Přebíral si v hlavě, co mu řekl Simon a co mu teď odhalila ta německá sestra. Anděl temnot? Nedokázal věřit ani v Boha a teď se po něm ještě chtělo, aby uvěřil v Satana. Finster mu nepřipadal zlý, vždyť jemu a Mary pomohl.

Ne.

To jméno je jenom náhoda; nebýt toho blázna Simona, tak o těchle šílenostech vůbec neuvažuje. Finster není žádný dábel. Žádné klíče k nebi neexistují, to je nesmysl. Je to mýtus – stejně jako třeba Svatý grál. Mýtus stvořený nějakým dávno mrtvým knězem, aby v lidech vzbudil strach a naději. Michael měl jasno.

Ale srdce mu pořád bušilo a na čele se mu objevily krůpěje potu. I když se strach snažil potlačit logikou, stejně ho někde hluboko cítil. Když všechno ukazuje jedním směrem, není to náhoda. Jak říkal Sherlock Holmes: „Když vyloučíte vše nemožné, to, co zbývá, je pravda, jakkoli se to zdá nepravděpodobné.“

Vracel se pomalu k tomu, co ho o Finsterovi napadalo ve sklepem. Vybavil se mu ten ochromující strach, který ho přepadl. Bylo to něčím v těch obrazech, v těch stínech. Něco bylo i na muži před ním a jedinou jistotu cítil z klíčů v krabičce. Tehdy tomu nerozuměl, ale teď to dávalo smysl. Poznal pár takových chlapů ve vězení – neznali soucit a měli jenom radost z mučení druhých. Ale dokázal se jim vyhnout a oni se vyhýbali jemu. Jenže v tom zámku to cítil všude kolem. Vystihuje to jediné slovo – zlo.

Michael byl tak zamyšlený, že vrazil do doktora Rhinehearta, který vycházel z ordinace.

„Michaeli? Mohl bych s vámi na chvíli mluvit?“ požádal ho zachmuřené.

O půlnoci začalo pršet a nezdálo se, že by déšť hned tak ustal.

V kombinaci s ostrým větrem ze severu bylo o mnoho chladněji, než je normální na začátku léta. A ještě se přihnala bouře. Mary se dívala ven z okna na blesky a počítala vteřiny, než uslyší zahřmění. Bylo to okolo čtyř sekund, ale zdálo se, že se bouřka blíží.

V pokoji bylo chladno a svět vyhlížel pochmurněji. Nevěděla, jak říct novinky manželovi, který se tolik snažil. Měla podezření, že obětoval příliš mnoho, aby jí zajistil péči. Byla vždycky optimistka. To ona všem i v nejtemnějších hodinách pozvedala náladu. Pokaždé byla připravená každého vyposlechnout a utěšit, ale teď už neměla z čeho čerpat. Nemohla najít žádná vhodná slova.

Když vešel, nebyla na to ještě připravená. „Michaeli, je mi to moc líto,“ vypravila ze sebe s obtížemi, ale nedokázala se mu podívat do očí.

Michael ji vzal za ruku. „Ale pššt, doktoři nevědí, o čem mluví.“ Jeho hlas zněl pevně a přesvědčivě. „Seženeme někoho jiného, aby nám řekl svůj názor. Najdeme nějaké řešení… St. Pierrové se nikdy nevzdávají.“ Ale od chvíle, co mu Rhineheart řekl, jak se věci mají, byl uvnitř jako mrtvý. Snažil se zadržet slzy, aby ho neviděla plakat.

„Michaeli…“

„Poslouchej mě, neprošli jsme tím vším jenom proto, abychom to teď vzdali. Vždycky se dá něco dělat. Pokaždé jsme to dokázali. Stála jsi při mně a měl jsem se kam vrátit. Já to nevzdám a to samé čekám od tebe. My to společně porazíme.“ Položil jí ruce na ramena a podíval se jí přímo do očí.

Mary z těch slov čerpala sílu a trochu jí to přece jen povzneslo ducha. „Jsou i jiní lékaři,“ řekla a snažila se tomu věřit.

„Správně a my najdeme ty nejlepší.“

„A taky je spousta nových způsobů léčby, které ještě nejsou prověřené,“ dodala Mary.

„A my je všechny vyzkoušíme.“ Oba cítili, jak získávají jeden od druhého sílu.

„Bylinkáři a léčitelé,“ dodala už napůl žertem.

„Jasně, je to sice trochu divný, ale my je všechny vyzkoušíme,“ usmíval se. „Já to budu zkoušet s tebou. Když jsme byli mladí, tak jsme drogy nebrali, ale teď by to mohla být legrace. Jako by se vrátila zlatá šedesátá léta.“

Mary se smála. Michael její smích miloval. „My to spolu přemůžeme…,“ řekla.

„Amen.“

Byli chvíli zticha, každý ztracen ve svých myšlenkách. Vždycky na věci nahlíželi podobně a dnešek nebyl výjimkou. Přes všechno to vtipkování si uvědomovali, že je docela dobře možné, že Mary nepřežije. Rakovina se rozšířila a zbývala jenom malá naděje, že by se to podařilo zvládnout. Mlčeli a bylo jim jasné, na co myslí ten druhý, a proto bylo ještě těžší ticho prolomit.

„Co když…,“ začala Mary, ale nevěděla, jak pokračovat. Věděla však, že ji Michael chápe.

„Nic takového se nestane,“ Michael se snažil všechno zaplašit, jako by tím, co říká, mohl nahradit léčbu.

Znovu nastalo dlouhé a bolestivé ticho. Michael se rozhlížel po obrázcích a květinách, které byly všude, ale nepřinášelo mu to úlevu. Květiny jenom namastily kapsu květináři a připomínaly, co právě kvete venku. Byly krutou upomínkou, o co všechno pacient přichází. Upřeně zíral na pytlík bonbonů, jako by ten modrý sáček v sobě skrýval řešení. Vzpomněl si na reklamu na tyhle bonbony doprovázenou veselou písničkou. V tu chvíli měl jasno, že tu písničku nenávidí. Mary viděla, jak se ošívá a v očích se mu objevuje strach.

„Bude to v pořádku,“ zamumlala a dotkla se křížku, který nosila kolem krku. „I kdyby… Jednou budeme zase spolu.“

„Takhle nemluv!“ vyštěkl na ni a hned toho litoval. Jako u mnoha mužů se u něj strach měnil v hněv a ten si pak vyléval na blízkých.

Mary ho vzala za ruku a podívala se z okna. Déšť se podobal vodopádu a pohled z okna teď skýtal jen změť hnědé a šedé. Oči se jí leskly, když zašeptala: „Co myslíš, jak to tam vypadá?“

Michael netušil, o čem to mluví. V hlavě měl úplně prázdno. Všechno jeho úsilí bylo marné – prohráli. On prohrál. Zase jednou jí nedokázal pomoct.

Mary odpověděla na jeho nevyřčenou otázku: „Myslím v nebi.“ Dívala se z okna, šeptala: „Myslíš, že je tam krásně?“

Měl pocit, jako by do něj uhodil blesk. V hlavě mu zněla Simonová slova: Ukradl jste klíče od nebeské brány… Nebesa jsou uzavřena. V tu chvíli s naprostou jistotou věděl, že Mary rakovinu nepřežije. Simon mluvil pravdu. Michael se k Mary otočil a pevně ji objal, jako by ji chtěl chránit před všemi hrůzami. Nedokázal se na ni podívat a jen zašeptal: „Určitě je.“

Zhruba před hodinou vysvětlil doktor Rhineheart Michaelovi, co jsou to metastázy. Popsal mu, jak rakovinné buňky napadají další části těla a rakovina se rychle šíří.

Sice se jim podařilo zlikvidovat původní ložisko zhoubného bujení, ale rakovina se objevila v celém Maryině těle. Nejhůře zasažené jsou ledviny a mozek. Symptomy se ještě neprojevily, ale nebude to dlouho trvat. Šíří se to bohužel rychle.

Do šesti týdnů ji nemoc zabije.

16

V baru bylo natřískáno, hlava na hlavě. Venku lilo jako z konve, takže všechny zápasy byly zrušené a chlapi neměli co na práci, jenom pití. Rvali jeden přes druhého, a pokud jste si sem přišli popovídat, tak jste na to mohli hned zapomenout.

Michael seděl v boxu až úplně vzadu. Odešel od Mary, když usnula, a zamířil rovnou do telefonní budky. Busch to zvedl a dvě minuty mu nepřetržitě nadával a řval na něj. Michael to čekal, ale právě teď víc než kdy jindy v životě potřeboval přítele a rameno, na kterém by se mohl vyplakat. Busch na něj pokřikoval něco o důvěře, přátelství, zradě, pravdě a lži. A taky o zákonu a o situaci, do které ho dostal. Michael ho poprosil, jestli by se mohli sejít. Busch mu řekl, ať přijde do baru Old Stand v devět večer a ať kouká být střízlivý.

Tak tu čekal. Věděl, že Busche zneužil a porušil podmínku. Hanebně využil jejich přátelství. Ale i když se cítil mizerně kvůli zradě přítele, zrada manželky byla o mnoho horší. Přemýšlel o tom, co mu řekl Simon. Jestli je to pravda – a to se mu zdálo stále pravděpodobnější –, tak zničil její naději na posmrtný život. V hlavě měl zmatek a nedokázal se na nic soustředit.

Pak dorazil naštvaný Busch a vmáčkl se do boxu naproti němu. Bylo na něm znát, že se ze všech sil snaží ovládnout vztek. Michael mlčel a díval se do země. Pak se konečně Busch ozval: „Kde jsi byl?“

„Promiň mi to.“

„Na to se vykašli, nic ti odpouštět nebudu. Kde jsi byl?“

„Musel jsem něco zařídit.“

„Zařídit! To jsou kecy. Chci od tebe slyšet, kde jsi byl posledních deset dní?“

Michael nevěděl, co má říct. Chtěl mít tuhle záležitost rychle za sebou a povědět mu o Mary.

„Uvědomuješ si, do jaké pozice jsi mě dostal? Skoro dva týdny ti kryju záda, a to nemám ve zvyku. Chápeš to vůbec?“ Busch měl co dělat, aby se ovládl. Na chvilku se rozhostilo ticho.

„Teď jsem dorazil z nemocnice,“ zašeptal Michael.

Hněv zmizel Buschovi z tváře: „A jak je?“

Michaelův výraz říkal vše. Busch nepotřeboval víc slyšet, Michael měl oči jako trpící dítě. Nikdy ho v takovém stavu neviděl. Jistěže ho manželčina nemoc deptala, ale vždycky se upínal aspoň k jakés takés naději.

„Jak moc je to špatné?“

Michael už se mu nedokázal dívat do očí: „Má to všude.“

To Busch nečekal. Ještě před chvílí chtěl Michaela roztrhnout na místě, ale teď byl všechen hněv tentam. „Ach, Miku. Co pro tebe můžu udělat?“

Michael neodpověděl a v očích se mu zračilo zoufalství a rezignace.

„Musí to být pro tebe těžké…“

„Já jsem něco provedl,“ řekl Michael tiše a sklonil hlavu.

„Co jsi udělal?“ zeptal se Busch, ačkoli věděl, že odpověď nechce znát.

„Odsoudil jsem ji k věčnému zatracení.“

Busch na něj udiveně vyvalil oči. Začal se bát o Michaelův rozum.

„Zničil jsem všechno, v co věří.“ Pořád bloudil očima po stole.

„O čem to mluvíš? Ta nemoc přece není tvoje vina.“

„Říká se, že za tvoje hříchy zaplatí tvoji blízcí.“

„To jsou kecy. Maryina nemoc nemá s tebou nic společného, ani s tím, co jsi dělal.“

„Proč v té posteli nemůžu ležet já?“

„Tak na tohle všechno pěkně rychle zapomeň. Je to tragédie, ale tys ji nezavinil. Takové věci se stávají a my s tím nemůžeme nic udělat,“ uklidňoval ho Busch. „Prostě se to stane.“

Michael ho ale nevnímal a pokračoval sám pro sebe: „Kéž by se to dalo vrátit.“

„Vrátit co?“ Busch byl už úplně zmatený. „Co jsi provedl?“

„Jel jsem do Evropy a ukradl jsem tam dva klíče.“

Busch zavřel oči. To, že Michael jel do zahraničí, samozřejmě věděl a hodlal ho přimět, aby se přiznal, ale ne takhle. I když to bylo nepravděpodobné, stejně doufal, že Michael přijde s nějakým rozumným vysvětlením. Ze tam spáchal zločin, byla ta nejhorší varianta. „Tohle mi neříkej…“

„A prodal jsem je, abych zaplatil její léčbu.“

„Do hajzlu, já jsem to věděl.“ Busch cítil hrozné zklamání. „Slíbils mi, že toho necháš.“

„Já jsem toho nasliboval…“

V baru narůstal hluk. Buschovi připadalo divné, že se kolem všichni můžou tak radovat, když on se musí dívat, jak se mu život nejlepšího přítele hroutí před očima. „Michaeli, tohle je vážné…“

„Prodal jsem je muži, který se jmenuje Finster.“

„To je horší než porušení podmínky. Já…“

„Je to dábel! Paule, já jsem je prodal dáblovi,“ šeptal Michael, jako by tomu ani sám nechtěl uvěřit.

Busch měl pocit, že špatně slyší. „Cože?“

„Prodal jsem je dáblovi. Klíče od nebeské brány.“

Busch nevěděl, co si má počít tváří v tvář nervovému zhroucení. Michael se zbláznil a on vůbec nemá ponětí, co s tím.

„Co to kecáš, Miku, podívej se na mě. Já vím, že je toho na tebe teď hodně, ale…“

Michael se mu podíval přímo do očí: „Říkám pravdu.“

Buschovi bylo všechno jasné. Michael věří tomu, že je to pravda. To je na tom to hrozné. Busch už še setkal se zločinci, kteří byli regulérní cvoci a měli svůj vlastní svět a svoje vlastní normy toho, co je dobro a co zlo. „Ty opravdu věříš, že ses setkal…“

„Je jedno čemu věřím,“ přerušil ho Michael. „Jde o to, v co věří Mary. Já jsem jí sebral jedinou věc, které si cení víc než čehokoli na světě: její víru ve věčný život.“

Busch z toho byl naprosto zděšený. Jeho nejlepší přítel se zbláznil. Horečně přemýšlel, co si s tím počít. V tomhle byla vždycky lepší Jeannie. Nakonec se chytil jediného pevného bodu, který mohl Michaela vrátit do reality. „Já mám větší problém.“

Michael se na něj podíval.

„Porušil jsi podmínku. Něco s tím musíme udělat.“

„Tohle mě vůbec netrápí.“

„Když myslíš. Může se ti stát, že skončíš zpátky ve vězení, jestli to nařídí soudce.“

„Já jsem ti ale tohle všechno řekl jako příteli. Důvěrně.“

„Jsi můj přítel. Ale zákon je zákon. Jestli někdo zjistí, že jsi odjel ze země – a oni to zjistí,“ pokračoval, protože si byl jistý, že Thal nějaký důkaz sežene, „tak jsme oba v háji. Takový je zákon, Miku, a tys ho hrubě porušil.“

Michael se ale tvářil netečně: „Musím napravit všechno, co jsem udělal.“

„Ty ses zbláznil. Jenom se obviňuješ z Maryiny nemoci.“

„Musím jít.“ Michael se zvedl a zabodl do Busche obviňující pohled. „Děkuju za pomoc.“

Ten sarkasmus se Busche dotkl. „Já tě nemůžu nechat odejít,“ prohlásil pevně.

„A co uděláš? Strčíš mě do lochu, když moje žena umírá?“

Busch se znovu naštval. Michael se snaží hodit vinu na něj. Zasyčel: „Táhni k čertu.“

„To už jsem udělal,“ procedil Michael mezi zuby.

Buschovi potomci ječeli jak sirény. Měli se rádi a byli pořád spolu. Teď se honili kolem stolu s tomahawky a bylo v nich tolik energie, kolik lze snad vidět jen u geparda, když pronásleduje kořist.

Busch seděl u stolu, jako by byl ve vzduchotěsné bublině, a drobil zamyšleně chleba. Nechtělo se mu mluvit ani nic dělat. Ztratil dva nejlepší přátele: jeden umírá na rakovinu, druhý se zbláznil a on jim nemůže pomoci. Ještě nikdy se necítil tak bezmocný. A Michael ho navíc zradil. Jak mohl porušit podmínku po všem, co pro něj udělal? Busch měl pocit, že všechno, oč v životě usiloval a čemu věřil, je v troskách.

Jeannie seděla naproti a také mlčela. Paul přicházel často z práce takhle vyčerpaný a nemluvný. Věděla, že nemá smysl na něj tlačit, protože jí řekne, co se stalo, až přijde čas. Většinou mu pomohlo, když se vypovídal, ale někdy ho všechno udolávalo a trvalo celé týdny, někdy i roky, než o tom dokázal mluvit. Miloval ji a ona jeho, ale některé věci se sdílet nedají.

Děti pořád lítaly a na Buschovi bylo vidět, že mu povolují nervy. „Hej vy dva, budte trochu ticho.“ Snažila se děti uklidnit a doufala, že se jí podaří zabránit nevyhnutelnému.

Ale děti jsou děti, a tak začaly řádit ještě hlasitěji. A pak se to stalo. Robbie mával rukama, a jak běžel těsně kolem stolu, srazil džbán s vodou a ta se rozstříkla na všechny strany.

Busch vyletěl ze židle. „Tak vy nebudete mámu poslouchat?! Nemáte vůbec žádný respekt!“ Děti ztuhly a začaly nabírat k pláči. „Už toho mám dost. Od téhle chvíle to bude jinak! Slyšíte mě?“

Třásly se strachy a neodvažovaly se ani pípnout. Táta ztrácel nervy málokdy, ale pak je trestal tak přísně, že oba plakali celé hodiny, dokud vyčerpáním neusnuli.

Jeannie je rychle hnala z kuchyně. „Tak dost, děti, rychle nahoru. Pyžamo, vyčistit zuby a můžete se kouknout na pohádku.“

Když se vrátila zpátky, Paul rázoval po místnosti, mnul si čelo, zatínal pěsti. Teď jí řekne, oč se jedná.

„To kvůli Michaelovi. Porušil podmínku, řekl mi to. On mi to klidně oznámil!“ zařval nevěřícně. Pak klesl na židli, jako by ho těch pár slov vyčerpalo. Po chvíli trochu klidněji pokračoval: „Ukradl něco v Evropě.“

„V Evropě? Myslela jsem, že jenom odjel někam na jih…“ Odmlčela se. „Co budeš dělat?“

To byla přesně otázka, které se nejvíc děsil. „Musím ho zatknout.“ Jakmile to vyslovil, měl pocit, že mu jazyk rozleptává kyselina. Věděl, že to bude muset udělat, ale teprve když to řekl nahlas, jako by se to stalo realitou.

„Určitě se to dá nějak logicky vysvětlit.“

„Udělal to, aby zaplatil léčbu.“

„Ach můj Bože.“ Dovedla si představit, jak se asi cítí. Má teď zničit život svého nejlepšího přítele. Jejich přítele. A co to udělá s Mary?

Busch se snažil přesvědčit sám sebe: „Já přece zákony nedělám, já nestanovuju pravidla. Rozhodnout bude muset soudce…“

„Ale oni ho zavřou. A Mary to zabije.“

Busch se jí nedokázal podívat do očí. Ucho bylo tíživé.

„Tak co se děje?“

„Jeannie…“ Busch se odmlčel a zhluboka se nadechl: „Ta léčba nebyla úspěšná. Má už všude metastázy.“

Jeannie byla silná, ale ne dost. Zůstala stát jako opařená a v očích se jí zaleskly slzy. Mary byla celá léta její nejlepší kamarádka. „Jseš si jistý? Něco se přece ještě dá dělat…“ Hlas ji zradil a rozplakala se.

Zavrtěl hlavou.

Dlouho seděli beze slova. Jeannie byla s Paulem patnáct let a vždy byl tím silnějším on. Několikrát čelil ztrátě nejbližších: matka a bratr mu zemřeli před třemi lety, dva měsíce po sobě, bratra přejel opilý řidič, matka se utrápila žalem. Umírali mu kolegové, přátelé, dokonce mu zabili i parťáka, ale nikdy nebyl žalem tak zdrcený. Nikdy neuronil ani slzu. Až dnes. Slzy mu kanuly po tváři a nebyl schopen ze sebe vypravit ani slovo.

Busch stál ve dveřích dětského pokoje a díval se, jak děti spí zachumlané do peřinek. Tak nevinné a veselé. Svět byl pro ně ještě přátelské místo a nepřinášel jim špatné sny. Coby rodič je vždy chtěl před zlem a drsnou realitou života chránit.

Cítil se mizerně, že na ně prve křičel. Chovaly se normálně jako děti a to není žádný hřích. Tolik se snažil nebýt jako jeho otec. Chtěl být jeho protikladem. Starostlivě je vychovávat, být jim přítelem, trenérem. Přál si dát jim vše, co mu jeho otec dát nedokázal. A většinou se mu to dařilo. Ale pak přišly tyhle úlety a choval se přesně jako táta. Před dětmi je nutné takové věci jako vězení a rakovina utajit. Busch teď svému otci lépe rozuměl a říkal si, že to, co se mu v dětství jevilo jako nezájem, bylo spíš dáno tím, že otec měl mnoho starostí.

Na každou situaci existují dva pohledy. Uvědomil si, že tohle je smířlivost, která přichází s přibývajícími lety. Naklonil se, políbil děti na tvář a v duchu jim poděkoval, že mu pomáhají vyzrát.

Michael popadl dvě skleničky a láhev whisky Jack Daniel’s a zamířil do pokoje. Už byla skoro tma, osvětlovaly jej pouze pouliční lampy. Otis spal pod Michaelovým psacím stolem.

„Takže už víte, o koho jde?“ ozval se ze tmy hlas.

Michael se snažil zaostřit pohled do tmavého rohu a pak položil sklenky na stůl, nalil whisky a jednu podal Simonovi, který seděl za stolem. Rozsvítil lampičku a posadil se do křesla. „Nevím, čemu mám věřit.“

Předtím se dvě hodiny potloukal po ulicích a měl pocit, že se zbláznil. To bylo jediné možné logické vysvětlení. Všechno to napětí a stres ho prostě zlomily. Začíná šílet, má halucinace a noční můry vnímá jako realitu.

Obrátil se zády k Buschovi, a zničil tak svůj jediný kamarádský vztah. Opustil Mary v nemocnici a zhatil všechno, v co jeho žena věří. Šílenství je vlastně docela příjemné. Přepadlo ho nenápadně, skoro jako rakovina přepadla Mary, a napadlo jeho mozek jako nádor její tělo. Ale blázni nevědí, že se zbláznili. Nebo tak to aspoň slýchal.

Chtěl znát odpovědi a ty mu mohl dát jenom jeden člověk. Michael věděl, že na něj Simon bude čekat. Dokázal by čekat věky, kdyby to bylo třeba. Řekne mu pravdu, jestli ji Michael bude chtít slyšet. Koneckonců Michael se stejně nemá kam jinam obrátit – a za to Simona nenáviděl.

„Vysvětlete mi teda, proč bych vám měl věřit,“ začal Michael provokativně.

„Tak málo věříte sám sobě, že je pro vás nemožné věřit někomu jinému?“

„Zkuste to,“ řekl Michael.

„Ježíš Kristus měl dvanáct učedníků. Znáte dvanáct apoštolů?“

„Ano, chodil jsem do nedělní školy,“ odvětil Michael znechuceně.

„Když Ježíš přišel do Ceasareje, ptal se svých učedníků: Za koho mě lidé mají? Jedni za Jana Křtitele, jiní za Jeremiáše nebo za jednoho z proroků, odpověděli. A Ježíš se zeptal: A kdo jsem podle vás? Přemýšleli o tom, ale nevěděli, co mají říct. Až jeden z nich, Šimon Petr, řekl: Ty jsi Mesiáš, Syn Boha živého. Ježíš mu odpověděl: Blaze tobě, Simone Jonášův, protože ti to zjevil můj Otec na nebesích. A já ti pravím, že ty jsi Petr a to je skála. A na té skále zbuduji svou církev a brány pekel ji nepřemohou. Dám ti klíče království nebeského, a co odmítneš na zemi, bude odmítnuto na nebi, a co přijmeš na zemi, bude přijato v nebi. A na znamení jeho moci mu daroval dva klíče: jeden zlatý a jeden stříbrný.“

Simon se odmlčel. „Klíče od nebeských bran. Po Ježíšově smrti a vzkříšení Petr založil církev. Je znám jako první papež. Moc, kterou Pán vložil na Petrova bedra, přechází i s klíči na jeho nástupce.“ Simon se opřel a nechal Michaela, aby ta slova vstřebal.

„Takže těm klíčům přikládá církev velký význam?“ zeptal se Michael.

„Význam, který stále nechápete.“

„A vy jste nechali věc takové ceny jen tak povalovat ve starém kostele? To bylo moc chytré. Víte, jak bylo snadné ukrást je? Jestli to byly ty pravé klíče, které tu Ježíš nechal…“ Michael se zarazil a pak prohlásil: „Ty klíče nejsou nic než pověra a tmářství.“

„Nemusíte věřit v to, co my,“ vyletěl Simon z křesla, „ale neopovažujte se to zesměšňovat.“ Pak se zarazil a naklonil se nad něj. „Petr je před svou smrtí ukryl na místě, kde Ježíš vstoupil na nebesa. Je to spojení mezi nebem a zemí. Na místě, kde byl postaven kostel Nanebevstoupení Páně…“

„Tohle je jenom mýtus. Příběh, který se po staletí traduje…“

„Petr tak rozhodl a všichni papežové souhlasili, že tam klíče zůstanou. Dokud jsou klíče ve vlastnictví papeže a církve, je nebeská brána otevřená.“

„Počkejte chvíli,“ zarazil ho Michael. „Ty klíče byly chráněné. Hlídal jste je vy.“ Michael nemohl odolat a trochu ho popíchl: „A vy jste selhal.“

Simon neodpověděl a probodával ho očima.

„A teď to chcete napravit. Ví o tom Vatikán?“ zeptal se Michael a otázka chvilku zůstala viset ve vzduchu. „Mám pocit, že ne, jinak by vás tu bylo víc.“

Simon ho popadl za límec a přitáhl si ho k sobě. Měl neuvěřitelnou sílu. „Měl bych vás zabít, nebo ještě lépe, jenom vás zmrzačit, abyste si musel sníst, co jste si nadrobil. Finster se vrátí. Vrátí se pro vaši ženu i pro vás. A vy myslíte jenom na to, jak si ze mě utahovat tím vaším nadutým americkým způsobem. Koukejte se přestat schovávat za ty ubohé výmluvy a podívejte se konečně realitě do očí. Radši si ze mě děláte legraci, než byste zachránil duši své ženy. Vaše arogance je odporná.“ A pak ho bez zjevného úsilí srazil na gauč.

„Jak by mohl Finster být tím, kým říkáte? Neexistuje žádný důkaz…“

„Důkaz? Nestačí vám, že si vás najal, že jste byl jeho pěšák?“

„Je to sběratel, respektovaný obchodník, velmi úspěšný…“

„To je pravda, ale není to člověk.“

„Jak to o něm můžete říct? Ne, to je směšné.“

„Jeho jméno se objevovalo ve spojitosti s uměním namířeným proti církvi. Myslel jsem, že je jako ostatní. Ale když některé věci mizely na černém trhu, trochu jsem si ho proklepl. A zdá se, že žádnou minulost nemá…“

„Ale takhle je na tom většina lidí z východního bloku…“

„Jenže on se na rozdíl od nich nikdy nenarodil,“ podíval se na něj Simon rozzlobeně.

Michael se rozesmál.

„Vám to připadá k smíchu? O východních Němcích nevíte nic. Oni měli informace o všech. Lidé si myslí, že ty záznamy zmizely, ale to není pravda, musíte jenom vědět, kde hledat. A já informace o Finsterovi hledal. Ale nikde o něm není ani zmínka.“

„A na tom stavíte?“

Simon ho ignoroval. „Před pár lety jsem našeho přítele tajně navštívil v Berlíně. O mé cestě neměla ponětí ani živá duše. A přesto, jakmile jsem vystoupil z vlaku, stál na peróně. Bez okolků jsem se ho zeptal, co je zač. Odvětil: Proč se ptáte, když už znáte odpověď? Chtěl jsem ho obvinit z pletichaření proti církvi a Bohu. Všechno popřel. Problém je, že to popřel dřív, než jsem ho stačil obvinit. Věděl přesně, co chci říct. Pak nevím, co se stalo, ale probudil jsem se až ve vlaku cestou zpět a neměl jsem tušení, jak jsem se tam dostal. Od té doby mě pronásledují noční můry.“

„Noční můry?“ Michael zavrtěl nevěřícně hlavou. „Chcete říct, že všechny spekulace stavíte na…“

„Je to temný anděl sražený z nebes.“

„To je jen báchorka, která slouží ke strašení lidí. Malé děti se kvůli ní schovávají pod peřinu. A matky se krčí strachy a prosí o smilování. A všichni pospíchají k dobrotivému Bohu, který je před Satanem zachrání.“ Michael se vsedě napřímil, byl si čím dál jistější tím, co říká. „August Finster je egoistický milionář, který má v Evropě obrovskou moc. A zřejmě ji má i nad vámi.“

Simon se posadil proti němu a důrazně řekl: „August Finster je velmi hezký a charismatický. Umí být zábavný, okouzlující a vřelý. Ale je to nejčistší zlo. Všechno ostatní je jenom lesklá fasáda. Apeluje na vaše přání a potřeby. Ví, po čem toužíte i čeho se bojíte, a kalkuluje s tím.“ Simon se naklonil ještě blíž. „A hraje si s vámi. Nezdá se vám divné, že vám v pravý čas předložil nabídku, po které jste toužil? Ze ve chvíli, kdy jste byl na dně, vyřešil vaše starosti tím, že vám zadal prostý úkol? Tak kdo tady selhal?“

Pokoj Michaelovi najednou připadal temný a zdálo se mu, že se svět zmenšil. Ostře vnímal okolní zvuky: psí dech, auta venku a tikání hodinek.

„A co chce?“ zeptal se.

„Už to má. Naše duše. Předtím jen tak paběrkoval, ale teď to nepotřebuje. Má je všechny. Má klíče od nebeské brány.“

„Proč ji Bůh prostě neotevře? Už to jednou udělal – když Kristus visel na kříži. V to přece věříte, ne?“

Simon se tak nebál od doby, co mu bylo šestnáct. Tehdy se musel vypořádat s mimořádně vážnou situací a uzavřel se do sebe. Ale co je skutečný strach, nevěděl až do téhle chvíle.

„Bůh se jednou vrátí, aby dostál tomu, co stojí v Písmu – na konci světa, nebo jak tomu chcete říkat. Gabrielovu hlásnou troubu bude slyšet po celé zemi. Přijde soudný den. Michaeli, musíme ty klíče vrátit.“

Michael nevěděl, jestli se má smát, nebo řvát. Zdrceně seděl. Všechno, co se odehrálo za poslední měsíc, mu teď dávalo smysl. Každý krok až do tohoto okamžiku. Nejenom že zničil životy svých blízkých, on zničil i všechno, v co věřili.

„Musíme vyrazit zítra v noci,“ prohlásil Simon. „Nemáme moc času.“

„Moje žena umírá. Já ji teď nemůžu opustit.“

„To je mi líto,“ řekl Simon, ale v jeho hlase nebylo po lítosti ani stopy.

„Nemůžu pryč, její život…“

„Její pozemský život už je ztracený, nemůžete s tím nic udělat… Pokud ale chcete zachránit její život věčný, ještě máte šanci. Zachraňte ji, zachraňte její duši.“

Michael se celou noc převaloval. Nemohl usnout v posteli, proto se přestěhoval na gauč, i když ho tam do zad tlačila péra. Ale pořád mu bylo milejší, když ho rozptylovalo nepohodlí, než když ho na měkké a velké posteli sužovaly černé myšlenky. Takhle prázdná se bude zdát, až Mary zemře. Nebyl na to připravený a nechtěl na to myslet. Pořád je ještě naživu.

To byla jediná jistá věc.

Když Simon odešel, šel se Michael projít. Bezcílně bloumal ulicemi, až nevědomky dorazil k nemocnici. Stál venku a díval se do Maryina tmavého okna. Dovnitř ale nešel. Přemohl by ho smutek a on teď potřebuje jasnou hlavu, aby si mohl všechno promyslet. Jestli se rozhodne odjet se Simonem, nebude vědět, kdy se vrátí. Klidně se může stát, že Mary mezitím zemře. S tím by nedokázal žít. Mohl by nechat Simona odjet samotného, jenže pak by se nedozvěděl, jestli Simon uspěl a získal klíče zpátky. A až do konce života by se trýznil nejistotou, jestli se Mary po smrti odebrala na lepší a milosrdnější místo, nebo ne. Michael svou víru v Boha ztratil, ale Maryina teď byla silnější než kdykoli předtím. Věřila ve věčný život, věřila v nebe. Už se rozhodl.

Zítra v noci odjede se Simonem.

17

„Dobré ráno, Miku.“

Nad Michaelem se tyčila Buschova silueta. Zamžoural a promnul si oči. „Jak ses dostal dovnitř?“

„Minule jsi mi dal klíče, nepamatuješ?“

„Podle všeho jsem rozdával klíče zcela nevhodným lidem,“ vzdychl Michael vyčerpaně.

Busch ustoupil stranou a Michaela oslnilo ranní slunce. Měl pocit, jako by ho někdo praštil kladivem do hlavy. „Mám ti udělat snídani?“ zaskřehotal a zavrtal hlavu zpátky do polštáře.

CVAK. Něco mu zaklaplo kolem kotníku. Michael se podíval na svoje nohy a uviděl vedle nich Dennise Thala. Buschův nový partner mu právě nasadil na nohu kovový kroužek. Žádná pouta, něco horšího. Kolem kotníku měl monitorovací zařízení. Ten typ, který je napojen na GPS a neustále zaznamenává polohu.

Michael rychle odtáhl nohy od usmívajícího se Thala. Ten se tvářil jako lovec, který ví, že mu kořist nemůže uniknout.

„Co to do prdele je?“ vykřikl Michael.

„Promiň.“ Busch se vyhnul jeho pohledu.

„Promiň? Co to děláš?“

„Hrozí, že utečeš, takže ti k tomu nedám příležitost.“

„Ze uteču?“ Michael nevěřil svým uším. „Cože?“

„Předal jsem to soudci.“

„Řekl jsem ti to jako kamarádovi,“ vyštěkl na něj Michael.

„Tím je to pro mě těžší.“

„Moje žena umírá, Paule. Myslíš, že bych ji opustil? Myslíš, že bych v tuhle chvíli vážně utekl?“

„Můžeš ji vídat, jak často chceš. Jenom chceme vědět, kde jsi. Nechci, abys odjel z města…, už zase.“ Poslední slova zůstala viset ve vzduchu.

„Jsi hajzl. Pošleš mě zpátky do vězení.“

Michael vyskočil, aby se na Busche vrhl, ale Thal ho srazil. Praštil ho pěkně tvrdě dřív, než měl Michael vůbec čas zareagovat. Tekla mu krev a měl vyražený dech. Spadl na zem a Thal se ho chystal kopnout do hlavy, ale nestihl to. Busch popadl svého parťáka za ramena a odhodil ho přes celou místnost.

Byl bez sebe vzteky, když viděl, jak se Michael zmítá na zemi bolestí.

Thal se postavil a oprášil se. Pak se obrátil k Michaelovi: „Taková krysa jako ty patří do díry. Shniješ tam zaživa a tvoje žena umře sama.“

„Počkej na mě venku,“ zasyčel Busch na Thala a hlas se mu chvěl vzteky. Když Thal odešel, chtěl Michaelovi pomoct na nohy, ale ten se odtáhl.

„Promiň, kámo, ale nedalo se s tím nic dělat. Zákon je zákon. Nemohl jsem tě krýt, mám taky svoje povinnosti.“

Busch se snažil, aby to neprasklo, ale i když měl svého přítele rád, měl ženu a děti a musel myslet na ně. Kdyby o tom nikdo jiný nevěděl, mohl by se projednou vykašlat na svoje zásady a zapomenout, že Michael odjel ze země. Ale byl si jistý, že Thal by je oba s úsměvem potopil.

„Kvůli Maryině nemoci jsi přišel o rozum. Takhle to vysvětlím soudci a on bude určitě shovívavý. Je mi to líto.“

„Vůbec nemáš představu, cos provedl,“ vyštěkl na něj Michael. Otřel si krev z nosu a otočil se k němu zády.

Busch na Michaela mlčky zíral a pak beze slova odešel.

Mary spala Michaelovi v náručí. Doplazil se do nemocnice hlavně proto, aby se mu v její přítomnosti ulevilo. Potřeboval ji mít po svém boku. Ještě pořád nevěděl, jak jí řekne, že musí už zase odjet. To je věc, na kterou nestačí jen tak běžná omluva.

Nechtěnou ozdobu na kotníku přikryl ponožkou a vzal si volné kapsáče, aby zakryl vybouleninu. Sedá krabička byla trochu větší než krabička od cigaret a držela na pásku, který napevno obepínal nohu. S každým krokem mu rozdírala kůži a připomínala tak svou přítomnost. Směl Mary navštěvovat, kdykoli chtěl, ale musel se vždy předem hlásit.

Tak to udělal.

„Monitorovací centrum,“ ozval se ženský hlas.

„St. Pierre.“ Michael volal ze svého bytu. „Jdu navštívit svou ženu do nemocnice.“

„Máte svolení, pane St. Pierre. Prosím jednejte v souladu s instrukcemi a ozvěte se nám, až do nemocnice dorazíte.“

Michael si pomyslel, že je to pěkně neosobní. Vysvětlili mu, že budou monitorovat jeho pohyb po městě a on se má hlásit každou hodinu, když bude venku. Pokud si sundá vysílač nebo ho zničí, případně opustí-li hranice města, bude okamžitě zatčen pro porušení podmínky. Zajímalo by ho, co by dělali, kdyby zjistili, že nastoupil na letadlo a odletěl ze Států.

Do nemocnice přišel něco po půl deváté. Mary se vrátila z ozařování a odmítla pomoc sester. S Michaelem se dohodli, že bude pokračovat v léčbě, protože jim to aspoň poskytne víc času. A kdo ví, zázraky se občas dějí.

Dali si vajíčka a klobásky, které Michael přinesl k snídani. Moc nemluvili. Michael se nikdy nedokázal dobře přetvařovat a Mary mu mohla číst úzkost ve tváři jak v otevřené knize.

„Co tě trápí? Vidím ti to na očích. Řekni mi to, určitě to nebude žádná tragédie,“ nutila se do úsměvu.

„Musím znovu pryč.“ Sklonil hlavu. To byla ta nejtěžší věta, co kdy musel vyslovit. „Je to jenom na pár dní.“

„Tak tohle tě trápí?“ Mary se skoro rozesmála. „Nedělej si s tím hlavu, já to vydržím. Starají se tu o mě skvěle.“ Vzala ho za ruku. „Jenom se vrať.“

„Vrátím.“ Ze srdce mu spadl kámen. Určitě se vrátí.

„Já vím.“

Lehce ho políbila na tvář. Michael cítil, jak se zachvěla. Sundal si sako a přehodil jí ho přes ramena. Třásla se, protože měla teplotu, i když to nechtěla přiznat. Přitáhla si sako blíž, aby vychutnala Michaelovu vůni a teplo. Tohle ji vždycky uklidňovalo. Když se jí stýskalo, nosila jeho trička a saka a měla pocit, že je chráněná. Hrála s ním takovou hru a nechávala mu po kapsách vzkazy a dárečky. On ji za to miloval.

Zdálo se mu, že za posledních čtyřiadvacet hodin zeslábla. Bylo to jako předzvěst další fáze nemoci, jejíž symptomy rychle nastupovaly. Mary byla unavenější a v jedenáct hodin znovu usnula.

Michael u ní strávil ještě hodinu. „Jenom pár dní,“ zašeptal do ucha své spící ženě. Nepohnula se. Možná je to tak lepší. Pro sebe zašeptal: „Já tě hrozně potřebuju… Myslel jsem, že tě zachráním, ale udělal jsem něco mnohem horšího. Musím to napravit…“ Pohladil ji. „Prosím tě, jenom mi věř.“

Zavrtěla se. Měla pořád zavřené oči, ale zlehka mu stiskla ruku. Pak ho objala kolem krku a zašeptala: „Já jsem ti vždycky věřila.“

„Nikdo mě nevaroval, že tu umrznu.“ Jane Arlidgeová si třela ruce, aby se zahřála. Člověk by řekl, že když jí minulý týden vydali novou uniformu, mohli jí k tomu přidat i svetr.

„Jedenáct stupňů, pitomejch jedenáct stupňů, divže tu není jinovatka.“ Energická policistka seděla před řadou monitorů, kterých muselo být okolo třiceti. Na každém byl pečlivě nalepený plán a v něm se pohybovala malá zelená tečka. Ve stavovém řádku bylo jméno a identifikační číslo. Jane zrovna dokončila studium na akademii a rozhodla se hned nastoupit do práce – na rozdíl od většiny spolužáků, kteří si chtěli dopřát aspoň týden volno.

Seděla v místnosti bez oken. Všude na zdech byly monitory a počítače. Po podlaze se plazily kabely a terminál blikal zeleně, modře a červeně. Byl tu jen jeden stůl a kožené křeslo, ve kterém seděla Jane. Ostře kontrastovalo s ostatními kovovými židličkami u počítačů. Počítačová místnost policejní stanice v Byram Hills byla opravdu nehostinné a chladné místo. Bylo tu pouhých jedenáct stupňů, jak předpisoval manuál policejního oddělení informačních technologií.

To není právě příjemná teplota. Šťastný nováček, který vyfasuje službu v lepším počasí.

Na monitorech, na něž Jane zírala, byly domy zatčených, kteří čekali na soud, celu anebo konec trestu. Tohle domácí vězení s pěkným poutem na noze bylo jenom pro ty nejlepší, u nichž byla záruka, že neutečou. Pro ty, kdo cítili výčitky svědomí a sekali dobrotu. Vlastně ten pásek na kotníku ani nebyl potřeba, byla to jenom taková připomínka, že jsou sledováni. Jane to věděla, takže nedávala příliš pozor. Koupila si pár knih, jak jí doporučil její předchůdce. Škoda že se zapomněl zmínit o svetrech. Ale dnes se věnovala křížovce.

Málem spadla ze židle, když znenadání zazněl alarm. Znepokojující tón se ozval z monitoru číslo dvacet sedm. Zelený bod zmizel. „Ale ne… Do prdele!“ Popadla telefon, až přitom knihy i noviny srazila na zem. Než stačila vytočit číslo, světelný bod se znovu objevil.

Ale stejně číslo vytočila.

„Haló?“

„Pane St. Pierre?“ ozvala se třesoucím se hlasem.

„Ano?“

Jane chvilku trvalo, než se vzpamatovala. Byla to možná závada na počítači. Nebo že by udělala hned první den nějakou chybu? „Tady první okrsek, monitoring. Měli jsme nějaký výpadek ve vysílání.“

„Promiňte, šel jsem si dolů pro poštu.“

Oddechla si úlevou. „Tak to asi vypadl signál ve výtahu,“ usoudila a pak začala zase mluvit autoritativně. „Musíte nám hlásit každé opuštění bytu.“

„Promiňte, jsem nový. Už se to nestane.“

„Děkuji,“ zavěsila telefon a nadechla se.

V předsíni už měl sbalený batoh. Michael byl v obýváku, drbal Otise na břiše a pořád držel telefon. Horečně přemýšlel.

Pak odhodil přenosný telefon na gauč a popadl psa. Nohavici měl vyhrnutou nad monitorovacím zařízením a na zemi ležely nástroje. Předtím sundal šedý kryt z krabičky a na chvilku odstranil drát. Zkoušel, jak daleko může zajít, než policajti postřehnou, že se něco děje a vrhnou se na něj.

„Tak co myslíš, kamaráde, jak se z tohohle dostanu?“

Simon se podíval na hodinky. Na rozjezdové dráze popojížděla letadla. Byl dost neklidný. Michael slíbil, že tu na něj bude čekat. Byla to tedy lež – ale co vlastně čekal? Bude se do toho muset pustit sám. Už v minulosti vykonal pro církev mnoho a některé úkoly byly smrtelně nebezpečné. Proč vůbec Michaela sledoval? Bylo to kvůli klíčům, anebo kvůli ješitnosti? Nikdy dřív neselhal. Už jenom to pomyšlení ho ničilo. Z jakého důvodu se vůbec hnal do Ameriky? V minulosti žádnou pomoc nepotřeboval. A proč žádat o pomoc muže, který klíče ukradl? Muže, který byl jemně řečeno nedůvěryhodný. Simon jenom doufal, že to nebyla osudová chyba.

„Druhá výzva pro cestující letu 1225 do Berlína…“

Jane právě pojídala sendvič a od chvíle, kdy se jí srdce rozbušilo strachy, už uplynula hodina. Teď jí stoupl tlak z jiného důvodu. Ten důvod měřil sto pětaosmdesát, byl blond a měl mužnou tvář. Doogyho viděla jenom jednou na akademii. Nikdo si z něj kvůli jeho jménu neutahoval, patřil k těm lidem, kteří ho klidně můžou nosit. Od té doby na něj nezapomněla. Neměla vůbec ponětí, že taky pracuje na tomhle okrsku.

„Jak to jde venku?“ zeptala se a snažila se tvářit, jako by sem už patřila.

„Těžko říct, podivný klid. Jak jsi přišla ke službě v týhle Sibiři?“

„Je to lepší než služba v ulicích.“

„Když myslíš,“ řekl Doogy. „Všechen výcvik je ti tu na houby.“

„Přihlásila jsem se dobrovolně, říkali, že si pak můžu vybrat další místo praxe. Takže snad výcvik brzo využiju.“

„Fakt?“ Rozhlédl se po všech těch počítačích. „Není to tu tak špatný. Žádná špinavá práce, kterou na tebe hodí starší důstojníci, pohodlná židle. Jak to, že o tom nevím?“

Líbilo se jí, jak se zatvářil zklamaně. „Vyplatí se být informovaný.“

„Tak mi o tom něco řekni,“ ukázal Doogy na monitory.

„Sleduju pohyb lidí v podmínce, v domácím vězení a ve vazbě. Je to vzrůšo.“

„Vypadá to jako špatná videohra. Moc se nehýbají.“ Přitáhl si židli.

Pomyslela si, že je to fajn, když se o její práci takhle zajímá. „Buď spí, nebo se dívají na televizi. Jinak nic moc. Máš hlad?“ nabídla mu hranolky.

„Jasně,“ řekl a hned si vzal.

Měl velké ruce; snažila se po něm moc nepokukovat, aby si toho nevšiml. Docházela jí témata k hovoru. „Takže…,“ zakoktala se.

„Nejspíš toho hodně přečteš,“ ukázal na hromadu knih.

Jo, určitě má o ni zájem, bylo to patrné z řeči jeho těla.

„Hele, co ten chlap dělá?“ ukázal na malý zelený puntík, který poskakoval po monitoru jako blázen.

Jane chvilku trvalo, než se přeorientovala ze svádění na práci, takže zprvu vůbec nevěděla, o čem mluví, ale pak to uviděla. Na monitoru dvacet sedm. Už zase. Vrhla se po telefonu tak zběsile, až srazila sendvič a ten odletěl přes celou místnost.

Busch s Thalem zaklepali na dveře, ale nikdo se neozval. Zevnitř se ozývaly rány padajících věcí. Thal se chystal vykopnout dveře, ale Busch ho zarazil, vytáhl klíč a otevřel.

„Miku?“ zavolal.

Všechno se zdálo normální. Byt byl uklizený, na stole stály čerstvé květiny. Thal zamířil do pracovny a Busch do obývacího pokoje.

Zaduněla další rána, tentokrát z ložnice. Busch vytáhl zbraň. „Miku?“ Ozval se hluk rozbíjeného skla. „Nech toho!“ zařval, ale neozvala se žádná odpověď. Se zbraní v ruce otevřel opatrně dveře. Když mu do obličeje vletěla chlupatá koule, zaječel a odskočil zpět. Srdce mu bušilo až v krku. „Zasraná kočka!“ ulevil si a schoval pistoli do pouzdra.

Kočka vletěla na gauč a za ní se hnal Otis, který se zarazil, když zahlédl Busche. Očichal mu ruku. Busch ho chtěl pohladit, ale Otis znovu uviděl kočku a vyrazil za ní. Začala prskat a klidila se pryč. Lítali po pokoji jako v grotesce, až se kočka uvelebila nahoře na knihovně a pes dole štěkal a snažil se ji chytit za ocas.

Thal vešel do místnosti. „Jak to, že tu není?“

A pak uviděli, že psovi na krku visí pásek s monitorovacím zařízením. Těžko říct, jak ho tam dostal.

„Je to mazanej hajzl,“ řekl Busch.

Thal přehazoval papíry na Michaelově stole. Našel otevřenou knihu a několik novinových článků. Jeden zvedl a začal číst.

Busch telefonoval. Otočil se k Thalovi zády, protože se na něj už nemohl ani podívat. Hledal Michaela všude, v nemocnici, na stanici, v obchodě. Ani stopa. Ta nová holka v monitorovací místnosti potvrdila, že se Michael naposledy hlásil v 17:07, kdy mu volala, aby mu vynadala, že si šel vyzvednout poštu.

Busch se nejvíc vyděsil, když zavolal Mary a ta mu řekla, že Michael na pár dní odjel. Tohle Thalovi ani nikomu jinému neřekl. Vězel až po uši v problému. Domácí vězení byl jeho nápad, to on ostatní přesvědčil, aby Michaela včera na místě nesbalili. Jestli ho rychle nenajde, bude to průser jak vrata. Jak mu Michael tohle mohl udělat?

Busch zavěsil a podíval se na Thala, který si stále četl. Podle hald papírů na stole bylo jasné, že Michael na něčem pracoval.

„Zdá se, že měl společnost,“ řekl Thal a ukázal na dvě sklenky a prázdnou láhev od whisky. „A myslím, že tvůj přítel byl něčím přímo posedlý,“ zdůraznil slovo přítel a hodil po Buschovi výtisk časopisu Mezinárodní obchod. Na obálce se usmíval Finster.

Busch musel uznat, že Thal má možná pravdu, protože všechny papíry na stole se k Finsterovi nějak vztahovaly – byly tu časopisy, novinové výstřižky, fotografie.

„Tys ho nechal utéct,“ před očima se mu objevil Thalův obviňující prst.

Busch za něj Thala popadl a málem mu ho zlomil. Už toho měl dost. „Ještě jednou na mě ukaž, a budeš ho mít na dva kusy.“

Thal se zhroutil na zem a bolestí sténal. Busch se pohrdavě ušklíbl: tak náš frajer nesnáší bolest. Rád ji působí, ale sám nic nesnese. Jenže pak k němu Thal vzhlédl – a ve tváři měl úsměv. A Busch si uvědomil, že se pletl. Thal má bolest rád – ať už ji způsobuje, nebo přijímá.

Simon sledoval, jak letuška zavírá dveře letadla. Už se smířil s faktem, že poletí sám. Hodil si zavazadlo nahoru a sedl si k oknu. Zapadající slunce nad Atlantikem bylo jednou z mála radostí, které si teď mohl dopřát. Těšil se i na východ slunce. Měl rád tenhle let, který mu zkracoval noc. Tma ho pořád děsila. V těch chvílích zůstával se svými myšlenkami sám, strašily ho noční můry. Nic ho nerozptylovalo, takže na něj plnou silou doléhal strach. Nedokázal s tím bojovat, bylo to, jako když vás v noci přepadne kašel. Ať se snažíte, jak chcete, nedá se s tím nic dělat.

Proto byl rád, že tahle noc bude kratší. Východ slunce byl pro něj jako znovuzrození a zbavoval ho běsů noci. Zlo si vždycky libuje v temnotě a stínech, to nejsou jen pověry. Existuje více vztahů mezi světlem a temnotou, mezi dnem a nocí, více skrytých významů, než lidé připouštějí.

Teď se díval na západ slunce a uvědomoval si, jak ho vlastně míjí život. Nikdy nevychutnal jeho radosti. Jeho život je jenom oddanost, oddanost práci. Nebude mít ženu, děti, rodinu. V jeden strašný okamžik v dětství byl vyslán na cestu, kterou dobrovolně a vědomě přijal. A ta cesta ho dovedla až sem. Žil jenom pomstou. Neznal lásku ani přátelství. Nikomu se nemohl svěřit. Byl to život mnicha, osamělého vojáka. Musel žít sám a také sám zemře.

Nikdy předtím pomoc nepotřeboval, tak proč teď? Poskytl cenné informace muži, kterému se nedá důvěřovat. Svěřil mu tajemství klíčů. A přitom právě Michael klíče ukradl, právě on způsobil tuhle šlamastyku, která může mít fatální důsledky pro všechny. Přesto přese všechno byl Simon ochoten vyhledat jeho pomoc. Byla to chyba, neměl to dělat. Štěstí, že se Michael neobjevil. Simon byl teď rád, že to tak dopadlo.

„Ahoj.“

Simon vzhlédl a spatřil Michaela, jak stojí v uličce s batohem v ruce.

Když Michael odešel z nemocnice, zamířil do svého obchodu. Věděl, že je to riskantní, ale potřeboval nástroje. Nevěděl, jak se má monitorovacího zařízení zbavit, ale každopádně musel mít náležité vybavení. Popadl kombinačky, malou vrtačku, pilku, dráty a sadu nástrojů, které používal k instalaci bezpečnostních systémů.

Bezpečnostní pásek byl jednoduchý. Mimo dům byl monitorován pomocí GPS, ale doma to nefungovalo tak spolehlivě. Někdy se tam ztrácel signál, anebo byl rušený. Proto sekundární systém vysílal signály k transpondéru, který byl u Michaela na záchodě. Podle síly signálu se poznala poloha sledovaného člověka v domě a ta se zobrazovala v policejní služebně. Ve vysílači byla malá zabudovaná baterie, která celé zařízení napájela. Aktivovalo se sepnutím pásku. Aby se člověk kroužku zbavil, musel by ho přetnout, a tím by došlo k trvalému přerušení interních obvodů.

Michael ale nebyl jenom specialista na bezpečnost, byl i zloděj, přestože chtěl věřit, že má tuhle kariéru už za sebou. Překonal mnoho alarmů a bezpečnostních systémů a věděl, že nějaké řešení vždycky existuje. Navrtal pásek na dvou místech. Udělal jenom miniaturní dírky jako od špendlíku, dával si pozor, aby necukl a neprovrtal si kotník. Zasunul dovnitř dva konce drátu, který vytvořil sekundární obvod. Proud teď mohl jít dvěma cestami. Když se jedna přerušila, proud procházel druhou. Pak přeštípl pásek, sundal si ho z nohy, zavolal Otise a připevnil mu ho na obojek.

Tohle se neobtěžoval Simonovi ani vysvětlovat. Odstartovali už před hodinou a Simon vedle něj mlčky seděl a zdálo se, že ho víc zajímá zapadající slunce než skutečnost, že Michael utekl z domácího vězení.

Kapitán Delia rázoval po místnosti. Tohle byl jediný způsob, jak ze sebe dostat nervozitu. „Tys ho nechal utéct!“

Busch už na tohle byl zvyklý. Kapitán řval často, to mu nedělalo starosti, horší bylo, že tentokrát měl pravdu. Michael mu zavařil.

„Thal tvrdí, že odcestoval ze země. Je to pravda? Mohl bys mi laskavě vysvětlit, jak je možné, že jeden z tvých svěřenců odjel za hranice?“

„Ale neodcestoval. Jeho žena umírá.“ Busch moc dobře lhát neuměl, ale teď se musel snažit.

„Thal říká, že zdrhl. Takže buď to udělal, nebo ne.“

„Tohle není Thalův případ. Zodpovídám za něj já.“

„Pouštíš si lidi v podmínce moc k tělu. Neměl by ses s nimi přátelit. Jsi zaujatý. Myslím, že to předám Thalovi…“

„Thalovi?! Je to psychopat. Říkám ti, že mu zlomím vaz, jestli kolem toho bude čmuchat.“

Delia zabouchl dveře a rozezleně se na Busche podíval. „To by pro tvou kariéru nebyl ten nejchytřejší tah.“ Kapitán chvíli přemýšlel, co mu má vlastně říct. A pak se rozhodl. „Thal je z oddělení vnitřních záležitostí a je na tebe nasazený, kamaráde.“

Buschovi se stáhl žaludek. To snad není pravda. To snad ne. Cítil se znovu podvedený. Tentokrát někým odsud. Nějakým kolegou. „Proč jsi mi to neřekl?“ vypravil ze sebe stěží.

„Přece jsi vždycky říkal, že zákon je zákon. Tohle k zákonu patří taky. Řekli mi, abych držel hubu, tak jsem ji držel.“

„A proč mi to říkáš teď?“

„Myslel jsem, že jsou to všechno kecy. Byl jsi vždycky čistý jako lilie. Byl jsem přesvědčený, že na tebe nemůžou nic najít.“ Delia se zase rozčilil: „Co jsi to provedl! Chápeš, do jaké situace jsi mě dostal?“

„Ale nech toho, nic jsem neudělal. Jsem nevinný…“ Busch by si nikdy nepomyslel, že bude muset něco takového říct. „St. Pierre možná utekl, ale je za tím něco víc, něco, o čem nevíme.“

„To ale není ani na nás, ani na tobě. O tom musí rozhodnout soud.“

Busch nesnášel, když mu někdo vmetl do tváře jeho vlastní slova. „Jeho žena umírá a on určitě neudělá nic, co by ho přivedlo do lochu, protože by s ní nemohl být v jejích posledních hodinách.“

Delia zase začal pochodovat po místnosti. „Ty jsi zaujatý. S kým si myslíš, že mluvíš? Máš svoje svěřence hlídat a dohlížet, aby se zapojili do společnosti. Když to nezvládnou, tak je tvým úkolem je sebrat. Ale ne, ty se s nima začneš kamarádit a zveš je na pivo. Ježíši, Paule, to sis nemohl najít kámoše, co nebyl v base?“

„Ty víš…“

„Hele, ušetři mě výmluv,“ přerušil ho Delia a rezignovaně mávl rukou. „Thal mi řekl, žes ho nechal zdrhnout.“

„To je kravina, St. Pierre utekl bez mé pomoci.“

„Tys ho ale nechal v domácím vězení a on utekl…“

„Já ho znám. Napravil se…“

„Napravený chlap neporuší podmínku, nesundá si vysílač a nezdrhne. Otázka zní, proč to dělá? Proč, Paule? Před čím utíká? Nebo naopak, za čím? Nevíš? Nejspíš se chystá na nějaký kšeft a tipuju, že to bude něco velkýho.“

„To ne. Už neudělá nic nezákonnýho. Já ho najdu. Jsem za něj zodpovědný.“

„Tu zodpovědnost jsi mi už předvedl až dost. Řekni mi jediný důvod, proč bych ti teď neměl sebrat odznak.“

„Protože jenom já ho dokážu najít.“

Delia se na Busche podíval a konečně přestal pochodovat po místnosti. Znal Paula celá léta. V hloubi duše věděl, že by Paul nelhal a zbytečně neriskoval kariéru. Ptal se Thala, kdo si na Busche stěžoval a proč ho vyšetřují, ale Thal mu to odmítl říct. A Delia musel spolupracovat, to byla jeho povinnost. Nikdy si ale neliboval ve vyšetřování policajtů. A taky se mu nezamlouval Thal.

„Jestli půjde ke dnu, tak půjdeš s ním,“ řekl nakonec.

Busch jenom mlčky kývl. Věděl, že je to od kapitána obrovský projev důvěry. Pak vyšel z kanceláře. Na chodbě zařval: „Kde je Thal?“

Všichni vrtěli hlavami. Busch dorazil k Thalovu prázdnému stolu. Nebylo na něm nic, ani papír, žádná osobní věc. Obrátil se na Judy Langerovou, která seděla naproti. Neměli se nijak zvlášť v lásce. Teď se tvářila, že je zabraná do papírů.

„Kde je Thal?“ zeptal se Busch.

„Odešel.“ Judy se ani neobtěžovala na něj pohlédnout.

„Kam?“

„Já ho nehlídám, Paule,“ zamumlala.

Busch se znovu podíval na stůl. To nebylo pracovní místo někoho, kdo je jenom úzkostlivě pořádný. Bylo jasné, že odešel a už se nehodlá vrátit. Busch to vůbec nechápal. Oddělení vnitřních záležitostí. Kdo ho ksakru udal? Celý život žil přísně podle zákona, nikdy nespáchal ani ten nejmenší přestupek. A teď ho vyšetřují jako zločince. A co je horší, vyšetřuje ho Thal. Tady něco nesedí, něco není v pořádku. Kdo na Paula poštval vnitřní vyšetřovačku? Pokud to chce zjistit, potřebuje najít Thala. Ale nejdřív musí najít Michaela, jak slíbil Deliovi.

„Zaslechla jsem něco o rodinných problémech,“ řekla najednou Judy, která doufala, že když Busch zjistí to, co chce, dá jí pokoj.

„Víš, kde tu rodinu má?“

„Myslím, že říkal něco o Německu. O Berlínu.“

Mary se po lécích cítila slabá a bylo jí špatně. Poté, co Michael odjel, se chtěla stočit do klubíčka a prospat se. Ale když se vrátila do pokoje, seděl tam ten chlap.

Neřekl, co chce, ale všechno se jí zdálo hodně divné. Prý je Paulův nový parťák a jmenuje se Dennis, jeho příjmení si nezapamatovala. Tvrdil, že se chce zeptat, jak jí je, a taky na vztah jejího manžela a Busche. Prý to potřebuje kvůli pochvale, kterou má Busch dostat za dobrou práci. O jeho návštěvě se nikomu nezmínila.

Ale něco se jí na něm nezdálo. Šíleně ji vyděsil.

Skutečnost, že ho vyšetřují, byla pro Busche hroznou ranou. Nebyl k tomu naprosto žádný důvod. Žil svůj život jako podle čítanky. Co teda chtějí vyšetřovat? Nedokázal si vzpomenout, že by se někdy k někomu z odsouzených choval nepřiměřeně shovívavě. Ani k Michaelovi ne. Kvůli jejich přátelství si dával zvlášť pozor. Thal se objevil ještě před Maryiným onemocněním, ještě předtím, než Michael zase sklouzl na šikmou plochu. Proč? A co chce Thal v Německu? Jede tam zatknout Michaela, nebo je za tím něco víc?

Busch seděl ve spartánsky zařízené počítačové místnosti. Byla tu jen lampa, židle, stůl a počítač, žádné okno, koberec, ani obrazy. Oddělení uchovávalo obrovské množství dat. Byly tu nejen kriminální záznamy, ale také přístup do mnoha databází – FBI, Interpolu a mnoha dalších organizací.

Najít Finstera nebylo těžké. I když ten chlap neměl záznam v trestním rejstříku, zanechal za sebou nesmazatelnou stopu v obchodním světě i ve světě celebrit. Zdálo se, že August Finster je něco mezi Gatesem a Trumpem bývalého východního bloku. Busch našel v archivu Bloomberg News sestřih reportáží. Ukazoval Finstera, jak jedná se správními radami, objíždí své rozsáhlé pozemky a účastní se společenských akcí. Busche nejvíc zaujala část, kde podnikatel tančil s těmi nejkrásnějšími ženami, jaké kdy viděl.

Komentátor říkal: „…po znovusjednocení Německa se do té doby neznámý August Finster stal jedním z nejbohatších podnikatelů bývalého Východního Německa. Uspěl ve všech obchodních aktivitách, do kterých se pustil. O jeho minulosti není nic známo. Je svobodný, je nelítostný obchodník. Jeho jedinou slabostí se zdají být ženy.“ Na monitoru se objevil Finster obklopený kráskami. Kdyby ty fešandy na videu nebyly, Busch by se k smrti nudil.

„Je známý svými nočními tahy, kdy vystřídá dvě i tři dámy za večer. Ještě nikdy nebyl vyfotografován s jednou ženou dvakrát. Nechává se vidět na všech významných společenských akcích. Jeho neobyčejné obchodní schopnosti a také jeho příjmení…“

Busch už už bral do ruky myš, aby tohle přihlouplé video zastavil, když…

„…mu vysloužily přezdívku Princ temnot.“

18

August Finster seděl ve své knihovně. Typická pracovna gentlemana dělala dobrý dojem na snadno ovlivnitelné návštěvníky. Kolem krbu seděly na gaučích tři dívky a držely v ruce drink. Všechny měly na sobě večerní róby z nejdražších berlínských butiků.

Finster je potkal během dneška, každou někde jinde. Peníze a šarm fungovaly vždy jako silné afrodiziakum a ženy na něj letěly jako včely na med. Elle byla zářivá rusovláska, modelka, na kterou narazil ráno, když se vracela z focení. Všimla si ho, jak se dívá jejím směrem, a všechno bylo jasné. Půvabná June přišla udělat s Finsterem interview o jeho obchodech a odnesla si pozvání na schůzku. A Heidi prostě přišla večer bez pozvání, protože jí to poradily kamarádky. Finster měl peněz a šarmu na rozdávání, ale krom toho oplýval ještě něčím. Cítily to všechny, ale bylo těžké to pojmenovat. Všechny to vábilo, ale zůstávalo to mimo jejich dosah, jako sen, o kterém víte, že se vám zdál, ale nedovedete si ho vybavit. Byla to skoro magie. Vyzařoval tak silné charisma, že i když ženy věděly, že mu jde jenom o jednu noc, pořád je přitahoval, asi jako rocková hvězda. Jako Elvis.

Když zazvonil telefon, nechal ho Finster zvonit, protože nechtěl být vyrušován.

„Povečeříme v El Grocii,“ oznámil. Vždycky navštěvoval nejnovější restaurace a málokdy někde jedl dvakrát za sebou. „Rezervaci máme na osm patnáct.“

Usmály se na znamení díků. Elle věděla, že v El Grocii je osmitýdenní čekací doba na rezervaci, a ocenila, že má Finster takovou moc, že tam mohou povečeřet. Říkala si, že ty zbylé dvě dívky jsou jenom hloupé husy, kterých by se měla rychle zbavit. Ona je jiná liga.

„Byl bych rád, dámy, kdybyste vybraly místo, kam půjdeme potom tančit,“ řekl Finster podmanivým hlasem.

Ve dveřích se neslyšně zjevil Charles, v pravé ruce držel obálku. Diskrétně ji podal svému pánovi a naklonil se k jeho uchu. Elle byla vždycky pořádně zvědavá; nemohla si pomoct a poslouchala. Charles sice šeptal, ale většinu zaslechla. Finster po ní střelil pohledem, jako by jí četl myšlenky, usmál se, ale jeho oči zůstaly ledově chladné. Měla pocit, jako by se jí zabodly až do srdce. Zastyděla se a pocítila strach.

Neslyšela nic zajímavého. Jenom něco jako: „Jedou sem, ale nic se neděje a připravíme jim patřičné přivítání…“

Venku krátce zatroubil Finsterův šofér. Charles vyšel ven. Finster doprovodil dámy ven k vozu bentley. Heidi a June se začaly hihňat, když jim řidič otevřel dveře limuzíny.

Finster nabídl Elle rámě a ta se do něj šťastně zavěsila.

Možná to všechno dobře dopadne. Nesmí být tak zvědavá, jinak se dostane do potíží. Naštěstí se na ni zase usmíval. Díkybohu, pomyslela si. Takhle se naposledy bála, když ukradla rtěnku v obchodě v Paříži.

„Říkal jsem si, že bychom mohli poslat ty dvě holčičky napřed,“ řekl Finster.

„To by se mi líbilo.“ Víc ze sebe nedokázala vypravit.

„Tak na mě počkej v knihovně. Pošlu je pryč a pak si tu můžeme dát pěknou tichou večeři ve dvou.“

Elle se usmála a Finster vyrazil k autu. Podívala se na hvězdy. Když byla malá, učil ji tatínek, že si může při pohledu na padající hvězdy něco přát. Ať mi tohle štěstí vydrží až do konce života, přála si, jakmile jednu zahlédla.

Byly tři hodiny ráno, letadlo letělo ve výšce devět tisíc metrů nad mořem, většina pasažérů spala. Pár ostatních mělo sluchátka a sledovalo Casablanku. Simon si četl bibli.

I když ji znal celou nazpaměť, vždy tam našel něco nového, co by se mu mohlo v životě hodit, pokud ovšem bude mít to štěstí a bude zítra ještě naživu.

Michael seděl vedle, nohy přehozené přes sousední sedadlo, a zaujatě kreslil plán Finsterova domu. Měl výbornou paměť, vycvičenou lety praxe.

„Myslel jste si, že nepřijdu, že jo?“ řekl spíš pro sebe než k Simonovi.

Ten se na něj podíval a suše odvětil: „Já věděl, že přijdete.“ A vrátil se ke čtení.

Michael se nedal: „Opravdu? Nevěřil jste mi.“

„Ale věřil,“ Simon od knihy ani nevzhlédl.

„Já sám jsem nevěděl, co udělám, dokud jsem nenastoupil na palubu letadla.“

„Od chvíle, kdy jste se dozvěděl, co jste provedl své ženě, bylo jasné, co uděláte. Prostě to máte v povaze. Jste průhledný.“

„Nic o mně nevíte.“

Simon se opřel, ale od knihy nevzhlédl. „Michael Edward St. Pierre, osmatřicet let. Sirotek. Když vám byly dva roky, adoptovali vás Jane a Michael St. Pierrovi. Chodil jste do církevní školy. Krádeže: šperky a umělecké předměty. Vždy velmi rizikové akce. Důvodem bylo vzrušení, ne peníze. Vězení: Sing Sing. Ženatý. Manželka: Mary, třicet let. Velmi vás miluje…“

„To stačí,“ zarazil ho Michael, kterému se příčilo slyšet svůj život takhle okleštěný do dat, jako z protokolu. Vyrostl na předměstí – v Armonku, což je městečko hodinu cesty od Manhattanu. Adoptivní rodiče ho poslali na katolickou střední školu, kde otec Dan vedl své každodenní hodiny, jako by to byla kázání. Michael byl docela hodný. Občas udělal nějakou lumpárnu, ale nic, co by naznačovalo jeho budoucnost. Párkrát ho chytli, jak kouří nebo pije, a jednou dostal měsíční domácí vězení za to, že nacpal bouchací kuličky do schránky paní Colletové. Možná to byla příprava na opravdový kriminál. Musel se smát, když je tam strkal. Jakmile to bouchlo, rozprchli se s kamarády, jako když do nich střelí, ale nebylo proč. Stará paní byla hluchá a neslyšela ty rány, které zněly jak ze samopalu. Když ve schránce našla rozcupované noviny, myslela si, že je rozškubala kočka, a s bohorovným klidem je prostě jen vymetla. Michaela by nikdy nechytili, kdyby nebylo jeho kompliců: Stevie Tasigenti to řekl Kennymu Caseovi, ten to řekl své přítelkyni Jen Piliciové, ta to vykecala matce a ta zavolala paní St. Pierrové. Michael přijal měsíční trest domácího vězení jako muž. Vydržel to prvních pár dní. Pak vždycky, když se vrátil domů, popadl svačinu a utekl oknem. Jeho maminka se naivně pyšnila, jak statečně nese svůj trest.

Bohužel do Sing Singu ho neposlala jeho maminka a nebylo to kvůli bouchacím kuličkám. A cela neměla okno, kterým by mohl utíkat. Sing Sing je vězení ve státě New York, v kopcích nad řekou Hudson. Tiché místo, které proslavila jen poprava Ethel a Julia Rosenbergových. Ty tři roky byly pro Michaela dočista utrpením. Být tak dlouho bez Mary pro něj bylo nesnesitelné. Donedávna se nejvíc ze všeho na světě bál toho, že tam skončí znovu a bude opět sám. Ten slib, že už zákon neporuší, dával nejen jí, ale i sám sobě. Nechtěl znovu skončit bez ní. A jeho rozhodnutí bylo pevné.

Znovu se vrátil ke kreslení plánu. Většinu detailů, které si pamatoval, už zachytil na třech stránkách. První věnoval exteriéru. Popsal stráže, okna, příjezdovou cestu a osvětlení. Vnitřek přízemí byl poměrně snadný. Kromě vstupní haly a knihovny si dokázal vzpomenout i na každou místnost, kterou míjeli cestou do sklepení. Vybavit si podzemí bylo trochu obtížnější. Cestou dolů tonulo všechno v šeru. Taky měl tehdy strach, který mu zakaloval mozek, a nebyl si jistý, jestli postřehl všechny detaily. Nedokázal odhadnout vzdálenost ke komoře s klíči. Mohlo to být sto kroků, ale stejně dobře i tisíc.

Sundal nohy ze sedadla, pohodlně se opřel a podal náčrt Simonovi.

„Jak víme, že tam ty klíče ještě jsou? Co když je přemístil?“ zeptal se ho.

„Vy jste mu je opravdu předal do rukou? Vzal si je?“

„Ne… Dal jsem je na podstavec.“

„A jak se choval?“ Ze Simonová tónu se dalo usoudit, že odpověď zná.

„Byl ohromený…,“ Michael se snažil vzpomenout si, „…vlastně byl vyděšený. Nechtěl se jich dotknout…“

„On se jich dotknout nemůže,“ přerušil ho Simon.

Michael byl zmatený.

„Byl svržen z nebes, nesmí se dotknout ničeho posvěceného. Nesmí do kostela, nesmí sáhnout na posvěcenou věc… Proti Božímu dílu nemá moc. Slovy samotného Ježíše: Na té skále zbuduji svou církev a brány pekel ji nepřemohou.“ Simon se na notnou chvíli odmlčel. „Tyhle klíče jsou od Boha.“

Michael neodpověděl. Vzpomínal, jak se Finster tvářil, když klíče uviděl. Simon si prohlížel plánek, především sklepení. „Tady jsou?“

„Je to místo, kde jsem je naposledy viděl,“ odpověděl Michael. „Simone, kdo vlastně jste? Víte o mně tolik…“

„Na mně není nic zajímavého.“

„Máme před sebou šestihodinový let, stěží může být něco nudnějšího. Riskuju pro vaše klíče krk, tak do toho. Nudte mě.“

Kolem nich prošla blond dlouhonohá letuška. Z tváře i z pevného, vypracovaného těla bylo patrné, že jí nemůže být víc než dvacet. Michael se pousmál, když si všiml, jak Simon sleduje její zadek.

„Vzpomínáte si na to, jak vám bylo šestnáct a přál jste si dostat nějakou takovou? Bylo vám tehdy úplně jedno, jestli má taky mozek nebo jestli vás vůbec miluje.“ Michael doufal, že to u Simona vyvolá nějakou reakci, ale ten mlčel. „Neříkejte mi, že vás v šestnácti zavřeli někam do kláštera.“

„Když mi bylo šestnáct, zavřeli mě do vězení pro vraždu.“

Červená koule před rohem zpomalila a trvalo jí celou věčnost, než spadla do koženého košíku. Elle se zatetelila blahem, protože hrála kulečník poprvé v životě.

„Mám takový pocit, žes mě podvedla,“ pozvedl Finster udiveně obočí. „Vážně jsi nikdy dřív nehrála?“ Položil jí ruku kolem pasu a přitáhl si ji blíž.

„To je štěstí začátečníka,“ začervenala se Elle při té pochvale. Usmála se, letmo ho políbila a pak se vrátila ke stolu a rozstřelila koule.

„Bavíš se dobře?“ zeptal se Finster a přehodil si sako přes opěradlo židle.

„Je to úžasný večer.“

Měli kachnu na pomerančích s divokou rýží a dušenou zeleninou. Pili k tomu Triano Rose ročník ’45 z Finsterova soukromého sklepa. Dezert si dali v knihovně – čokoládové suflé a brandy –, smáli se módnímu průmyslu i tomu, jak jsou lidé ochotni se kvůli úspěchu prodat. Charles byl jako jejich stín a věděl přesně, kdy nastal čas dolít jim sklenky. Takhle si vždycky představovala život vyšších vrstev.

Ani nevěděla, jestli se jí točí hlava z vína, nebo z radosti. Tomu muži okamžitě propadla, vzal jí srdce, rozum i duši.

„Řekni mi, Elle, máš ráda umění?“

„Je to moje vášeň,“ řekla překvapeně.

„Opravdu?“

„Dva roky jsem v Paříži studovala u Françoise Delacroixe. Pastely a oleje byly můj život.“ Oči jí teď zářily pýchou. „Právě díky tomu jsem začala s modelingem.“

„Vyprávěj mi o tom.“

„Jedna modelka nečekaně odešla a François trval na tom, že budu pózovat já. Byla jsem hrozně nervózní, ale nakonec jsem svolila. Jednu ze skic uviděl jistý fotograf a pak…,“ zamyslela se a trošku posmutněla. „Bohužel to nedopadlo, jak jsem doufala.“

„Pořád ještě maluješ?“ zeptal se Finster.

„Ne, nemám na to čas ani peníze.“

„Moc rád bych tvoje věci viděl, možná bychom ti mohli uspořádat výstavu.“

Zasmála se: „To je dávno pryč, po talentu už není ani stopa.“

„To můžeme změnit. Na východní straně pozemků mám ateliér, možná by ses tam mohla usadit.“

Nevěřila svým uším. Jestli tady má bydlet, pak to znamená jedinou věc: že nejde jen o jednu noc, že to bude trvat dny, týdny…, možná dokonce roky. Srdce jí nadšením div nevyletělo z hrudi. Finster odložil tágo a vzal ji za ruku: „Chceš se podívat na mou sbírku? Ukazuji ji jenom těm, kteří ji dokážou vychutnat.“

„Bude mi ctí.“

Vzal pětiramenný svícen a vedl ji halou. Pak otevřel velké dveře vedoucí do sklepení, bez zaváhání vstoupil dovnitř a svítil jí svícemi na cestu.

„Je tu hrozná tma,“ řekla Elle a doufala, že na ní nepozná, jak se jí potí dlaně.

„Drž se mě.“

Po stěnách tančily dlouhé stíny. Mihotavé světlo svící osvětlovalo jenom bezprostřední okolí. Když dorazili na konec schodiště, zavedl ji k prosté dřevěné lavičce.

„Prosím,“ pokynul Elle, aby si sedla. Podal jí svícen a zmizel ve tmě. Svírala svícen vší silou a doufala, že jí nevyklouzne z upocených dlaní.

Za chvíli se Finster vrátil s osmi obrazy a opřel je o lavičku. Naklonil se a dlouze a tvrdě ji políbil. Na chvilku ztratila hlavu a volnou rukou si ho přitáhla blíž. Pak otevřela oči.

Díval se na ni těma úžasnýma očima, v tom pohledu byla síla, byl fascinující…, ale cítila ještě něco, čemu nerozuměla. Než si to stihla srovnat v hlavě, znovu ji políbil. Tentokrát vášnivě. Opětovala polibek, srdce se jí prudce rozbušilo. Najednou Finster zničehonic přestal a nechal ji lapat po dechu.

Zmatená si olízla rty a viděla, že kolem ní rozestavěl plátna, která předtím přinesl. „Chci znát tvůj názor.“

Pozvedla svícen a podívala se na ně. V první chvíli ji napadlo, že Finster žertuje. „Co to má znamenat?“ Zvedla svícen výš a zachvátila ji hrůza. Kolem byly samé obrazy zla a utrpení. Zmučené tváře křičící bolestí, ubožáci hroutící se hrůzou. Obrazy byly všude kolem, zato Finstera nikde neviděla. „Auguste?“

Uvědomila si, že svíce dohořívají. První už jí před očima zhasla. Ztýraní lidé jako by se k ní začali natahovat a měla pocit, že se po ní temnota sápe pařáty.

Najednou se jí vrátil dětský strach z duchů a temnoty. „Auguste, prosím!“ pofňukávala a zvedla se z lavičky. Udělala krůček dopředu, zvedla svícen nad hlavu a vyrazila směrem, kde tušila je východ. Zrychlila, jenže zakopla a upadla. Svíce se rozletěly po podlaze, ale jedna naštěstí zůstala svítit. Vzala ji tak opatrně, jako by na tom závisel její život, a chtěla posbírat ostatní. Podařilo se jí najít dvě, vrátit je do svícnu a zapálit.

Proč jí Finster tohle dělá? Znovu zvedla svícen třesoucí se rukou a nemohla uvěřit svým očím: všude kolem ní byly obrazy. Všechny hrůzy a utrpení lidstva, nezměrná bolest a nepředstavitelná krutost. Kdo něco takového může sbírat a proč?

Zůstala sama se svým děsem. A pak jí došlo, co vlastně viděla v jeho očích. Zaplavilo ji poznání, kdo je August Finster. Bylo toho na ni moc. A v tu chvíli konečně ztratila vědomí.

19

Simon zíral z okénka a hlavou mu vířily bolestné vzpomínky. Jestli mají s Michaelem spolupracovat, měli by si důvěřovat a otevřít jeden druhému svá srdce. Začal mluvit, potichu a pomalu jako u zpovědi. „Moje matka byla jeptiška. Opravdu si přála zasvětit svůj život Bohu. Nikdy nesnila o manželovi nebo rodině. Byla sirotek, takže nepoznala rodičovskou lásku a cítila jenom lásku k Bohu. Vyrostla v římském sirotčinci. Když dospěla, starala se o nemocné a staré lidi a po večerech četla všechno, co jí přišlo pod ruku, hlavně náboženskou literaturu. Měla pocit, že Písmo promlouvá právě k ní. Čím víc četla, tím si byla jistější svým povoláním. V šestnácti vstoupila do řádu a stala se nevěstou Kristovou.

O čtyři roky později potkala mého otce, zapřísáhlého ateistu. Byl účetní a věřil jenom číslům. Prý to byla láska na první pohled a za šest měsíců se vzali. Maminka i po odchodu z řádu pracovala pro Vatikán, v papežském archivu, kde jsou uložena mnohá tajemství církve. Bydleli jsme ve Vatikánu a vedli poklidný život. Měl jsem normální dětství, partu kamarádů a hodně jsme hráli fotbal.“ Simon hleděl z okna, jako by se mu vzpomínky zjevovaly někde na horizontu. Potlačil všechny city, které vyvolávaly.

„Když mi bylo patnáct, moje matka se jednoho dne nevrátila domů.“ Zarazil se a doufal, že mu na hlase není poznat ta obrovská bolest a tíha, kterou cítí. „Myslel jsem si, že se zdržela v práci, ale uplynul další den a nic. Otec neřekl ani slovo, jako by strachy oněměl. Švýcarská garda na papežův rozkaz prohledala celý Vatikán a s pomocí římské policie i celý Řím… Nakonec ji našli.“ Simon zavřel oči. Nemluvil o tom už celá léta. Pokusil se potlačit bolest a mluvit jako nezúčastněný pozorovatel.

„Nepustili mě za ní do nemocnice. Vrátila se z ní domů až po měsíci. Když jsem jednou přišel z fotbalu, seděla v pokoji. Byl u ní papež, který k ní tiše promlouval latinsky, a chvíli se zdálo, že ji to uklidňuje. Tvář měla samou modřinu, tedy aspoň na místech, která vykukovala pod obvazy. I když se už rány hojily, bylo pořád vidět, jak hrozné byly. Zdeformovaly jí obličej. Nedokážu si na matku vzpomenout, aby se mi nevybavil tenhle pohled. Pořád mluvila o odpuštění, že musíme pachateli odpustit, jinak budeme jako zvířata. Neřekli mi, co se stalo. Otec se jako ústřice uzavřel do sebe, nemluvil, domů skoro nechodil, a když už, tak nevydržel s matkou v jedné místnosti.

Matka nacházela útěchu ve světě fantazie. Začala si oblékat černý hábit, který nosívala jako jeptiška. Neustále se nepřirozeně usmívala, jako by ten úsměv měla na tváři namalovaný. Oba rodiče se odcizili jak sobě, tak i mně. Snažil jsem se jim pomoci, ale nešlo to.“ Na chvíli se odmlčel: „Už nikdy mě láskyplně neobjali.“

Simon otevřel lahvičku bourbonu, nalil si ji do kelímku a napil se. „Jednou jsem se vrátil ze školy dřív a matka mě neslyšela přicházet. Vyšla z pokoje v ručníku, a když mě uviděla… Zatvářila se tak, že na to nikdy nezapomenu. Tehdy jsem pochopil, proč chodí v hábitu. Chtěla mě ušetřit pohledu na sebe. Celé tělo měla pokryté strašnými jizvami. Vběhla zpátky do pokoje a odmítla vyjít ven, i když jsem ji prosil. Utekl jsem ven, našel otce v místní putyce a začal jsem na něj řvát. Nakonec mi řekl pravdu. Slzy se mu řinuly po tvářích a třásl se po celém těle. Řekl mi, že udělal něco strašného. Ten muž, který moji matku kdysi miloval, jí nepředstavitelně ublížil. Měl jsem v tu chvíli hrozně divný pocit. Jako bych stál někde mimo a díval se na cizího člověka. Slyšel jsem, co říká, ale nechápal jsem ani slovo. Měl prý tenkrát na sobě masku, ale matka ho stejně poznala. Odmítla však říct jeho jméno, protože všechno je prý určitě součástí Božího plánu, který my nejsme schopni pochopit. Podle policie pachatel prostě zmizel. Poté, co mi otec tohle všechno řekl, se už domů nevrátil.“

Michael viděl, jak se Simon tím vyprávěním mučí, a chtěl to zarazit. Nedokázal však ze sebe vypravit vhodná slova, a tak se na něj jen bez hlesu díval.

„Další čtyři měsíce jsem se toho hajzla snažil najít. Nakonec jsem ho objevil v jedné díře v Římě. Svázal jsem ho a mučil tak dlouho, dokud mi neřekl, proč to udělal. Prý chtěl znát tajemství její víry. Nedávno našel svého boha a chtěl mu zasvětit svůj život stejně, jako jej moje matka zasvětila tomu svému. Tvrdil, že matčino tajemství by pomohlo jeho bohu, aby se stal větším.

Matka mu nic neprozradila, a proto ji znásilnil. Když i poté mlčela, začal do ní řezat nožem. Vyrýval jí do kůže obrácené kříže. Nevydala ani hlásku, tak do ní vypálil znamení svého boha: 666. A znovu a znovu, až je měla po celém těle.“

Michaela to vyprávění opravdu zasáhlo. Přestal vnímat, že je v letadle, a ostatní pasažéři pro něj přestali existovat. V životě se už setkal s tragédiemi a hrůzou, ale nikdy osobně. Nikdy se ho to příliš nedotklo. Ale tohle… Nikdy si neuvědomil, jak taková věc zasáhne lidi, kteří jsou oběti nejbližší.

„Bylo mi jedno, že mě ten muž kdysi choval v náručí. Pro mě už to nebyl člověk, který mě vychoval, který se nazýval mým otcem, jediný muž, kterého moje matka kdy milovala. Byl posedlý a já už mu nechtěl rozumět. Věděl jsem jenom, co udělal mé matce, ženě, kterou nazýval svou manželkou. Zavřeli mě za vraždu. Bylo mi jenom šestnáct a soudce se nade mnou slitoval a jako polehčující okolnost uvedl, že jsem byl dočasně nepříčetný.“ Simon se poprvé za ten večer podíval Michaelovi do očí. „Ale já nepříčetný nebyl. Věděl jsem moc dobře, co dělám.“ Znovu se ponořil do sebe a podíval se z okna.

„Zavřeli mě na tři roky. Bylo mi devatenáct, když mě pustili. Otec byl mrtvý a matka… Kdysi dala přednost rodině před Bohem a teď za to byla potrestána. Když mě zavřeli, přišla o rozum. Přála si vysvobození z tohoto světa a chtěla najít mír. Oběsila se.

Víte, že sebevražda je smrtelný hřích? Nemůžete pak být pohřben do posvěcené půdy. Pohřbili ji bez obřadu. Celý život obětovala církvi, a oni jí odepřeli věčnou spásu.

Neměl jsem po propuštění kam jít. Tak jsem si jel domů pro věci…“

„Do Vatikánu,“ konstatoval Michael.

„Kněží se nade mnou slitovali,“ pokračoval Simon, jako by Michaela vůbec nevnímal. „Řekli mi, abych zůstal a hledal útěchu u našeho Pána. Ale já ji radši hledal jinde – vstoupil jsem do armády a získal zvláštní výcvik. Tvrdili mi, že pro to mám nadání. Pak jsem se účastnil mírových misí, ale nebylo na nich nic mírumilovného. Pokaždé, když jsem zabil, jako bych si vyčistil duši i mysl. Kdykoli jsem stiskl spoušť nebo vrazil do někoho nůž, neviděl jsem skutečnou oběť, ale jen svého otce. Můj velitel mi pořád tvrdil, že zabíjím, abych chránil svou zemi, ale já to dělal, abych chránil svou příčetnost. Po dvou letech jsem ale věděl, že mi to vůbec nepomohlo – děsivé sny o mé ubohé matce mě stále pronásledovaly. Požádal jsem o propuštění.“

Simon se na chvíli odmlčel. Michael seděl bez hnutí.

„Vrátil jsem se do bytu rodičů ve Vatikánu. Vyhledalo mě několik kněží, které moje matka znala. Chtěli mi nějak pomoci, věděli o mně všechno, nejen o otci, ale i o mé službě v armádě. Cítili se za mě zodpovědní i kvůli tomu, že matka neměla církevní pohřeb. Odpustili mi mé hříchy a často mě navštěvovali. Nakonec jsme se spřátelili. Dali mi práci a domov a bylo to skoro, jako bych měl rodinu.

Pracovali s matkou léta, byla to malá skupina kleriků podřízená přímo papeži. Ačkoli se o tom veřejně nemluvilo, tou dobou došlo k nárůstu zločinů proti církvi. Nešlo jen o zločiny z hamižnosti a nenávisti, ale i o snahu destabilizovat katolickou církev. Ti kněží za mnou přišli s nabídkou, ale varovali mě, že to bude vyžadovat celoživotní oddanost věci, že jakmile přijmu, nebude pro mě cesty zpět. Souhlasil jsem s jedinou podmínkou, že dostanu pro matku dispenz… Přistoupili na to, takže se jí dostalo poctivého církevního pohřbu. A ten soukromý obřad celebroval sám papež.“

Simon se otočil k Michaelovi. Tvářil se jako tenkrát, když na něj čekal v jeho bytě – tvrdý, rozhodný chlap. Vyprávění o minulosti skončilo. „Mám pověření chránit církev a při výkonu tohoto úkolu smím přistoupit k jakýmkoli opatřením. Stal jsem se strážcem takových tajemství, že je raději ani nechtějte znát.“

Letadlo pokračovalo na své cestě černou nocí a jeho stín klouzal po vlnách oceánu ozářeného měsícem. Brzy bude svítat. Na setmělou palubu letadla doléhalo hučení motorů. Simon rychle usnul, vyčerpaný z vyprávění o minulosti. Michael byl ale vzhůru, bál se usnout, bál se nočních můr. Jak někdo po takové hrůze v dětství může vůbec zůstat příčetný? Ale aspoň teď Simonovi lépe rozuměl. Potvrdil se mu dřívější pocit, že by Simon bez váhání dokázal zabít. Jestli je příčetný, byla ale jiná otázka. Když tak uvažoval o Simonově chování i o tom, co se dověděl o jeho minulosti, měl dojem, že bude možná šílený.

Michael se díval na černé moře, hluboké, plné tajemství a tušených nebezpečí pod hladinou, a říkal si, že mu připomíná Finstera. Otevřel skříňku nad hlavou a hledal deku. Žádnou ale nenašel, spokojil se tedy s bundou. Zabořil se hluboko do sedadla a pevně se zamotal do bundy. Pořád z ní byl slabě cítit Maryin parfém. Myslel na její úsměv a najednou nahmátl něco v kapse. Vytáhl obálku a roztrhl ji.

Drahý Michaeli,

celé roky mě tohle ochraňovalo. Já vím, že ti to připadalo jako hloupost a štvalo tě to při milování, ale prosím, nos to teď u sebe. Pomohlo mi to překonat těžké dny a krize. Chci jenom, abys to nosil, ochrání tě to, takže se ke mně vrátíš živ a zdráv. Nenos to na znamení své víry, ale jako připomínku mé víry v tebe.

Miluji tě, Mary

Měl tu bundu v nemocnici a ona mu do ní tenhle vzkaz nejspíš propašovala, když jí šel pro vodu. I když jí bylo špatně, udělala gesto, které měl Michael tak rád. Vysypal si obsah obálky na dlaň. A když uviděl, co je uvnitř, všechna hrůza a vyčerpání minulých dní se v něm nahromadily a něco se zlomilo. Zloba, frustrace i smutek se odplavovaly v slzách, které mu kanuly po tvářích. Cítil úlevu, protože až do téhle chvíle zármutek potlačoval. Teď doufal, že když mu dá průchod, pomůže mu to udržet si jasnou hlavu pro to, co ho v následujících dnech čeká.

Nakonec si navlékl kolem krku zlatý řetízek s křížkem od Mary. Ne kvůli tomu, že ho Simon vyděsil, ani kvůli znovunalezené víře v Boha, ale jenom kvůli víře v Mary. Měl mu připomínat slib, který jí dal – slib, že se vrátí. Stiskl ho v ruce a vzpomněl si, kolikrát to vídal dělat Mary, pak ho pustil a nechal chladný kov spočinout na hrudi. Aniž by jí cokoli řekl, Mary nějak vytušila, čemu čelí. A tím křížkem mu dala najevo, že mu důvěřuje. Nijak neprotestovala, když jí oznámil, že musí odjet, nerozzlobila se na něj, jen mu projevila svou bezmeznou důvěru. Ona byla tím jediným důvodem, proč se vydal přes půl světa, aby tam čelil peklu.

20

Boeing roloval v ranní mlze po ranveji na berlínském letišti Tegel. Slunce se odráželo od přistávací dráhy a ohlašovalo nový den. Jas zaháněl všechny noční můry a stíny. Noc Simonovi vždycky připomínala, kdo je a odkud přišel. Proto toužil po východu slunce, ale tentokrát mu nepřinesl úlevu, ačkoli po ní obzvlášť toužil. Věděl, že dnes jeho zlé sny přijdou i za denního světla.

Oba prošli bez problémů celnicí. K Michaelovu překvapení mluvil Simon plynně německy a vysvětlil celníkům, že přijeli obchodně, ale chtějí i trochu cestovat, k proclení nemají nic a spěchají, aby stihli důležitou schůzku v devět.

Michael poslední část letu prospal. Moc si neodpočinul, ale aspoň na chvíli zapomněl na Simona. Bylo mu ho líto, ale současně se ho i bál. Strašlivá ztráta matky by poznamenala každé dítě, a co teprve, když to bylo rukou vlastního otce. A i když se Simon ukryl pod ochranná křídla církve, měl ke spáse ještě dál než Michael. Byl pro Michaela záhadou a mátl ho. Věděl, že je církev stejná jako jakákoli vláda. Církev, která má přes miliardu členů, disponuje obrovskou mocí a tu moc musí chránit za každou cenu a jakýmikoli prostředky. Jedním z těch prostředků je Simon. A neváhá porušovat veškerá přikázání – aby ochránil zákon, nezdráhá se ho sám porušovat.

„Setkáme se v hotelu,“ řekl Simon a podal Michaelovi obálku. „Já ještě obstarám vybavení.“ Pak mávl na taxík na poloprázdném parkovišti před letištěm.

„Přijdte včas,“ řekl Michael.

Simon naskočil do černého taxi a beze slova odjel. Prý vybavení, dumal Michael. Bůh ví, co měl na mysli, ale Michaelovi bylo jasné, že to asi nebudou modlitební knížky. Hodil si batoh přes rameno a přeběhl Lehrter Strasse. Nohy měl po šestihodinovém letu ztuhlé. Byl rád, že se může trochu protáhnout.

Časně ráno nebyl velký provoz, takže nebylo těžké všimnout si velkého auta, které zamířilo Michaelovým směrem. Nevěnoval mu moc pozornosti a vyrazil k Wastin Hagen Platzu. Velký černý mercedes pokračoval směrem k němu a zpomaloval. Michael zrychlil a vběhl vlevo do Silber Strasse, což byla ulička plná obchůdků. Teď už měl opravdu strach. Moc toho nenaspal a v poslední době žil pod velkým tlakem. Ale přesvědčoval se, že si to určitě jenom namlouvá. Je zbytečně paranoidní.

Auto zahnulo do uličky za ním. Náhoda, nic víc za tím není, uklidňoval se a pokusil se auto ignorovat, ale stejně ho pořád po očku sledoval. Zpomalilo a mířilo k němu. Michael se pokoušel zůstat v klidu, jít uvolněným krokem a prohlížet si výklady. Ještě bylo všude zavřeno, ale majitelé se už chystali otevřít. Když auto dojelo až k němu, uviděl ve výkladní skříni řeznictví, že má tmavá reflexní skla. A někdo stahoval okénko u spolujezdce. Michael se snažil zahlédnout aspoň obrysy tváře.

Zrychlil a auto taky. Rozhodně to nebyla náhoda. Rozběhl se ulicí kolem dodávek, které zavážely zboží, a pak přeběhl na druhou stranu. Skoro letěl.

Pneumatiky zakvílely a auto vyrazilo za ním. Zadkem mu to házelo zleva doprava, štěrk jen odletoval. Řítilo se obrovskou rychlostí a Michael utíkal, co mu prudká bolest ve svalech dovolovala. Neměl ani ponětí, kam běží, protože značkám v němčině nerozuměl. Černé auto se už k němu blížilo. Byl si jistý, že po něm někdo jde. Motor mu řval v uších a zaslechl, jak v dálce někdo vykřikl. Potřebuje vymyslet nějaký plán, a to hodně rychle. Od smrti ho dělí už jenom sekundy. Černé německé auto bylo těsně za ním, jestli do něj narazí, tak na místě zemře, a co se pak stane s Mary?

Michael zamířil do uličky vpravo. Byla tmavá, plná popelnic, ale hlavně úzká. Tak úzká, že se do ní auto nevešlo. Ani se neohlédl, ale zaslechl, jak zakvílely brzdy. Pak se ozval zvuk tříštícího se skla a kovu. Kousek před ním byla popelnice. Michael na ni vyskočil, až vyplašil dvě kočky, a pak se vyhoupl na plot. Rychle se ohlédl, ale nikde nikdo. Na druhém konci uličky už auto nebylo.

Michael přistál v záhonu květin na kraji velkého městského parku. Uprostřed byl rybník, vlevo trávník a dětské hřiště. A lidé, spousta lidí. Byli tu běžci, maminky s kočárky a milenci. Normální život. Místo, kde se může snadno ztratit v davu.

Posadil se k rybníčku a zády se opřel o vrbu. Bylo to dobré pozorovací stanoviště. Dvě cesty vedly na protilehlých koncích zpátky do města – byly tu dvě železné brány upevněné v bílém mramoru, kterými se dalo vyjít ven. Park lemovala asi pětimetrová zeď. Michael měl dojem, že kdyby se ty brány zavřely, stal by se park něčím jako výběhem v zoologické zahradě a lidé by tu byli chyceni jako zvěř. Zajímalo by ho, jestli původním architektonickým záměrem té betonové hradby bylo udržet lidi venku, nebo uvnitř.

Snažil se uklidnit a přehrát si znovu poslední dvě minuty. Mercedes s německou poznávací značkou. Objevil se už na letišti, takže znali čas jejich příletu. Pronásledovali jenom jeho, počkali si, až Simon odjede. Když stáhli okénko, viděl dovnitř. Byl tam starší muž. Neviděl mu sice jasně do tváře, ale nepochyboval, že to byl Finster.

Minutu po desáté už chtěla Anna Rechtschaffenová zavřít. V tu chvíli vešel do obchodu vysoký, snědý krásný muž, úplný hrdina z milostného románu. Kdyby jí nebylo sedmasedmdesát, tak by měla sto chutí s ním flirtovat. A kšeft za šest tisíc marek udělala naposledy v šestaosmdesátém, když byl v Berlíně na návštěvě papež.

Neřekl proč, ale skoupil je všechny. Zlaté, stříbrné, starožitné, dřevěné. Dokonce i ty levné z umělé hmoty, které nakoupila před dvěma lety od jednoho malého Španěla a které nikdo nechtěl. Bylo mu jedno, jestli jsou na krk, nebo na zeď. Vzal si všechno, co měla na skladě. Neptala se ho proč a on jí nic nevysvětlil. Vlastně toho vůbec moc nenamluvil. Ale v paměti jí utkvěla jeho poslední otázka. Ta, kterou jí položil poté, co v hotovosti zaplatil a poděkoval jí. Zeptal se jí, jestli je Freudenshaft jeden nebo dva bloky odsud. Když chtěla vědět, co hledá, usmál se a perfektní němčinou odpověděl, že Stinglineův obchod. Ukázala mu přesně kudy a pomohla mu naložit zboží do auta. Když odjel, ještě dlouho dumala, na co muž, který skoupil všechny kříže, potřebuje obchod se zbraněmi.

***

Kolemjdoucím se museli jevit jako dva přátelé, kteří se vydali zaběhat si s ostatními. Ale Michaelovi se na nich něco nelíbilo. A svým instinktům se naučil věřit už dávno. Běželi jako profesionálové, stejným krokem, s vojenskou přesností. Když vyrazili směrem k Michaelovi, nespouštěli z něj oči a běželi tak lehce, až měl pocit, že můžou oběhnout celý svět a ani se nezadýchají. Byli nějakých čtyři sta metrů od něj, což představovalo polovinu vzdálenosti k severní bráně.

Michael k ní vyrazil. Proti všem svým nejlepším předsevzetím se ohlédl. A viděl, že oba přešli do sprintu a nohy se jim míhají v pravidelném rytmu. A ani se jim nezrychlil dech.

Michael byl jenom dvacet metrů od vytoužené svobody, když vtom se na ulici objevil mercedes. Měl trochu nabouraný předek, ale motoru se zjevně nic nestalo. A jeho pronásledovatelé ho začali dohánět.

Michael ještě přidal a vyběhl ven z brány. Okénko u mercedesu znovu sjelo dolů, ale tentokrát se už dovnitř nedíval. Vběhl do prázdné uličky mezi velkými prosklenými kancelářskými budovami. Měl sucho v ústech a čekal, že se mu každou chvíli roztrhnou plíce.

Dvojčata v teplácích proběhla branou pár sekund po něm a hnala se za ním. Dobrou zprávou bylo, že ti dva zatím nedrželi v rukou pistole. Michael úplně živě viděl, že to bude rychlá tichá akce. Vtáhnou ho do auta, hodí na podlahu a pak si to s ním beze svědků vyřídí.

Mercedes vjel do uličky pro zásobování a oba běžci utíkali vedle něj. Michael vyběhl z uličky ven a ocitl se na rušné dvouproudové silnici. Auta troubila, brzdy kvílely, jak se mu řidiči snažili na poslední chvíli vyhnout. Vrátil se na chodník a pořád si v rytmu bušícího srdce opakoval: „Prosím, prosím…“

Chlapi v teplácích vběhli do silnice stejně rychle a už byli jen asi deset metrů za Michaelem. Proběhli mezi auty jako zajíci, bez nejmenší námahy přeskakovali překážky, které se jim stavěly do cesty.

Pokusil se překonat křeče ve stehenních svalech a rozhlížel se horečně po nějaké záchraně. A konečně ji spatřil. Sebral poslední zbytky sil a vyrazil nalevo…

Pronásledovatele od něj dělilo jenom pár metrů, slyšel jejich hlasitý dech, ačkoli sám funěl možná ještě hůř. Čekal, že se po něm co nevidět vrhnou. Vybičoval se k poslednímu výkonu a vyhoupl se na dvoumetrovou kamennou zeď. Chlapi mu už sahali po nohou, aby ho stáhli zpátky – byla to otázka pouhopouhých centimetrů, že se jim to nepovedlo.

Ve vedlejší uličce prudce zabrzdil mercedes a zůstal stát. Muži Michaela za plot nepronásledovali, i když by ho patrně dokázali překonat jediným skokem. Jejich tváře byly bezvýrazné a paže měli svěšené podél těla. Nepromluvili ani slovo a dívali se, jak Michael vbíhá do velkých dřevěných dveří kamenného kostela.

21

Ranní slunce svými paprsky pošimralo Busche na víčkách. Zavrtal se hlouběji do bílých peřin. Už byl vzhůru, ale rád si ještě chvilku poležel. Slunce proteplovalo pokoj a hřálo ho. Mořský vzduch, čerstvý a voňavý, mu rozproudil krev. Navrhl svůj dům tak, aby využil všechny výhody polohy na pobřeží. Postel měl otočenou k moři, takže když ráno otevřel oči, jako první uviděl oceán, který ho od dětských let fascinoval. Jeho otec byl rybář, jenž se plavil kolem Long Islandu a vydával se za úlovkem i na širé moře. Když Paul povyrostl, začal vyrážet na moře s ním. Spíš než oceán ho zajímal táta. Byl vysoký, s ošlehanou tváří a prací zhrublýma rukama. Měl dlouhé blond vlasy a vousy. Ani se nedalo rozeznat, kde mu končí vlasy a začíná vous, vždycky je měl zcuchané větrem. Paul tátu oddaně miloval, jak dokáže jen malý kluk. Ale táta byl rybář a někdy se celé týdny neukázal doma. Paula to trápilo. Dvanáctiletý kluk by neměl mít strach, ale on ho měl. Věděl, jak je moře kruté a nebezpečné. Nedá se zkrotit a jenom čeká na příležitost, aby ukázalo svou sílu. Vždycky když jeho otec konečně dorazil domů, Paul se mu věšel kolem krku a nechtěl ho pustit.

Otec ho naučil rybařit a doufal, že mu jednoho dne předá svou loď Byramskou krásku. Paul neměl to srdce mu říct, že ho rybaření nezajímá.

Ale co, pokud může být s otcem jenom uprostřed hromady smradlavých ryb a opilých námořníků, tak se nedá nic dělat. Zvracel přes palubu, když se táta nedíval, ale byl šťastný, že jsou spolu.

Konec dubna. Pořád ještě byla ze vzduchu cítit zima, když zahájili čtyřdenní plavbu. Na palubě jich bylo pět: Paul, jeho otec, dvacetiletý Sean Reardon a Johnny G., obrovský Jamajčan větší než Paulův otec, jehož hluboký hlas zněl jako zpěv. I když ho Paul znal už celé věky, nikdy si nebyl schopný zapamatovat jeho příjmení. A taky tam byl Rico Libertore, který rád předstíral, že je mafián. Měřil sotva stopětašedesát i s natupírovanými vlasy, ale byl to obrovský rváč. Každý, kdo si z něj utahoval, skončil s rozbitým nosem. Vyrazili z Long Islandu kolem Block Islandu a mířili do vod Atlantického šelfu. Tentokrát jeli na tresky. Bylo to poprvé, co měl dvanáctiletý Paul strávit noc na moři. Po téhle plavbě z něj bude muž.

Seděli u večeře, měli fazole s párky. Nebylo těžké je uvařit ani sníst. Všichni si pak dali skleničku, jen Paul srkal kolu. Vzali Paula mezi sebe a častovali se sprostými vtipy, že by se začervenal i bachař. V devět byla večerka, protože museli vstávat ve čtyři. Byla zima jak v morně. Na moři vám chlad rychle pronikne až do morku kostí. Paul měl sice dvě přikrývky, ale stejně se třásl zimou. Všichni neuvěřitelně hlasitě chrápali. Když Paul seskočil z postele, nikdo se ani nepohnul. Ale Paul uměl zapnout topení sám. Je to stejné jako doma: nastartovat, zapálit a zavřít dvířka. Otec mu sice loni řekl, aby na to nesahal, ale to byl ještě dítě, teď už je muž. Řekl si, že to je jeho nová povinnost, když všichni ostatní usnuli. Desetkrát zapumpoval páčkou a škrtl sirkou, a nic. Zapumpoval znovu a škrtl, ale v tu chvíli zavál v kajutě vítr, a dřív než stihl zavřít dvířka, plamínek zhasl. Tentokrát zapumpoval aspoň dvacetkrát. Do třetice všeho dobrého. Znovu škrtl sirkou a zakryl plamínek rukou, pak otevřel dvířka a hodil sirku dovnitř.

Vypuklo peklo. Ven vyletěla ohnivá koule. Plameny se rozletěly po podlaze. Paul v hrůze zaječel vysokým hlasem. Kajutu naplnila oranžová záře a najednou bylo příšerné horko. Rico zařval, seskočil z kavalce a utíkal pro hasicí přístroj. Zkoušel ho namířit na plameny, ale přístroj nefungoval. Oheň se rychle šířil po podlaze a začal Rikovi olizovat nohu.

Paul se opřel o zeď, slyšel ohlušující jekot a chvíli trvalo, než si uvědomil, že vychází z jeho hrdla. Plameny ho obklopily jako smečka divých zvířat. Viděl, jak se Rico vrhl na podlahu a snaží se uhasit si hořící nohu. Oheň už zachvátil i stěny. Paul tuhl hrůzou, nebylo odtud úniku. A tak jen křičel a křičel.

Najednou ho někdo zvedl a odtáhl dveřmi na svěží noční vzduch. Pak otec popadl kamínka a hodil je do moře. Paul se díval, jak spadly do vody, a nemohl pochopit, jak to, že pořád hoří. Ještě oranžově zářily, když se nořily do hlubin. Okénkem kajuty viděl, jak Johnny G. hasí plameny dekou. Otec vběhl dovnitř, aby pomohl Rikovi. Paul nikdy neviděl dospělého muže tak sténat bolestí, po tvářích mu tekly slzy. Paul byl úplně zdrcený z pomyšlení, co vlastně provedl; to on svou neopatrností zranil Rika a málem je všechny zabil.

Johnny G. vyšel na palubu, zabalil Paula do deky a odnesl ho do podpalubí. Cestou mu svým hlubokým hlasem šeptal slůvka útěchy. Plameny už byly uhašené, ale zčernalá podlaha pořád doutnala. Sean na ni nalil pár kbelíků vody a začal vymetat nepořádek ven. Vzduch byl prosycen štiplavým zápachem spáleniny. Paul se vyděšeně díval, jak otec ošetřuje Rika. Když to konečně dokončil, zvedl se a přešel k Paulovi. Beze slova ho objal. Ještě dnes si Paul jasně vybavoval otcovy popálené ruce, kůži, která se mu loupala, a puchýře na dlaních. Ale otec si toho vůbec nevšímal, pořád jenom objímal a houpal svého syna.

Do doků se vrátili za svítání. Johnny G., Rico a Sean zůstali na lodi, Paula táta dovedl domů. Za celou cestu neřekli ani slovo. Paul byl v šoku a zíral do kalného rána, zatímco ho táta pevně objímal kolem ramen.

Doma ho uložil do postele, a když odcházel, Paul ze sebe šeptem vypravil: „Je mi to moc líto, tati.“ A rozplakal se.

Otec se otočil a řekl: „Byla to nehoda.“ A Paul poznal, že to myslí vážně. „Myslel jsem, že tě ztratím. Moře je nemilosrdné místo. To mě naučil můj otec a jeho zase jeho otec. Když se plavíš na moři, nikdy nevíš, jestli se zase vrátíš, a pokud se ti to podaří, musíš děkovat Bohu. Když staneš na pevné zemi, uvědomíš si, že zítra už to štěstí mít nemusíš, ale dnes se ti podařilo smrt obelstít. A budeš si život tím spíš vychutnávat.“

Otec přistoupil k posteli a políbil Paula na čelo. „Dokázali jsme to a jen na tom záleží. Mám tě moc rád, synu, a to nic nezmění.“

A hned odjel zpátky na moře.

Nikdo nečekal špatné počasí, ale přišla prudká bouře. Vichr, obrovské vlny. Paulův otec se už nevrátil. Jeho loď byla prohlášena za ztracenou. Johnny G., Sean, Rico a Paulův otec měli pohřeb, ale těla se nikdy nenašla.

Teď, stejně jako každé ráno, stál Busch u okna ložnice a díval se na vlny, jak narážejí na pobřeží. Pořád ještě vyhlížel trosky tátovy lodě.

Robbie a Chrissie vrazili s jekotem do pokoje, skočili na postel a Busch je oba objal. „Tati, proč tu nemůžeš zůstat?“ zeptal se Robbie.

„Hned jak se vrátím, budeme spolu celý týden. Žádná práce, žádné telefony ani návštěvy.“ Málokdy odjížděl z domova. Dny strávené mimo domov by mohl spočítat na prstech ruky. Smutek, který viděl v očích své dcerky, byl jenom zlomkem toho, co cítil. Kdysi si slíbil, že svoje děti nebude opouštět, tak jako otec opouštěl jeho. Stráví s nimi každou volnou chvilku a užije si jejich dětství. A přesto ten slib teď porušuje.

Když nastupoval do auta, Jeannie mu podala pas. „Myslela jsem, že tyhle stránky zaplníme spolu,“ prolistovala modrou knížečku.

„Na to bude spousta času,“ řekl Paul, ale vyhnul se jejímu pohledu.

Jeannie ho popadla za klopy. „Poslouchej, Buschi, najdi Michaela a oba pěkně ve zdraví přijedte domů, jasný?“

Pevně se objali.

„A pospěš si,“ dodala. Vždycky měla strach, když odjížděl z domova. Být ženou policajta znamená, že vás při každém zazvonění telefonu trochu píchne u srdce. Musela zahánět představy, že u dveří zazvoní dva kolegové policajti, čepice v ruce a hlavy smutně skloněné.

„Miluju tě,“ řekl Busch.

„Myslím, že bychom měly jít na oběd,“ řekla Jeannie, která svírala plnou náruč nákupních tašek.

„Nemám hlad, to kapucino mě docela zasytilo,“ řekla Mary. „Ukaž, aspoň nějakou tašku ti vezmu.“

„Ne ne, ty si užívej procházku.“

Už hodinu se procházely po Westchesteru, což bylo obrovské nákupní centrum. Doktor Rhineheart si myslel, že je to úžasný nápad, jak zpestřit léčbu. Dopoledne tu byla spousta maminek s kočárky a důchodci. Mary s Jeannie jezdily po pohyblivých schodech nahoru a dolů a hihňaly se jako dvě školačky. Byly tu pouhou hodinu, ale Mary vypadala, jako by uběhla maratón. Jeannii děsila její bledá tvář s matnou, nemocnou pletí. Kombinace chemoterapie a ozařování hubila nejen rakovinu, ale i celé její tělo. Ničilo to nádory, ale také její život a jejího ducha. Vlasy jí ještě nevypadaly, ale už jich moc neměla. Dřív to byla nádherná rudá hříva, ale teď z ní zbývalo jen chmýří. Jeannie původně chtěla vzít Mary do salonu krásy, ale pak se nedokázala zbavit představy, že by jí kadeřník zbytky vlasů z hlavy smyl. Všechno to pro ni bylo už tak dost těžké.

„Nech mě, ať ti to vezmu,“ řekla Jeannie a pokusila se jí vzít dlouhý balíček.

„Dej pokoj, nejsem přece mrzák,“ přetahovala se s ní Mary.

„Tak jsem to nemyslela.“

Mary se usmála: „Já vím, promiň. To je tím, že se ke mně všichni chovají divně. Jako by mi narostly dlouhé uši a ocas. Možná že zvenku vypadám trochu zchátrale, ale tady uvnitř jsem to pořád já.“ Zabubnovala si prsty na hruď.

„Vím,“ Jeannie objala Mary kolem ramen.

„Je to hrozné, ale teprve v těchhle chvílích člověk zjistí, kdo jsou jeho opravdoví přátelé. Víš, že mi Paul každé ráno přinese čerstvé květiny a jídlo? Ještě nevynechal jediný den. Máš v něm poklad.“

„To je diskutabilní,“ rozesmála se Jeannie. „Nemá představu, co je dřina. To, že se celý den musí zaobírat kriminálníky, není nic proti výchově dvou dětí.“

Mary se k ní obrátila a smrtelně vážně řekla: „Já se uzdravím, víš.“

„Vím.“ Jeannie měla co dělat, aby skryla slzy.

„Mám hrozný strach o Michaela,“ řekla Mary tiše a smutně. Celé ráno si o tom chtěla promluvit, ale nevěděla, jak začít. Čím víc o jeho odjezdu přemýšlela, tím byla vyděšenější. Věděla, že se o ni oddaně stará a že by ji nikdy neopustil, kdyby jí nehrozilo ještě něco horšího než smrt. „Nevím, kde je ani kdy se vrátí. Určitě je v nějakém průšvihu.“

Jeannie ji vzala za ruku a se vší upřímností řekla: „Paul jel pro něj. Nezlob se.“

Znaly se tak dlouho a věděly o sobě všechno. Byly jako sestry a Paul byl pro Mary něco jako bratr. Byl jí stejně blízký jako Jeannie. To, že se jejich manželé – policajt a zloděj – stali nejlepšími přáteli, už byla jen třešnička na dortu. „Proč bych se měla zlobit?“

„Všechno bude v pořádku. Prosím, nedělej si starosti. Paul se o všechno postará.“

Mary si vzpomněla na svatební slib. Když stál Michael před soudem, opakovala si ho pořád dokola. Měli být spolu v dobrém i zlém. Říkala si, že to zlé už překonali. Ve slibu se také říká „ve zdraví i v nemoci“; většina párů tím prochází až později, ale oni musí ty sliby splnit o mnoho dřív.

„Zdál se mi sen,“ řekla Mary. „Hrozný sen. Bojím se, že se Michael nevrátí.“

„Když Paul řekl, že ho přivede zpátky, tak to taky udělá. Slibuju. Třeba se někde zdrží a zahrajou si golf, ale určitě se vrátí.“

Mary se usmála, ale pořád byla vyděšená. Michael je určitě v nebezpečí a ona nemohla z hlavy vypudit poslední část slibu: Dokud vás smrt nerozdělí.

22

Ulice byly prázdné a tiché. Michael seděl v kostele a díval se ven vitrážovými okny. Sám v potemnělé svatyni, kde to vonělo kadidlem a voskem. Nemohl si pomoci, ale vzpomínal na dobu, kdy to pro něj něco znamenalo. Kdy se ještě uměl modlit s ostatními. Vzpomínal na dobu, kdy ve škole celebroval mše starý italský kněz otec Damico s velkou vášní pro špagety a anýzovku. Tenkrát kostel naplňoval Michaela pocitem míru a úlevy. Bylo to pro něj místo, kam se může kdykoli přijít pomodlit, požádat o pomoc nebo si jenom promluvit. Chodil tam mluvit s Bohem. A Bůh mu naslouchal. Když byl malý, tak by dokonce přísahal, že mu Bůh odpovídá. Byl to pro něj malý zázrak.

Ale když vyrostl, zjistil, že už mu Bůh nenaslouchá. Vlastně měl pocit, že nenaslouchá nikomu. Když se mu otevřely širší obzory a zjistil, jak to v životě chodí, cítil se podvedený, že se žádný zázrak nekonal. Pochopil, že v dětství k němu mluvilo jen jeho podvědomí a poskytovalo mu odpovědi, které už dávno znal.

Všechno, co mu vykládali v dětství a v co věřil, když vyrůstal, byly jenom báje, jako u starých Řeků nebo seveřanů. Bůh je prostě jenom další příběh, který poskytuje útěchu, vzbuzuje bázeň a nabízí pofiderní odpovědi. Všechna ta pompéznost a svatouškovství kněží pro něj představovaly vrchol pokrytectví – sloužili lži, pouhému mýtu. Připadalo mu absurdní, jak jsou si všichni jistí, že jen jejich Bůh je ten pravý a že jen oni jsou jeho věrní následovníci, kteří se dostanou do království nebeského.

Ale když se seznámil s Mary a pochopil, že je hluboce věřící, nikdy s ní o tomhle nemluvil. Miloval ji a pro lásku uděláme hodně. Chodil s ní každý týden na mši. Nemodlil se, jenom přemýšlel o Mary a o životě, dětech a práci. Dokázal se přizpůsobit, protože si z dětství všechno pamatoval a věděl, kdy má vstávat, kdy klekat. Ale svoje skutečné názory si nechával pro sebe. Když jim sdělili Maryinu diagnózu, už nic předstírat nedokázal. Měl pravdu. Bůh neexistuje.

A přece tu teď seděl. V kostele. A utíkal před něčím, co nechápal. Přes košili sevřel v ruce Maryin křížek. Necítil nic duchovního, jenom lásku. Ten křížek byl její a ona si přála, aby ho nosil. A on si ho nesundá. Ne proto, že by objevil víru v Boha, ale ten křížek pro něj ztělesňoval její lásku. Možná ho bude opravdu chránit. Ne z nějaké božské moci, ale protože mu bude připomínat, proč tady vlastně je, proč je v Německu a v tomhle kostele: z lásky. Není tu kvůli své víře, ale kvůli její.

Dvanáct hodin. Dovnitř vešlo pár věřících, zapálili svíčky a poklekli v tichém zamyšlení a modlitbě. Michael šel za oltář a našel neonový nápis VÝCHOD, který působil ve dvě stě let starém svatostánku dost nepatřičně. Pomalu otevřel dveře, ale nikoho venku neviděl. Sešel po schodech dolů.

Počkal na zelenou a chtěl přejít ulici. Na protějším rohu stál stánek s preclíky a limonádami. A on snědl za posledních dvanáct hodin jen pytlík buráků v letadle. Byl unavený, hladový a žíznivý. Spánek může počkat, ale žaludek ne. Řekl si, že malé zdržení nevadí.

Ale na druhou stranu nepřešel, protože najednou se objevilo půl tuctu policejních aut a z nich vyskákali policajti všech velikostí a hodností. Obklíčili ho, řvali na něj něco v němčině a mířili na něj devítkami. Michael ani nepotřeboval tlumočníka. Bylo mu naprosto jasné, co chtějí. Dal ruce nad hlavu.

Hotel Friedenberg čněl nad náměstím liergarten. Byl šedesát let starý a od jednašedesátého se nacházel v havarijním stavu. Stavba Berlínské zdi zaznamenala jeho konec. V devadesátém ho koupila skupina Omega a na jeho rekonstrukci utratila deset milionů. Nebyl úplně první třída, ale byl hezký: velké pokoje, bazén, fitness a vynikající hotelová služba. Minibary byly nacpané lahvičkami, oříšky a těmi malými plechovkami koly za pět dolarů, které otevřete ve tři ráno, protože suchý vzduch z klimatizace je k nevydržení, a pak toho při placení účtu litujete.

Velké apartmá bylo rozděleno na pracovní a odpočinkovou část. Ke stěně byly přiraženy dvě obrovské postele, vepředu stál malý konferenční stolek, stůl a křesla. Pokoj byl vybavený s vkusem typickým pro hotely – vše v neutrální kaštanové a žluté.

„Michaeli?“ zavolal Simon, když zvedl pět těžkých tašek na postel. Ani dvojité spropitné nemůže pikolíkovi vynahradit zničená záda.

Simon odhrnul záclony a na moment vystavil svou tvář slunci. Zkontroloval mobil, ale neměl žádné nové zprávy. Hodil kufřík na postel, sedl si ke konferenčnímu stolku a vytáhl si plánek Finsterova domu, který Michael nakreslil během letu. Stěží se soustředil, protože za posledních čtyřiadvacet hodin skoro nespal. Má tolik práce a potřebuje být fit. Jinak to bude poprvé, co selže. V jeho poslání by bylo první selhání zároveň posledním. A následky by museli nést i ostatní.

Přemýšlel, co má udělat. Zabývat se plány? Vybalit? Spát? Potřeboval tohle všechno, ale nemuselo to být nutně v uvedeném pořadí.

Po nákupu v obchodě s náboženskými předměty se té milé dámy zeptal na cestu ke Stinglineovi. Jeho obchod už před lety navštívil, a dnes se tam vypravil znova. Nebyl to jen tak nějaký obchod se zbraněmi. Sem jste šli, když jste hledali něco speciálního. Ve výkladní skříni měli běžný sortiment: lovecké pušky, luky a šípy. To pravé zboží bylo ale schované. O Stinglineovi se proslýchalo, že patřil k Rudým brigádám, ke skupině Baader-Meinhofová, k IRA, záleželo na tom, kdo vám o něm vyprávěl. Říkalo se, že je mu dvaapadesát, ale Simon věděl, že je mu už šedesát osm. Pokaždé si zjišťoval detailní informace, než s někým jednal. Ale ať už byl Stingline starý jakkoli, ještě pořád by vám dokázal jedním kopancem vyrazit dech, dřív než byste stačili pohnout malíčkem. Mluvil potichu a byl plešatý. Když mu bylo osm, onemocněl a vypadaly mu vlasy a od té doby se kvůli posměškům dost zocelil. V oboru pracoval od šestaosmdesátého, takže určitě měl nějakou dohodu s východoněmeckou vládou a se Stasi, která moc ráda strkala nos do cizích věcí; soukromí nebyl pro ně žádný pojem. To znamenalo, že o Stinglineově podnikání věděla vláda, možná ho dokonce zásobovala zbožím. Ale pokud Simon věděl, od pádu Berlínské zdi rozhodně nebyl práskač.

Simon se neptal, jak to, že mu byl schopen všechny věci z jeho nákupního seznamu vyložit do čtvrt hodiny na pult. Čtyři vysílačky, čtyři devítimilimetrové pistole glock s tlumičem, padesát krabiček nábojů, dva samopaly, které dokážou vystřelit osmnáct dávek za sekundu, dvě izraelské odstřelovačské pušky, čtyři noktovizory, čtyři nože, šest zábleskových granátů. Simon vždycky všechno kupoval po čtyřech nebo po dvou, aby měl zálohu. To byl pozůstatek vojenského výcviku. Platil v eurech, což je v současné době nejobtížněji sledovátelná měna. Odešel od Stinglinea se vším, co potřeboval, a aniž by se ho Stingline na cokoli zeptal.

Ozvalo se zaklepání na dveře a Simon se zarazil. „Ano?“ zeptal se a rychle se natáhl k tašce na posteli.

„Pokojová služba.“

Simon vytáhl pistoli a náboje. Nebyl čas ji překontrolovat, tak ji jenom nabil a pomodlil se, aby byla v pořádku. Pak se podél zdi plížil ke dveřím. Neobtěžoval se podívat kukátkem a otevřel pomalu dveře.

Stál tam pikolík s vozíkem jídla. Bylo mu stěží devatenáct a všude byl pomazaný korekční tyčinkou, jak se snažil zakrýt akné. „Máme ve zvyku přivítat nového hosta malým občerstvením,“ prohlásil mladík se silným německým přízvukem. Postrčil stříbrný vozík do místnosti; jeho zpocené dlaně na něm zanechávaly otisky.

Simon na pikolíka zíral a schoval pistoli dozadu za pásek. „Promiňte, jsem trochu unavený a tohle nebylo nutné.“

„Máte tu ochutnávku sýrů a vína, pane.“ Chlapec dotlačil vozík doprostřed pokoje a ukázal na obloženou mísu, kde byl výběr sýrů, uzenin a dvě lahve docela slušného vína. Možná, že by bylo příjemné dát si skleničku před spaním.

„Mohu vám otevřít láhev?“ usmíval se chlapec, potěšený tím, že je jeho angličtině rozumět.

„Děkuju, to zvládnu sám.“ Simon dal klukovi pár drobných a snažil se ho vystrnadit ze dveří.

A pak se to stalo. Dveře se zaklaply a rolety se spustily, takže se celá místnost ocitla ve tmě. Simon se pokoušel prohlédnout temnotu, ale marně. Přikrčeně se snažil vzdálit co nejvíce od místa, kde naposledy viděl číšníka. Nebyl si jistý, jestli do místnosti vešel ještě někdo další. Snažil se nedýchat. Kolik jich asi může být? Napínal uši, aby zachytil sebemenší pohyb v pokoji. Oči si pomalu zvykaly na temnotu a už viděl obrysy konferenčního stolku, gauče… Roletami prosvítalo trochu světla. Poslíček na něj hleděl, jako by tu normálně svítila lampa. Simona jasně viděl, ale ani se nepohnul.

Vteřiny se pomalu vlekly a ani jeden z nich nepromluvil. Simon si už na tmu zvykl a viděl už i chlapci do tváře. A jako by si stíny zahrály nějakou hru, najednou v něm poznával Finstera.

Rozhodl se zaútočit a vypálil dvě rány. Strefil se mu do levého oka.

Přikrčil se za gauč. Viděl, že Finster krvácí, po tváři se mu valí krev jako šarlatové slzy, ale neupadl, a dokonce se ani nepohnul.

Finster zvedl ruku… a dotkl se svého oka. Palcem a ukazováčkem si vyndal obě kulky. Pořád se na Simona díval. Bylo vidět roztříštěný oční důlek s krvácející tkání a úlomky kostí. Kulky mu měly prolétnout mozkem, ale nestalo se.

Simon se postavil a sledoval Finstera, jak položil obě kulky na stolek a postrčil je směrem k němu.

„Prosím, nechte si je,“ řekl.

Pak se ozval tichý zvuk. Bylo to něco odporného, něco jako zvuk trhající se tkáně. A oko mu začalo dorůstat. Finster se tvářil naprosto nezúčastněně. Jako by to bylo něco úplně běžného – třeba jako když člověku dorůstají vlasy nebo se mu hojí zlomená kost. A vzápětí měl oko zase zdravé. Upíral na Simona nehybný, děsivý pohled.

„Jaká jsou ta tajemství, Simone?“

Z ruky mu někdo vyrazil pistoli. Všude kolem něj narůstala nějaká neviditelná síla, která ho naprosto ochromovala jako zásah elektrickým proudem. Podíval se na obrovskou modrou tašku plnou křížů. Měl si nejdřív vybalit.

„To máš pravdu, to jsi měl,“ četl mu Finster myšlenky. „Místo flákání.“

„Nedostaneš moji…“

„Chceš říct duši?“ přerušil ho se smíchem Finster. „Ale tu už přece mám. O tu jsi přišel dávno. Kněží nemůžou někomu, jako jsi ty, dát rozhřešení.“ Zvedl prst, jako by mu chtěl sdělit nějaké tajemství: „Simone, abys dosáhl odpuštění, musíš svých činů litovat. Ale o tohle mi vůbec nejde. O tvoji duši nestojím. Moje království je takových ubohých duší plné. Já se vracím domů.“

Simon se na Finstera vrhl a zasypal ho ranami, trefoval se mu do těla i do tváře. Finster se k němu otočil zády, a když se obrátil zpátky, byl z něj stařec. Měl roztrhané šaty a krvácel. Tvář měl pokrytou sotva zahojenými jizvami. Simon se na něj chtěl zase vrhnout pěstmi, ale zarazil se a přepadla ho hrůza. Zasténal, jako by mu někdo vyrazil dech.

„Prosil jsem o odpuštění, Simone. Byl jsem šílený, když jsem napadl tvou matku. Ona mi odpustila, proč to nedokážeš ty? Proč nemůže syn odpustit otci?“

Simon se na starce vrhl a začal ho bít hlava nehlava. „Zneuctil jsi ji a zavraždil. A mě jsi opustil.“ Bušil do něj, dokud starý muž neupadl na zem. „Jsi jen přelud, jenom přelud.“

Najednou byl stařec pryč a na jeho místě stála žena s havraními vlasy v černých šatech. Její alabastrová pleť byla poseta jizvami. Pod Simonovými ranami zakolísala a bezmocně se sesula k zemi.

„Simone, prosím,“ žebronila.

Sáhla na něj smrt, když si uvědomil, že udeřil svou matku. Ze ji surově srazil na podlahu.

„Máš studené srdce, Simone, pojď k nám. Vrať se k rodině.“ Zvedla zbraň a podávala mu ji. „Stačí jenom chvilka a budeme spolu.“ Na dlani jí ležela lesklá kulka.

Simon se svezl na kolena a hleděl na svou matku i na pistoli. Měl pocit, že šílí. Matka, která ho učila, že má bojovat, mu teď říká, že to má vzdát a vzít si život! Zaváhal, ale pak se jí podíval přímo do očí a vyrazil jí pistoli z ruky. „Tohle všechno je lež!“

Postava před ním se začala rychle měnit. Střídavě se zjevovala matka i otec, jako by se překrývaly dva obrazy. Ale oči obou postav byly pořád stejné, neživotné, studené – zlé.

„Nedokázal jsi mě zastavit tehdy, tak proč si myslíš, že mě dokážeš zastavit teď?“ zasyčel na něj otec.

Nějaká síla ho odhodila na zeď. Stařec byl pryč a na jeho místě stál Finster. Simon se vznášel kousek nad zemí, tvář zkřivenou bolestí. Cítil, jak mu něco rve vnitřnosti. Měl chuť řvát, ale před Finsterem nevydal ani hlásku. Nedopřeje mu tu radost, aby ho slyšel sténat.

Finster zvedl jeho zbraň a šel k němu. „Myslíš, že bude tak těžké najít duši tvé matky?“ zeptal se a se zájmem sledoval jeho agónii. Pak si znovu prohlédl pistoli, potěžkal ji a řekl: „Mám hračky moc rád.“ Pak ji na Simona namířil. Ale najednou ho napadlo něco lepšího. Přišel k němu blíž a zašeptal mu do ucha: „Já se vrátím na nebesa, z nichž jsem byl svržen. Proč dobývat svět, když můžu vládnout nebi?“

Simon se s trhnutím probudil a zvedl hlavu ze stolu, na kterém usnul. Srdce mu bušilo a byl celý zpocený. Už padla tma. Zmateně se rozhlížel kolem. Zavřené tašky ležely na posteli. Na těle neměl ani škrábnutí.

„Michaeli?“ zavolal. Podíval se na hodinky; ukazovaly půl deváté. Nepamatoval si, jak usnul. Z té nepohodlné pozice ho bolelo za krkem. Postavil se a otevřel minibar. Bylo tam jenom šest maličkých lahviček whisky. To by nestačilo ani pro myš. Sáhl po telefonu.

„Pokojová služba,“ ozvalo se ve sluchátku. „Co pro vás mohu udělat?“

„Přineste mi láhev whisky Jack Daniel’s a led.“

„Hned to bude, pane,“ ozval se úslužně hlas. „Chutnal vám sýr?“

Simon se podíval na vozík, na kterém leželo netknuté jídlo. „Ano, bylo to výtečné.“

Zavěsil a dál zíral na vozík. Přejel si rukama přes obličej. Takže má zase noční můry – a ještě horší než dřív. Ale pak otočil hlavu a zarazil se. Otevřel tašku a zkontroloval krabičky s náboji – všechny byly ještě zalepené. Takže to vážně byl jen zlý sen. Jak ovšem vysvětlit ty předměty na stole? Na samém kraji tam ležely dvě zdeformované kulky.

23

Před pádem Berlínské zdi stávala ve východním Berlíně budova s obrovskými železnými vraty, kam vcházelo hodně lidí, ale vycházelo jich jen pár. Byla to šestipatrová kamenná stavba, která jako by vypadla z temného dávnověku. Nebylo divu, že se jejím vratům přezdívalo Brána věčných muk. Obklopoval ji vysoký plot s ostnatým drátem. To vše nahánělo strach, ale opravdová hrůza se skrývala ve sedmipodlažním sklepení. Na vrcholu moci tu Stasi držela své oběti. Stačily pověsti o mučení a pomalém umírání a lidé byli tak vyděšení, že se dali snadno ovládat. Pravda o tom, co se dělo ve věznici, však byla mnohem horší.

Od roku 1996 slouží budova jako velitelství berlínské policie a vězeňské služby. Zasadili tam stromy, přidali světla a odstranili plot. Ale pořád to je ponurý žalář, jehož chodby jsou prodchnuté smrtí.

Stav sklepního vězení svědčil o tom, že peníze na rekonstrukci se utrácely jenom na viditelné části budovy. Celý blok 6 v pátém podzemním podlaží prosycoval zápach moči a vlhkosti. Michael se to pokoušel nějak přežít. Ležel na kavalci v šedivých hadrech, které mu dali. Cela měla dva a půl metru na dva a půl metru, ze tří stran byly kamenné zdi a místo čtvrté železná mříž. Byla tam zima a zahřát se mohl jenom cvičením. Už úplně ztratil ponětí o čase a ještě mu nepoložili jedinou otázku.

Sousední cely byly prázdné, ale z chodby občas slyšel nějaké mumlání v cizích jazycích. Sing Sing byl proti tomu palác.

Michael přemýšlel, jestli nemá zavolat na americkou ambasádu, ale pak si řekl, že by tím vyzradil, že je na útěku. Kromě toho už možná Američany kontaktovala místní policie nebo tu možná byl na jejich žádost. Koneckonců mu Němci stejně nenabídli, že by si mohl zavolat.

Na konci bloku bouchly dveře a objevil se tentýž bachař, který ho při nástupu prohledal a dal mu šedé hadry. Ale Michael si byl jistý, že slyšel dvoje kroky. Když se za mříží objevila tvář strážného, viděl, že se za ním v příšeří ještě někdo skrývá.

„Máte návštěvu.“

Michael vstal a pokoušel se vypadat normálně. Strážce odešel a neznámý muž vystoupil ze stínu.

„Ahoj, Michaeli.“

Michael na něj zůstal zírat s otevřenou pusou.

„Jak to, že jste skončil tady?“ Finster se rozhlédl kolem a otřásl se. „Venku je léto a tady se klepu zimou.“

Michael si ho podezíravě prohlížel.

„Zkoušel jsem za vás zaplatit kauci, ale tvrdí, že vás vydají domů.“

„Proč jste tady?“ chtěl vědět Michael.

„Jste můj přítel…“

„Chcete mě zabít?“ přerušil ho Michael.

Finster ho zmateně pozoroval a pak se rozesmál: „Jak jste na takovou hloupost přišel? To ten cvok Simon, vidte? To on vám nakukal takové hlouposti. Je to fanatik, který o mně tvrdí, že jsem nějaký démon nebo co. Vypadám snad jako démon?“ Jeho slova zněla pobaveně. „Jde o peníze,“ naklonil se k Michaelovi. „A o ženy. Lidé rádi spojují bohatství a sex se zlem. To je přece směšné, že? Člověk by si pomalu myslel, že žijeme ve středověku. Kdybych měl niklák za každého, kdo kdy tvrdil, že jsem posedlý… A váš nový přítel Simon je jedním z nejúpornějších pomlouvačů. Proč jste tak zamlklý? Nejste rád, že mě vidíte?“

„Kvůli čemu jste přišel?“ zopakoval Michael.

„Slyšel jsem, že jste přijel získat zpátky moje klíče. Není to tak?“ zeptal se Finster vyčítavě.

Michael nevěděl, co si má myslet. Možná že je Simon vážně fanatik a on mu příliš rychle uvěřil.

„To jsem si o vás nemyslel. Věřil jsem, že mě nepodvedete.“ Finster si mnul ruce, aby se trochu zahřál. „Slyšel jsem o vaší ženě… Je mi to líto. Vím, že byste s ní chtěl být v jejích posledních chvílích. Uvidím, co se dá dělat. Jestli se dá nějak urychlit váš návrat domů. Můžu se obrátit na ty správné lidi.“

„Já od vás nic nechci.“

„Cože?“ Finster teď mluvil velice vážně: „Je mi opravdu líto, co se stalo vaší ženě. A je mi líto i vás. Není nic horšího, než ztratit někoho milovaného.“

„Ale vy jste moji ženu odsoudil k zatracení. Proč jste mi o tom neřekl?“

„Co jsem vám měl říct?“

„Kdo jste?“ díval se na něj Michael vyzývavé.

Finster si ho měřil, dával si s odpovědí načas. „Vy jste našel Boha?“ zeptal se nakonec tiše.

„Já se vás nebojím.“ Michael přistoupil těsně k mříži. Finster se k němu naklonil, takže se jejich obličeje ocitly pouhé centimetry od sebe.

Michael stál pevně a díval se mu nehnuté do očí, jako by se viděli poprvé v životě.

„A kdo si myslíte, že jsem, Michaeli?“

Michael neodpověděl.

„Starejte se o svou ženu. Když v tomhle budete pokračovat, tak umře v osamění. Bude marně volat vaše jméno a vy budete až do konce života hnít tady.“ Opsal rukou kruh po tmavé, vlhké věznici. „A to všechno kvůli jednomu špatnému rozhodnutí. Můžu vám pomoci, ale jestli se přiblížíte k mým klíčům…“

„Vašim klíčům?“

„Zaplatil jsem vám dost, uzavřeli jsme obchod.“

„Byl to podvod! Neřekl jste mi všechno.“

„Tvrdil jste, že jste bezvěrec, a teď najednou uvěříte nějakému blouznivci, který vám řekl, že jsem dábel. Zničehonic je z vás oddaný věřící. Aleluja. Dokázal vám nějak svoje tvrzení? Byl to on, kdo zaplatil léčbu vaší ženy? Byl to snad on, kdo vám dal čtvrt milionu dolarů? Ani se za ni nepomodlil.

Určitě vám vyprávěl tu bláznivou historku o mámě a tátovi. Jak táta popsal mámu dábelským znamením. To jsou jenom kecy. Jste jeho loutka. Chce ty klíče ukrást a prodat je na černém trhu. Záchrana nebes, taková blbost! Komu věříte, Michaeli? Někomu, kdo vám pomohl, nebo někomu, kdo se vás snaží zabít?“

Michael na Finstera zíral a byl zmatený. Je možné, že se tak hrozně zmýlil? Simon ho třeba podvedl a on tady shání nějaké církevní památky, zatímco jeho žena umírá. Finster mu pomohl, poskytl mu v tragické situaci peníze, útěchu a pomoc. Simon mu nenabídl nic.

Komu má věřit? Simonovi, Finsterovi, nebo vlastním podezřením? Nebyl tu ani kvůli Simonovi, ani kvůli sobě, byl tu kvůli své ženě a její víře. Víra je přece schopnost uvěřit v nehmatatelné. Všechno odhodit kvůli něčemu většímu. Věřil Mary a ona věřila jemu. „Jděte do prdele,“ prohlásil, obličej pár centimetrů od Němcovy tváře.

Ve Finsterových očích se objevila zuřivá zlost. Natáhl ruku a dlouhými pěstěnými nehty přejel Michaelovi po tváři: „Myslíte si, že bych si nechal líbit takovou urážku od nuly, jako jste vy, kdybych byl tím, za koho mě máte? Ne! Přemýšlejte o tom. Kdybych byl tím, za koho mě máte, zasáhl bych vás na tom nejzranitelnějším místě. Její duše by mi propadla. Udělal bych z ní svou nevěstu na věčné časy. A jak bych si s ní užíval… Má vaše Mary ráda sex, co říkáte, Michaeli?“

Naklonil se k němu a zašeptal: „Kdybych byl ten, koho se bojíte nejvíc…“

Michael zůstal stát jako opařený. Pocit ponížení a porážky ho ochromil.

Vzbudil ho zápach. Chladný kavalec ho tlačil. Třásl se zimou. Nevěděl, kolik času uplynulo, protože tu nebylo ani okno, ani hodiny. Celý blok byl tichý, neslyšel ani hlásku. Slabá žárovka místnost sotva osvětlovala. Pořád myslel na Mary. Neměl ponětí, jak dlouho je pryč. Musí se odtud dostat a promluvit s ní. A musí dokončit svůj úkol.

Uslyšel zvuk otevírání brány. Zaskřípal katr a pak klaply dveře. Ozvaly se rychlé kroky a za mříží se objevil Ivan Crusick, mlčenlivý důstojník Interpolu, který Michaela vyšetřoval. Vytáhl svazek klíčů, chvíli hledal ten správný a pak odemkl celu. „Už máme všechny papíry k vašemu vydání,“ řekl se skoro nepostřehnutelným německým přízvukem.

„Jste fakt laskavý,“ zabručel Michael.

Crusick to nekomentoval.

Michael ho následoval dlouhou chodbou k první bráně. Neměl představu, o jakých papírech Ivan mluví, ale jestli se odtud dostane, tak je to jen dobře, po tomhle místě se mu stýskat nebude. Když míjel ostatní cely, viděl, že není obsazená ani jedna. Ale přísahal by, že dnes v noci slyšel několik dalších vězňů. Zato zavírání katru neslyšel, a to byl zvuk, co se nedal přeslechnout. Radši nechtěl vědět, kam se ti ostatní poděli. Přál jim štěstí, protože ať spáchali cokoli, tohle není místo pro žádného člověka.

Vyšli nahoru po schodech a dali se úzkou chodbičkou, která upomínala na dlouhou historii této budovy. Stoupali nahoru daleko déle, než čekal. Teprve po dvou minutách uviděl denní světlo. V přízemí panoval čilý ruch. Všude viděl počítače, kamery, bezpečnostní rámy. Ivan ho dovedl k pultu, kde mu vydali šaty a osobní věci. Všechno jim podepsal a převlékl se v kabině. Pak s Ivanem prošli několika mřížemi, až ho od svobody dělila jen poslední.

„Prosím otočte se ke zdi.“

Michael byl na tuhle rutinu zvyklý. Bylo jasné, že za těch třicet sekund nikde nemohl sebrat zbraň, ale takové byly předpisy, stejně ho museli prohledat.

„Otočte se ke mně a natáhněte ruce před sebe,“ vyzval ho strážný. Kolem zápěstí mu zaklapla pouta. Ivan otevřel poslední mříž a vyvedl Michaela do úzké dlouhé chodby. Pak se beze slova otočil a na zpáteční cestě mříž zamkl.

Teď byl Michael úplně zmatený. Stojí na chodbě policejní stanice někde uprostřed Berlína s pouty na rukou. Podle protokolu ho měli eskortovat na letiště a zpátky do USA. A taky by mu měli říct, o co jde. Z chodby vedly jen dva východy – za zády měl mřížovou bránu, před sebou vstupní dveře. Jestliže je peklo za ním… Rozhodl se, že se vydá na procházku, aspoň ke dveřím. Jenže ty se zničehonic rozlétly. A stál v nich Busch.

Obloha byla úplně zatažená a lilo jako z konve. Už se téměř stmívalo. Busch doprovodil spoutaného Michaela na obrovské policejní parkoviště. Oba okamžitě promokli na kůži a déšť jim stékal po tvářích. Bylo vidět jen na pár kroků. Dívali se do země a nevyměnili si jediný pohled, ani jediné slůvko.

„Proč jsi utekl?“ prolomil Busch konečně mlčení.

Michael ani nehlesl a díval se na svá pouta. Je na tom stejně jako ve vězení.

„Chci ti pomoct.“ Busch si promnul oči a z jeho hlasu bylo slyšet vyčerpání. Přijel rovnou z letiště. Letenku sehnal jenom na nepřímý let s přestupem v Londýně, takže mu cesta trvala dvanáct hodin.

„Tak toho mě ušetři, Kojaku. Zákon je zákon.“ Michael se k němu ani neotočil.

Znovu mlčeli. Buschem zmítaly protichůdné pocity. Riskuje kvůli Michaelovi práci i svůj život – a Michael má ještě tu drzost odmlouvat mu? „Jak jsi to mohl Mary udělat?“

„Nepleť se do toho.“

„Budu se do toho plést. Můžu si říkat, co chci, ať se ti to líbí nebo ne. Mary doma bojuje o život, a ty se potloukáš bůhvíkde. Probud se, chlape, její život ti protéká mezi prsty.“

„Jdi do prdele. Nemáš ani ponětí, o co jde.“ Michael byl skoro bez sebe, přirazil Busche k autu a praštil ho spoutanýma rukama. Busch měl tak mohutnou postavu, že to ustál. Ale rány na něj pořád dopadaly, takže se rozhodl rychle skončit. Praštil Michaela do čelisti a odhodil ho na volkswagen.

Michael se svezl po autě dolů. „Neměl jsem na vybranou. Copak to nechápeš?“ Podíval se Buschovi do očí. „Miluju ji. Musím to dokázat.“ A pak vystartoval a utíkal bezmyšlenkovitě dopředu.

Busch se za ním díval, jak mizí v padající mlze a dešti.

A v tu chvíli se ozvaly výstřely.

Byla to ostrá palba. Kulky se odrážely od země i od aut.

Busch vyrazil za Michaelem, který byl dvě řady aut od něj. Rychle ho dohnal, ale palba neustávala. Střelec musel být asi deset metrů od nich nalevo. Po chvíli palba ustala.

Bylo slyšet jen bouři. Busch Michaela zatáhl mezi dvě auta a vykukoval opatrně ven, jestli útočníka nezahlédne, ale v hustém dešti neměl šanci. Ani noha. Při prvním výstřelu automaticky sáhl pro zbraň, ale žádnou neměl, protože na palubu letadla nemohl ozbrojený. „Co se ksakru děje?“

„Sundej mi ty pitomý pouta. Dělej!“ zařval Michael a ukázal na náramky. „Jsem tu jak terč na střelnici.“

Busch se pokoušel odhadnout jejich situaci. Jestli je střelec profesionál, tak se teď přesune a dokončí úkol. „Zase mi zdrhneš,“ namítl.

„Když to neuděláš, tak je po mně.“ Michael se na něj díval zoufalýma očima. „Prosím tě…, kvůli Mary.“

Busch ho popadl a vláčel uličkami mezi vozy.

„Vidím, že se ti tu už podařilo někoho pořádně nasrat,“ řekl, aniž by zpomalil.

Michael uviděl pár metrů od nich stín. Praštil sebou na chodník vedle BMW a Busch ho okamžitě následoval. Celá ta věc prostě smrděla. Nemohli ho zabít ve vězení, protože to by vyvolalo příliš mnoho otázek. Tak proč ho nevypustit na svobodu jako lovnou zvěř? Byl spoutaný a nemohl se bránit. Busch zjevně vůbec netuší, oč jde.

„Vrátíme se na stanici,“ šeptal Busch. Přes déšť nebylo jeho slova skoro slyšet.

Výstřely teď zazněly zprava. Běželi loužemi ke světlu a vtom se ozvala střelba i zleva. Takže útočníci jsou dva. V dešti se zvuk výstřelů násobil, takže kolem nich teď zněla ohlušující palba. Byli v pasti jako ovce vedené na porážku. Busch se pokusil otevřít dveře šedého citroenu, za kterým se schovávali, byl ale zamčený. Okénko rozbít nemohl, protože alarm by střelcům jen upřesnil jejich pozici.

Pak palba znovu ustala. Michaelovi se zdálo, že to hrozivé ticho je horší než střelba. Když mu kolem hlavy létaly kulky, myslel jenom na to, jak přežít. Ale v tichu ho přepadl strach, který ho paralyzoval. Útočník s tím určitě počítal, byla to forma psychického nátlaku. A fungovalo to báječně.

Michael s Buschem se na sebe podívali. Jejich situace byla zoufalá. Ale Busch tu rozhodně nehodlal umřít a Michaela jim také napospas nenechá. Tváří v tvář hrozbě smrti změnil Busch trochu názor. Bylo mu jasné, že spoutaný Michael nemá nejmenší šanci.

Busch vytáhl klíček k poutům.

Jakmile pouta dopadla na zem, ozvala se znova střelba, tentokrát blíž. Michael ukázal na úzkou uličku mezi auty a oba vyrazili. Kulky se odrážely od země. Ozýval se zvuk tříštícího se skla a praskajících pneumatik. Busch si pomyslel, že takhle nějak to asi vypadá ve válce. Schovali se za opuštěnou budkou pokladny. Střelba zase ustala. Pět sekund ticha… a pak se ozval jediný výstřel.

Buschovi došlo, že jim déšť poskytuje větší ochranu, než si mysleli. Tohle byli profesionálové, a kdyby nelilo, byli by už oba mrtví. Ale provazce vody je kryly, ztěžovaly útočníkům výhled a nepředvídatelně ovlivňovaly dráhu výstřelů.

„Musíme se snažit držet od obou co nejdál a možná to přežijeme,“ zašeptal Michael.

„Nein.“

Busch se otočil a uviděl ani ne půldruhého metru od sebe magnum čtyřiačtyřicítku, jak míří přímo na ně. Muž v tmavě modré teplákové soupravě byl promoklý na kůži. Škodolibě se šklebil a Busch si pomyslel, že by se nejspíš vůbec nedokázal usmát, poněvadž mu na to v obličeji chybí patřičné svaly. Mířil na Michaela, ale než stačil vystřelit, Busch Michaela zakryl vlastním tělem.

„Tahle kulka vás spolehlivě roztrhá oba,“ prohlásil útočník. Pak zavolal: „Andersi?“

Za nimi se ozval šramot – blížil se k nim druhý střelec. Byli v pasti.

„Můj bratr bude zklamaný, vsadil se se mnou o pět euro, že vás zabije on.“

Natáhl zbraň a…

U spánku se mu najednou objevila hlaveň a kolem krku se mu obtočila čísi paže. Zalapal po dechu.

„Nein,“ ozval se tichý hlas.

„Můj brácha vás dostane dřív, než stihnete natáhnout kohoutek,“ zachrčel blondák.

„Nein, váš bratr už nikoho nedostane.“ Simon Němce otočil, aby se mohl podívat. Na zemi ležel Anders s kulkou v čele. „Odhodte zbraň.“

Muž to neudělal a Simon mu bez zaváhání a bez jakékoli emoce prostřelil spánek a pustil tělo na zem. Po chodníku se rozlila krev. Simon vzhlédl, a přestože byl celým srdcem a duší oddán Bohu, oči měl chladné a nelítostné. Byly to oči žoldáka. „Jdeme.“

„A co těla?“ zeptal se Busch.

Simon odcházel šedivou deštivou nocí pryč a Busch a Michael ho následovali.

„A co těla?!“ opakoval naléhavě Busch.

Ale Simona už pohltila mlha.

***

Berlín si i po sjednocení uchoval své temné průchody. Občas se jimi mihne krysa, která hledá něco na zub, ale jinak je tu pusto. Je to výborný úkryt pro auto, kterého se potřebujete zbavit. Simon si nemohl dovolit vzbuzovat jakoukoli pozornost. Zpětně viděl, že byl možná až zbytečně opatrný, protože na policejním parkovišti nebylo ani živáčka, a tak vražda dvou střelců nevyvolala takový rozruch, jaký předpokládal. Třináct hodin čekal před věznicí, než Michaela pustí. Nemohl ho dostat ven, a tak čekal, až ho vyvedou. Hodlal zabít toho, kdo bude Michaela doprovázet, a pak pokračovat v honbě za Finsterem.

Přestalo pršet a všude byly obrovské kaluže. Déšť smyl všechnu špínu, ale zápach se zřejmě vsákl do cihlových zdí uličky.

Během jízdy od policejní stanice všichni napjatě mlčeli. Ale když Michael a Busch vystoupili z auta přímo do louže, už to déle nevydrželi.

„Co budeš dělat?“ zeptal se Michael Busche.

„Co bych měl dělat?“

Simon se díval před sebe a pořád svíral volant. Pak tiše řekl: „Měl byste odejít.“

Busch se zlostně obrátil. „Vás jsem se na nic neptal.“ Pak se podíval na Michaela a čekal na odpověď.

„Myslím, že má pravdu,“ řekl Michael.

„Já jsem se nehnal až sem jen tak pro zábavu.“

„Co jsem ti dřív vyprávěl o Finsterovi…“

„…je všechno pravda,“ dokončil Simon a bubnoval netrpělivě prsty na volant.

„To vy jste mu navyprávěl ty nesmysly?“ Buschovi se třásl hlas.

„Nejsou to nesmysly.“ Simon vystoupil z auta.

„Co jste zač? Nějaký náboženský blouznivec nebo co?“

„Stručně řečeno…“

Busch mu skočil do řeči: „Dobře, tak stručně. Jenom dvě slova: držte hubu.“

„Já jsem kněz.“

To Busche jako věřícího člověka ohromilo. Byl úplně zkoprnělý. Ne kvůli tomu, že urazil kněze, ale protože viděl, jak tenhle kněz zabil bez mrknutí oka dva lidi. Ten chlap na parkovišti neměl šanci. Simon mu dal jenom tři vteřiny, aby zahodil zbraň, a když to neudělal, prostřelil mu hlavu.

Busch se otočil k Michaelovi. „Nechci tě odtud odvléct proti tvé vůli.“

„Ne? Vždyť jsi mě nechal zatknout.“

„V žádném případě. Nikomu jsem neřekl, že jsi odjel ze země… A mimochodem zůstal jsem stát v letištní hale bez sebe vzteky. Co mi k tomu můžeš říct? Lhal jsi mi přímo do ksichtu.“ Buschovi blýskaly oči hněvem. „Já tě neprásknul, to můj nový parťák. Byl to ten hajzl, se kterým jsem byl u tebe doma. Jmenuje se Thal a je z vnitřních záležitostí. Někdo mi ho pověsil na paty a on si myslí, že jsem tě nechal utéct. Chce tě přivést zpátky, aby mi podrazil nohy. Ten hoch má všechny informace. Věděl, kam pojedeš, ještě než jsi zvednul kotvy. Kontaktoval Interpol a dal jim přesné instrukce. A hodinu nato tě zatkli.“

„Tak proč ty pouta, kamaráde?“ řekl Michael.

„Abys věděl, kamaráde, když někoho přebíráš na mezinárodní zatykač, jsou pouta pravidlem. Zítra ráno tě měl převzít Thal. Jestli chceš, tak tě odvedu zpátky. A abys věděl, ta pouta byla jen pro tvoje dobro. Potřeboval jsem, abys mě poslouchal.“

„Nemůžete nám ničím pomoct,“ přerušil ho netrpělivě Simon. Otočil se k Michaelovi: „Nemáme už moc času.“

Busch se na kněze zadíval. „Vidím, že my dva spolu budeme skvěle vycházet, otče.“ Simon na něj vrhl vzteklý pohled, ale Busch ho totálně ignoroval. „Já těmhle kecům nevěřím, ale…“ Vytáhl z tašky složku a hodil ji na kapotu auta. „Tady je všechno o tom Finsterovi. Je to jenom člověk,“ otočil se vyzývavě na Simona. „Jsou tu informace o jeho obchodech, ženských, zvycích a neřestech. Není toho zas tak moc, ale jsem si jistý, že je to pořád daleko víc, než máte vy.“

Pak jako kdyby ho vztek opustil; široce se usmál. Nikomu by to nepřiznal, ale rád se vžil do role lovce, zvlášť když měl před sebou neobvyklou kořist. Radostně si zamnul ruce a zeptal se: „Tak pánové, jaký je plán?“

„Pracujeme na něm,“ odpověděl Michael.

Buschův úsměv zmizel: „Teprve na něm pracujete? To snad ne. Tak co budeme dělat? To mu ukážeme kříž a zařveme: Dej sem klíče?“

Bouře se vrátila a déšť odplavil poslední zbytky mlhy. Simon rozmísťoval v hotelovém pokoji kříže a přitom se modlil. Zapálil svíčky s latinskými nápisy. Jejich mihotavý svit vzbuzoval dojem, že jde o nějaké svaté předměty. Buschovi všechny ty rekvizity připadaly směšné, ale jeho dva kolegové se tvářili vážně.

„Můžu se zeptat, co to děláte?“ Busch ležel na posteli a v ruce držel pivo. Vzhledem k šílenství, které kolem něj panovalo, se rozhodl kašlat na svá pravidla týkající se pití alkoholu.

„Chráním nás,“ zašeptal Simon.

„Před kým?“

„Před temným zlem. Svatým předmětům se vyhýbá.“

„Tam, odkud pocházím, tohle nefunguje,“ ušklíbl se Busch. „Koho se to snažíte zaplašit? Drákulu?“

Simon se ani neobtěžoval vzhlédnout a soustředil se na práci. „Něco daleko horšího.“

„Vy opravdu věříte, že ho tohle zastaví? Ze nás to před ním ochrání?“

Simon přikývl.

Busch si povzdechl. „A my jsme tady jako v pasti.“ Vstal z postele a prohlížel si kříže. Nikdy neviděl tak pestrou sbírku. „A co když se pletete? Co když není tím, za koho ho máte? Co když je to jenom drsný podnikatel, co má pořádnou ochranku a podivnou slabost pro klíče?“

„Pak by to bylo snadné,“ řekl Simon. „Ale pro všechny případy…“ Otevřel tašku a vytáhl samopal Heckler & Koch.

„No dobře,“ Busch hledal podporu u Michaela, ale ten seděl nehnuté na židli. „Co jste to vůbec za kněze?“

Simon vytáhl další kříže. „Někteří kněží se starají o nemocné, jiní zpovídají a slouží mše. Každý plní úkoly, pro které má ty nejlepší schopnosti. A já? Já se všemi způsoby snažím chránit Boha.“ Ukázal na Michaela. „Kdybych ho zabil v Izraeli, když jsem měl tu možnost…“

„Cože?“ vykřikl Busch. „Vy jste se ho pokusil zabít?“

„Jste ochránce zákona. Chráníte společnost. Já jsem také ochránce zákona. Božího zákona. Když ho někdo poruší, tak zakročím. Jaký je mezi námi rozdíl?“

„Neopovažujte se nás srovnávat,“ procedil Busch mezi zaťatými zuby.

„Chtěl jste Michaela zatknout a poslat do vězení za to, že se pokusil zachránit svou ženu. Je to váš přítel, a stejně jste to chtěl udělat.“ Simon se k Buschovi obrátil zády a vyndal další kříže. „Zjevně si zákona ceníte víc než přátelství.“ Položil poslední kříž na místo a sáhl po bourbonu. „Já si cením svého zákona víc než života. I když někoho zbavím pozemského života, zůstane mu ještě ten věčný. Ale teď nás o něj připravil Finster.“

Bylo to zvláštní, ale Busch mu do určité míry rozuměl. Chápal, co chce říct. Nesouhlasil s jeho metodami, ale chápal ho. Jenže to nic nezměnilo na podstatě věci. „Naznačujete, že nám dábel sebral nesmrtelnou duši?“ Málem se rozesmál.

Simon nesnášel, když si z něj někdo dělal legraci. „Chcete nám pomoct? Tak mi raději věřte. August Finster znamená peklo.“

„Opravdu? Pobíháte tu a vykládáte tyhle zmatené bludy. S mým přítelem zacházíte jako s loutkou. Nutíte ho skákat tak, jak pískáte. Hrajete mu na city a využíváte toho, že mu umírá žena, stejně jako to udělal Finster.“ Buschovi se vzteky chvěl hlas a prstem zamával Simonovi před nosem. „Finster mu za to aspoň zaplatil.“

„Paule?“ řekl Michael a vstal. Už viděl Busche vybuchnout mnohokrát. Sice ho těšilo, že ho přítel tak zaujatě brání, ale nemohl nechat věci zajít příliš daleko. V tuhle chvíli potřebují spolupracovat, soustředit se na úkol, který je čeká.

„Dělá z tebe blázna. Copak to nevidíš?“ naléhal Busch na Michaela.

„Já vím, co dělám,“ řekl Michael.

„Opravdu? Mary je doma a potřebuje tě. Hrozně moc tě potřebuje. Já vím, že teď nemyslíš jasně, ale já ano. Musím tě dostat domů, než tě tu oddělají.“

„Paule, já vím, že dělám správnou věc. Prosím tě jako svého přítele, věř mi.“

Busch byl zdeptaný z toho, jakého nesmyslu se tu účastní. Málem je oba zabili a teď trčí v hotelovém pokoji, nemají žádný plán a venku se ochomýtá někdo, kdo jim usiluje o život. Ale viděl Michaelovi na očích, že je o své pravdě hluboce přesvědčený.

„Tak dobře, ale stejně nevěřím těm blbostem o zle, pekle a věčném zatracení…“

„Věříte, že existuje ráj?“ zeptal se tiše Simon.

„O to přece nejde.“

„Věříte v ráj?“ Simon tentokrát zařval.

„Jo!“ odsekl vztekle Busch.

„Tak proč je pro vás tak těžké uvěřit v peklo? To je přece jenom druhá strana mince.“ Simon se odmlčel a snažil se uklidnit. „Žertujete o něčem, čemu nerozumíte. Peklo je reálné a věčné.“ Teď šermoval Buschovi prstem před nosem on. „Ďábel není nějaká postava z hororu. Já bych si přál, aby to byl chlápek s rohy a kopyty.“ Simon mluvil velmi naléhavě. „Lidé si Satana představují různými způsoby: Dantovo peklo, devět kruhů, oheň a síra… Ale všechno to jsou nesmysly, pouhé výplody lidské fantazie. Nemůžeme pochopit krásu a spásu, která nás čeká v nebi, a stejně tak nedokážeme pochopit peklo. Je to temnota. Čisté zlo. Nezaslouží si žádné pojmenování.“

Zasmál se: „Zatím si to neumíte představit, ale než tohle skončí, budete vědět lépe než kdokoli na světě, co je opravdové zlo.“

24

Právě ve chvíli, kdy se Busch a Simon hádali, se na policejní stanici objevil Dennis Thal. Když ukázal papíry pro Michaelův převoz, policisté vypadali zmateně. Přehazovali si ho mezi sebou jako horký brambor a tvářili se, že potřebují tlumočníka, což ho neskutečně štvalo. A navíc mu všichni tvrdili totéž. Michael je pryč, už si ho někdo vyzvedl, podepsal papíry, takže už to není jejich problém. Thal pokaždé jenom přikývl a chtěl mluvit s někým dalším, výše postaveným. Když se propracoval až k náčelníkovi a ten mu informace potvrdil, Thal potlačil hněv a odjel. Popis muže, který Michaela odvezl, byl sice vágní, ale aby Thalovi bylo jasné, o koho jde, stačil jeden detail: Michaelův průvodce byl ein riesig grosser Bär – ohromný medvěd.

Vyšel na parkoviště a všiml si, že déšť ustal a mlha se rozplynula. Takže Busch je teď o krok napřed. Tohle ho ještě nabudilo a byl celý nažhavený. Michael je povinnost, ale Busch bude zábava. Chystal se to s nimi skoncovat, s oběma. A to, že je dostane najednou, tomu dodává půvab.

Málem zakopl o dvě těla ve zkrvavených šatech. Jeden z mužů ještě pořád v ruce svíral devítku. Thal se rozhlédl, nikde nikdo. Sklonil se k tělům a viděl, že rigor mortis zatím nenastoupil. Zaklel, protože mu bylo jasné, že Busche minul jenom o pár minut. Naštvalo ho, že mu zmizeli před nosem. Prohlédl si mrtvoly pořádně. Čisté průstřely hlavy; zranění určitě způsobil profesionál. Někdo Michaela chrání. Takže to možná bude ještě o něco větší zábava.

Thal neměl za úkol Michaela zabít. Měl jenom sledovat každý jeho pohyb. Jakmile zjistil, že je v podmínce, prostě začal vyšetřovat jeho probačního úředníka. Přilepit se na toho muže, který byl Michaelovi ze všech nejblíž, bylo až absurdně snadné.

Thal se už pět let skrýval pod maskou pracovníka oddělení vnitřních záležitostí. To mu umožnilo volný pohyb, protože má předstírat utajené vyšetřování. Uměl využít své průměrnosti. Prostřednost je v tomhle světě opomíjená. Pozornost se věnuje jenom těm výjimečným – úspěšným lidem nebo naopak úplným břídilům. Takže se ukryl v průměru. Nemohl si dovolit nežádoucí pozornost. Ohrozilo by to jeho jedinou vášeň.

Zabíjení.

V tom byl výborný a také za to byl výborně placený. Svět mu nepřipadal jako moc humorné místo, ale přišlo mu legrační, že je tak štědře placen za to, co mu přináší tolik uspokojení. Zaměstnavatel po něm požadoval, ať si najde práci, kde bude patřičně nenápadný. Oddělení vnitřních záležitostí bylo přímo dokonalé. Umožnilo mu strkat nos do všech vyšetřování, která ho zajímala, a případně manipulovat s důkazy. Vlastně se mu tam moc líbilo. Mohl prohlížet cizím lidem špinavé prádlo, měl moc zničit jim život. Co může být lepšího? Ale nejvíc miloval vedlejšáky pro bezejmenné lidi. Platili přímo královsky, a navíc mu ta práce přinášela uspokojení. Našel svou životní roli a exceloval v ní.

Vetřel se na policejní stanici v Byram Hills pod záminkou, že vyšetřuje jejich probační systém – zejména Paula Busche. Kapitán Delia byl tak nervózní a tolik se třásl o svou židli, že svého nejlepšího policajta bez váhání potopil a poskytl Thalovi všechny informace o jeho minulosti, záznamy, všechno. Hlavně mu však dodal spisy o muži, o kterého Thalovi šlo, o Michaelu St. Pierrovi.

Podle původního zadání měl Michaela hlídat, nikoli zabít, a to ho dráždilo. Busche od samého počátku nesnášel: jeho rodinnou idylu a pevné morální zásady. A od chvíle, kdy se ho Busch pokusil zbavit, se snažil najít způsob, jak ho zničit. Coby policajt, který kontroluje policajty, měl v popisu práce degradovat ty, již se něčím proviní. Nejlepší na tom bylo, že Buschovi podrazí nohy jeho šlechetné gesto, když pomohl příteli v podmínce. Thal ho nenechá vyváznout. Nejdřív mu zničí kariéru a pak život.

Když teď stál na parkovišti před berlínskou policejní stanicí, napadlo ho, že měl poslechnout svoje instinkty a zabít ho, když k tomu měl příležitost. Teď se všechno zkomplikovalo. Busch má Michaela a jsou pryč. Thal věděl, že si nemůže dovolit selhání, jinak bude bez práce, nebo dokonce mrtvý.

Michael odjel ze země dřív, než ho Thal stačil zadržet. A tak Thal dostal nové rozkazy. Srdce mu poskočilo radostí. Nesnášel, když měl někoho jen tak sledovat. Byl jako žralok, pořád na lovu. Když měl nečinně sedět, ubíjelo ho to.

Už neměl Michaela hlídat, měl ho zabít. A to taky udělá a zabije i Busche. A jestli ho ještě jednou naštvou, tak si možná udělá čas a navštíví i jejich rodiny. Mary si už aspoň nebude muset dělat starosti s rakovinou…

Od vlhkých stěn se odrážely kroky. Ve tmě se objevil plamínek sirky a rozzářil se doutník. Začala z něj stoupat oblaka dýmu a převalovala se pod stropem obrovské jeskyně. Vzápětí se plamínky zmnožily, jak se rozžíhaly svíčky, stovky svíček podél stěn. Za chvíli prostor rozzářilo světlo. Finster si vzal k doutníku brandy a prohlížel si svou sbírku umění. Pomalu se procházel a díval se na náboženské artefakty s hlubokou úctou. Každý kousek byl pečlivě prozkoumán, restaurován a katalogizován. Pýcha byla jeho oblíbeným smrtelným hříchem. Koneckonců je to jen sebevědomí a hrdost na vlastní úspěch – a on se svými úspěchy pyšnil hrozně rád. *

Bylo tu tři tisíce dvě stě osmdesát jedna předmětů; svoje nejoblíbenější vystavil na nejviditelnějších místech. Mnoho jich koupil od galerií a na aukcích. Pár výjimečných kusů našel v soukromých sbírkách. Když je nemohl získat koupí, použil jiný způsob. Takových předmětů tu bylo třináct a z těch třinácti jich devět pocházelo z chrámů.

Finster byl fascinován bohy a démony, na které současná „moderní“ víra pohlíží jako na primitivní mytologii. Hádes a Persefona, bohové podsvětí ze starého Řecka, Anubis, egyptský bůh mrtvých, Proserpina, římská bohyně podsvětí, Loki a Sigyn, nordičtí bohové. Uchvacovalo ho, že tito „temní bohové“ byli nahlíženi jako nedílná součást světa, nezbytná k udržení rovnováhy. Nebyli odsuzováni a zavrhováni. Lidé se jich báli, ale ctili je, považovali je za důležité. Byli obáváni a respektováni. Zato „moderní“ víra ponížila Pána temnot a zbavila se ho. Finster to nechápal a naplňovalo ho to hněvem.

V Indii se pro Kálí, nejtemnější bohyni hinduistického náboženství, dodnes slouží bohoslužby. Jsou jí nabízeny oběti a lidé k ní přicházejí prosit o pomoc. Její uctívači nejsou ponižováni. Když se stane něco zlého, nikdo si nemyslí, že dotyčného posedla Kálí. Může za to on sám. Finster miloval umělecké dílo, které odhalil v chrámu u Džajpuru a pod pláštíkem noci je odtamtud propašoval. Kálí na něm vztahuje šest rukou ke svým služebníkům, které stravují plameny.

„Vlad Naražeč“ byl úžasný olej od Rukaje, který se mu podařilo ukrást Ceausescovi. Ten sedmihradský kníže Finstera zaujal. Vlad Dracula nebyl bůh, jenom člověk. Ale byla to ta nejchladnokrevnější bestie, jakou si lze představit. Vojenský génius, který děsil své nepřátele, ale i spojence, prahl po moci a žíznil po krvi. Vítězný vojevůdce, který své triumfy oslavoval nabodáváním zajatců na kůl, jejich krev měla sloužit jako varování. Dokud jsou na světě lidé jako on, kteří násilí a zlo páchají jen pro své potěšení, ani není potřeba vnášet do něj žádné další zlo. Lidé si bohatě vystačí sami.

Pro lidi je zlo odjakživa zajímavější než dobro. Dívky si vždy vyberou frajera v kožené bundě, který má motorku a záznam v trestním rejstříku. Nikdy je nepřitahuje slušňák, co se hrabe v počítačích. Takhle je to vždycky. Herci si přejí hrát záporné role. Zloduši se prostě lépe ztvárňují než čítankoví hrdinové. Nikdo vám neuvede ani jednoho zajímavého dobráka, ale hned přijde aspoň na deset zajímavých lumpů.

Lidé jsou tak snadno čitelní. Stačí trocha peněz a sexu a už tají jako vosk. Finster byl vždy jen pokušitel, ne ruka, co drží zbraň.

Pokračoval dál svým soukromým Louvrem, až došel k místnosti, kde byly klíče a vedle nich malba nebeské brány. Charles dolů přinesl černý igelitový pytel a velký nůž.

Finster fascinovaně sledoval obraz. „A díval se a viděl, že je to dobré,“ zamumlal pro sebe.

Charles se postavil do rohu k visícímu tělu. Pytel položil na zem a rozepnul ho. Z těla vycházel mrtvolný zápach. Rozklad už začal. Charles uchopil pevně provaz a spustil Ellino tělo na zem. Odhrnul jí rusé vlasy z obličeje, který býval krásný, a sundal oprátku z opuchlého promodralého krku.

Finster si pořád zamyšleně prohlížel malbu nebeské brány. Pousmál se: „Vracím se domů.“

25

Kříže byly všude: na oknech, na dveřích, na zdech. Byly jich snad tisíce. Simon jimi vyplnil každý centimetr. Buschovi to připomínalo jednoho násilníka, kterého chytil před osmi lety. Ten měl zase celý pokoj vytapetovaný obrázky z novin a časopisů. Samé prepubertální dívky. Ale nejhorší bylo, že když Busch devatenáctiletého zmetka zatkl, kluk vůbec nechápal, co se děje, co udělal špatně.

Busch se Simonem seděli na podlaze a mezi nimi stála láhev whisky. Už tam bylo jenom na dně, takže měli konečně něco společného: oba byli namol.

„Otče, co děláš, když zrovna nebojuješ s dáblem a nezabíjíš lidi?“ blábolil Busch.

„Hraju šachy.“ Simon zněl lépe, ale jinak na tom taky nebyl zrovna dobře.

„Šachy jsou fajn, ale je to na mě moc myšlení.“

Simon se mračil a dlouze přemýšlel. „Mám rád fotbal.“

„No, to je lepší,“ ožil Busch.

„Ale ne americký fotbal,“ řekl Simon opovržlivě. „Kopanou.“

Busch ochabl. „My dva…,“ ukázal na Michaela, který si na posteli vykládal pasiáns, „…hrajeme starej dobrej americkej fotbal.“

„A jste dobří?“

„To teda jo,“ vyštěkl Busch.

„Musíte na to mít sílu.“

„Síla je nutná,“ přitakal Busch pyšně.

„A rychlost?“

„No jasně.“

„A co chytrost?“

„Naprostá nezbytnost.“ Pak se Busch zamyslel. „Aspoň zadák musí být chytrej.“

„A ty jsi zadák?“

Busch se zasmál: „Ne, já jsem jenom silnej a rychlej.“

Simon si lehl na břicho a natáhl k němu paži. „Jak silnej?“

Busch se zašklebil. Souboj v přetlačované mnohokrát vyhrál. Lehl si naproti Simonovi a popadl ho za ruku. „Tak co, padre, věříš si?“

„Na to vem jed.“ Simon ho pořádně stiskl.

„Tak ať je to zajímavější, řekněme o sto dolarů.“

„Sto babek,“ přijal Simon, jazyk ztěžklý alkoholem.

Michael se chvíli díval na ty dva kohouty, pak se zvedl a šel ke stolku s jídlem. Vzal dvě sklenice na víno, dramaticky si odkašlal a prohlásil: „To jsou kecy, pánové. Jestli fakt chcete vědět, kdo je silnější, tak to ještě trochu okořeníme,“ prohlásil a obě sklenky rozbil o okraj kovového stolku. Zůstaly z nich jenom dvě nožky ostré jako nůž.

Michael k nim došel a položil střepy na místo, kam jim dopadne ruka. Ten, kdo prohraje, se nabodne na střep a ostré sklo mu projede hřbetem ruky. „Tohle je lepší motivace než sto dolarů,“ usmál se.

Simon a Busch se na sebe podívali.

„Tak ukažte, jestli si věříte. Pokud nedůvěřujete sami sobě…“

Ani jeden se nepohnul.

„A ještě něco.“ Michael vzal karty a míchal je jako kouzelník. V mládí se naučil dva karetní triky a jeden si naštěstí pamatoval pořád. Udělal z karet vějíř a nabídl jim ho. „Vyberte si každý jednu.“

Simon s Buschem na sebe pohlédli a pak se natáhli pro kartu. Vůbec nechápali, o co jde. Po té dávce alkoholu byli celí otupělí.

„Podívejte se na ni…,“ vyzval je Michael.

Busch na kartu stěží dokázal zaostřit, ale byl si jistý, že má srdcového krále. Simon si vytáhl pikového spodka, rychle si ho prohlédl a pak si kartu přitiskl na prsa, aby ji nikdo neviděl. „Teď je zase vraťte,“ řekl Michael. Oba muži zastrčili karty zpátky do balíčku. Michael několikrát karty zamíchal a položil je na zem. Obrátil se na Busche: „Buď tak hodný a sejmi.“

Busch to udělal.

Michael se otočil na Simona: „Podej mi dvě vrchní karty.“

Simon mu podal karty rubem nahoru a Michael je položil pod rozbité skleničky.

„Vítězovu kartu jsem teď položil pod sklo poraženého,“ Michael hodil na zem stodolarovku. „Taky si vsadím.“

Simon s Buschem se nechápavě dívali na karty pod rozbitým sklem.

Busch se probral z transu: „Tak co, bojíš se, svatoušku?“

„Tebe rozhodně ne, Broskvičko.“

Busch se naštval. Zaklesli se do sebe rukama, levačkami se opřeli o zem.

„Odstartuj to,“ obrátili se na Michaela unisono.

Ten vzal jejich spojené ruce do dlaní a přesvědčil se, že jsou oba stejně daleko od rozbitého skla. Pak zašeptal: „Teď.“

Začali. Oba měli sílu, na rukou jim vystupovaly svaly, v očích měli vepsáno odhodlání. Zdálo se, že to bude trvat věčnost; paže jim vibrovaly jako běžící motor. Busch začal mít trochu navrch, sice jen nepatrně, ale přece. Mračil se, celé tělo se mu třáslo, ale pak Simon najednou přidal, vyrovnal to, a dokonce začal mít výhodu. Busch nikdy v životě v páce neprohrál, a teď se zdálo, že nad ním vyhraje opilý kněz.

Uplynula minuta.

Hleděli si upřeně do očí, pot jim stékal po čele a oba těžce dýchali. Ani jeden z nich nebyl zvyklý prohrávat. Začalo to jako opilecká sázka, ale teď se to změnilo v souboj, v němž oba rázem vystřízlivěli.

Pak začal získávat výhodu Busch. Nejdřív sotva znatelně, ale pomalu přibližoval Šimonovu ruku k rozbitému sklu. Raději by zemřel, než prohrál. Už měl Simona na půl cesty k porážce, a i když by to znamenalo prolít krev a zmrzačit mu ruku, Busch zaťal zuby a nepovoloval tlak. Nehnuté na sebe zírali a nevnímali ostré střepy. Najednou Simonová ruka přestala klesat. Šlachy na krku měl napjaté k prasknutí. Jeho ruka nehnuté visela pouhé centimetry nad sklem.

Uplynuly dvě minuty. Opouštěla je síla.

Busch sebral poslední zbytky energie a podařilo se mu Simona znovu přetlačit blíž ke sklu. Pomalu tlačil dál, milimetr po milimetru.

Simon už měl ruku těsně nad střepem, cítil ho na chloupkách. Nebál se bolesti, jenom porážky. Fyzická bolest by byla ničím ve srovnání s mučivou agónií z prohry.

Michael si byl jistý, že to tak daleko nedojde, ale teď jenom fascinovaně zíral, jak se schyluje ke krutému finále.

Byl to Busch, kdo na chvilku odtrhl pohled od svého protivníka. Podíval se na rozbité sklo a pak zpátky na Simona.

Ten se ani nehnul. Sklo se už dotýkalo jeho ruky a za chvíli určitě protne kůži. Ještě kousíček…

Busch ho pustil. Simonovi ruka z pevného sevření skoro vyletěla. Nikdo neřekl ani slovo. Busch se díval do země a třel si paži. Simon těkal pohledem ze skla na svou ruku a zpět.

„Tak dobře, tohle bylo snadné,“ Michael se sehnul a sebral peníze a nacpal si je do kapsy.

Oba se na něj zmateně dívali. Busch vytáhl kartu zpod rozbité skleničky a otočil ji. Piková sedma. Simon otočil tu svou – byla to srdcová osma. Ani jedna nebyla správná. Oba se udiveně a naštvaně podívali na Michaela.

„Copak jsi cvok?“ vyjel na něj Busch.

„Věděl jsem, že ve vás soucit přece jen převáží nad egem,“ odvětil Michael stroze.

„Tak moment. Počkej. Tys nevyhrál ani prd, kamaráde. Možná si myslíš, že jsi chytrák, ale ani jedna z těch karet nebyla ta správná.“ Natáhl k němu ruku. „Takže naval ty prachy.“

Michael ho ignoroval. „Půjč mi svůj nůž,“ řekl Michael. Simon na chvilku zaváhal a pak mu podal dlouhý nůž, který měl v pouzdře na lýtku.

Michael podal Buschovi balíček karet. „Výhod je do vzduchu.“

Busch na něj nechápavě zíral, a kdyby nebyl ještě pořád z alkoholu připitomělý, určitě by mu jednu vrazil.

„Tak dělej, výhod je pěkně vysoko,“ naléhal Michael.

Busch vydechl a vyhodil karty nahoru. Zdálo se, že víří ve vzduchu celou věčnost, a pak Michael s oslňující rychlostí hodil mezi padající černé a červené karty nůž a dvě přibodl ke stěně. Byly to pikový spodek a srdcový král. Obě karty, které si předtím vytáhli. Skvěly se připíchnuté na zdi a nůž po nárazu ještě pořád vibroval. Nastalo ticho. Nakonec ho s úsměvem přerušil Busch: „Proto je zadákem on.“

„Je to mazanej hajzl,“ zavrtěl Simon hlavou a třel si ruku. A poprvé za dlouhou dobu se usmál.

Michael se opřel, hodil si nohy na stůl a tvářil se spokojeně jako nažraná kočka. Vypadal, jako by právě přišel na to, jak vykrást Fort Knox. Zatímco se Simon s Buschem snažili zmrzačit si vzájemně ruku, on přišel na řešení otázky, která je všechny trápila.

Věděl, jak dostat klíče.

Ve dvě hodiny ráno pořád ještě lilo. Hotelová hala byla pustá. Torre Erickson sem přijel ze Švédska na letní brigádu. Řekl si, že do příštího roku, kdy mu bude jednadvacet, stihne procestovat celou Evropu. Berlín se mu zdál dobrým výchozím bodem a hotel Friedenberg mu jako jediný nabízel dostatek volného času. Noční směny sice byly otrava, ale dokázal se s tím vypořádat. V noci neměl skoro žádnou práci. Občas někdo hledal na poslední chvíli ubytování nebo se chtěl najíst, ale jinak se mezi půlnocí a šestou ráno nedělo vůbec nic.

Trochu ho překvapilo, když do haly vešel úplně promočený muž. Kašlal a strašně se motal. Torre si říkal, že ten chlápek potřebuje kafe a pořádně se vyspat. Nikdy neměl strach, protože měřil skoro dva metry a ocelové svaly měl vytrénované horolezectvím a ragby. Už dokázal vyhodit spoustu opilců. Ale samozřejmě začal pěkně zdvořile. „Můžu vám pomoci?“ zeptal se dokonalou němčinou.

Opilec se dopotácel k recepci a zjevně nerozuměl otázce.

„Venku asi pěkně leje, co?“ zkusil to Torre tentokrát anglicky.

Ale znovu ani slovo. Muž se opíral o pult a promáčel noviny i knihu hostů. „Hledám Johna Smithe,“ vypravil ze sebe.

„Je mi líto, ale všichni hosté spí,“ řekl Torre už trochu podrážděně.

„On mě čeká.“

Torre si řekl, že to jsou jenom opilecké žvásty. „Můžete mu nechat vzkaz. Ráno mu vyřídíme, aby vám zavolal.“

Torre vůbec nepostřehl, jak se to stalo, měl spíš strach, aby mu muž nepozvracel recepci. Ale než stihl mrknout, vytáhl opilec zbraň a přiložil mu ji k čelu.

„Chci vidět knihu hostů, prosím,“ poručil mu úplně normálním hlasem.

Takže to nebyl opilec, ale to na věci nic neměnilo. Torre si pomyslel, že ho ten chlap určitě zabije, pokud mu nevyjde vstříc. Jenže když je vám dvacet a jste frajer, tak se smrtí jako s alternativou vůbec nepočítáte. Torre věděl, že také dokáže být rychlý.

Než se muž nadál, Torre mu vyškubl zbraň.

„Tak ty na mě jdeš s pistolí, ty hajzle?“ úspěch Torra povzbudil. „Máš kliku, že ještě nejsi mrtvej.“ Mířil muži přímo na srdce.

„To bylo hezky rychlé,“ řekl muž a Torre se pyšně pousmál: „Když si něco začneš s nejlepším…,“ ale už větu nedokončil, kulka ho odhodila dozadu a velká část hlavy se mu rozprskla po zdi. Ani si nevšiml, že muž vytáhl druhou pistoli.

Dennis Thal si vzal z recepce knihu hostů a zastavil se pohledem u Jidáše Iškariotského. To je tedy průhledné.

Ve dvě patnáct ráno se Michael s Buschem váleli jeden na gauči a druhý na podlaze. Byli tak zmoženi pitím, že se už ani nedokázali dostat do postele. Simon na tom byl jinak. Rázoval po pokoji. Poslední hodinu trávil kontrolou zbraní. Všechny byly nabité a připravené. Michael jim vysvětlil plán. Simonovi se zdál proveditelný, když na tom budou pracovat všichni tři. Pořád si ho v duchu procházel krok po kroku. Nemůžou udělat ani chybičku, protože další šanci už nedostanou.

Thal vystoupil z výtahu. Chodba byla prázdná. Na všech dveřích byly visačky „Nerušit!“ a objednávka snídaně. Několik prázdných vozíků tu čekalo, až si je vyzvedne poslíček.

Pokoj číslo 1283. Thal šel kus chodbou, pak zahnul doleva. Zkontroloval si obě zbraně. Ten kluk v recepci si ani nevšiml, že na té svojí má pojistku. Blbec. Kdyby si nehrál na hrdinu, mohl být ještě naživu. Jen by ho omráčil, takže by z toho vyvázl s bolením hlavy. Ale každý chce hned být superman.

V jedné ruce měl glock a v druhé magnum. V pokoji jsou tři: St. Pierre, Busch a nějaký kněz. Tohle zjistil od šéfa. „Na toho kněze pozor,“ řekl mu. To přišlo Thalovi zábavné.

Pokoj číslo 1283. Stál před dveřmi a chvilku se koncentroval. Chystal se vykopnout dveře.

***

Simon ležel tiše na posteli a pořád ještě trochu cítil účinky alkoholu. Potřeboval si odpočinout, ale bude to muset zvládnout s otevřenýma očima. Světlo dvou svící místnost ozařovalo jen spoře. Byl po všech těch letech unavený. Nikdy nestál o přátelství, protože si ho nemohl dovolit. Ale dnes večer na chvíli pocítil, že by to časem mohlo být jinak. Možná by nemusel žít tak osaměle, mohl by si najít přátele a možná i vést normální život. Nemusel by žít v celibátu. Celé roky se trápil a žil jen tím, aby pomstil matku – ale teď se mu zdálo, jako by bolest konečně polevovala. Třeba má ještě šanci.

Najednou vystřelil z postele. Něco zaslechl. Podíval se na oba spáče, ale ti se ani nepohnuli. Sáhl po pistoli na nočním stolku a připlížil se ke dveřím. Srdce mu bušilo až v krku. Ticho bylo téměř absolutní. Ze by se mu jenom něco zdálo? Možná je paranoidní. Vždy pracoval sám a teď má dva komplice. Opilé a spící komplice.

Pak to uslyšel znovu. Někdo šel potichu po chodbě. Simon měl celé tělo napnuté. Vytáhl pistoli a zamířil na dveře pokryté kříži zhruba tak ve výši hlavy. Kříže nefungují vždycky.

Thal ještě jednou překontroloval pistole. Předpokládal, že mu budou stačit jenom tři výstřely. Nečekal, že by to vzbudilo nějaký rozruch, protože měl tlumiče. Za minutu bude po všem. Chytí letadlo v šest ráno a večer bude ve Státech. Jeho zaměstnavatel mu nabídl takovou sumu, že do smrti nebude muset pracovat, jestli ty tři chlapy dostane.

Kopl do dveří a ty se rozlétly. Vběhl dovnitř, zbraně v pohotovosti.

26

Už uplynuly dva dny a od Michaela ani slovo. I když ji Jeannie ujišťovala, že všechno bude v pořádku, Mary byla vyděšená. Tušila, že se ocitl v bryndě, a to v pořádné bryndě. Kdyby jí mohl zavolat, tak by to určitě udělal.

A ona umírá. Šlo to rychle. Metastázy měla už všude. Začaly jí prudké bolesti a byla čím dál závislejší na morfinu.

Včera ráno podepsala proti vůli doktorů revers. Chtěla být chvilku doma mezi svými věcmi a přála si právě tam uvítat Michaela. Vyzvedla si Otise i kočku od paní McGintyové, která se jí snažila pomoci ze všech sil. Nosila jí pořád polévku a saláty. O Maryině nemoci se ani slůvkem nezmínila. Sama už poznala bolest a umírání a věděla, jak nejlépe být užitečná.

Když Mary vstoupila do pracovny, uviděla, že stůl je zavalený nepořádkem – novinové články o nějakém německém podnikateli, fotky, časopisy… To bylo v příkrém rozporu s Michaelovou puntičkářskou povahou. Očividně odjel ve spěchu. Podezírala ho, že se vrátil ke starému životu. Před lety, když zjistila, jaký život Michael vede, zakoušela pocit zrady a byla bez sebe vzteky. A i když mu odpustila, trvalo dlouho, než mu začala zase věřit. Když teď viděla na stole všechny ty papíry, měla čím dál silnější podezření, že porušil slib, který jí kdysi dal. Ale věděla, že ji miluje a nikdy by ji nezradil. Ať už udělal cokoli, nepochybovala, že k tomu měl dobrý důvod.

„Haló!“ ozvala se Jeannie z předsíně.

„Tady jsem.“ Mary srovnala papíry na hromádku a strčila ji do spodní zásuvky. Když odcházela z pracovny, všimla si něčeho na zemi. Nevěděla, co to je, a tak to zvedla. Srdce se jí zastavilo, když uviděla nápis Majetek vězeňské služby. Michael má větší problémy, než si myslela.

„Přinesla jsem ti něco k jídlu,“ řekla Jeannie.

Mary nevěděla, co má říct. Nemůže se jí svěřit se starostmi o Michaela, aspoň zatím ne. Pak ji napadlo, že o tom Jeannie možná ví a Paul že ho jel zatknout. Zaplašila ten nápad a schovala si ten pásek do kapsy.

Kuchyň patřila k Maryiným oblíbeným místům. Nebyla velká, ale Mary to stačilo. Hrozně se jí líbila dubová kuchyňská linka a nablýskané spotřebiče. Milovala vaření a považovala ho za umění – stejně jako malířství a sochařství vyžadovalo talent a trpělivost. Taky to byla svým způsobem věda, především chemie. O něco víc tohohle či onoho, a všechno je zkažené. Strašně ráda připravovala Michaelovi večeře. Možná to zní příliš tradičně a neshoduje se to s ženskou emancipací, ale to jí bylo fuk. Prostě ji to těšilo.

„Můj Bože,“ vzdychla Jeannie. „Kde se tu všechno to jídlo vzalo?“

Mary vařila celý den. Zjistila, že je to pro ni nejlepší relaxace. Lednice už praskala ve švech. „Říkala jsem ti, že vařím jak blázen.“

„A kdo to sní?“

Mary užuž chtěla říct, že Michael, ale pak se podívala jinam.

Jeannie ji nechtěla rozesmutnit, a tak otázky okamžitě zalitovala. Vzala ji za ruku: „Volal Paul.“

Mary okamžitě ožila: „Našel ho?“

„Ano. Mluvila jsem s ním po poledni, jsou oba v Berlíně v hotelu.“

„Co říkal?“

„Nic moc, hrozně spěchal. Říkal, že jsou v pořádku a že se za pár dní vrátí.“

„Máš na ně číslo?“

„Neřekl mi ho,“ usmála se Jeannie.

Mary znala Jeannii dost dlouho, aby věděla, že má něco v rukávu.

„Řekněme, že v naší domácnosti není jenom jeden detektiv.“

„Ty jsi mazaná,“ ušklíbla se Mary. „Tak jim zavoláme?“

„Mají právě noc.“

Mary se na ni podívala trochu zklamaně, ale pak řekla: „Zavoláme jim hned ráno. Aspoň víme, že jsou v pořádku.“

Jeannie si tím ale nebyla moc jistá. Paul tvrdil, že všechno je v pohodě, ale že ještě musí něco rychle zařídit. A to jí právě nesedělo. Měl jenom přivézt Michaela. Nic zařizovat neměl… Mary nachystala stůl a podávala žebírka s novými bramborami a salátem, který jí donesla paní McGintyová. Při jídle moc nemluvily, jenom o dětech a horku, které teď udeřilo.

Bylo osm hodin, ale Mary se cítila unavená, jako by už minula půlnoc. Vyčerpání se dostavilo hrozně rychle. Léky ji připravily o všechnu energii.

Přesunuly se do obýváku na gauč a jedly dezert. Konverzace vázla. Mary by hrozně chtěla mluvit s Michaelem. Ulevilo se jí, že je s Büschem, ale potřebovala ho slyšet na vlastní uši.

Jeannii to došlo, vyndala z kabelky kousek papíru a začala vytáčet číslo.

„Je moc pozdě,“ vrtěla hlavou Mary.

„Jo?“ namítla Jeannie bojovně. „Nevím, jak to chodí u vás, ale mě manžílek probudil uprostřed noci nejednou kvůli mnohem míň důležitým věcem. Přežije to.“ Vytočila číslo a předala telefon Mary. „Tohle je přímá linka do jejich pokoje.“

Mary se sevřel vzrušením žaludek. Říkala si, že přece jenom dnes lépe usne, když bude vědět, že je manžel v pořádku. Telefon zazvonil podruhé. Mary měla pocit jako dítě, které se nemůže dočkat vánočních dárků. Další zazvonění. Podívala se na Jeannii. Teď už se musela do úsměvu nutit, dostávala strach. U nich je čtvrt na tři ráno, proč to nezvednou?

Jeannie se mrkla na číslo. Byla si naprosto jistá, že ho vytočila správně.

„Asi šli na drink,“ snažila se zalhat.

Mary měla čím dál větší strach. Nemohla si pomoct, ale z očí jí tekly slzy. Nejsou v hospodě, stalo se něco hrozného. Telefon zazvonil znovu.

V tanečním klubu Die Hühle der Härte – Doupě neřesti – to o půlnoci začínalo žít. Byl to zavedený podnik, který navštěvovala evropská smetánka. Exkluzivní místo, kde se bohatí mohli pochlubit svými penězi a vlivem. Nacházel se v budově, která jako jedna z mála přežila obě světové války. Původně to byla opera postavená za vlády císaře Viléma. Na několika patrech se tu nacházely různé taneční scény a salonky. V srdci klubu se vypínalo obrovské pódium, kde se měnila scéna každý den podle toho, co se zde odehrávalo. Jednu noc to byla poklidná venkovská krajina, příští třeba ponurá středověká vesnice. Dneska byl tématem starý Řím: byla tu kulisa Kolosea, kde gladiátoři bojovali se lvy a ženy v tógách omdlévaly do náruče hrdinným válečníkům. Světla tančila po stropě a dodávala tančícímu davu atmosféru bizarní orgie. Tohle byla dekadence, o které se římským císařům ani nesnilo.

Na balkonech se tísnili fotografové, kteří se snažili ulovit nějaký senzační snímek. Plazily se tu po sobě mladé krásné páry všech sexuálních orientací. S mravností si tu nikdo hlavu nelámal.

Z reproduktorů duněla jakási eklektická směs diska, nové vlny, techna a punku. Finster tančil se dvěma nádhernými dívkami: Audrey a Vaughn. Potkali se ve dveřích a už spolu zůstali. Vaughn neměla ani ponětí, kdo je ten muž v obleku od Armaniho, ale Audrey si ho všimla, už když přicházely, a věděla, o koho jde. August Finster, úspěšný, slavný a hlavně bohatý. Dívky se znaly od dětství, které prožily v Londýně, a byly nejlepší kamarádky. Vypadaly skoro jako dvojčata. Obě měly šaty od Prady, boty od Gina a náhrdelník s diamanty od Cartiera. Daly se rozpoznat jen podle vlasů. Audreyiny byly černé jako noc, kdežto Vaughn měla bohatou blond hřívu.

Obě přemýšlely, co by jim tahle trojka mohla přinést. Vůbec se nepovažovaly za děvky. Jenom se dobře bavily s pány. Milovaly mocné a bohaté muže, kteří si mysleli, že jsou vládci vesmíru. Ony totiž také měly moc, primitivní a účinnou. Uměly i sebedůležitějšího chlapa přimět škemrat.

Ale tenhle byl jiný. Většina mužů potřebovala moc, aby skryli svou nejistotu. Ale tenhle si byl vědom své síly a demonstroval ji jenom v krajním případě. Vyzařovalo z něj nekonečné sebevědomí. Jednu chvíli měla Vaughn pocit, že by tentokrát možná měla odejít. Cítila v žaludku tlak, který určitě nebyl z koksu, co si koupila od Phillipy na záchodě. Tenhle chlap byl opravdu jiný. Měla pocit, že prohlédl jejich sexuální manipulace a vidí jim až do žaludku.

Ale pak ji to přešlo. Nikdy neměla trávení v pořádku a při dnešních cenách šatů a drog se člověk musí snažit.

Finster tančil výborně. Byl to vítězný tanec a v žilách mu proudil adrenalin. Brzy dosáhne svého cíle, brzy bude svobodný. Dal rozkaz ty tři muže zabít – původně se mu nechtělo, ale už nemohl déle riskovat. Simon ho znechucoval, a kdyby mohl, s radostí by stiskl kohoutek osobně. Jejich cesty se už několikrát zkřížily a ten kněz se tvářil, jako by jeho jediným životním úkolem bylo zbavit se Finstera. No, teď mu to zatrhne.

Michael byl něco jiného. Toho si docela oblíbil. Většina lidí před překážkami couvne, on ale ne. Byl nezlomný a to se Finsterovi líbilo. Bohužel je okolnosti postavily proti sobě a Michael byl ten nejhorší myslitelný protivník, protože jeho motivací byla láska. A proto Finster, ačkoli nerad, musel nařídit i jeho likvidaci.

Ten policajt mu byl srdečně ukradený, jenže Thal naléhal, že musí taky zemřít. Thal byl strojem na zabíjení. U člověka se Finster s ničím podobným ještě nesetkal. Lidský život pro Thala nic neznamenal a utrpení ostatních ho těšilo. Byl to dokonalý zaměstnanec, přesný, nelítostný, výkonný. Zajímalo by ho, co by Thal říkal, kdyby věděl, kdo je jeho šéfem.

Ten rozkaz mu nedělal těžkou hlavu. Smrt je koneckonců nevyhnutelná, dřív nebo později potká každého. Ti muži pro něj byli stejně bezvýznamní jako mouchy. Je potřeba se jich zbavit, aby se Finster mohl vrátit domů.

Hudba duněla a Audrey přinesla další pití. Už dvě hodiny nepřetržitě tancovali, pot z nich jen lil.

„Vy jste nebezpečné holky,“ usmíval se na ně Finster a díval se, jak se ty dvě společně vlní do rytmu.

„Máme bohatou praxi,“ Vaughn se snažila překřičet hudbu.

„A jak často takhle trénujete?“

Dívky se usmály.

„Tak to bych si vás měl vyzkoušet,“ křikl Finster.

A tancovali dál.

27

Dveře se rozlétly a narazily do zdi. Vletěl do tmavého pokoje s prstem na spoušti. Snažil se rozpoznat cíle.

Nikdo tam však nebyl. Ani živá duše. Pokoj stěží mohl být prázdnější. Thal nic nezanedbal a pečlivě všechno prohledal. Vlezl na toaletu, do koupelny, podíval se pod postel i do skříně. Ale nikde ani noha. A bylo jasné, že tu nikdo ani nebyl. Jak to, že zmizeli? Jak se o něm mohli dozvědět? Pokoušel se srovnat si to v hlavě. Recepční byl po smrti dřív, než stihl někoho zburcovat, hala byla prázdná. Nikoho cestou nepotkal. A stejně teď má problém. Jeho šéfovi se to rozhodně nebude líbit a to ho děsilo. Dobře věděl, co ho čeká, když nesplní úkol, a rozhodně to nehodlal nechat zajít tak daleko. Když vypátral ty tři sem, určitě se mu je povede vypátrat zase.

Okolní ticho najednou prolomilo zazvonění telefonu. Telefon v hotelu ve čtvrt na tři ráno… a nezvonil daleko.

Simon čekal, až se rozletí dveře, a ruka s pistolí se mu ani nezachvěla. Vyprázdní do vetřelce celý zásobník, ať je to kdokoli. Není čas zjišťovat, zda je to přítel, či ne. Ostatně ve čtvrt na tři k vám přítel nevrazí.

Ale nedostal k tomu příležitost. Nikdo dovnitř nevletěl. Ten zvuk se ozval o podlaží výš.

Simon se zapsal do tří pokojů v hotelu pod různými jmény, aby zmátl případné pronásledovatele. Vybral jedno jasné jméno z bible. Byl to starý trik. Další dva pokoje zamluvil pod zcela běžnými jmény.

Teď sklonil zbraň. Nemají moc času. Ten trik jim dá náskok jenom pár minut.

Když zazněl telefon, Simonovi málem vyskočilo srdce z hrudi. Michael i Busch se okamžitě probudili a Michael po telefonu sáhl. Simon ho stačil zarazit, než sluchátko zvedl, a zavrtěl hlavou. Telefon zazvonil ještě jednou.

Busch s Michaelem si teprve teď všimli, že Simon má v ruce pistoli.

„Co se děje?“ zašeptal Busch.

Simon si položil prst na rty a zavrtěl znovu hlavou. Telefon zazvonil potřetí. Busch se na Simona tázavě podíval, ten ukázal na strop a zašeptal: „Musíme vypadnout.“

Oba byli sice zmatení a vyčerpaní, ale hned to pochopili, popadli svoje věci a pomohli Simonovi sbalit tašky se zbraněmi.

Simon se řítil po dálnici, po jedné z mála legálních závodních drah na světě. Předjela je jenom BMW osmička, jinak bylo jeho Audi TT neporazitelné.

„Kam jedeme?“ chtěl vědět Busch, který seděl na zadním sedadle jak na jehlách.

„Zkusíme zajet do nějakého motelu za město,“ řekl Simon a nespouštěl oči z dálnice.

„A jak víme, že nás zase nenajdou?“

„To nevíme.“

Busch nikdy nezažil život na druhé straně zákona a teď se mu to nelíbilo. Sice mu stoupl adrenalin, ale prostě se lépe cítil jako lovec než jako kořist.

„Tak takovýhle jsi vedl život?“ zeptal se Michaela, který seděl vzadu vedle něj.

„To volala Mary,“ řekl Michael spíš pro sebe.

„Už ji brzo uvidíš, říkal jsi přece, že budeme za osmačtyřicet hodin doma.“

Michael se otočil k Buschovi a usmál se. „Že tě nikdy nenapadlo, že budeme spolu podnikat něco takového?“

Ani jednomu z nich neunikla ironie téhle situace.

„Jsi si jistý, že víš, kde bude Finster zítra večer?“ zeptal se Simon.

„Za to ručím,“ odpověděl Busch a pak se otočil na Michaela. „Vezmeš mě do toho svýho krámu, až mě vyhodí od policie?“

„Nech toho, nic se ti nestane. Prostě mi věř.“

„Jo, to už jsem udělal a koukej, kam jsem to dopracoval,“ Busch rozhodil ruce. Hnali se teď po dálnici dvoustovkou.

„Jsem tvůj dlužník.“

„Však já ti předložím účet.“ Busch se naklonil k Simonovi: „Víš, kdo oddělal toho recepčního?“

„Nemám ponětí.“

„A uvědomuješ si, koho budou policajti podezírat, až najdou ten pokoj, co je v něm víc křížů než v kostele?“

„Hmm.“

„Zřejmě nás už hledají…“

„Hmm, ale nevědí, kdo jsme.“

Busch nevypadal zrovna moc přesvědčeně.

„Já už jsem v podobné situaci byl a tvůj kamarád Michael určitě taky,“ prohlásil Simon.

Busch se na Michaela podíval a ten váhavě přikývl.

„Finster tě chce zlikvidovat,“ řekl Busch.

„Jsem blahem bez sebe, že je o mě takový zájem,“ opáčil Michael.

„Jen se nevytahuj. Chce nás oddělat všechny.“ Simon pevně svíral volant a plyn sešlápl až k podlaze.

„To je mi hned líp.“ Busch se díval z okénka a sledoval, jak krajina ubíhá zběsilou rychlostí.

„Dívej se na to z té lepší stránky – vyvázli jsme z toho hotelu,“ řekl Simon.

Busch ztrácel smysl pro humor. Někdo ho chtěl zabít. Před týdnem by něčemu takovému ani nedokázal uvěřit. Pro svého přítele by udělal hodně a vždycky si říkal, že by za něj položil i život. Když se to ale stane realitou, je to jiné. Ještě nikdy nebyl na útěku.

Ve dvě sedmnáct stál Thal uprostřed pokoje, který byl celý ověšený kříži. V obou rukou pevně svíral pistole a snažil se tu podívanou nějak strávit. Zvuk telefonu, který ho sem zavedl, konečně ustal. „Co to je, do prdele?“ Na víc se nezmohl.

Věděl, že je ve správném pokoji. Ale co to je za nesmysly s těmi kříži? To mají někoho zahnat? Drákula a vlkodlaci neexistují, ale někdo je sem přesto pověsil a nebylo to kvůli modlitbě. Na tu vám stačí jeden, to si ze své episkopální výchovy pamatoval. Tyhle byly na ochranu. Už dávno ztratil víru. Bůh je jenom pro slabé a ustrašené, kteří se bojí temných koutů. Jenže desítky křížů měly nějaký účel, měly odehnat něco, proti čemu jsou běžné zbraně bezmocné. Ale co?

Než si to stačil promyslet, uslyšel za sebou hlas zařvat německy: „Halt!!!“

Thal nic takového neudělal. Policista byl mrtvý dřív, než dopadl na podlahu. Thal si v duchu nadával, že přestal dávat pozor.

Neměl čas, aby pokoj prohledal. Popadl pár křížů a doufal, že na to přijde později.

Běžel po chodbě a zbraň si schoval za opasek. Stiskl knoflík výtahu. Nejlepší bude chovat se normálně a pokusit se jakoby nic odejít přes halu. Když se dveře výtahu otevřely, nastal dramatický obrat v jeho plánu.

Na Thala mířili zbraněmi tři policisté. Okamžitě zvedl ruce do vzduchu a předstíral, že se klepe strachy.

„Je mrtvý…, mrtvý,“ řekl roztřeseným hlasem a ukazoval do chodby.

Dva policisté se rozeběhli tím směrem.

„Jsem Američan. Běželi dolů po schodišti,“ hlesl Thal a slzy se mu valily po tvářích. Byl pyšný na to, jak dokáže zvládnout každou situaci. A těšilo ho, jak ho za opaskem na zádech pálí dvě rozžhavené hlavně pistolí. Skoro by přísahal, že cítí spáleninu.

Policista byl zelenáč jménem Schmidt, kterého povolali jako posilu. „Prohledejte schodiště,“ řekl německy do vysílačky. Pak přistoupil blíž k Thalovi a zeptal se lámanou angličtinou: „Jak vypadali?“

Thal chvilku uvažoval, že by mu popsal Michaela, Simona a Busche, ale pak to zamítl. Ne ne, on je potřebuje nechat v klidu, a ne aby po nich šel ještě někdo jiný. Začal cosi blábolit a celý se rozklepal.

„Můžete dát ruce dolů a…,“ spustil Schmidt.

Ale přerušily ho výkřiky kolegů, kteří právě vešli do pokoje, kde ležel mrtvý policista. U Schmidta převládla morbidní zvědavost a vyrazil jejich směrem, ale nepřestával na Thala mířit. Nahlédl dovnitř a uviděl svého kolegu Jona Reiberga ležet v kaluži krve, jeho levá noha sebou ještě cukala v křeči. Nemohl od té scény odtrhnout zrak. Když se podíval zpátky, viděl, že Thal drží v ruce malý křížek, mne ho v ruce a brečí jako děcko. Schmidt se otočil zpět do pokoje a všiml si, že jeden z policistů zvrací v koutě. Celý ten výjev mu připadal neskutečný – tím spíš, když další z policistů náhle zakolísal a otočkou se svezl k zemi.

Schmidt ani neucítil, když mu kulka provrtala srdce, a výstřel slyšel jakoby z velké dálky. Viděl jako ve zpomaleném filmu, jak to oba kolegové koupili a spadli na zem. Napadlo ho, že je divné, jak ten chlap nepřetržitě pálí z pistolí a přitom se mu po tvářích koulejí slzy. A co se stalo s tím křížem, co měl v ruce? Schmidt padl na kolena, cítil se strašně unavený, ale žádnou bolest nevnímal. A pak si všiml všech těch křížů. Jak to, že je neviděl hned? To je jedno. Padl na zem a život z něj rychle vyprchával. A potom umřel mezi tím neuvěřitelným množstvím křížů.

Thal strhl Reibergovi odznak a vyběhl tři patra nahoru. Vletěl do chodby a zabušil na dveře číslo 1474, na kterých stejně jako jinde visela cedulka NERUŠIT!

Ozval se popuzený anglický hlas: „Ježíšikriste, co se děje?“

Thal mlčel a počkal, až se muž doštrachá ke dveřím. Po třiceti vteřinách se dveře pootevřely a Thal mu strčil pod nos Reibergův odznak. „Promiňte, pane,“ napodobil německý přízvuk.

„Co se tu kčertu děje, hoří, nebo co?“

„Jen si s vámi potřebuji promluvit.“

28

Právě vycházelo slunce a bavorská krajina se vynořovala z ranní mlhy. Michael s Buschem seděli na ohradě a pozorovali obrovské stádo krav. Musely jich tam být aspoň tři stovky, vychutnávaly si zelenou pastvu a bylo jim jedno, jaký osud je čeká. Michael jim skoro záviděl, že o budoucnosti nevědí nic.

Simon si v půl čtvrté ráno pronajal pokoj v malém hotýlku s výhledem na louku. Stařičký recepční s ním chvilku poklábosil, jak stále méně lidí v něco věří a celá generace je propadlá jenom televizi. Simon mluvil německy perfektně a navíc si oblékl kněžský kolárek, čímž rozehnal veškerá podezření, která by mohla vzbudit jeho pozdně noční příjezd. Hala vypadala, jako by se v ní asi dvacet let nemalovalo. To jim vyhovovalo, protože si přáli nenápadný hotýlek. Simon si vzal klíč a poděkoval recepčnímu, který se posadil do houpacího křesla a usnul dřív, než Simon stihl zavřít dveře.

Hotelové pokoje měly pod okny begonie, které pěstovala manželka recepčního. Simon požádal o pokoj vzdálený co nejvíc od silnice, aby měl klid na meditaci a modlitbu. Pak zavolal Busche a Michaela a zamkl za nimi dveře. Místnost byla spartánsky zařízená: dvě postele, skříň a koupelna.

Dohodli se, že budou držet hlídky, Michael si vzal první. Tentokrát neměli žádné kříže, jen zbraně.

Plány rozhodně neměnili – za čtyřiadvacet hodin ukradnou klíče. Každý měl svou roli; velet akci bude Michael. Byl to jeho plán a měl s podobnými operacemi největší zkušenost.

Ráno se vyjasnilo, Michael se zhluboka nadechoval čerstvého vzduchu a chtěl si tuhle chvíli vychutnat. Vzduch byl nádherně čistý a Michael cítil slabý závan dobytka. Pořád si v hlavě procházel jednotlivé body plánu. Nic nenechal náhodě a doufal, že jim bude přát štěstí.

„Jak se daří Mary?“ zeptal se Busch a natáhl si nohy na sloupek ohrady. Vypadal skoro jako John Wayne, který obhlíží své stádo.

„Nechala se propustit z nemocnice.“

„To je skvělé. Je doma?“

„Asi jo. Teď je tam jedna ráno. Nebudu ji budit, potřebuje se pořádně vyspat. Zavolám jí po obědě.“

„Jsi si jistý, že nechceš domů? Zbavíme se toho frátra a večer tam můžeme být.“

Michaela už tohle samozřejmě taky napadlo. Myslel na to vlastně pořád. Třeba se tu honí za nějakými přeludy. K čemu to všechno je? Neměl by odjet a nechat Simona, ať zkusí ukrást klíče sám? Michael chtěl jenom Mary. Mají před sebou už jen tak málo času a on jím plýtvá tady v Německu. Užíral se pocity viny. Není to fér. Mary ho potřebuje a on ji taky. Ale pak se pokaždé rozhodl zůstat. Nemůže riskovat, že Mary zemře ve chvíli, kdy zničil všechno, v co věřila. Pochybnosti o tom, jestli dosáhla spásy, by ho trýznily po zbytek života.

Byla by to všechno jeho vina.

Podíval se na Busche: „Jestli chceš jet domů, tak to pochopím.“

„Ani za nic…,“ usmál se Busch. To riziko ho vzrušovalo. Konečně pochopil, jak se cítil otec, když se vydával na moře. Bylo úžasné nevědět, co člověka čeká za obzorem. Vědomí rizika a nebezpečí mu zvedalo hladinu adrenalinu.

Mary se vzbudila v pět hodin. Už nedokázala usnout, a tak se přinutila vstát a jít do sprchy. Horká voda z ní smývala strach. Od chvíle, kdy Michael odjel, se jí vrátily noční můry. Z nemocnice ji vyhnaly především zlé sny, teprve pak vše ostatní. Potřebovala se vrátit do bezpečí známého světa, kde se jí podaří zbavit se úzkosti.

Sny začínaly vždycky stejně. Byli s Michaelem, zdraví a šťastní. Smáli se a tancovali v Country House, v jejich oblíbené restauraci. Viděla to úplně živě. Pak byli doma, milovali se a tiše hrála hudba. Bylo to krásné, a najednou se z ničeho nic propadla na nejhorší místo, jaké si dovedla představit.

I když tam nebylo světlo, věděla přesně, že tam je ON. Ten muž. Kroužil kolem ní, očichával jí vlasy, cítila na krku jeho palčivý dech. A pak jí zašeptal do ucha: „Mary, Mary…, kam zmizel tvůj manžel?“

Snažila se zakřičet, ale nevydala ani hlásku. Byla naprosto ochromená, neschopná vzdorovat. Chtěla udeřit tu bytost, co kolem ní pořád kroužila, ale nemohla se ani hnout. A byl tu ještě někdo. Ten policista, který ji navštívil. Dennis. Jeho útěšné fráze byly zoufale prázdné.

Neřekl, co vlastně chce, a to se jí zdálo divné. Tvrdil, že Paul je jeho nový paríák a že chce vědět, jaký je Paulův vztah s Buschem. Čím jen ji tak vyděsil?

Dennis číhal tam někde ve tmě po boku toho tajemného muže. Oba se smáli dutým přízračným smíchem. Jako hyeny. Ten smích v ní ubíjel myšlenky, řezal ji jako nůž a působil jí prudkou ostrou bolest, jako by jí někdo rval duši z těla.

Smáli se stále hlasitěji a krutěji. Měla pocit, že se jí duše oddělila od těla a odlétá pryč, slabý záblesk světla v oslepující mlze. Připadala si úplně prázdná a tělo jako by jí rozežírala hejna drobného hmyzu. A ten muž její duši polkl jako predátor hltající svou kořist. Neviditelný muž, který žádným mužem nebyl.

Z těch příšerných muk ji každou noc vytrhlo slabé světlo, které se linulo odkudsi shora. Na chvíli ozářilo muže, který pozřel její duši. Zdál se jí povědomý, ale po probuzení si jeho tvář nikdy nepamatovala. Pak se světlo přesunulo dál, přejelo přes její tělo ztýrané rakovinou a nakonec se zastavilo u člověka ležícího na zemi. Michael. Ten pohled jí otřásl. Michael ležel na udusané hlíně a z jeho tváře na ni místo očí zíraly jen prázdné důlky zalité krví. Ústa měl zkřivená v děsivém němém výkřiku.

Pokaždé se probudila leknutím a prudce se posadila na posteli. Ze všech pórů se jí řinul pot. Teprve sprcha jí pomohla ten noční děs smýt.

Když toho rána vylezla ze sprchy, zabalila se do velkého ručníku. Nechtěla se na sebe dívat, a proto všechna zrcadla v bytě zakryla nebo sundala.

Pak si dala snídani. Po dlouhé době měla opravdu hlad. Včera z jídla jenom uzobávala. Oblékla se a vyrazila do města.

Chtěla Michaela přivítat čerstvými květinami, a tak se zastavila v květinářství. I když jí Michael včera nezvedl telefon, nakonec si řekla, že žádné zprávy jsou dobré zprávy. Jeannie ji přesvědčila, že Michael s Paulem se mají dobře a že se jenom přestěhovali do jiného hotelu. Za dva dny budou doma, řekla pevně Jeannie a ta nikdy nelže.

Z nějakého důvodu cítila spoustu energie a vyrazila po Maple Avenue. Všímala si věcí, kterým nikdy dřív nevěnovala pozornost. Nádherně symetrických jedlí u jezírka s kachnami, půvabné bílé besídky, krásného starého kostela, jehož štíhlá věž se vypínala k nebi. A lidé se na ni usmívali a zdravili ji. Zdálo se jí, že jim vidí v očích naději, a to jí dodalo odvahu. Ostatně naděje přece vždy umírá poslední – navzdory veškeré nepřízni osudu.

Říká se, že lidský duch je neporazitelný a dokáže překonat všechny překážky. Vždycky dokáže najít nová řešení. Lidstvo se dokázalo od života v jeskyních propracovat až k tomu, že stanulo na Měsíci. Matka Příroda člověku neustále klade různé překážky, ale on je zdolává. A tohle všechno nám vlévá do žil optimismus a sílu. Tohle všechno nám dodává naději.

Ale taky se říká, že existuje poslední vzepětí před koncem. Klid před bouří, žárovka, která svítí nejjasněji těsně před tím, než praskne.

Ve čtyři hodiny odpoledne byla Mary naposledy přijata do Greenwichské nemocnice.

Finster se díval z okna svého zámku. Možná to byl spíš hrad, protože vypadal jako sídlo loupeživého rytíře. Hleděl na obrovské zalesněné pozemky, údolí táhnoucí se k horám, které se tyčily až k nebi. Sledoval zahradníky, jak se snaží udržovat obrovskou zahradu v pořádku, stříhají trávu a upravují keře. Všichni měli v uchu komunikátor a za pasem zbraně. Bylo to pro ně přirozené. Uvykli tomu už v dobách, kdy tahali těžké batohy s výstrojí džunglemi a pouštěmi celého světa. Tohle bylo nejklidnější místo, které kdy poznali. Finster byl zkrátka vždy připravený na útok a nehodlal nic ponechat náhodě. Dnes to nebude jiné. Už požádal Charlese, aby zařídil, že všech dvacet členů ochranky bude ve službě. Chtěl, aby někdo strážil bránu a aby hlídky obcházely kolem zdi. Na střeše zaujmou postavení odstřelovači s puškami vybavenými pro noční vidění. Bude to tady jako v tom nejpřísněji střeženém vězení. Nesmí se vloudit žádná chybička. Nikomu nedovolí, aby mu sebral to, co mu právem patří. Tuhle noc, tuhle poslední noc, nedopustí selhání.

Stejně obezřetně si počínal, když Thalovi nařídil, aby se zbavil těch tří. Už dva dny se mu ale Thal neozval. Média byla plná zpráv o vraždách v hotelu Friedenberg, což potvrzovalo, že se Thal snaží splnit úkol, ale Finster chtěl výsledky. Chtěl, aby jeho tři pronásledovatelé zemřeli. Thal byl dobrý, daleko lepší než jeho předchůdci. Pracoval pro Finstera už pět let, ale nikdy se s ním nesešel osobně. Většina úkolů se vztahovala k byznysu a k nápravě křivd. August Finster by sice mnohé z těch věcí s radostí udělal sám, ale nemohl. Měl to zakázané.

To bylo jedno z mála privilegií, která mu chyběla. Nesměl nikoho vlastnoručně připravit o život. Mohl získávat duše, dělat zázraky, nesměl ale nikoho přímo zbavit života. Vlastně na tom tolik nezáleželo, protože i tak dokázal smrti využívat. A smrt vždycky dříve či později přišla. A takhle to vlastně byla lepší zábava. Kdyby se mohl lidí šmahem zbavit, neměl by koho pokoušet a už by nemohl získávat další duše. On usiloval o mnohem větší cíl, s mnohem déle trvajícími následky.

Proto potřeboval Thala. Protože člověk naopak zabije jiného člověka velmi snadno. Když chtěl někdo porušit slib, objevil se Thal a rychle s dotyčným skoncoval.

Nikdy se nesetkali, ale Finster ho pořád sledoval. Thal byl skoro netvor. Neměl žádné pochybnosti, žádné slitování, žádné výčitky svědomí. Byl představitelem těch nejtemnějších stránek lidské duše. Ale Finster našel Thalovu slabinu. Byl to policista jménem Busch. Vzbuzoval v Thalovi vášnivou nenávist, jakou Thal nikdy dřív neprojevil. To mu zatemňovalo mysl a mohlo to i omezit jeho schopnosti. Finster cítil, že tentokrát by Thal mohl selhat. Bylo by to poprvé. Thal už měl být touhle dobou se svým úkolem dávno hotov. Finster mu ale stále důvěřoval. Buď uspěje, nebo se přinejhorším postará, aby kvůli němu měli ti tři až do zítřka plné ruce práce – a zítra už bude po všem. Zítra už bude Finster pryč.

Neplánoval žádné velkolepé rozloučení. Zítra prostě bude pryč a nezůstane po něm ani stopa. Stane se to jednou ze světových záhad. Něco jako případ Amelie Earhartové. Nenechá po sobě žádné příbuzné ani blízké, žádnou rodinu. Nenajdou se žádné záznamy o jeho narození. Na jeho dědictví si určitě bude brousit zuby hodně lidí, ale nikdo neprokáže, že na něj má nárok. A nikdo na nic nepřijde.

Zůstanou jenom otázky.

29

Lesy kolem Waldbergu jsou opravdu hluboké. Tohle jsou lesy bratří Grimmů, kde se potuluje Červená karkulka a v křoví vždycky číhá vlk. Není divu, že tu vznikly temné legendy. Baldachýn zelených větví nepropouští světlo a obrovské stromy sahají až do nebes. Panuje tu tajemné ticho, které vyvolává primitivní strach z čarodějnic a trpaslíků. Finsterův zámek vyrostl z této země, z jejích kamenů a trámů. Vstupní brána vzdálená pět kilometrů odsud byla jedinou známkou civilizace.

Busch vystoupil z mercedesu třídy C, což je vůz, který používá německá policie. Nad řidičovými dveřmi byl připevněn přenosný majáček, který vrhal rudé záblesky do černého lesa. Busch se loudal k červenému kabrioletu u něhož stála okouzlující žena v černých brýlích. Měla černé vlasy, kupodivu jen trochu pocuchané větrem. Zblízka byla ještě hezčí, takovou krásku nikdy nepotkal.

„Guten Abend, Fräulein,“ řekl Busch lámanou němčinou.

Audrey ani nevzhlédla a hledala v kabelce řidičák a papíry od auta.

„Guten Abend, Herr Kommissar. Ich verstehe es nicht. Was ist das Problem?“

„Sprechen Sie Englisch?“ zeptal se Busch.

„Vlastně…,“ ale pak jí slova uvízla v krku, když uviděla, kdo je ten „kommissar“.

„Řidičák, prosím.“ Podala mu ho trochu pohrdlivě. „Jak to šlo?“ zeptal se Busch.

„Jel domů s Vaughn a ta se mi ještě neozvala.“

„Neměl nějaké podezření…“

„Podívejte se, já své práci rozumím. Chtěl jste po mně, abych se s ním setkala, abych ho sváděla, vydráždila a pak ho nechala a odjela.“

„A jak to šlo?“

„Asi dobře, když za ním jedu. Přiměla jsem ho toužit po tom, co napoprvé nedostal, přesně jak jste to chtěl.“

„Taky jsem za to zaplatil,“ zdůraznil Busch. Mrkl na jméno na řidičáku a vykulil oči: „Takže takhle se ve skutečnosti jmenuješ?“

„Dejte mi pokoj.“

„Není to trestné, vydávat se za někoho jiného?“

„Právě jsem se vás chtěla zeptat na totéž,“ vyštěkla. Busch ji sjel pohledem. Audrey bylo její pravé jméno, ale příjmení… No, jmenovala se Lipschitzová a to rozhodně nehodlala kdekomu říkat.

Busch se s Audrey spojil, ještě než vyzvedl Michaela z vězení. Nikdy se nesetkali, ale dostal na ni kontakt jak z policejních zdrojů, tak od někoho, kdo si říkal Christie Croix. Busch nevěděl, jestli jde o kluka, nebo dívku. Vypadal nebo vypadala na něco mezi. Svalnaté tělo schované ve svetříku z angorské vlny. Christie byl hlavou klubové mládeže. Když řekne, že je něco in, tak to je in, když něco zavrhne, tak je to odepsané. Audrey a Vaughn byly v klubech velmi dobře známé, protože tam tančily každou noc, dokonale se oblékaly a byly schopné využívat slabosti ostatních a těžit z toho. Christie Audreyino číslo Buschovi neochotně dal až poté, co mu Busch pohrozil vězením za držení drog.

Busch se s Audrey setkal v baru a vysvětlil jí, jak by mohla snadno přijít ke slušným penězům a zároveň se vyhnout vězení. Ne že by ji tu mohl zatknout, protože oblast jeho jurisdikce byla na druhé straně Atlantiku. Busch už znal Finsterovy zvyky, byly koneckonců dobře zdokumentované. Audrey mohla zafungovat jako návnada. Zaplatil jí dost, aby ji to motivovalo. Nebylo těžké Finstera najít. Miloval kluby a příznivci klubů si dávali echo, kam zrovna přijel.

Audrey neřekla Vaughn ani slovo. Vaughn byla trochu překvapená, že se Audrey po tanci s Finsterem odporoučela. Předstírala nevolnost, ale dávala mu najevo, že má pořád zájem, protože chtěla dostat podnikatele na druhé rande.

„Tak co kdybyste mi vrátil řidičák a nechal mě jet?“ řekla teď Audrey Buschovi.

„Potřebuju od tebe ještě jednu a poslední službu,“ prohlásil Busch bez zaváhání.

„Chcete to pusou, nebo ruční práci?“

„Ty mě chceš uplatit? To je teda horší než překročení rychlosti nebo prostituce.“

„Už jsem svoji práci odvedla.“ Promnula si prsty a naznačila, že by jí musel zaplatit víc.

„Byla by škoda, kdybys musela strávit dnešní noc ve vězení.“

„Co teda chcete?“

„Chci, abys ho někam vzala.“

„Koho?“ zeptala se naoko udiveně.

„Tak dost hrátek,“ zarazil ji Busch. Ukázal jí roličku bankovek.

„Kam ho mám vzít?“ řekla rezignovaně a hleděla na peníze.

Podal jí kousek žlutého papírku.

Podívala se na jméno známého klubu. „O co jde? To tam bude razie, nebo co?“

„Ne, to ne. Nejde o žádnou policejní akci, nikdo nepřijde k úhoně. Je to nový klub a vlastní ho můj kamarád,“ lhal. „Není lehké se tam dostat, ale s ním tě tam pustí hned.“

„A co když odmítnu?“

„Tak poneseš následky.“

„Co uděláte? Zatknete mě?“

„Ne.“ Na chvilku se významně odmlčel. „Řeknu mu, že jsi ho špehovala, a mám takový pocit, že se mu to nebude líbit.“

Audrey o tom chvíli přemýšlela. Busch jí zaplatil docela dost a s tím, co mohla dostat z Finstera, by mohla jet na celé léto do Nice a to mělo svůj půvab. Věděla, že policajtské peníze nepřinášejí štěstí. Jestli to ovšem vůbec je policajt, o čemž teď začínala pochybovat. Matka jí vždycky říkala, že když se zapleteš s dáblem, budeš za to muset zaplatit. „Jak ho tam mám dostat?“

„Řekl bych, že tohle vyřešíš snadno. Prostě na něj použij ženské triky.“ Podal jí svazek bankovek.

Už se na něj ani nepodívala, nastartovala kabriolet a odjela k Finsterovi.

O čtyři a půl kilometru dál bylo v lese schované černé audi s vypnutým motorem. Simon zaujal postavení v úkrytu za pahorkem a díval se dalekohledem na impozantní bránu. Byla z černého kovu, zapuštěná do obrovských kamenných sloupů. Měla bohatou výzdobu – železní andílkové tančili mezi stvoly rostlin, shora na ně shlížely rozšklebené obludy. Na sloupech byly umístěny plynové lucerny. Zářily tlumeným světlem a vrhaly na příjezdovou cestu dlouhé stíny. Simon takovou bránu nikdy neviděl. Byla téměř nedobytná.

Už uplynuly dvě hodiny, co se brána otevřela a dovnitř vjel červený kabriolet s krásnou řidičkou. V Simonovi se při pohledu na ni probudila touha. I když celibát nikdy neporušil, strávil mnoho hodin pokáním za hříšné myšlenky. Vrata za kabrioletem zapadla. Busch je ujistil, že s nimi bude Audrey spolupracovat. Je jenom otázkou času, kdy se jí podaří dostat Finstera z domu. Ale přes tu bránu každopádně nepůjdou.

Celý pozemek byl obehnán pětimetrovou kamennou zdí. Když Michael Finstera navštívil, všiml si, že zdi jsou zevnitř střežené laserovými čidly. Projít přes ně bylo těžké, ale nikoli nemožné. Věděl, že bezpečnostní systém je vyroben v Hughes Aircraft. Stejný používají nejstřeženější objekty americké armády. Kódy se mění každý den, je to zatraceně dobrý systém, ale ne nepřekonatelný. Jenže tu byl jeden bezpečnostní prvek, na který nebyl připravený a kterému se vždycky vyhýbal. Stráže. Během dne je pozoroval při práci venku. Byli to trénovaní vojáci ozbrojení až po zuby.

Michael seděl trpělivě za autem, a i když vanul teplý vánek, jeho mrazilo. Bylo to asi tím lesem, divočinou, na které bylo něco podivného. Nebyl tu žádný život. Všude panovalo ticho, chyběli tu i ptáci. Za letních nocí přece bývají slyšet cvrčci, ale tady bylo ticho. Neslyšel žádná zvířata, a když se díval na zem, hrozně ho vyděsilo, že tam nejsou ani brouci, ani červi, prostě nic. Nenašel dokonce ani pavučinu. Svět hmyzu, který je všudypřítomný bez ohledu na to, jestli je válka nebo mír, nezničitelný svět hmyzu, který byl na planetě od počátku věků, tady chyběl.

Michael uslyšel tiché zasvištění a otočil se přesně včas, aby uviděl obrovskou limuzínu, mercedes. Byl to přesně ten, který ho pronásledoval z letiště. Přední část byla opravená a přelakovaná. Tmu proťaly halogeny. Obrovská brána se otevřela a mercedes zmizel vysokou rychlostí ve tmě.

***

Jeli pětačtyřicet minut a celou dobu se vydatně posilovali alkoholem. V baru limuzíny bylo jenom to nejlepší: Dom Perignon, Chivas a Moět. Žádné pivo. V křišťálových sklenkách od Tiffanyho cinkal led a kolem rychle ubíhala krajina, protože jeli stoosmdesátkou. Za kouřovými skly se objevila světla centra Berlína, jako hvězdy za mlhavé noci. Čtyři pasažéři se na zadním sedadle dobře bavili. Až na jednoho. Finster byl jakoby duchem nepřítomný. Cítil podivnou směs radosti a smutku. Když se někomu vyplní dávný sen, přichází často zklamání.

Ale pak ho to přešlo a objal Joy, dívku s dlouhými rusými kadeřemi. Cítil její teplá ňadra, nepřirozeně pevná, až jí živůtek málem praskal. Měla je ze silikonu. Ale to Finsterovi nevadilo. Věděl toho dost o iluzích tohoto světa a o tom, že si všichni nasazujeme masky. Zoe byla zlatovláska, dlouhé nohy si natáhla tak, že je měl skoro na klíně. Zrovna srkala svůj třetí koktejl. Byla to plavkyně německého olympijského týmu. Líbilo se mu, jak se jí pod stříbrnou blůzou rýsují pevná ramena.

Těšil se, jak si dnes v noci užije. Joy byla zrzka, Zoe blondýnka a Audrey, která mu seděla po levici, černovláska. Tohle bude to pravé rozloučení.

„Kam pojedeme?“ zeptala se Joy.

„Dámy, to nechám na vás.“

„Nechte mě to vybrat…,“ škemrala Zoe jako dítě.

„Ne, já,“ nedala se Joy.

Audrey pohladila Finstera po tváři a přitiskla se k němu. „Já vím o jednom úžasném podniku. Je to tam nové, dekadentní. Prostě nebe na zemi.“

„Tam by se mi mohlo líbit,“ řekl Finster.

„Jmenuje se to Rapture. Myslíš, že bys nás dokázal dostat dovnitř?“ zašeptala mu Audrey do ucha. Dobře věděla, že je to pro něj maličkost, ale chtěla ho vydráždit.

Mlčky se díval na svůj malý harém. Bylo mu jedno, kam pojedou. Klub Rapture byl v módě. Jenom si nebyl jistý, jestli je to místo důstojné pro jeho rozloučení s Německem, zemí, kterou si tolik oblíbil. Je teď čas pro nové věci, nebo pro nostalgii?

***

Doktor Rhineheart běžel po chodbě a dvě sestřičky za ním. Jedna před sebou tlačila rachotící vozík a pokoušela se ze všech sil udržet krok. Vběhli do nadstandardního pokoje, odkud se ozýval alarm. Monitor ukazoval zelenou rovnou čáru. Mary St. Pierrová ležela nehybně. Dostala srdeční zástavu.

Před čtyřmi hodinami jela autem ze zahradnictví, chtěla se vrátit domů na oběd. Zastavila se u kostela svatého Pia, aby se pomodlila. Děkovala Bohu za přátele a za život, za manžela, který se ji snaží ze všech sil zachránit. Modlila se, aby měl sílu a dokázal žít, i když ona odejde. Modlila se, aby znovu našel lásku. Věděla, že je to hodný člověk. Přála mu děti, přála mu, aby byl šťastný. Moc s ním chtěla žít a stát po jeho boku, ale věděla, že to nepůjde. Ale doufala, že jednou, za mnoho let, se zase shledají.

Pak si kýchla, decentně a potichu. Zakryla si ústa, jak byla celý život zvyklá, a hledala kapesník. Už včera cítila, že je možná nachlazená. Nepřekvapilo ji to, poněvadž věděla, že má teď oslabený imunitní systém.

Spěchala do auta, parkoviště už bylo dost plné. Když otevírala dvířka u auta, uviděla to. Na ruce měla skvrny od krve. Na pravé ruce, té, kterou si přikryla ústa.

Cestou do nemocnice se Mary stěží dokázala ovládat. Ruce se jí třásly a cítila studený pot na krku. Všechna hrůza byla zpátky. Strašně si přála, aby tu s ní teď byl Michael. Doktor Rhineheart ji přijal a dal ji na nadstandardní pokoj. Řekl, že bude nějakou dobu trvat, než dostanou výsledky testů. Řekl jí, aby se nebála. Ta krev není nic neobvyklého. Kýchnutí způsobilo rupturu kapilár v plicích. Neobjevily se další symptomy, ale raději si ji nechá v nemocnici přes noc na pozorování. Uklidňoval ji, že určitě bude moct jít ráno domů.

Teď, o tři hodiny později, jí Rhineheart přiložil na hrudník defibrilátor. Zapnul ho a ozval se elektronický hlas: „Tři, dva, jedna… TED!“ Ozval se signál a Maryiným tělem projel elektrický impulz. Prohnula se do oblouku. Její ruce sebou zmítaly na matraci.

Ve zlomku vteřiny se zhroutila zpátky. Oči měla pořád zavřené a barva se jí vytratila z tváří. Rhineheart se k ní naklonil se stetoskopem. Nic. Čára na monitoru byla pořád rovná.

Zase zapnul přístroj.

„Tři…, dva…, jedna…, TED.“

Opět se vzepjala na lůžku. Tentokrát to trvalo o chvilku déle.

Mary ležela a její srdce se zastavilo, ale mysl bloudila. Nebyla v nemocničním pokoji, nýbrž v tmavé chodbě. Bylo tam ticho. Necítila nic, ani žal, ani radost. Odněkud zdálky k ní doléhal Rhineheartův hlas – zdálo se, že oživuje nějakého pacienta a Mary mu přála úspěch. Procházela chodbou a zkoušela otevřít dveře, ale všechny byly zamčené. Někde blízko zaslechla tlumené hlasy. Šla za nimi, ale pořád se jí vzdalovaly. Dorazila na konec chodby ve tvaru T. Zdálo se jí, že slyší za každými dveřmi tisíce lidí. Nevěděla, jestli se má dát doleva, nebo doprava. Pak jí projela ochromující bolest. Měla pocit, že jí žilami teče rozžhavená láva.

Vzápětí ta bolest zmizela stejně rychle, jako se objevila. Mary pořád stála na konci chodby a váhala, kam jít. Vlevo, nebo vpravo? Halas sílil, hučelo to tu jako na stadionu, muži, ženy, pláč vyděšených dětí. Všechny ty výkřiky zněly zmateně, připadalo jí, jako by k ní volaly o pomoc. Vyrazila doprava. Zdálo se jí, že jde celé hodiny, ten hluk jí znemožňoval myslet, tonula v bezradnosti. Došla k posledním dveřím, které se lišily od všech ostatních – byly černé jako eben a vypadaly hrozně staře. Sáhla po zarezlé klice a vstoupila dovnitř. Ta tvář ji vyděsila. I když ho viděla poprvé, bylo jí jasné, kdo to je.

Její tělo znovu zachvátila ostrá bolest, takže se celá zkroutila v křeči, a oslnilo ji bílé světlo.

Rhineheart se nad Mary sklonil, vlasy mu padaly do obličeje, a trochu se pousmál. „Já vás tak snadno odejít nenechám.“

Mary byla v bezvědomí, ale živá. Její srdce už bilo normálně. Doktor od ní vzhlédl. „Dejte mi vědět, až se probere,“ požádal sestru.

Pak se otočil k sestře Schrierové a uviděl, že se jí lesknou oči slzami. Vzal ji za paži a odvedl ji kousek stranou. „Je mi jedno, jak to uděláte, ale najděte jejího manžela.“ Na odchodu se k ní ještě otočil. „Její tělo selhává… dost rychle. Těžko říct, jak dlouho ještě vydrží.“

30

Simon s Michaelem se už dvě hodiny skrývali v lese asi dvacet metrů od té obludné brány. Byli v nevýhodě a to se nezamlouvalo ani Simonovi, ani Michaelovi. Neměli žádnou představu o počtu mužů, se kterými se budou muset vypořádat cestou do domu. Zhruba to odhadli na tucet, jestli jsou obsazeny všechny bezpečnostní body. Ale to je minimální počet, který by stačil leda někomu, kdo musí šetřit. A k takovým Finster rozhodně nepatří.

Co když tam ty klíče nejsou? Pak tam nebude ani moc strážných. Ale pokud tam ty klíče jsou, tak budou muset čelit celé armádě. Jestli chtějí uspět, potřebují se dostat do domu dřív, než si jich někdo všimne. Je to, jako když chcete ukrást prapor nepřátelského pluku – taky se napřed musíte nepozorovaně dostat až k němu.

„Už máme zpoždění,“ zašeptal Simon. Měl mluvítko se subvokálním mikrofonem, který vše přenášel do mobilního telefonu.

„Trpělivost,“ odpověděl Busch. Nebylo ho moc slyšet, protože na německém venkově nebyl signál vždy ideální. „Však on se ukáže.“

Ve dvanáct třicet fronta před klubem pořád narůstala. Hnědý provaz odděloval stovky nýmandů od celebrit, které ochranka ochotně vpouštěla dovnitř. Panovalo tu vzrušení. Buschovi to připomínalo zlatou éru newyorských klubů Studio 54, Tunnel a Palladium. Jediný rozdíl viděl v tom, že tenkrát muzika za něco stála. A taky tehdy bylo míň snobů a vstupné vás nestálo půl výplaty.

Stál blízko dveří. Předtím se legitimoval jako newyorský policajt, který spolupracuje s Interpolem při chytání uprchlíka. Nejde o žádnou razii, drogy jsou mu ukradené, nezletilé dívky a prostituce taky. Busch jenom tiše počká na svého člověka a ve vhodnou chvíli zakročí. Vyhazovač byl celkem ochotný mu pomoci, zvlášť když mu za to káplo pět set euro.

Buschovi se dovnitř nechtělo. Nesnášel techno, tu šílenou hudbu překřikovanou stupidním rapováním. On měl rád Sprigsteena, a ne tohle. Musí ale vlákat Finstera do klubu tak, aby nic netušil, aby nepoznal, co se děje. Jenom tak mají Michael se Simonem šanci uspět.

„Buschi?“ uslyšel ve sluchátku Simona.

„Co?“

„Proč ti říkají Broskvička?“

„Ty chceš přijít o hlavu, ne?“ Busch se opřel o dveře klubu.

„Stejně o ni možná přijdu.“

„Jedna moje kamarádka z Georgie milovala album bratří Allmanů, které se jmenovalo Jezte broskve a tvrdila, že jsem její broskvička z Long Islandu.“

„Opravdu?“ zeptal se nedůvěřivě Simon.

„Určitě se ti snažil nakecat tu svoji historku o nějaké desce, co?“ zašeptal Michael k Simonovi. Ležel na trávě a sledoval bránu dalekohledem. Simon přikývl a Michael se usmál a zavrtěl hlavou: „Jeho žena tak říkala určité části jeho těla.“

Simon musel potlačit smích. Busch div nevyletěl z kůže. I když Michael neměl sluchátko v uchu, slyšel, jak Busch do Simonová sluchátka ječí: „Co to žvaní?“

„Kašli na to,“ přerušil ho Simon a smál se.

„Na tohle se mám vykašlat? Hele…“ Ale pak najednou zmlkl, jako když utne.

„Buschi, jenom si z tebe utahuje,“ řekl Simon. Nic. „Paule, jsi tam?“ Simon zaklepal na sluchátko. „Slyšíš mě?“ Michael se na něj tázavě podíval. „Asi se to přerušilo,“ řekl Simon a byl najednou smrtelně vážný.

Zdálo se, že uplynula celá věčnost, než se ozval Buschův hlas: „Finster právě dorazil.“

Limuzína zaparkovala a vystoupily z ní tři krásky: Audrey, Zoe a Joy. To, že každá měla jinou barvu vlasů, jim dodávalo vzhled duhy. Pak se za obdivného šepotu vynořil Finster. Dav se rozestoupil jak Rudé moře, uctivě, skoro jako by si kráčeli po červeném koberci pro Oscara. Ozývalo se šeptání, úsměvy a pískání. Lidé za provazem si div nevykroutili krk, aby aspoň na chvíli zahlédli průmyslníka a jeho krásky.

Busch nepozorovaně vyklouzl ze své skrýše a vnikl do klubu dřív, než vyhazovač odstranil lano a pustil je dovnitř. Sledoval je, jak vešli a zamířili k tanečnímu parketu. Páry se před nimi okamžitě rozestupovaly. Lidé na ně buď zírali, nebo je ignorovali – to když byli opilí nebo zdrogovaní, anebo jim jejich ego nedovolilo obdivné zírat. Z Finstera vyzařovalo nepřehlédnutelné charisma, jako by mu celý klub patřil.

Busch si stoupl k baru a objednal si whisky s ledem. Bylo na něm jasně poznat, že sem nepatří. Měl na sobě džínovou košili a khaki kalhoty a vypadal jako reklama na H&M. V životě neviděl tolik piercingu. Lidé kolem něj ho měli všude. V uších, nosech, rtech, obočí, v pupíku, na bradavkách i ve tváři a na bradě. A nejspíše i všude možně jinde, kde ho zakrývalo oblečení. A toho tetování… Kriminálníci, které znal, měli často potetované celé tělo obrázky různé úrovně, ale jejich fantazie se většinou omezovala na mámu, srdce nebo nějaké draky. Ale tady peníze nehrály žádnou roli a člověk mohl mít vytetovanou třeba i dokonalou Monu Lisu.

Busch si vzal telefon, zasunul si sluchátko do ucha a vytočil Šimonovo číslo. Na displeji viděl, že se dovolal, ale přes hlasitou hudbu skoro nic neslyšel. Napil se a pak co nejzřetelněji řekl: „Všechno je v pořádku.“

Ani nečekal na odpověď, zaklapl mobil a strčil si ho do kapsy. Opřel se zády o bar a podíval se nahoru. Strop byl neuvěřitelně vysoký. Někde ve výšce tušil staré trámy, kterým mohlo být pár set let. Bylo tu hodně nakouřeno. Představoval si, že by se původní architekt asi dost divil, kdyby viděl, k čemu bude v budoucnosti sloužit jeho mistrovské dílo. Duněla tu muzika a lidská těla se svíjela do rytmu – byli sice oblečeni, ale nemělo to daleko k sexuálním orgiím. Pití teklo proudem, všude plno drog. Moderní Sodoma a Gomora. Hédonismus v nejčistší podobě. Busch naprosto nechápal, jak se sem dostalo tolik lidí. Bylo tu aspoň pět stovek tanečníků a minimálně dvojnásobek se tlačil venku.

Sám zůstal u baru – ne kvůli pití, ale protože to byla strategicky výhodná pozice mezi Finsterem a východem z klubu. Bylo jasné, že v případě požáru by to tu byla úplná past, ale Finster aspoň nemohl odejít bez Buschova vědomí. Akce se rozběhla a nesmí dojít k žádné chybě. Simon a Michael už určitě začali. Bylo to riziko, ale Busch doufal, že plán vyjde. Finster měl dnes večer na výběr mnoho míst, kam jít, ale tohle se jim hodilo ze všech nejvíc.

A Finster sem nakonec přišel a pokud tomu Busch bude schopen zabránit, tak ani neodejde.

Al Graham sloužil v Národní gardě a zúčastnil se i operace Pouštní bouře, ačkoli se vylodil 28. února 1991, poslední den války, a boj nezahlédl ani zdálky. Vlastně nikdy nebojoval naostro. Sloužil pod velením plukovníka Robertse, což byl rapi, který dokázal řvát jako lev. A právě plukovník mu před čtyřmi týdny zavolal a přilákal ho k téhle práci. Plat byl skvělý, a když bude mít štěstí, tak si možná i konečně vystřelí.

S Javeedem Waquimem byl na stanovišti u brány. Věděli, že je dobře zabezpečená, takže jí nevěnovali moc pozornosti. Na pana Finstera nikdo nikdy nezaútočil. Kdo by byl takový cvok, když Finster žil prakticky v pevnosti? Plukovník jim na začátku služby řekl, že tohle bude zřejmě jejich poslední noc ve službě a jako odstupné dostanou ráno pět tisíc amerických dolarů. A navíc jim nabídl místo u jednoho afrického diktátora, který chtěl potlačit možné povstání. Šestiměsíční plat předem a navrch si určitě zastřílí naostro. Jenomže na to nikdy nedošlo.

Oba byli mrtví dřív, než dopadli na zem.

Michael rychle vyřadil z činnosti laserová čidla. Pak se Simonem přelezli pětimetrovou zeď a odtáhli těla do křoví u cesty. Simon sundal Alovi sluchátka a otřel z nich krev. Vzal mu vysílačku a položil ji vedle svého batohu. Vytáhl z něj černou krabičku. Už celé roky rušičku nepoužil, ale nebude to nic složitého. Nasadil si sluchátka, na kterých zasychala Alova krev, a otočil knoflík vysílačky. Pak k ní připojil černou krabičku a vytáhl anténu. Zařízení chvíli prohledávalo frekvence, a když našlo tu správnou, rozsvítila se na něm zelená kontrolka. Simon si připjal vysílačku na opasek a vykročil.

Les byl tmavý a hustý. Simon se s pomocí dalekohledu pro noční vidění pomalu pohyboval kupředu. Michael šel hned za ním a snažil se ho ze všech sil držet. Čím blíž k domu byli, tím větší měl strach. Od chvíle, kdy začali zabíjet, mu bylo zle. Oba měli samopaly, Simon na ně nasadil tlumiče. Mohli střílet po jednotlivých ranách, nebo chrlit dávky. Když člověk držel spoušť, pálil rychlostí čtrnáct ran za vteřinu. Simon strávil celé odpoledne tím, aby Michaela naučil aspoň trochu zacházet se zbraněmi. Jak střílet, jak je nosit, jak zaměřit cíl a neváhat. Oba měli devítimilimetrové pistole glock, každá měla sedmnáct nábojů a jeden v komoře. Simon se nezdržoval tím, že by se pokoušel Michaela naučit střílet z odstřelovačské pušky, protože trvá celá léta, než se to člověk naučí. A je k tomu potřeba talent.

Najednou se ozvala vysílačka: „Kontrola stanovišť.“

„Alfa,“ ozval se hluboký hlas.

„Bravo,“ přidal se další.

„Charlie… Delta… Edward… Francis… Gary…,“ odpovídaly se jednotlivé hlasy „Hooper… Isaac… Jack…,“ pak chvilku pauza. „Luke… Mark… Nathan… Oscar,“ další ticho a potom další kódová jména, „Quint… Richard… Steven… Thomas.“

Pak se ozval velitelský hlas. „Kevine, Paule? Ozvěte se.“

Simon okamžitě stiskl rušičku, kterou měl na opasku.

„Ozvěte se.“

Simon znovu přerušil vysílání a tentokrát přitom řekl: „Máme problém se spojením.“ Ve sluchátkách to samozřejmě znělo jako: „…lém… spoj… ím.“

„Zůstaňte na místě, někoho pošlu.“

Simon odpověděl jenom rušením signálu. Popadl Michaela a táhl ho k cestě. Pak uslyšeli, jak v dálce nastartoval motocykl.

„Je jich osmnáct plus ten, kdo jim velí,“ řekl Simon, ukryl se v křoví a vytáhl odstřelovačskou pušku.

„Takže devatenáct,“ konstatoval Michael. „A jak se jich všech zbavíme?“

Simon si našrouboval na hlaveň tlumič.

Hluk motocyklu se přibližoval. Simon se natáhl na břicho do trávy a podepřel si pušku stojanem. Ze tmy se vynořila světla motocyklu. Simon nasadil zásobník s dvaceti náboji a zamířil doprostřed cesty.

„Devatenáct strážných,“ hlesl Michael.

Vrčení motorky bylo čím dál hlasitější a díky Dopplerovu efektu se zdálo stále pronikavější. Simon se soustředil na silnici. Motorka už byla skoro u nich. Simon se protáhl a pak se znovu podíval do zaměřovače. Jezdec byl od nich tak dvacet metrů a jel asi šedesátkou. Simon se zhluboka nadechl, zadržel dech a pak bez otálení vystřelil.

Zaznělo to, jako když vyletí špunt z lahve. Strážný to dostal doprostřed čela a spadl dozadu. Kutálel se po silnici jako pytel. Motorka ještě kousek jela a skončila v lese. Strážce zůstal ležet pár metrů od nich, tělo měl potrhané snad ještě hůř než oblečení. Simon si hodil pušku přes rameno a s Michaelovou pomocí ho odtáhl do lesa.

Vzduch čpěl kouřem. Buschovi se to tam hnusilo, hlasitá hudba mu zněla jako dunění továrních strojů. Reflektory ho oslepovaly. Bylo to za jeho mládí jiné? Ještě nikdy si tak pronikavě neuvědomoval generační propast, jako když porovnal tohle peklo se Studiem 54.

Už tu byl hodinu a bělovlasý byznysmen křepčil pořád s energií teenagera na parketu se svými třemi dívkami. Ani se nenapil, ani na chvilku si neodpočinul. Asi si něco šňupnul, protože vypadal stejně svěží, jako když přišel.

Busch měl sto chutí zavolat Michaelovi, aby mu dal vědět, jak to jde, ale měl strach, že by ho mohl vyrušit. Jeho jediným úkolem bylo zajistit, že Finster neodejde. Dokud je Finster tady, nemůže nic dělat. A podle zběsilého tance Busch soudil, že se v dohledné době nikam nechystá. Michael a Simon mají času, kolik budou potřebovat. Znovu se napil, díval se na ty krásné ženy a říkal si, že dostal docela snadný úkol. Finster s děvčaty pořád tančil. Ovládli celý parket. Občas se otočil k ostatním tanečníkům a zaflirtoval s nějakou jinou kráskou. K Michaelovu úžasu byly všechny okamžitě jako uhranuté a zapomněly na své partnery. Ale nikdo se kvůli tomu nenaštval, vypadalo to, že všichni ti noční ptáci doufají, že se třeba něco z Finsterova šarmu přenese i na ně. Busche napadlo, že v tomhle asi tkví ta jeho nevyčerpatelná energie. Čerpá ji ze závisti a touhy davu.

Finster všechny kolem sebe, tanečníky, opilce i narkomany, přitahoval jako svíce můry. Busch to podivné lidské chování pozoroval s údivem a nechápal ho. Ale jedno věděl určitě: Finster na okolí působil svou mocí, vědomím své síly. Byl by dokonalý vůdce, který by dokázal zfanatizovat davy. Dokázal by hravě přesvědčit své následovníky třeba i k hromadné sebevraždě. Možná právě proto uspěl v byznysu.

Hudba burácela a všichni tančili tak, jako by byl Finster nějaký kmenový náčelník. Všichni se na něj dívali. Všichni včetně diskžokeje a lidí, co stáli na balkonech. Všichni kromě Audrey. Ta se dívala k baru. Finster sledoval její pohled a zpomalil. A v tu chvíli Busche spatřil. Protože Busch do tohohle prostředí zkrátka nezapadal.

Jako by se zlomila kletba, v příštím momentu se všichni zase vrátili k normálu. Finster hmátl po Audrey a otočil ji k sobě. Rozklepala se, jako by pohlédla do tváře smrti, a na čele se jí perlily krůpěje studeného potu. Finster věděl, že nechal podvést a ukolébat do pocitu falešného bezpečí. Nepotřeboval nic vysvětlovat. Věděl hned, že je to Busch. Nevěděl, co tu ten policajt z Ameriky vlastně chce, ale rozhodně je naživu. A to znamená, že po smrti není ani Michael, ani ten zatracený kněz.

S Thalem si to vyřídí později.

Teď hlavně musí zpátky ke klíčům.

Audrey couvala, jako by očekávala smrtící úder. Zoe a Joy tancovaly dál, protože si Audreyiny hrůzy nevšimly. Natahovaly po Finsterovi ruce, aby ho dostaly zpátky do víru tance. V záchvatu zuřivosti je odstrčil, vyrazil k východu a srážel každého, kdo se mu připletl pod nohy. Tentokrát se před ním lidé nerozestupovali, musel si cestu probojovat. Zdálo se, že se mu do cesty staví hradba lidských těl. Oči mu planuly nepříčetným hněvem. Srazí každého, kdo se mu postaví. Dostane se domů stůj co stůj.

Busche zachvátila panika. Strnule stál u baru a sledoval, jak se jeho muž prodírá pryč. Zdálo se mu, že muzika, která ho ještě před chvilkou ohlušovala, najednou ztichla. A sledoval, jak se mu plán hroutí před očima. Michael se Simonem ještě v žádném případě nemohou být hotovi, a jestli se Finster objeví na prahu, nikdy klíče nedostanou.

***

Vynořili se v anglickém parku jižně od zámku, který byl jasně osvětlený. Michael si při první návštěvě neuvědomil, jak velká je to budova. Teď se mu zdálo, že vypadá jako obrovské prehistorické zvíře. Kamenná fasáda byla plná všelijakých výstupků a ozdob a ve svém celku působila děsivě. Tohle místo se musí Finsterovi zamlouvat. Nejenom jako vyjádření moci, ale i jako hrozba tomu, kdo se odváží narušit jeho klid.

Simon rozložil opěrku pro pušku na kamennou zeď. Všude bylo pusto. Simon pustil vysílačku a rušil signál mezi zbývajícími osmnácti žoldnéři. Je jenom otázkou času, než propadnou panice. Takhle už to s vojáky chodí. Normálně jsou pořád v kontaktu s velením a dokáží jednat jen podle rozkazů. Ve chvíli, kdy se velení odmlčí, nastoupí zmatek. Budou se bezcílně, chaoticky motat jako ovce.

Simon zkoumal vchod do domu, detaily oken a dveří. Druhé poschodí, pak třetí. Vtom ho něco zaujalo. Na břidlicové střeše zachytil pohyb. Byli tři. Schovaní za ozdobnou římsou. Byli to odstřelovači. Poklepávali si na sluchátka a bylo zjevné, že ztratili kontakt.

Simon se soustředil na toho nejvzdálenějšího. Byl to blázen, který měl na sobě bílou čapku, takže se odrážel od pozadí. Dal se báječně zaměřit. Kulka ho trefila přímo do hlavy.

Simon zamířil na prostředního odstřelovače, který se otočil, když uslyšel náhlý hluk. Ve chvíli, kdy si mrtvého kamaráda všiml, ho taky zasáhla kulka. Teď přišla řada na třetího. Schovával se za kamenným výčnělkem, pohyboval puškou doprava doleva a hledal, odkud jde střelba.

V tu chvíli se před domem objevili další strážní. Motali se zmateně jako stádo dobytka a taky si pořád poklepávali na sluchátka. Odstřelovač je pod sebou uviděl a naklonil se přes zídku, aby je varoval, ale nestačil ze sebe vypravit ani slovo. Kněz stiskl kohoutek. Odstřelovač přepadl přes římsu a v ruce pořád svíral pušku. Osta tní muži zůstali jako opaření, když se mezi ně najednou zřítilo tělo.

Simon neztrácel čas. Využil zmatku, když se snažili rychle ukrýt, a pálil. Padali na zem jeden po druhém.

Ale někteří byli zjevně zkušení a odhadli Šimonovu pozici podle záblesků z hlavně. Ukryli se za auty a zdí a opětovali palbu.

Michael se schoval za zeď a slyšel, jak kolem sviští kulky, odrážejí se od kamenů a zavrtávají se do stromů. Chápal, jak se musí bát voják, když ztuhne hrůzou a není schopen palbu opětovat. Nezáleží na tom, jak dlouhou dobu strávíte na cvičišti. Nikdy nevíte, jak se zachováte v bitvě. Michael se podíval na Simona, který pokračoval ve střelbě. Byl naprosto chladnokrevný a střílel s děsivou přesností. Bleskurychle nasadil nový zásobník a bez mrknutí oka pálil dál.

Michael si vzpomněl na templáře, muže, kteří válčili ve jménu Boh. Během křížových výprav vždy útočili jako první a stahovali se z bojiště jako poslední. Ale copak to tak v minulosti nebylo každou chvíli? Mojžíš zahubil faraonovy muže v Rudém moři, křižáci vraždili ve válkách o Boží hrob, a což teprve španělská inkvizice. Církev něco jiného hlásala a něco jiného dělala. Vždy ve jménu Boha. A vyššího dobra. Všichni, kdo bojovali za církev, celým srdcem věřili, že bojují za správnou věc. A stejné zaujetí teď Michael pozoroval u Simona. Žádné váhání, žádné výčitky svědomí. Měl před sebou jediný jasný cíl – získat pro církev zpět klíče.

Michael se tiskl ke zdi a viděl jenom tmavý hrozivý les. Vypadal přízračně v té kulise hvízdajících kulek. Pak si všiml rudého bodu, který se pohyboval sem a tam jako zbloudilá světluška a hledal cíl. Nakonec se ustálil na Simonových zádech a posouval se mu pomalu k hlavě, jako moucha lezoucí po zdi. Simon si nevšiml toho znamení smrti a střílel dál. Michaelův strach byl ten tam. Zvedl samopal a vypálil do lesa po neviditelném útočníkovi celou dávku. Vyprázdnil zásobník a nasadil nový. V nose ho štípal zápach korditu. Rudé laserové světélko zmizelo. Dým se rozplynul. Simon bez přerušení pálil. Na trávníku už se válelo osm těl. „Možná je jich víc,“ zašeptal a ani se na Michaela neohlédl.

Ten pozoroval les. Kdysi měl tmu rád, protože mu poskytovala útočiště a ochranu. Jenže teď chránila ostatní – ty, kdo ho chtěli zabít. Zkontroloval si samopal a po břiše se začal plížit směrem k lesu.

„Počítej, kolik jich zabiješ,“ zaslechl Šimonův hlas.

Počítej, kolik jich zabiješ, jasně. Sebe mám započítat taky, když to schytám? pomyslel si Michael. Světla zámku už přes stromy nebyla vidět. Vstal a opatrně se rozhlížel. Držel zbraň tak, jak ho to naučil Simon. Svíral ji tak pevně, až mu zbělaly klouby na rukou. Představil si v duchu dráhu od Simona k místu, odkud asi vycházel červený paprsek. Po nějaké chvíli narazil na mrtvolu. „První,“ řekl si sám pro sebe.

Sklonil se nad tělem, ani nevěděl proč. V tu chvíli se někdo trefil do stromu kousek od něj. Do tváře ho škrábla tříska, která se odštípla z kmene. Vklopýtal do úkrytu za rozložitý dub a začal pálit směrem, odkud výstřel přišel. Odpovědí mu byla zběsilá salva. Ucítil prudkou bolest v paži, jak ho trefila kulka do tricepsu. Zavrávoral. Tady nebyl ve svém živlu. Uměl to s alarmy a elektronikou, byl zloděj, ale neměl ani ponětí, jak se dostat z takovéhle situace.

Přitiskl se zády ke stromu a doufal, že ho aspoň trochu ochrání. Simon ho naučil, jak střílet do plechovek. Malých nehybných plechovek od pepsi. Tyhle cíle ale byly neviditelné a zatraceně pohyblivé. A navíc palbu opětovaly. Nevěděl, jestli se ostatní už nedali dohromady a Simon už není mrtvý. Hodil si samopal na záda a podíval se nad sebe. Chvilku počkal, jestli něco neuslyší, a když bylo ticho, začal šplhat nahoru.

Dvanáct. Simon cítil podivnou úlevu, jakou nezažil už léta. Tohle prostě uměl. Rozhodně necítil žádné morální dilema, protože tohle byli muži, kteří napomáhali zlu. Byl to ten nejhorší typ žoldáků, kteří slouží jen tomu, kdo nejvíc platí. Necítil žádnou lítost.

Střelba mu vyčistila mozek. Měl teď zbystřené smysly a nabuzené instinkty. Z italské armády odešel už před patnácti lety, ale měl pocit, jako by to bylo včera. Pod palbou se ocitl třikrát v životě a pokaždé ho to ohromně nabilo energií. Stres ho vybičoval. Ale pořád měl na paměti, že je kněz, i když má zvláštní pardon od církve, že může její zájmy hájit za každou cenu. Střílel s modlitbou na rtech, děkoval Bohu a prosil za odpuštění. Byla to modlitba, kterou odříkával, kdykoli někoho zabil. Modlitba, kterou odříkával už tolikrát, že si to ani nepamatoval.

Pokoušel se ignorovat bolest v pravém rameni. Byl to čistý průstřel. Rozpálená kulka sice trochu zavřela kapiláry v místě, kde vnikla do paže, ale místo, kudy vyšla, krvácelo. Najednou střelba utichla. Jeho taktika, jak se zbavit strážců, fungovala, ale pořád ještě zbývalo několik žoldáků. To byli ti nejzkušenější.

Plukovník T. C. Roberts vyšel z domu. Měřil stopětaosmdesát a byl to dobře stavěný chlap. Hledal těla, nevěděl totiž ani, kolik lidí mu ještě zbývá. Vysílačka byla v háji, něco rušilo signál.

I když už nebyl u mariňáků, používal Roberts hodnost plukovníka, aby si zjednal mezi chlapy respekt. Oficiálně ovšem hodnost neměl, protože o ni přišel před vojenským soudem. Obvinili ho ze špatného zacházení s podřízeným a nevypadalo to pro něj dobře, protože ten prostoduchý pitomeček zemřel. U soudu neměl moc příznivců, protože vojáka zabil úderem pažby do spánku a pokoušel se to shodit na svého seržanta. Ale útěk z vojenského vězení byla hračka a pak se mu snadno podařilo najímat žoldáky. Znal ze svého působení v Pouštní bouři hodně takových, kterým vadilo, že se nedostali do akce. Nebyli nijak výjimeční, ale měli velmi silnou motivaci. Silnější než peníze. Touhu po krvi.

Opatrně se zastavil u brány a promnul si dlouhou jizvu, která se mu táhla od levého oka přes kořen nosu až na pravou tvář. Udělal mu ji před dvěma roky jeden opilec. Samozřejmě že si to s ním vyřídil jednou provždy, ale denně proklínal jeho duši za to, že ho zohavil. Finsterovi slíbil, že se do domu nikdo nedostane, a to také dodrží. Nejdřív mu chtěl zavolat, ale pak si to rozmyslel. Teď je důležité dostat situaci pod kontrolu a zastavit útok. Pak bude dost času mu podat hlášení.

Stál v otevřených dveřích a sledoval dobře osvětlený pozemek před sebou. Světlo ho oslňovalo a v duchu proklínal hloupost svých chlapů. Takhle jsou tam jak na střelnici. Roberts si vzal kolt a rychle začal střílet na lampy. Každou dostal jedinou ranou. Explodovaly v ohňostroji jisker a všechno se ponořilo do tmy. Tak teď jsme na tom stejně, pomyslel si. Nastal čas otočit skóre.

31

Busch si klestil cestu tančícím davem a v uších mu duněla hlasitá hudba. Měl pocit, jako by se prodíral bahnem, šlo to pomalu a ztuha. Těm mladým krasavcům byla jeho panika srdečně ukradená. Občas do něj nevybíravě vrazili.

Finster je rozrážel rychleji v zuřivé snaze dostat se co nejdříve domů. Chtěl si užít poslední večer a úplně zapomněl na opatrnost. Dovolil si podlehnout chtíči a žádostivosti – choval se úplně stejně jako lidé, kterými manipuloval. I když jeho domov střežila armáda dvaceti mužů, věděl, že mohou selhat. A on tím přijde o všechno, oč usiloval. Ty klíče jsou jeho osud. Finster získal náskok, protože to měl z tanečního parketu ke dveřím jenom pár metrů. Toho amerického policajta ztratil z očí, ale bylo mu to jedno. Věřil si a věděl, že ho žádný člověk nemůže ohrozit. Myslel jenom na klíče a jejich záchranu. Ode dveří ho dělilo jen deset metrů, když narazil do zdi. Do lidské zdi. V cestě mu stál Busch, přes metrák živé váhy. „Uhni!“ Finster dokázal přeřvat i ryčnou muziku a jeho hlas zněl jako tříštění skla.

Busch mlčel a pozoroval chlapa, který vzbuzoval v lidech takový respekt a který Michaela tak vyděsil.

„Víš, kdo já jsem? Zničím tě dřív, než stihneš mrknout.“ Finsterův hlas se třásl zuřivostí, ale on sám stál naprosto bez hnutí.

Busch si ho pečlivě prohlížel, protože ho teprve teď konečně viděl naživo, nejen na fotografii nebo v televizi. Bylo v něm něco děsivého. I v jeho nehnutém postoji byla hrozba. Vyzařoval auru nebezpečí. Busch se mu podíval do očí a měl pocit, že něco takového nikdy neviděl. Byly to oči hada. Konečně Michaelovi a Simonovi uvěřil. Tenhle člověk je ztělesněním zla, ale v tuhle chvíli na tom nezáleží. „Tady mi neublížíš!“ odpověděl Busch.

Finster nechápal, o čem mluví, a pokusil se ho odstrčit, ale u takového obra to nebylo snadné.

„Ty totiž nevíš, kde jsme,“ řekl mu sebejistě Busch.

Finster se zastavil: „Uhni, nebo…“

„Jsme na svaté půdě,“ přerušil ho Busch. „Tohle je bývalý kostel. Vysvěcený v jménu Božím.“

Finster se rozhlédl a byl vzteky bez sebe. Najednou viděl, že je to opravdu novogotický kostel. Byla zde vysoká okna, jejichž barevné vitráže zobrazovaly křížovou cestu, pódium pro diskžokeje zřejmě kdysi sloužilo jako oltář. Podíval se na balkon a viděl, že je to vlastně kůr. Uvědomil si, že klub má tvar kříže.

„Osobně si myslím, že je to odporný nevkus, ale dnes večer to naprosto vyhovuje mému záměru,“ usmál se na něj sladce Busch.

„A co je ten záměr?“ Na Finsterovi byl už vztek vidět, celý zrudl a třásl se.

Busch popadl bělovlasého muže za paži a pořádně ji stiskl. „Zůstaneš pěkně tady, naprosto bezmocný.“ Finster se mu marně pokoušel vykroutit. „Chytil jsem tě na místě, kam nesmíš vstoupit, a teď se odtud nedostaneš.“

Busch se usmíval, protože porazil neporazitelného.

Michael se přesouval ze stromu na strom. Šlo by to snadno, ale musel si dávat pozor, aby se pohyboval zcela bezhlučně, a to ho vyčerpávalo. Zranění na ruce naštěstí moc nekrvácelo. Ale bolely ho prsty a nohy se mu třásly únavou. Začínal mít strach, že se ke klíčům nikdy nedostane.

Najednou kousek od něj zašustilo uschlé listí. Michael se podíval dolů a strnul. Pak ve stínech rozeznal postavu vojáka, jak se plíží od stromu ke stromu. Michael se zapřel mezi větvemi, aby získal oporu, a sundal si z ramene pušku. Bude ho muset dostat první ranou, aby neprozradil svou pozici ostatním. Jestli ho najdou, tak je mrtvý. Tady nahoře se nemá kde schovat. Chvilku uvažoval o tom, že toho chlapa nechá být. Nikdy by ho nenapadlo, že je tak těžké rozhodnout se správně. A připadal si v koruně stromu jako příliš snadný cíl.

Muž se zastavil těsně pod ním. Michael se vzpamatoval, namířil mu na hlavu a vystřelil. Strážce okamžitě padl mrtvý k zemi. Michael se rozhlédl a šeptem počítal: „Druhý.“

Chvilku váhal a pak slezl na zem. Miloval šplhání, ale většinou šplhal po zdech. Po stromech nelezl už od dětství a úplně zapomněl, jak je to zábavné a snadné. Napadlo ho, že by vůbec bylo hezké být dítětem – aspoň by teď nebyl tady. Seskočil na zem vedle těla. Sklonil se nad ním…

„Ani hnout.“ Michael vůbec nedokázal odhadnout, odkud hlas přichází. „Ruce vzhůru.“ Někdo mu zezadu sebral zbraň a pak ho praštil pažbou pušky do hlavy. „Kolik vás je?“ vyštěkl na něj voják.

Michael neodpověděl a dostal další ránu do hlavy. Zatmělo se mu před očima a začalo mu zvonit v uších.

„Odpověz, ty hajzle!“ zařval voják jménem Jax.

Další rána srazila Michaela na kolena a ztratil dech. Pak ucítil prudkou bolest v ledvinách a uslyšel kovové cvaknutí natahovaného kohoutku. Jeho protivník mu puškou zatlačil hlavu do hlíny, která voněla po jehličí.

„Máš deset sekund,“ řekl žoldák.

„Tak dobře,“ Michael se snažil horečně něco vymyslet. „Ukážu ti, kde jsou.“

„Vstávej.“

Michaelovi chvíli trvalo, než se dokázal postavit na nohy. Jenom doufal, že míří správným směrem. „Vy tu máte nějaké manévry, kámo?“ snažil se to trochu zlehčit, ale žoldák neodpověděl. „Je vás tu celá armáda, co?“ pokračoval a s rukama za hlavou klopýtal přes kořeny. Hučelo mu v uchu po ráně pažbou a ani na chvilku nezapochyboval, že by ho žoldák při neopatrném pohybu zastřelil. Vyšli na místě, kde předtím ležel Simon, který byl už ale samozřejmě pryč. Ve vzduchu ještě čpěla střelba a všude se povalovaly nábojnice. Kámen, o který měl Simon pušku opřenou, byl celý ožehnutý.

„Tak co?“ zeptal se Jax.

Michael se rozhlédl; neměl tušení, kam se jeho parťák poděl. Podíval se k temnému zámku, který se proti nebi rýsoval jako nějaké monstrum.

„Tak pohyb,“ popohnal ho žoldák pažbou směrem k domu. Jakmile vstoupili na cestu, objevili se další vojáci. Bylo jich pět, všichni po zuby ozbrojení.

„Dostali jste někoho dalšího?“ zeptal se jich Jax.

„Ne,“ odpověděl mu nakrátko ostříhaný voják. „Myslíš, že byl sám?“

„Byli přinejmenším dva.“

Michael neměl ponětí, kdo je kdo, ale bylo jasné, že mezi nimi není jejich velitel. Trochu se mu ulevilo, protože bylo zřejmé, že o Simonovi nevědí. Ale na druhou stranu může někde ležet v kaluži krve.

„Kde je plukovník?“ zeptal se Jax.

„Viděl jsem ho naposledy, když začala střelba.“

„Co s ním uděláme?“ ukázal jeden z žoldnéřů na Michaela.

„Zmáčkneme ho, zjistíme, co měl v úmyslu, a pak ho použijeme jako cvičný terč.“ Jax se otočil k Michaelovi: „Co je tu tak důležitého, že jste si troufli na jednadvacet strážců?“

„No, každopádně vás už jednadvacet není,“ odsekl mu Michael. Když dopadl tváří na zem, litoval té zbytečné frajeřiny. Ani si nevšiml, kdo ho mlátí, ale bylo jich určitě víc. Stočil se do klubíčka a snažil se ranám vyhnout. Nejhorší byly kopance do boků. Cítil, že mu zlomili žebra, každé nadechnutí ho hrozně bolelo. V ústech cítil kovovou pachuť krve. Vrhli se na něj jako hejno supů, chechtali se a očividně je bavilo mlátit bezmocnou oběť. Michael už skoro ztrácel vědomí, když si uvědomil, že to, jaké otázky kladou, o něčem vypovídá.

„Kolik vás je?“ řvali.

„Pro koho pracuješ?“

„Po čem jdete?“

Nevěděli o Finsterovi nic, to bylo Michaelovi jasné. Neměli ani ponětí, co se v domě skrývá. Michael zvedl hlavu a vzdorně se podíval na Jaxe. Ten se tvářil bezvýrazně. Vlasy mu už na spáncích šedivěly. A v očích měl šílenství. Michael ho slyšel něco mumlat o provaze, ale pak ztratil vědomí.

32

Busch s Finsterem stáli těsně proti sobě a jeden druhého si měřili. Busch předváděl svůj dokonalý chrup v širokém úsměvu. Celý klub jejich spor ignoroval, muzika duněla dál a lidé se svíjeli na parketu. Busch si zpočátku myslel, že Šimonův nápad je hloupost, která rozhodně nemůže vyjít. Ale teď, když svíral Finsterovu paži, cítil, že ten muž není schopen se účinně bránit.

Finster podléhal panice. Takový pocit nikdy nezažil. Nevěděl, co má dělat. Byl slabý a bezmocný. Uvězněný na tomhle strašném místě. Měl pocit, že na něj padají stěny. A ten velký, usmívající se chlap vypadal, že ho hodlá zabít.

Vtom ho ale něco napadlo. Zdvihl hlavu, podíval se Buschovi do očí a zašklebil se. Obrátil oči v sloup tak, že mu byla vidět jen bělma, roztřásly se mu ruce, otevřel ústa a začaly mu téct sliny. Svíjel se jako na pokraji epileptického záchvatu a padl na zem. Zmítal sebou jako v posledním tažení, hlavou škubal ze strany na stranu. Lidé se začali rozestupovat v domnění, že se zase někdo předávkoval.

Buschův vítězoslavný výraz vystřídal děs. Vůbec nic nechápal. Lidé kolem nich udělali kroužek, někteří se tvářili vyděšeně, jiní si užívali neobvyklou podívanou. Pak jedna žena překřičela hudbu a Busche někdo odstrčil. Objevili se dva zaměstnanci, pro které tohle zjevně nebylo nic nového pod sluncem, a zvedli Finstera na pohovku. Předávkování tu bylo na denním pořádku a oni měli hlavně dát pozor, aby nikdo neumřel v klubu. To by vedlo k vyšetřování, o což nikdo nestál.

Dav čumilů naplnil sál a pozoroval chudáka, který si ještě před chvílí tak užíval. Byl celebrita a teď bude rád, když přežije. Busche obstoupil dav a na Finstera už skoro neviděl.

Okamžitě přinesli nosítka, naložili ho a přikurtovali. Teď už tu bylo přecpáno, kolem se tlačila polovina klubu. Busch řval, aby mu uvolnili cestu, ale nedokázal překřičet hudbu a všichni ho ignorovali. Byl bezmocný. Americký polda v cizí zemi. Neměl tu žádnou moc. Nemohl se k Finsterovi, kterého už vynášeli ze dveří, ani přiblížit. Objevili se další vyhazovači a proráželi známému miliardáři cestu.

Busch se snažil probít mořem lidí a fotografů, ale když se konečně dostal na chodník, uviděl mizet ve tmě jen zadní světla sanitky, za níž se v závěsu držela Finsterova limuzína.

Michael se probudil v kaluži krve. Tělo i mozek měl úplně otupělé. Vůbec nechápal, co se děje, ani jestli je ta krev jeho. Neodvážil se pohnout, protože slyšel střelbu. Snažil se zaostřit a zahlédl na zemi dva mrtvé vojáky. Zbylí tři pálili všemi směry.

Jax se ukrýval napravo od Michaela za zeleným peugeotem. Vypadal jako šílenec, střílel zuřivě do zahrady a otřásal se pod zpětnými nárazy pušky. Vtom Michael uslyšel smrtelné chroptění jiného vojáka, který se právě skácel na zem a v krku měl díru jako niklák.

„Kde je plukovník?“ snažil se přeřvat palbu jeden ze žoldáků.

„Já nevím,“ řekl Jax.

„Tady se párkrát vystřelí a on se hned schová? Já myslel, že je to hrdina, co nás povede do boje.“

Jax se otočil a namířil na svého kamaráda. „Hele, starej se o nepřátele.“ Ukázal do temnoty lesa.

Michael sledoval, jak mezi strážci narůstá napětí. To nebyli vojáci. Jenom jimi chtěli být a armáda je odmítla. Byli to sváteční střelci, které bavila hra na vojáky. Ale teď už se potáceli na hranici příčetnosti a měli zbraně. Simon byl někde v lese a dostával je jednoho po druhém, ale na Michaelův vkus by si mohl trochu pospíšit.

Jax se otočil a ošklivě se pousmál, když uviděl, že se Michael probral. Hned začal žhavit mozkové závity, pokud tedy vůbec nějaké měl. „Ale, ale, podívejme se, kdopak se nám to vzbudil,“ popadl Michaela za vlasy a trhnutím ho postavil na nohy.

„Teď jsem toho hajzla určitě dostal,“ prohlásil další strážce.

„Zmlkni a k zemi,“ vyštěkl na něj Jax.

„Hele, jak jsi přišel na to, že tomu tady velíš?“ Žoldák se postavil a zadíval se do temného křoví. Zlomek vteřiny bylo ticho a pak se ozval jediný výstřel odněkud zleva, ale ozvěna znemožňovala přesnou lokalizaci střelce. Voják stihl říct jenom: „Do prdele.“ Pak se skácel mrtev k zemi.

Simon ležel za kamennou studnou a všechny smysly měl nabuzené. Tihle amatéři neměli šanci, dostával je jednoho po druhém. Nenechal se ničím rozptýlit.

Podle jeho propočtů už byli naživu jenom dva: velitel a jeden voják. Ten voják se skrýval za zeleným peugeotem, ale Simon neměl ponětí, kde je velitel. Díval se dalekohledem pušky na silnici a uviděl Michaela. Stál nejisté za peugeotem. Byl hrozně zmlácený, i na tu dálku bylo vidět modřiny na obličeji a monokl na oku. Žoldnéř stál za ním a hlaveň pušky mu držel pod bradou. Simon se pokoušel zamířit, ale tenhle voják nebyl žádný blbec, dokázal se za Michaela skrýt tak, že nebylo možné dostat ho na mušku. Simon si netroufal vystřelit. Bylo to sto metrů proti větru a cíl byl malý a pohyboval se. Tohle nemohl riskovat.

Přiblížil se na padesát metrů.

Lehl si na zem, ale neměl se za co schovat. Roztáhl opěrku pušky a sundal si pistole, aby se mu lépe leželo. Protáhl si prsty a krk a snažil se soustředit. Vzal pořádně pušku do ruky, zapřel si pažbu o rameno a ukazováček položil na spoušť, pohyboval hlavní a mířil na kapotu francouzského vozu. Pak pomalu pušku zvedal na místo kousíček od Michaelova pravého ramena. Strážce pořád pohyboval hlavou a cukal i Michaelem, aby znemožnil útočníkovi střelbu. Simon se snažil počítat se slabým větrem, zamířil… Vydechl… Pomodlil se… A když se strážcova hlava objevila přímo v zaměřovači, stiskl spoušť.

V tu chvíli ho někdo prudce kopl do hlavy, vyrazil mu pušku z ruky a ta spadla do křoví. Simon se schoulil a instinktivně se snažil vyhnout ráně. Hlava ho bolela, ale přesto dokázal vstát. Před ním stál muž s hrozivou jizvou přes obličej, který byl oblečený v maskáčové uniformě plukovníka, ovšem těžko říct, jaké armádě ta uniforma patřila. Zřejmě si dost věřil, protože mu sice u pasu visely pistole, ale ruce měl prázdné. A zabít někoho beze zbraně vyžaduje značnou sebedůvěru.

Kroužili kolem sebe, jako by stáli v imaginárním ringu. Plukovník udeřil první, tvrdým kopem do žeber. Simon klopýtl, ale rychle zase získal rovnováhu. Udělal několik výpadů, ale plukovník je vykryl, jako by mu četl myšlenky. Simon prohrával a věděl to. Pak plukovník zaútočil sadou kopů a úderů a zdálo se, že se ani moc nezadýchal. Simon koutkem oka pohlédl na své pistole, které ležely na zemi pár metrů od jeho protivníka, ale s každým úderem se od nich vzdalovali. Soustředil se na plukovníkovy nohy a břicho a konečně žoldáka trochu znejistěl. Vložil se do boje vší silou, jako by každý úder měl být poslední. Ale stejně jako v šachách poznal svůj špatný tah příliš pozdě. Plukovník ho přiměl, aby plýtval energií, a i když se tvářil vyčerpaně a poraženecky, ve skutečnosti měl pořád navrch. Vzápětí po Simonovi vystartoval a každý úder byl tvrdší než předchozí.

Simon začal slábnout. Ruce se mu třásly únavou a měl co dělat, aby se ubránil. Snažil se, ale občas dostal ránu do obličeje nebo do břicha. Ustupoval, jenže tím se vzdaloval i od svých zbraní. Pak narazil zády na zídku. Cítil chladné kameny – byla to studna, vnímal vlhko z jejích hlubin.

Plukovník po něm skočil a stiskl mu hrdlo. Simon se ho zoufale snažil zbavit, ale už neměl sílu. Narazil na protivníka, který byl nejen silnější, ale především ho porazil ve strategii. Plukovník se na něj vrhl plnou vahou a přehnul ho přes kraj studny. Simon teď zblízka viděl, že má jizvu na obličeji hlubokou až na kost. Snažil se bránit, ale nemohl dýchat a už slyšel v uších divoký rytmus svého srdce. Do vody ve studni dopadaly odrolené kamínky a šplouchání se v hloubce rozléhalo dutou ozvěnou. Zatmělo se mu před očima a začal ztrácet vědomí.

A vtom sevření povolilo. Simon zalapal po dechu a cítil, že se na něj plukovník sesul plnou vahou. Jak se mu kyslík vracel do krve, rozbolela ho hrozně hlava. Trochu uhnul a plukovník zůstal viset přes okraj studny. V zádech měl zabodnutý nůž.

Za ním stál zmlácený Michael a pokoušel se na Simona usmát. Ten se s úlevou zhroutil na zem vedle studny. Michael přistoupil k mrtvole, vytáhl nůž, bez zaváhání popadl plukovníka za nohu a převážil jeho tělo do vlhkých hlubin. Napočítal skoro do pěti, než šéf Finsterovy ochranky narazil na vzdálenou hladinu.

Simon se Michaela neptal, jak se mu podařilo tomu žoldákovi utéct, ale pocítil k němu respekt – k člověku, kterého chtěl ještě před týdnem zabít.

Michael schoval nůž, kterým už předtím zabil svého vězni tele. Jax sice držel Michaela pevně jako štít, ale vtom uslyšeli výstřel. Jax hodil Michaela na zem, přišlápl mu krk a přikrčil se do úkrytu za peugeot. Michael se cítil hrozně slabý, ale rozhlížel se po mrtvolách, kde by mohl sebrat nějakou zbraň. Skoro nemohl pohnout hlavou, protože mu na ní spočívala plnou vahou Jaxova černá kanada. Pak si vzpomněl, že všichni strážci mají na lýtku nože. Jak mu Jax tiskl nohou obličej na asfaltovou cestu, Michael se natáhl k jeho lýtku, nahmátl nůž, rychle ho vytáhl z pouzdra a bez váhání třikrát bodl. První rána zasáhla Jaxovu pravou stehenní tepnu, druhá levou. Jax se okamžitě zhroutil, protože neměl žádnou oporu, a z obou nohou se mu valila krev. Michael se vztyčil a třetí, poslední ránu vedl na jeho krk.

Busch nikdy nejel víc než devadesátkou. Dnes večer ani chvilku nejel pomaleji. Trvalo mu deset minut, než se dostal do auta, a dalších pět, než se probojoval z berlínských ulic. Celou dobu vytáčel na mobilním telefonu jediné číslo. Pokaždé se mu ozval neosobní ženský hlas, který v němčině říkal nejspíš něco jako: „Je nám líto, ale zákazník je nedostupný. Po zaznění signálu zanechte vzkaz.“

Busch ho tedy zanechal, ale nevěděl, jestli si ho někdy někdo poslechne. Byl velmi prostý: „Okamžitě vypadněte! Vrací se!“

V jediném okamžiku se jejich dokonalý plán zhroutil. Nepochyboval, že se Simon do domu dokáže dostat a Michael určitě ty klíče ukradne, a pak by mohli být během pár hodin na letišti. Na něm bylo jedině to, aby udržel Finstera v bývalém kostele.

Znovu vytáčel číslo: „Tak to zvedni! Dělej…“

„Tut mir leid…“

„Do prdele!“ zařval Busch a sklapl mobil. Proč ho nezvedají? Proplétal se mezi auty jako blázen, blikal a troubil.

Pět kilometrů za městem uviděl u krajnice sanitku, dveře dokořán, světla zapnutá. Nepotřeboval ani zastavovat a bylo mu jasně, že lékař i řidič jsou po smrti.

Busch měl jedinou myšlenku: Finster je bez sebe vzteky a vrací se domů.

33

Jeannie Buschová seděla vedle Mary a bděla. Z hučení respirátoru a nemocničního zápachu měla hroznou migrénu. Pokoj se koupal v paprscích zapadajícího slunce. Aspoň na chvilku zůtulnilo sterilní nemocniční prostředí.

Mary byla omámená prášky a spala. Byla bledá, oteklá po lécích a její vlasy už byly jen odleskem dřívější nádhery. Ztrácela se jí před očima a doktor nedokázal říct, jak dlouho ještě bude žít. Jeannie věděla, že se Mary nejvíc bojí toho, že zemře sama. Jestli se Michael nevrátí, pak s ní musí zůstat ona. Nechala děti u sestry, odhodlaná zůstat až do Michaelova návratu.

Znovu zavolala do hotelu, odkud jí telefonoval Paul. Hrozně se vyděsila, když ji přepojili na policistu, který se jí lámanou angličtinou začal vyptávat na podivné věci. Zná jména lidí, se kterými její manžel cestuje? Pak říkal něco o střelbě a mrtvých. Ví, kam jel? Zhrozila se tak, že zavěsila. Už se měli vrátit před dvěma dny. Aspoň tohle jí Busch sliboval. Ale jako žena policajta věděla moc dobře, jak to chodí, a proto se snažila ovládnout a nepředstavovat si žádné katastrofické scénáře.

Mary se najednou prudce rozbušilo srdce. Bylo to vidět i na monitoru. Začala se třást a trhat hlavou. Jeannie viděla, jak jí cukají víčka. Asi se jí něco zdá. Začala něco mumlat a sténat. Na čele jí vyrazil pot.

Trápila ji noční můra. Mary se už mnohokrát Jeannii se svými špatnými sny svěřila. Vždycky se točily kolem Michaela, zdávalo se jí, že se zase vrátí ke zločinu a zaplatí za to životem a ona tomu bude jenom bezmocně přihlížet. Jeannie nevěděla, jestli ji má probudit, protože realita byla také dost děsivá. Otřela jí čelo vlhkým ručníkem. „Pšt,“ tišila ji jako dítě, „všechno je v pořádku, já jsem tady.“ Bylo jí hrozně líto, že je její kamarádka uvězněná v děsivém světě snů.

Mary sebou začala házet ještě víc a celá se třásla. Jeannie ji bezmocně hladila po ruce. Nemohla jí nijak pomoci, jenom sledovala její utrpení. Mary házela hlavou ze strany na stranu, jako by se snažila uniknout nočním děsům. Normálně se vždycky probudila dřív, než se sen dobral k příšernému konci, ale tentokrát se pod vlivem léků vzbudit nedokázala.

Jeannie cítila, jak jsou jí Mary a Michael blízcí, a jejich neštěstí hluboce prožívala. V jejich životech došlo ke zvratu a nebylo pomoci. Mary umírá, Michael se řítí do průšvihu a Paul zmizel. Milovala Paula, věděla, že je oddaným manželem, vynikajícím otcem a také mužem s pevnými morálními zásadami. V skrytu duše pořád chovala naději, že se vše obrátí k lepšímu, ale tušila, že hlavní krize je teprve před nimi.

Dívala se, jak Mary kolísají křivky životních funkcí. Celé tělo měla v křeči, pokrývky už byly celé propocené. Začala se za všechny modlit.

Přední dveře se otevřely. Odkudsi zevnitř se začalo ve vteřinových intervalech ozývat pípání.

„Musíme si pospíšit,“ zašeptal Simon.

„V pohodě, mám šedesát vteřin.“

„Teď už jenom padesát osm.“

Michael se zastavil v hale, zámek byl ponořený do tmy. Rozsvítil si malou baterku, otevřel mahagonovou skříň za dveřmi a vytáhl nůž. Odhrnul kabáty, za nimiž se skrývala bílá skříňka. Na displeji se míhaly rudé číslice, které odpočítávaly čtyřicet pět, čtyřicet čtyři… Nebyla tu žádná klávesnice, jenom otvor pro magnetickou kartu. Ale Michael žádnou neměl. „Fajn,“ řekl.

„Co tím myslíš, fajn?“ zeptal se Simon, který mu nahlížel přes rameno.

Michael vydechl. Má ještě třicet sekund. „Podívej, tohle je…“

„Hlavně nic nevysvětluj,“ zarazil ho Simon. Poslední věc, kterou teď potřebují, je příjezd místních policajtů. Jednadvacet mrtvol na pozemku se dá dost těžko skrýt a ještě hůř se to vysvětluje. Kdyby je obklíčila policie, už by se nedostali ven.

Michael vzal baterku do úst, nožem odstranil panel alarmu a díval se na změť různých drátů, které připomínaly talíř špaget. Třicet sekund. Pípání se teď ozývalo dvakrát rychleji.

Michael vytáhl z kapsy dva dráty s krokodýlky na konci. Rychle se probíral změtí před sebou. Modrý a červený drát to nejsou, tenhle systém je zakódovaný a každá barva má svoje číslo. Není snadné najít správný drát, je to tři sta osmdesát ku jedné. Bohužel mají příliš málo času. Dvacet sekund. Pípání teď znělo jako rytmus válečného bubnu. Michael se zamyšleně díval na alarm.

„Sakra, asi bysme měli trochu pohnout, ne?“ připomněl mu Simon trochu nervózně.

Deset sekund. Kdyby měli hodinu, tak by to dokázal vyřešit. Vtom ho něco napadlo. Vzal dráty, co vedly k časovému displeji, sledoval je až k malému černému mikroobvodu, kam připnul jednoho krokodýlka. Pět sekund.

„Nemáme na to celý den.“ Simon byl víc vystresovaný, než když se ocitl pod palbou.

„Ale máme,“ řekl Michael a připnul druhého krokodýlka.

Odpočítávání se zarazilo na dvou vteřinách a pak začalo odpočítávat od deseti hodin. „Když nemůžeš vypnout alarm, tak vypni hodiny,“ řekl Michael a vydechl úlevou.

Vešli do zámku a rychle procházeli luxusními pokoji slabě osvětlenými světlem z chodeb a schodišť. Stačilo to, aby nemuseli používat svoje baterky. Michael neztrácel čas prohlížením věcí kolem. Tentokrát bylo všechno jinak. Když tu byl poprvé, cítil úžas a obdiv nad bohatstvím toho muže, ale teď už v něm všechno vyvolávalo pouze znechucení.

Konečně došli k obrovským dřevěným dveřím. Byly trochu pootevřené. Michael stiskl masivní litinovou kliku. Dveře zavrzaly tak hrozně, že to bylo horší než alarm. Simon se otočil s pistolí v ruce pro případ, že by hluk někoho přivolal.

Do nosu je udeřil zápach vlhkých zdí a Michael znovu pocítil strach. Simon s napřaženou zbraní vyrazil do temnoty. Nerozsvítili si baterky, aby se nestali snadným terčem útoku. To ale znamenalo, že museli sestupovat do hlubin naslepo, přidržovat se hrubého zábradlí plného třísek a opírat se o vlhké kamenné stěny. Michael si mimoděk vzpomněl na německé vězení a jeho vlhké kobky. I tam panovala taková ponurá atmosféra.

Když došli až dolů, zábradlí skončilo a neměli už žádné vodítko, kam se vydat. Stáli v absolutní temnotě a vdechovali pach hniloby.

„Co nějaké světlo…,“ promluvil Michael, ale vtom ho Simon strhl k zemi.

Nebylo jasné, odkud výstřel přišel, protože se zvuk mnohonásobně odrážel od vlhkých stěn. Oba se krčili při zemi a nebyli si jistí, kde je ten střelec, kterého tu rozhodně nečekali.

„Já se odplížím doprava. Ty zkus přilákat jeho pozornost a přimět ho k další palbě,“ zašeptal mu Simon do ucha.

„Tak ti pěkně děkuju.“

Simon se potichu odplazil a nechal Michaela samotného na místě, které mu nahánělo hrůzu. Zkus ho přimět k další palbě, no to je teda paráda.

Michael se doplížil ke schodům a opatrně jich pár vylezl. Hmatal po zdi a hledal nějaký výklenek. Když narazil na porézní zdivo, potichu tam zarazil nůž, trochu ho vydloubl a do vzniklého otvoru strčil baterku. Byla ve výšce dospělého muže. Naprosto dokonalý cíl, jako byl on sám tehdy na hřbitově, když po něm pálil Simon. Rozsvítil, uskočil stranou, a než stačil udělat další krok, ozvalo se těsně po sobě pět výstřelů. Zdálo se, že jdou z různých směrů.

Baterka se rozprskla a vše se ponořilo do tmy. Nastalo hluboké ticho, které bylo k zbláznění. A po Simonovi ani vidu, ani slechu. Pak se ozvalo slabé zaškrábání odněkud z hloubi podzemí. Michael se po paměti vydal dopředu. Dával si pozor na každý krok a posouval se po centimetrech. Držel v natažené ruce pistoli a mířil k místu, odkud se ozývalo škrábání nehtů o kámen. Každým krokem ho slyšel o něco líp. Doléhalo k němu také sípání, jako by se někdo marně pokoušel nadechnout. Ozývalo se už přímo před ním. Michael se snažil zůstat potichu. Sehnul se a nataženou zbraní prohledával temnotu. Narazil na něco měkkého. Někdo mělce a slabě dýchal. Michael našel hlavu a přiložil k ní hlaveň. Pak ji ohmatal. Cítil vlasy jemné jako chmýří a suchou jemnou kůži. Vtom Michaela někdo popadl za rameno. Simon rozsvítil a viděl, že se Michael sklání nad skoro devadesátiletým starcem.

Michael se na Simona podíval a řekl: „Chudák stará.“

Simon sklonil pistoli a zeptal se: „Kdo to je?“

„Charles, Finsterův komorník,“ řekl Michael a uslyšel, že stařec vydechl naposledy.

Simon se pokřižoval a rychle odříkal modlitbu za mrtvého. Michael si uvědomil tu ironii: kněz uděluje poslední pomazání někomu, koho sám zabil.

Pak vyrazili směrem do galerie. Všude byl cítit rozklad a hniloba. Simon přejel po místnosti baterkou a byl zděšen příšernou podívanou na všechno to zrůdné umění. Matka křičící hrůzou a svírající v náručí zkrvavené dítě. Válečník, který nemilosrdně vraždí přeživší. Tapisérie glorifikující smrt, hromady rozkládajících se těl a duší žadonících o slitování. Zotročené lidstvo. Tisíce uměleckých děl, jedno hrůznější než druhé. Jako by vstoupili do samotného pekla.

Simon si řekl, že než odtud odejdou, tohle všechno zničí. Něco tak děsivého se nedá nazvat uměním. Tuhle sbírku hrůz by už neměl nikdo spatřit. Tohle vytvořili lidé, nikoli Satan nebo zlí duchové. Co vedlo malířům ruku, nedokázal Simon pochopit.

„Dělej!“ pobízel ho Michael. Vrhl na stěny jenom letmý pohled; tmavý kámen, po kterém stékala voda, vypadal jako zkrvavený. Krápníky visící ze stropu skoro nebyly vidět, ale zdálo se mu, že jim visí nad hlavou jako dýky. „Nechci tu být ani o chvilku déle, než je nutné.“

Simon se odtrhl od maleb a vyrazil za ním, ale poslední obraz v řadě ho zarazil. Byl u dveří. Měřil skoro dva krát dva metry a jasně se sem nehodil. Jako paprsek v temnotách uprostřed pekla. Byla to nádherně namalovaná nebeská brána. Ten obraz mu připomněl, že vždycky existuje naděje, bez ohledu na to, jak vážná je situace.

A pak mu něco došlo. Finsterovi vůbec nejde o duše. Chce se vrátit tam, odkud byl před věky vyhnán. Simonovi tohle vědomí vlilo do žil nové odhodlání.

Michael se zastavil u dveří komory, kde byly uschovány klíče. Byly z ebenového dřeva a dokonale vyleštěné. Nebyly příliš vysoké, dospělý muž musel sehnout hlavu, když chtěl vejít. Starobylý zámek nekladl žádný odpor a Michael vzal za kliku. Simon mu svítil baterkou.

V malé kryptě stál piedestal a na něm ležely na rudé podušce klíče. Vypadaly naprosto stejně jako v den, kdy je Michael ukradl. Úplně obyčejně a neškodně. Vyřezávaná krabička stála na kamenné polici vedle stovek svící, z nichž některé již dohořely. Michael měl teď poprvé pocit, že se rozhodl správně, když opustil svou ženu. Vrátila se mu naděje, že ji možná ještě zastihne naživu.

Stáli každý z jedné strany piedestalu. Místnost byla tak malá, že se oba zády téměř dotýkali zdi. Michael si prohlížel podstavec a hledal alarm nebo nějakou jinou past. Přejížděl po kamenném podstavci a rukou vjel i pod rudou podušku. Nic nenašel, ale najednou zahlédl bliknutí. Podíval se na Simona a na mobil, který měl u pasu. Svítilo na něm zelené světélko signalizující přijatou zprávu. Simon ho otevřel a na displeji svítilo: Jeden vzkaz, devatenáct zmeškaných hovorů. Žádný signál. Číslo na tenhle mobil měl jenom Busch.

Byli hluboko pod zemí a nad sebou měli tisíce tun hlíny a kamení, ale přesto až sem dolehl ten neuvěřitelně silný hluk. Bylo to, jako když do skály narazí stíhačka. Celá země se otřásla a ze stropu na ně padaly kaménky. Měli pocit, že se celý svět za okamžik zhroutí.

Přední dveře vylétly z pantů a přistály na perském koberci hlavního schodiště. Finster, šílený vzteky, proletěl domem jako bouře. Dveře se rozrážely, sochy i obrazy padaly ze stěn, jako by před sebou tlačil tlakovou vlnu. Všechno, co se mu připletlo do cesty, zničil.

Pět minut v sanitce mu stačilo, aby se vzpamatoval. Nikdy ho nikdo takhle nepodvedl. Využili jeho chtíče a ješitnosti. Přísahal si, že už se to nikdy nebude opakovat. K obrovskému překvapení záchranářů se vztyčil, otevřel dveře, vyskočil ze sanitky a dokoulel se ke krajnici. Jeho šofér byl dobře vycvičený a sledoval je celou cestu. Když viděl, jak Finster vyletěl z auta, usmál se a okamžitě dojel k řidiči sanitky, který celý vyděšený zastavil. Finster vstal ze země a oprášil se.

Posádku sanitky zabil jeho šofér. Oba záchranáři zemřeli dřív, než stačili pochopit, co se děje.

Když limuzína projela bránou, spatřil Finster první dvě oběti. Bylo zjevné, že Michaela i kněze podcenil a naopak příliš důvěřoval své soukromé armádě. Ty roky, co si hrál na podnikatele, ho trochu ukolébaly. Neuvědomil si, jak neuvěřitelně silnou vůlí oplývá člověk, který chrání někoho milovaného. Když dojeli k zámku, uviděl ta jatka. Všude mrtvá těla a vozovka zbarvená krví. Teď už byl vzteky bez sebe. Prudce otevřel dveře a vletěl dovnitř. Během chvilky dorazil ke dveřím do sklepa a seběhl ze schodů. Světlo nepotřeboval, znal to tu zpaměti, byl totiž doma.

Finster se plížil jako zvíře přes galerii, našlapoval zcela neslyšně, opatrně se rozhlížel a čenichal ve vzduchu. Tohle pro něj byla jeho pravá přirozenost. Za obrazy s ruskými válečnými výjevy něco ucítil, ale nevěnoval tomu pozornost. Miloval lov a rád si se svými oběťmi pohrával. Bavilo ho, jak si ti hlupáci myslí, že jsou chytřejší než on a dokážou ho oklamat, a pak přijdou na to, že jsou v pasti.

Tmou se plížil ke dveřím místnosti, ve které byly ukryté klíče. Nebeská brána pro něj byla motivací, proto tu měl její obraz – jako vězeň, který si schovává obrázky, aby nezapomněl, jak to vypadá venku. Dávala mu naději, kterou mu nikdo nevezme. A každý, kdo by se o to pokusil, za to zaplatí. Vzal za kliku a pomalu otevřel dveře.

Pak se bleskurychle otočil a natáhl levou ruku. Galerie se otřásla a ve tmě se objevily modré jiskry. Sochy se převrhly a obrazy spadly na zem. Celá galerie se najednou ocitla v hrozném zmatku. V temnotě se zvedla vzhůru dvě těla: Simon a Michael. Vznášeli se ve vzduchu čím dál výš, až ke stropu, nebezpečně blízko špičatým krápníkům. Ruce i nohy měli roztažené a neviditelná síla je tiskla ke skále. Zbraně jim vypadly na zem, pistole, nože, všechno.

„Proč?“ zařval Finster. „To jste doopravdy mysleli, že dokážete porazit MĚ?“ Stoupl si pod ně a hravě s nimi manipuloval jako s loutkami na neviditelných šňůrkách.

Teď už Michael věděl naprosto jasně, co je Finster zač. Podíval se dolů a viděl, jak se svíce a louče samy od sebe zapalují. Teprve nyní viděl rozsah Finsterova pokladu. Jeskyně byla velká skoro jako fotbalové hřiště a nacházelo se tu úplné moře uměleckých předmětů, mnohem víc, než bylo patrné na první pohled. Vysoký strop pokrytý krápníky připomínal tlamu nějaké obludy. Finster vztekle rázoval dole. Luxusní oblek ušitý na míru měl ušpiněný a roztrhaný. I na tuhle vzdálenost Michael viděl, jak mu se oči podlévají krví a zlostně se blýskají ve svitu svíce.

„Dejte mi, co mi patří!“ zařval Finster. „Dejte – mi – ty – klíče!“

Simon zjevně trpěl, tvář mu rozrazil krápník a jeho krev kapala na zem jako rudý déšť. Ale v očích neměl strach. „Nikdy ti nepatřily,“ odsekl.

„Teď už ano, pátere! A spolu s nimi i všechno ostatní. Vydejte mi je dřív, než vám vyrvu srdce z těla.“

Michaelova tvář se zkroutila v agónii a s námahou ze sebe vyrazil: „Dal jsi mi slib.“ Simon se na něj nechápavě podíval. „A tvrdil jsi, že sliby nikdy neporušuješ.“

„Jaký slib?“ zeptal se Finster.

„Slíbil jsi, že mi neublížíš.“

Finster se usmál. „Ty jsi mi ale chytrák.“

Podíval se na Simona. „Obávám se, že my dva spolu podobnou smlouvu nemáme.“ Simona cosi přirazilo ke stropu ještě větší silou a vyrazilo mu to dech.

„Tak, a teď mi je vrať!“ zařval Finster a jeho hlas už nebyl ani uhlazený, ani příjemný. Poodešel, otevřel dveře od komory s klíči a pak se podíval nahoru. „Máš pravdu, Michaeli, slíbil jsem, že ti neublížím, a proto zaměstnávám jeho. On ti žádný slib nedal.“

Ze schodů scházel Finsterův řidič, který ho vyzvedl na dálnici. V levé ruce měl pistoli, kterou předtím zastřelil oba zdravotníky.

Dennis Thal se chystal, že si to u šéfa konečně vyžehlí.

Přijel do zámku vpodvečer. Finster byl zrovna v knihovně ve společnosti Joy. Neřekl ani slovo, jenom na Thala nehybně hleděl. Jeho naprosté selhání nijak nekomentoval. Thala by v životě nenapadlo, že to byl právě tenhle proslulý miliardář, kdo mu celou dobu uděloval po telefonu příkazy. Finster se na něj díval tak výhrůžné, že se ani nedokázal přiznat k tomu, že úkol nesplnil, protože měl strach, že by za to okamžitě zaplatil životem.

A tak řekl jedinou věc, která mu mohla prodloužit život: „Jsou mrtví.“

Finster se zatvářil přívětivěji a vydechl si úlevou, že konečně padla poslední překážka k úspěchu. Ale pořád zůstával prozíravý a opatrný. Nenechával nic náhodě. Jeho dům byl opevněný a chráněný všemi dostupnými prostředky. A protože chtěl, aby dnes klíče zůstaly pod ochranou celého personálu, rozhodl se nechat řidiče doma a nařídil Thalovi, aby mu večer dělal šoféra.

Když Thal řídil nocí a poslouchal štěbetání těch tří zlatokopek vzadu, stále tak napůl očekával kulku do hlavy. Jenže se nic nestalo. Bál se, že je mu ta nestydatá lež vidět na očích, ale naštěstí to zřejmě dobře dopadlo. Pak čekal dvě hodiny venku před klubem a uvažoval, jak asi Finster bude reagovat, až zjistí pravý stav věcí. Ale pak si řekl, že se to možná nikdy nedoví anebo… Anebo by mohl Finstera taky zabít.

Tyhle lákavé myšlenky přerušil sám jeho šéf, který se znenadání octl venku na nosítkách. Thal se rychle rozjel za sanitkou. Když viděl Finstera vyskočit ze zadních dveří, řekl si, že je po něm, a rozhodl se, že ty dva v sanitce odpraví jen tak pro svoje potěšení. Jak stál u sanitky, najednou spatřil, jak Finster vstává a oprašuje se. Viděl, že nemá ani škrábnutí. A uvědomil si, že tenhle muž je něco víc, než si vůbec dokáže představit. A překvapení nebrala konce. Thal byl svým šéfem, který pro něj dosud byl jen hlasem v telefonu, úplně okouzlený.

Teď se díval na oba muže přimáčknuté ke stropu jeskyně a konečně pochopil, kdo je jeho zaměstnavatel. Ale nijak se ho to nedotklo, nijak ho to nevystrašilo.

Z myšlenek ho vyrušil Simon, který ze sebe stěží vypravil: „Nikdy toho nedosáhneš.“

Byl rozpláclý na stropě, tvář měl zrudlou a svaly na krku napjaté. Vypadalo to, jako by ho drtila nějaká obrovská síla. „Nemůžeš…“

„Ale to víš, že můžu,“ prohlásil Finster a stanul na prahu komnaty s klíči.

„Nebe ukrást nedokážeš…,“ vydechl Simon.

„Ale já už jsem to udělal. Teď mi dej ty klíče…“ Finster se zarazil uprostřed věty. Dveře místnosti zely dokořán, vnitřek osvětlovalo světlo svící. Finster zíral na rudý polštář. Na tváři se mu objevil triumf.

Simon a Michael spadli okamžitě dolů mezi obrazy, na udusanou zem.

Finster byl úplně fascinovaný klíči. Takže zloději je ještě neukradli, vyrušil je uprostřed činu. Narovnal se, uhladil si dlouhé bílé vlasy a získal zase sebevládu. „Odved je odtud,“ řekl Thalovi, aniž se na dva muže na zemi podíval. Jeho hlas už zase zněl příjemně a melodicky. „Dělej si s nimi, co chceš.“

34

Thal strkal Simona i Michaela před sebou napřaženou zbraní. Prošli kolem mrtvých vojáků až k limuzíně. Oba byli fyzicky i duševně na dně. Byli potlučení a krváceli z mnoha ran. A byli ohromeni neuvěřitelnou mocí, kterou jim Finster právě demonstroval. Už neměli sílu ani se bránit.

Thal vytáhl pouta a spoutal jim ruce za zády. Otevřel dveře auta a hodil je na podlahu. Sedl si za volant vozu, kterému pořád ještě běžel motor, a namířil Simonovi na hlavu pistolí. Projeli parkem a kolem zdi a pak zamířili do polí. Dálková světla prorážela temnotu, až zastavili u staré studně.

Thal vystoupil z auta, otevřel dveře a vytáhl Michaela za vlasy ven. Mrštil jím proti kamenné obrubě studny, kterou osvětlovaly reflektory auta jako jeviště. Pak se vrátil do auta a za chvíli přivlekl Simona, kterému držel pod krkem obrovský nůž.

„Ještě nikdy jsem nezabil kněze,“ řekl a srazil ho k zemi. Simon se ani nepokoušel bránit, protože už byl příliš vysílený Finsterovým útokem.

Halogenová světla celou scénu ozařovala jasným světlem, jako by se vše odehrávalo na divadle. Thal si zastrčil pistoli za opasek a rozložil do trávy sbírku nožů, za kterou by se nemuselo stydět ani řeznictví. Zde ale ten arzenál na rozdíl od řeznictví vzbuzoval hrůzu.

„Už jste někdy viděli, jak se porcuje čerstvě zabitá zvěřina?“ obrátil se na ně Thal.

Michael na něj němě zíral.

„Ne? Tak teď to uvidíte.“ Thal zvedl porcovací nůž. „Tenhle má tak ostrou čepel, že projede masem jako máslem. Je tak ostrý, že to skoro ani neucítíte. Poznáte, že jsem vám odřízl maso, jen podle toho, že ucítíte na kostech čerstvý vzduch.“ Thal přitiskl Simonovi hlavu kolenem k zemi. „Když jsem slyšel tu historku o tvojí mámě, tak mě to inspirovalo.“

„Bůh buď milostiv tvojí duši,“ zamumlal Simon s tváří přitisknutou do trávy.

„Tyhle větičky vás učí v semináři?“

„Spolčil ses…“

„Hele, ušetři mě toho. Aleluja, amen, Ježíši, zachraň mě, a tak dále, a tak dále…“ Thal obrátil oči v sloup. „Nech si to. Ruší mě to.“ A se zaujetím hodným chirurga rozpáral Simonovi košili na zádech.

Michael se snažil vysvobodit z pout.

„Tenhle nůž má dokonalou čepel, přesnou a ostrou. Drží se jako malířský štětec mezi palcem, ukazováčkem a prostředníčkem,“ ukazoval Thal.

Michael si všiml zvláštní věci. Thalův malíček a prsteníček se neohýbaly tak, jak by měly. Zjevně měl poškozené nervy. Dřív si toho nevšiml, ale teď… Michaelovi se udělalo zle, protože si vzpomněl, kde ty nástroje už viděl. Vzpomněl si na tu noc. Najednou ucítil jizvu na rameni. Takovýhle nůž se mu do něj zabořil, když na Páté Avenue zachraňoval tu ženu před maniakem. Dodnes ho ta rána při špatném počasí pobolívala. Tehdy poprvé chtěl někoho zabít. Tu zvrhlou bestii, která se chystala udělat něco tak odporného a zvráceného.

„Jak se daří tvému rameni?“ usmál se Thal.

Michaelovi to všechno došlo. Teď už ví, co je Thal zač… Jak se Finster dozvěděl o něm i jeho schopnostech… Proč ho Thal od první chvíle nenáviděl.

„Už chápeš, proč mě tak zajímáš?“ řekl Thal a vrátil se k práci. „To, co se děje teď, ber jenom jako ukázku toho, co tě čeká. Očekávání je lepší než skutečnost, že ano? A já mám s tebou opravdu velké plány, tomu věř. Od chvíle, co jsem tě doporučil Finsterovi, jsem věděl, že budeš moje odměna. Budeš moje Sixtinská kaple.“

Michael se bezmocně tiskl k okraji studny a pokoušel se potlačit zasténání.

„Jen klidně sed, protože když mě vyrušíš, mohl bych se leknout a vrazit tuhle čepel tvému kámošovi přímo do srdce.“

Simon se ponořil sám do sebe a snažil se odstřihnout od všech pocitů. Jeho mysl se stočila k myšlenkám na otce, který tohle prováděl matce. Ona svůj osud uměla snést i bez výcviku, bez mysli zocelené vojenským drilem. Cítil velkou úctu k tomu, co dokázala vydržet, a byl odhodlán nést svůj osud stejně statečně.

Thal se naklonil nad Simonem, připravený stáhnout mu kůži z těla. Žil jenom pro tu chvíli, byl ponořen v hlubokém soustředění – a to mu bylo osudné. Nezahlédl totiž stín obrovského muže za sebou, který se neslyšně přiblížil.

Prudké kopnutí do ucha ho poslalo k zemi. Rozplácl se v trávě a vytryskla mu krev. Nedokázal pochopit, co se děje, ale jedno věděl jistě – někdo se ho pokouší zabít. To pomyšlení mu vlilo do žil adrenalin, vyskočil a vytáhl pistoli. Jenže nebyl dost rychlý. Ve stejném okamžiku se i u jeho čela objevila hlaveň. Teď tu stáli dva bývalí parťáci, kteří se k smrti nenáviděli, a oba na sebe mířili zbraní.

„Trochu mimo hranice tvé pravomoci, ne?“ posmíval se Buschovi Thal.

„Tohle nemá nic společného se zákonem.“ Busch se ve světle rýsoval jako obrovská silueta a bez zakolísání mířil na Thala masivním sigsauerem.

Poprvé v životě měl Thal strach, skutečný strach. Třásly se mu ruce, děs zachvátil celé jeho tělo. Hrozně rád vyvolával strach u ostatních, ale nikdy mu nemusel čelit sám. Naprosto ho to ochromovalo, nohy se mu klepaly jako sulc. Udělal jedinou věc, kterou dokázal vymyslet. Uskočil vlevo a začal pálit.

Busch se vrhl doprava a také vystřelil. Thal zmizel ve tmě za reflektory a Busch neváhal ani vteřinu, vždyť Michael a Simon tam seděli jako terče na střelnici. Popadl Michaela, vtáhl ho do stínu za studnu a pak běžel zpátky pro Simona, zatímco kulky kolem něj jen hvízdaly. Ale nezastavil se, popadl kněze za nohy a odtáhl ho co nejrychleji z dosahu kulek.

Ve stínu ho opřel o studnu a popadl pouta, kterými měl Michael spoutané ruce za zády. „Neopovažuj se ani nadechnout,“ řekl mu, položil hlaveň na řetěz mezi pouty a střelil. Pak udělal totéž se Simonem. „Zůstaňte tady,“ nařídil jim a zmizel v temnotě.

***

Busch se opatrně přesunoval k autu. Noc byla tichá, jediným zvukem bylo nehlučné předení motoru limuzíny. Kdyby se dostal na místo řidiče, mohl by naložit Michaela se Simonem a zmizet odsud. I kdyby jim Thal prostřílel pneumatiky, určitě by zvládli dojet do bezpečí. Busch se plazil dál a věděl, že ho Thal může kdykoli zastřelit. Byl zmatený. Uvědomoval si, že Thalova přítomnost není náhoda. Vždycky spoléhal na svůj instinkt a litoval, že se na něj v případě Dennise Thala nespolehl víc. Teď ale nezaváhá a zastřelí ho jako psa, zákon nezákon.

Najednou se ozvala palba do přední části limuzíny. Bylo slyšet, jak střely prorážejí kov. Busch se rozběhl a otevřel dveře na straně řidiče.

Vtom se mu do pravého ramene zavrtala kulka a celá paže mu ochabla. Náraz ho odhodil na bok auta. V mokré trávě ztratil rovnováhu a upadl. Levou rukou se snažil nahmátnout zbraň. Ignoroval bolest, šátral prsty v trávě. Už měl pistoli skoro na dosah…, když mu na hřbetu ruky přistála Thalova těžká bota. Dva prsty okamžitě zachvátila nesnesitelná bolest a napovídala, že je má zlomené. Thal se sehnul, zvedl jeho pistoli a odhodil ji stranou.

„Ahoj, Broskvičko.“ Thalovi stékala po tváři krev. „Chyby, chyby, chyby. Některé nehrají roli, jiné jsou fatální. A co se to stalo se zákonem? Ze by ses na něj najednou vykašlal?“

Busche tohle nadzvedlo víc než fyzická bolest. Pořád je policajt a svůj kodex cti ještě neporušil. Teď se však řídil nadřazeným zákonem, zákonem přátelství a oddanosti. Morální kompromisy, jistě. Někdy je děláme kvůli okolnostem, někdy musíme přimhouřit oko, protože život je zkrátka takový. A někdy za to musíme zaplatit.

Thal zašlápl Buschovi ruku ještě více do země. Koncová světla auta se mu červeně odrážela ve tváři. Nasadil si nový zásobník a namířil Buschovi zbraň na hlavu. Pak se usmál. „Tvoje žena rozhodně neumře tak rychle jako ty.“

Busch zbledl a zachvátila ho bezbřehá hrůza.

Thal sevřel zbraň oběma rukama a zamířil. Nemůže minout.

Vtom vydechl, jako když splaskne nafukovací balónek, a narazil do zadku auta. Neměl čas ukrýt se před druhou ani před třetí ranou. Tentokrát se dopustil chyby on: podcenil Michaela se Simonem.

Už se neudržel na nohou, musel se opírat o auto. Zbraň mu vypadla z ruky. Podruhé za tu nekonečnou noc čekal, že každou chvíli přiletí kulka, ale nic se nedělo. Jen stáli a dívali se na něj. Všichni tři, Busch, Simon i Michael. Ani se nepohnuli, jenom ho sledovali a čekali. Thal nechápal, co to má znamenat, ale nemohl dýchat. Nerozuměl tomu. Chytil se za břicho a nahmátl vlhkost. Najednou se mu před očima začaly objevovat tváře jeho obětí. Helena Statenová a James Staten, všichni ti ostatní muži a ženy, desítky obětí teď mlčky sledovaly jeho smrt.

Ani říznutí neucítil, jak byl skalpel ostrý, a ani neviděl, jak to Simon udělal. Ale cítil, jak mu vyhřezly vnitřnosti. Snažil se je držet rukama, ale nešlo to. Všechno se valilo ven. Chtěl střeva nacpat zpátky, ale upadl na zem a cítil, jak se kolem něj obtáčejí ledová chapadla smrti.

Pak zemřel.

35

Finsterův stín se odrážel od stěn malé místnosti, kde dohořívaly svíce. Už se opět ovládal a vypadal jako kultivovaný muž, který si prohlíží umělecké dílo. Strach ze ztráty nesmírně drahocenné věci pominul. Brzy se vrátí domů.

Svůj poklad obdivoval jen ten první večer, kdy jej získal. Bylo mu totiž jedno, jak klíče vypadají, záleželo jen na tom, k čemu slouží. Ale teď měl chuť se jimi pokochat. Díval se na ně a věděl, že už mu nestojí nic v cestě.

Venku v galerii, v části věnované hinduistické bohyni Kálí, odtikával čas k nule. Tech časovačů tu bylo pět, nastavených tak, aby dosáhly nuly v půlminutových intervalech.

Aktivovaly se jimi zápalné bomby, které okamžitě způsobí obrovský požár. Fungovaly v podstatě jako sprej chemikálií – dávka nejprve vyletěla poměrně vysoko do vzduchu, pak gelová substance explodovala a při kontaktu se vzduchem se vznítila.

Finster nevěnoval pozornost ani výbuchům, ani hluku, který nejspíše způsobil oheň. Naklonil se nad piedestal a podíval se na klíče zblízka, jako by je detailně zkoumal poprvé. Obcházel kolem jako lev v kleci. Pode dveřmi se ozval syčivý zvuk, jak ohnivé peklo v jeskyni spotřebovávalo vzduch. Svíčky začaly zhasínat nedostatkem kyslíku a plápolalo jich jenom pár, jejich oranžový svit ozařoval Finsterovu trofej. A taky jeho zmatený výraz.

Něco mu nehrálo. Michael se Simonem byli krůček od úspěchu. Natolik zaujatí lidé se nikdy nevzdávají snadno. Bojují do poslední chvíle. Jestli Michael opravdu svou ženu miluje tak silně, jak si Finster myslel, nenechal by se jen tak odvést…

Finster se podíval blíž. Váhavě natáhl ruku ke stříbrnému klíči. Věděl, že pokud jsou klíče pravé, nesmí se jich přímo dotknout. Ale tohle byla jediná cesta k jistotě. Pocítil strach a napětí, ale sevřel klíč v ruce. A pak se to stalo. Téměř vybuchl zuřivostí. Zařval z plných plic, ne bolestí, ale hněvem. Poznal, že ho podvedli. Otočil zlatý klíč a uviděl sice miniaturní, ale přesto patrnou vyraženou značku 14K.

Finster se otočil a otevřel dveře. Vstříc mu vyletěla žhavá koule. Celá jeskyně byla jedna výheň. Olej z obrazů vypouštěl oblaka černého dýmu, obrovský žár tavil kovové sochy. Vybuchla poslední nálož a hořlavina se rozprskla všude kolem. Plameny hučely jako lokomotiva, ale Finster je svým zuřivým řevem snadno překonal.

36

Busch vypadal hrozně. Simon a Michael mu ovázali ruku a rameno. Cítil se sice pod psa, ale převažovala v něm radost, že vůbec přežil.

Simon vytáhl pravé klíče.

„Tak jsi je přece jen dostal,“ zašeptal Busch vyčerpaně.

Simon přikývl a prohlížel si klíče na natažené dlani. Držel je opatrně, jako by byly ze skla a mohlo je rozbít i prudší nadechnutí.

„Jsou hrozně obyčejné.“

„To je pravda.“

„Pánové, měli bychom vypadnout,“ naléhal na ně Michael.

Busch si ale nemohl pomoci a okouzleně na klíče zíral. „Můžu?“

Simon mu je položil na dlaň. Byly větší, než Busch očekával, a vypadaly docela normálně. Čekal, že když se jich dotkne, pocítí osvícení, Boží vnuknutí nebo tak něco, ale nestalo se. Ohromovalo ho, že tak obyčejná věc může mít takový význam. Michael riskoval život, svobodu a všechno na světě, aby získal tyhle dva kousky kovu. Co zaráželo Busche nejvíc, nebyla jejich symbolika, ale srdnatost, kterou podněcují. Víra v něco nehmatatelného, která je tak silná, že jsou lidé ochotni jít kvůli ní do válek, zemřít pro ni, obětovat všechno, co mají, to vše pro pouhý příslib. Právě v tom spočívá zázrak víry – teprve teď si to naplno uvědomil a díky tomu cítil, že vše dobře dopadne.

Busch podal klíče Simonovi a ten je zabalil do kusu sametu a strčil si je do kapsy. Busch vnímal obrovskou úlevu. Konečně se s Michaelem vrátí domů.

Bez varování se rozletělo francouzské okno v knihovně a ven vylétly plameny. Uvnitř domu se rozpoutalo peklo. Tabulky praskaly žárem a všude se šířily plameny a kouř. Najednou se ze dveří vyřítila postava a mířila k nim. Byla to tmavá bestie, která se pohybovala nadlidskou rychlostí.

„Nic nevrátíte!“ burácel přízračný hlas. Než stihli cokoli udělat, stál před nimi. Šaty mu shořely na troud, ale na kůži neměl ani puchýřek, ani známku po popáleninách.

Michael postoupil krok dopředu: „Proč myslíš…?“

Ale nestačil to dokončit, Finster zlehka mávl rukou a poslal ho k zemi. „Ukážu vám utrpení, které si ani nedokážeš představit.“

„Dal jsi mi slovo,“ vyrazil ze sebe Michael.

„Já nemluvím k tobě.“ Finster se otočil na Busche: „Tady tě žádné svaté místo nechrání.“

Busch ucouvl, ale svalil se na zem a ve zraněném rameni mu vybuchla bolest, jako by se mu do něj zabodlo tisíc ostrých střepů. Snažil se postavit na nohy, ale rameno ho neuvěřitelně bolelo. Tvář se mu pokryla potem. Nechtěl vydat ani hlásek, ale v duchu řval bolestí. Splnila se mu noční můra – měl pocit, že hoří a kůže mu plane. Byl v duchu zpátky na otcově lodi. Plameny tančí po palubě a olizují jeho tělo. Je bezmocný kluk, který čelí monstru. Tohle se už nedá vydržet…

„Dost!“ vykřikl Michael.

„Dej mi ty klíče!“ řval temným hlasem Finster. Měl chladné černé oči. Michael cítil neuvěřitelnou hrůzu a strach nejen o sebe nebo o Mary, ale i o Busche, Simona, o všechny. Otočil se na Simona a hledal pomoc. Simon zavrtěl hlavou.

„Dej je sem, nebo takhle budou trpět všichni tvoji blízcí,“ zařval Finster.

„Nikdy!“ vykřikl Simon.

Michael sledoval Busche, jak se svíjí v trávě a zoufale se snaží uhasit neviditelné plameny.

„Ne! Dost!“ křičel Michael, který nemohl unést utrpení svého přítele. „Když ti je dám, slíbíš, že s tím přestaneš?“

„Ani náhodou!“

Michael zašeptal: „Tak to se nedohodneme.“ Věděl, že tím příteli podepisuje rozsudek smrti.

Busch se snažil promluvit: „Michaeli! Pošli ho k čertu.“

„TY KLÍČE!“ Finster řval teď Michaelovi přímo do obličeje; z jeho dechu se Michaelovi zvedal žaludek.

Busch se v trávě překulil a uviděl svou zbraň. Z posledních sil ji vzal do ruky: „Já nejsem žádný rukojmí.“

Michael zahlédl Busche koutkem oka: „Ne, Ježíši Kriste…“

„Ten tu zrovna není,“ řekl Finster suše.

Busch zvedl zbraň a namířil Finsterovi na záda.

„Tímhle mi neublížíš,“ zasyčel Finster a ani se neobtěžoval ohlédnout.

Ale Busch to ani neměl v úmyslu. Přiložil si zbraň k hlavě. „Slib mi, že se postaráš o Jeannii a moje děti…“

„Paule!!!“ zaječel Michael.

„Nedovol, aby to všechno bylo zbytečné.“

Busch měl najednou úplně čistou mysl. Oheň byl k nevydržení, ale připadalo mu, jako by ho zároveň očistil. Věřil Michaelovi i Simonovi a věřil klíčům.

„Paule, ne…“

„Slib mi to,“ obrátil se zoufale na Michaela.

Michael nevěděl, co má dělat, skoro nemohl mluvit. Nakonec podepsal příteli rozsudek smrti a vypravil ze sebe: „Slibuju.“

Busch položil prst na spoušť a ze všech sil se snažil stisknout, ale ruka mu klesla. Z hlavně nevyšel výstřel. Busch se prohnul, zalapal po dechu, obrátil oči v sloup a klesl k zemi.

„Ty jsi ho zabil!“ křičel nepříčetně Michael.

„Ne,“ řekl Finster. „Ale nepřál by sis to? Hned by bylo všechno snazší. Jeho tělo už to nevydrželo. Dostal infarkt. Jestli se rychle nedostane do nemocnice, nejspíš umře… Dej mi ty klíče, Michaeli, a nechám vás jít. Dej mi ty klíče a budeš ho moct zachránit, ještě je čas. Když to neuděláš, budeš ho mít na svědomí…“

Michael si připadal jako ochromený. Paulův život…, nebo Maryina duše. Ať se rozhodne jakkoli, do konce života ho bude tížit nesnesitelné břímě viny.

Jenže pak veškeré logické uvažování přehlušil vztek. Michael se vrhl na výsměšně rozšklebeného Finstera, popadl ho za krk a zmáčkl.

A pak se najednou objevila ona.

Na Finsterově místě stála Mary St. Pierrová.

Michael ji škrtil.

„Michaeli, prosím, nezabíjej mě,“ zasípala.

Michael ji okamžitě pustil a ona se snažila popadnout dech. „Mary, je mi to líto…“

„Zavři oči, Michaeli, je to jenom trik,“ řekl Simon tiše. „Ty přece víš, že to není tvoje žena. Nepodlehni mu.“ Michael v jeho hlase poprvé za celou dobu zaslechl náznak soucitu. Spustil ruce, zhroutil se na zem a rozvzlykal se. Byl úplně zlomený. Mary mu položila ruku na rameno, ale když k ní vzhlédl, proměnila se zpátky ve Finstera, který k němu laskavě promlouval: „Když mi dáš ty klíče, vezmu tvou ženu do ráje. To si přece přeje, o to celý život usilovala. Zaručím jí věčný život a věčný klid.“ Odmlčel se. „Dávám ti své slovo.“

Michael se celý zmatený podíval na Simona.

„Jeho slovo nic neznamená,“ řekl Simon.

Michael mlčky vstal. Po tvářích mu stékaly slzy. Přistoupil k Simonovi a poručil: „Dej mi ty klíče…“

„Cože?“ Simon nevěřil vlastním uším. „To rozhodně neudělám!“ Skoro se neovládal a začal křičet. „Nezáleží na tom, co bude s námi. Tohle děláme pro našeho Boha.“

Michael byl bez sebe zoufalstvím. „Všechno jsme dokázali sami! Bůh nám nepomohl. Kde byl celou tu dobu? Jestli chce ty klíče, tak proč nám nepomůže? Proč mi nedá znamení?“ Z hlasu mu zaznělo opovržení. „Může si je vzít sám. Já na něj kašlu. Nic pro mě neudělal! Ani pro mou ženu!“

„Michaeli, ne…“

„Správně, nechal tě na holičkách,“ vemlouval se Finster.

„Ne, to není pravda. Jmenuješ se St. Pierre. Svatý Petr. Myslíš, že je to náhoda? Tohle je tvoje poslání.“

„Ne!“ zahulákal Finster a pak začal zase vemlouvavým hlasem: „Jsou to bláboly, stačí se nad tím zamyslet. A pokud byla vůle Boží,“ ušklíbl se, „pak tě ten tvůj Bůh asi opustil.“

Michael se díval na Finstera a jeho slova mu zněla v uších. Přistoupil k Simonovi. „Dej mi ty klíče,“ zopakoval.

„Budeš mě muset zabít, abys je dostal.“

„Nenuť mě k tomu, Simone…“

„Já ti pomůžu,“ řekl Finster a Simon se zhroutil v bolestech. Rozpřáhl ruce, jako by byl na kříži.

„Někoho mi připomínáš. Hmm, kdo by to asi mohl být?“ řekl Finster jízlivě a mnul si bradu.

Simon z posledních sil zašeptal: „Zradil jsi Boha, Michaeli. Budeš na věky zatracen.“

„Ty taky,“ usmál se Finster.

Michael se natáhl a vyndal klíče Simonovi z kapsy.

Otočil se k Finsterovi a vybalil klíče ze sametu. „Když ti ty klíče dám, duše mojí ženy bude patřit Bohu, získá věčný život a bude odpočívat v pokoji.“ Ukázal na Busche. „Nebudeš nám stát v cestě, abychom ho zachránili. A Simona necháš na pokoji. A neublížíš nikomu, koho znám. Slib mi to.“

Finster sáhl pro klíče.

„Slib mi to!“ zařval Michael a stáhl nataženou ruku.

„Tak dobře, máš mé slovo,“ řekl Finster.

Simon se sesul k zemi. Byl zpola mrtvý…, ale zpola stále živý.

Michael natáhl ruku s klíči k Finsterovi.

Ten ustoupil. „Počkej, já se jich nemůžu dotknout.“

„Tak je dám někam do bezpečí.“

„Michaeli, rozmysli si to,“ vydechl Simon. „Ještě stále můžeš získat odpuštění.“

„Tak mi odpusť, Simone.“ K Šimonově a Finsterově zděšení skočil ke studni, kterou stále osvětlovaly reflektory limuzíny…, a bez zaváhání do ní klíče hodil.

„Co jsi to provedl?!“ zařval Finster.

„Je to tvoje studna. Jistě je dokážeš vytáhnout.“

„Ale já se jich nemůžu dotknout,“ procedil Finster mezi zuby.

„To není můj problém.“

Michael otevřel dveře limuzíny a pomohl vstát Simonovi, který se zlostně bránil. Pak mlčky vzal Busche pod rameny. Simon se k němu beze slova připojil a popadl Busche za nohy. Položili ho dozadu do limuzíny a odjeli.

37

Bavorský les byl temný a hrozivý. Není divu, že se právě tady zrodily germánské legendy o Siegfriedovi, který bojoval s drakem. I za nejjasnějšího dne tu slunce jen stěží proniklo hustým houštím větví. Zahnívající listí a větve poskytovaly hojnou obživu hmyzu, ptákům a lesní zvěři. Civilizace sem doléhala jenom vzdálenou ozvěnou a člověk do těchto míst zabloudil zřídkakdy. Les protkávaly jenom úzké stezky, které spojovaly okolní vesnice.

Na západním okraji lesa, asi dvacet kilometrů od nejbližšího města, stál shluk několika budov. Obklopovala je kamenná zeď porostlá vínem. Mezi prastarými hrázděnými domy se vypínal hrádek, který skoro převyšoval okolní stromy. Vyrůstal ze skály, takže bylo těžké říct, kde končí kámen a kde začíná zeď. Pověsti pravily, že celé město vyrostlo ze země hned po stvoření světa. Nebylo tu ani živáčka, jako by se všichni sbalili a prchli do civilizace, protože už nedokázali žít v divočině.

Na kraji vesnice se ve stínu skrývala malá hospůdka s dřevěnou střechou, z níž místy vyrůstaly trsy trávy. Vývěsní štít zval znavené pocestné na příjemné posezení.

Michael seděl u prostého dřevěného stolu a popíjel pivo. Byl tu jenom hospodský, který stál otočený zády a leštil půllitry. Interiér byl prostý a starobylý. Ručně vyrobené stoly a lavice, okna ze sklíček zalitých do olova. Už dlouho se tu nemalovalo a na stěnách visely tapiserie s vyobrazeními rytířů a draků. Michael strašně toužil po Mary a byl naprosto zděšený, když se zdravotní sestra ozvala do telefonu slovy: „Jednotka intenzivní péče, přejete si?“

Pak mu sdělila, že by měl spěchat domů, protože se žena po něm ptá a už nezbývá moc času. Chtěl Mary říct, že dal všechno do pořádku, ale dozvěděl se, že před patnácti hodinami upadla do komatu. Sestře řekl, že bude do čtyřiadvaceti hodin doma. Ještě musí dokončit jednu věc.

***

Dveře se rozletěly. Michael strnul a pevně svíral sklenici. Plameny v krbu při náhlém závanu větru málem zhasly. A pak vešel onZuřil a upíral na Michaela planoucí oči. Přešel místnost a sedl si přímo proti němu. Byl oblečený v černém a bílé vlasy měl sčesané do ohonu. Zatínal pěsti. Jako by s jeho příchodem setmělo. Fungoval jako černá díra, vsával světlo a vyzařoval děsivou temnotu, která zaplavovala všechno kolem. „Dej mi moje klíče,“ zasyčel.

Michael seděl nehnutě a srdce mu bušilo až v krku. Ve skrytu duše doufal, že se Finster do studny nedostane a celá tahle noční můra pro něj skončí, ale byla to naivní naděje. Zkusil to, a prohrál. Byl to nesmysl, protože jenom odložil nevyhnutelné. Prchl z Finsterova pozemku a ujížděl, co nejrychleji mohl. Na zadním sedadle dával Simon Buschovi poslední pomazání. Dojeli do nemocnice na kraji Berlína a odnesli Busche na pohotovost. Jakmile se ho ujali doktoři, Michael se Simonem zase nasedli do limuzíny. Jeli po dálnici na jih dlouhé hodiny, ačkoli věděli, že jenom odkládají osudový okamžik, který stejně přijde.

„Proč tak zhurta?“ hlesl Michael, protože nevěděl, co jiného by mohl říct. Sevřel sklenici ještě pevněji, jako by ho mohla zachránit.

Finster zrudl, položil ruce na stůl dlaněmi vzhůru a zabodával se pohledem do Michaela. Ten od něj nemohl odtrhnout oči. Nepotřeboval se mu podívat na ruce, protože přesně věděl, co v nich má. Jeden zlatý a jeden stříbrný klíč.

„Vidím, že se někdo spustil do studny,“ poznamenal Michael.

Finster se zatvářil nenávistně a hodil po něm padělanými klíči. „Chci ty svoje. Hned!“

Michael jenom seděl.

Finster nečekal na odpověď, naklonil se přes stůl a zvedl ho do vzduchu. „Duše tvojí ženy patří mně.“

Michael se neúspěšně snažil dostat ze smrtícího sevření.

„Vyrvu jí z těla duši a budu ji mučit každý den až do skonání věků. Rozumíš mi?“ zatřásl Finster Michaelem. „Dej mi moje klíče!“ Pak ho odhodil na zeď jako hadrovou panenku. Michael si byl jistý, že má zlomené další žebro. Neměl sílu se pohnout. Hledal očima hostinského, ale ten se nejspíš ztratil při prvním náznaku potíží. Finster rychle rázoval po místnosti.

„Jsi mazanej hajzl.“ Zdvihl Michaelovo pivo a otočil se na něj: „To tě máma nenaučila, že se dohody mají dodržovat? A když je porušíš, musíš nést následky.“ Jedním lokem vypil pivo a utřel si ze rtů pěnu. „Dal jsem ti, co jsi chtěl. Chtěl jsi peníze na léčbu a já nemůžu za to, že nezabrala. Není to moje vina. I přes to, co se o mně říká, takovou moc nemám. Nemůžu nikomu dát život. Ale vzít…,“ nechal tu výhrůžku viset ve vzduchu. „Pomohl jsem ti, Michaeli, a ty jsi mě podrazil. Souhlasil jsem s tvými podmínkami a nechal toho bláznivého kněze naživu. Přísahal jsem, že se tvojí ženě dostane věčného života. A ty jsi mě podvedl znovu. Teď je moje.“

Michael se třásl nenávistí, ale nějak se mu podařilo vstát.

„Nenamáhej se, jsi vyřízený,“ řekl Finster. „Ty jsi měl dvě sady,“ vyštěkl na něj.

„Vlastně tři,“ ozval se hlas za barem. „Ale ty jsi nikdy nepatřil k nejchytřejším, viď?“

Finster se otočil a uviděl hospodského, který byl celý ovázaný a pravou ruku měl v závěsu. Zranění v obličeji se mu zahojí, ale jizvy ponese do konce života. Finster bez rozmýšlení popadl Simona za vlasy, přirazil mu hlavu k baru a pak ho zvedl a mrštil jím na police s alkoholem.

Z druhé strany místnosti se ozval Michaelův hlas: „Vztek ti trochu zatemnil mozek…“

„Já chci pravé klíče a chci je hned!“ Finster se bleskurychle vrhl na Michaela a přitáhl si ho k sobě. „Má je jenom jeden z vás a to znamená, že jenom jeden je pod jejich ochranou.“ Mrštil Michaelem do rohu.

Zavřel oči, začal se třást a vypadal teď spíš jako šelma než jako člověk. Všechny známky lidskosti zmizely. V místnosti pořád protahoval průvan a plameny v krbu se odrážely od sklenic na pultu. Po stropě tančily stíny.

Simon se namáhavě postavil. Opřel se zdravým ramenem o výčepní pult a vší silou zatlačil. A pult se o kousíček pohnul. Ne o moc, jen o pár centimetrů, ale pohnul se. Pomaličku klouzal po podlaze a Simon se do něj opíral s veškerými zbývajícími zásobami energie.

Finster byl bez sebe. Popadl znovu Simona a zvedl ho do vzduchu. „Co to má…“

„Slyšel jsi někdy, že když tě někdo podvede jednou, je to jeho hanba, ale když tě podvede dvakrát, je to tvoje hanba?“ zařval na něj Michael.

Finster ho ignoroval a začal Simona škrtit. „Už ti nic nepomůže, ani pistole, ani nože… Ani Bůh tě před smrtí nezachrání. A až umřeš, nebudeš mít kam jít – žádné nebe, žádná odměna za život, cos zasvětil Bohu. Budu tam jenom já.“ A mrštil jím o stěnu.

Michael se vyškrabal na kolena a pokračoval: „A když tě někdo napálí potřetí…“

Finster natáhl ruku a Michael k němu přeletěl přes celou místnost, jako by ho přitáhl magnet. Hrdlo měl stažené a bojoval o dech.

„Počtvrté,“ opravil ho Simon.

„Už ses nechal napálit čtyřikrát,“ zaskřehotal Michael. Byl celý potlučený a málem ztrácel vědomí, ale z posledních sil procedil mezi zuby: „Nechal ses vlákat do toho tanečního klubu, co býval kostel. To bylo poprvé.“ Už skoro šeptal. „Pak jsme ti v galerii podstrčili falešné klíče. To bylo podruhé.“

„Další falešné klíče jsi hodil do studny,“ dodal Simon.

„To bylo potřetí,“ řekl Michael a zašklebil se směrem k Simonovi. „A počtvrté…“

Finster byl bez sebe. Nikdo si s ním nebude zahrávat. Tihle dva překročili všechny meze, ale on tomu udělá přítrž. „Žádné počtvrté nebude. Přikovám si tě k noze, aby ses den co den musel dívat, jak mučím tvoji ženu.“ Hodil Michaela na stěnu, ten ale tentokrát zůstal viset asi metr a půl nad zemí. Krev mu tekla z nosu i z rány na hlavě.

Finster natáhl levičku, Michaelovi od pasu vylétl nůž a Finster ho chytil do ruky. Převracel v dlani lesklou čepel vybroušenou do vražedné špičky. Pak znovu vztáhl ruku a Michaelovi odlétly knoflíky z košile a zůstal teď s nahým hrudníkem.

Finster k němu přistoupil a přidržel mu nůž u obličeje. „Teď se zabiješ.“

Michael mlčel a rty se mu chvěly.

„Já to nemůžu udělat. Můžu tě mučit, zbavit tě vůle, přivést tě až na pokraj smrti, přimět tě, abys po smrti toužil jako po vysvobození, ale nemůžu ti vzít život. Myslím, že jsi na to už přišel. A protože ten poslední akt nemůžu udělat sám, tak to pro mě uděláš ty. Dáš mi klíče a pak si ten nůž vrazíš do srdce. Jestli mi je nedáš živý, tak ti je vezmu sám, až budeš po smrti.“

Michael se zatvářil vyděšeně a zpotil se hrůzou. Nebyl schopen se tomu bránit, nebyl schopen promluvit. Zaplavila ho úzkost a strach, že selhal, že zradil Simona i svou ženu. A jak si teprve teď dokázal přiznat – i Boha.

Finster přejel Michaelovi po hrudi nožem. Hrotem se mu zastavil u srdce. Popadl Michaela za ruku a přitáhl si ji. Michaelovi se proti jeho vůli rozevřely prsty a neviditelná síla ho přiměla stisknout rukojeť. Na hrudi se mu objevila kapka krve, jak se nůž začal nořit do těla. Finster o krok ustoupil a pozoroval Michaela, jak je jen krůček od sebevraždy.

Michael se snažil ze všech sil odolat. Ruka se mu třásla vyčerpáním, na čele mu perlil pot. Ale bylo to silnější než on. Svaly vzdorovaly jeho vůli, a i když se snažil sebevíc, nedokázal ruku s nožem odtáhnout.

A pak najednou ruku vymrštil. Nůž odletěl a zabodl se do zdi. Michael nechápal, co způsobilo ten náhlý zvrat, dokud se nepodíval na Finstera. Ten na něj zíral, vlastně na jeho kapsu u košile. Už se nesoustředil na to, aby se mu povedlo co nejrychleji sprovodit Michaela ze světa. Usmíval se. Michaelovi totiž čouhal z kapsy zlatý řetízek s Maryiným křížkem. A hned vedle křížku visely dva klíče.

Finster se pro ně natáhl.

Michael zbledl. „Nemůžeš se jich dotknout,“ řekl.

„Pošetilče,“ zasmál se Finster. Naklonil se a vytáhl je z Michaelovy kapsy za dlouhý řetízek. Klíče se zatřpytily ve vzduchu a Finster cítil, jak je z jejich blízkosti nesvůj. Tohle byly ty pravé. Braly mu sílu, ale přesto cítil triumf.

„Jsou moje,“ vydechl spokojeně.

Michael se podíval na svoji hruď, kde dřív visel Maryin křížek. Nosil ho jako symbol oddanosti k Mary, protože si přála, aby ho chránil. Tehdy jí nevěřil, že má tu moc, ale teď už ano. „Ano, jsou tvoje,“ řekl.

A s těmi slovy popadl řetízek s klíči a přetáhl ho Finsterovi násilím přes hlavu. Finster se ho pokusil servat, ale už bylo pozdě. Blízkost klíčů ho oslabila, zamlžila mu mozek.

Když se klíče dotkly jeho hrudi, vydal nelidský řev. Ta bolest byla nesnesitelná. Upadl na zem a svíjel se v agónii. Klíče se mu propalovaly do hrudi.

Michael se rychle přitiskl ke zdi ve snaze být co nejdál. Simon vše sledoval a říkal si, že tohle je podívaná, po které tak dlouho toužil. Pak Finster zůstal tiše ležet a ani se nepohnul. Z hrudi mu stoupal kouř a oči měl v sloup.

Michael se podíval na Simona, který měl co dělat, aby neomdlel. Oba byli zkrvavení, samá modřina a pár kostí měli zlámaných. Pro Simona to možná byla stará vesta, ale Michael prožil něco podobného poprvé a – jak pevně doufal – i naposledy v životě.

Přistoupil k Finsterovi a viděl, že se mu klíče vpálily do kůže. Už toho měl dost. Tomuhle by nikdo na světě nevěřil. To, co Michael v posledních dnech zažil, by vydalo na deset životů. Ale hlavní bylo, že nakonec získal, co chtěl.

Naklonil se nad tělem a do nosu ho udeřil zápach spáleného masa. Klíče byly celé rozpálené, a tak je vzal raději do kapesníku, ale nemohl jimi pohnout. Byly vpálené až do hrudní kosti. Michael zatáhl silněji a Finster najednou otevřel oči. Michael leknutím ztuhl. Finster se vymrštil na nohy a začal si zuřivě rozdírat hrudník. Snažil se zbavit svého jha. Rval si maso na kusy, jen aby se klíčů zbavil. A pak se mu to povedlo, v posledním vzepětí sil škubl za řetízek a klíče vyprostil. Odletěly přes celou místnost pod stůl.

Michael se přitiskl ke zdi. Finster se nadechl a popadl ho za krk. Michael se začal dusit a očima se vpíjel do rány, kterou klíče vypálily do Finsterovy hrudi.

„Už žádné triky,“ syčel Finster. Jeho hlas už nezněl ani trochu příjemně a po německém přízvuku nebylo ani památky.

Michael zasípal, obestírala ho temnota. Bojoval o každou trochu vzduchu, o poslední zbytky energie, aby zarazil tohle šílenství. A nakonec ze sebe vyrazil: „Tohle je číslo čtyři…“

Natáhl se a strhl ze zdi tapiserii. Měřila čtyři krát pět metrů a představovala rytíře na černém oři, jak vráží kopí do obrovského draka. Tapiserie spadla na zem a za ní se objevil výklenek s oltářem a jednoduchým křížem. Ten krucifix ze dřeva a kamene musel být prastarý.

Finster vyvalil oči.

Michael cítil, jak se mu do žil vlévá nová energie. „Odsud tě nikdo ven nevynese.“

Finster upadl, stočil se do klubíčka a svíjel se v nepředstavitelných bolestech. Hlavou mu probleskla poslední příčetná myšlenka: Už byl tak blízko. Proklínal se, že na sebe vzal lidskou podobu a podlehl lidským nectnostem. Nechal se ovládnout chtíčem a hamižností, a to se mu stalo osudným. Lidská skořápka mu otupila smysly, zabránila mu vidět pravdu. A teď se rozpadala na prach, stoupal z ní kouř a plameny.

August Finster byl zničen.

Michael vyskočil a pomohl Simonovi dát prostou kapli do pořádku. Vytáhli ven falešný výčepní pult a zezadu přinesli kostelní lavice a postavili je na místa. Na oltář pečlivě rozestavěli prostý kalich a svíce a připravili jej na bohoslužbu, která se nejspíš nikdy konat nebude.

Simon zvedl ze země tapiserii se statečným rytířem a podal jeden její konec Michaelovi. Přenesli ji přes kapli k tomu, co zbylo z Finsterova těla. Simon mu ji přetáhl přes nohy a Michael se chystal přikrýt tvář, když v tu chvíli ho za zápěstí popadl zčernalý pařát.

Ze stínů na podlaze civěly oči, podlité krví a nenávistné, hleděly na Michaela z tváře, která už se rozpadala v černou nicotu. Tohle byl skutečný netvor – už se neskrýval za maskou Augusta Finstera.

Hlas mu nevycházel z úst a Simon zřejmě nic neslyšel. Zněl jenom Michaelovi v hlavě, ale ten si byl jistý, že nejde o pouhou halucinaci. „Jsem nesmrtelný,“ burácel tam ten hlas odevšad. „Bez temnoty by nebylo světla.“ Michael se díval na dva rudé body, které žhnuly na místě očí. „Budu zde navždy.“

Michael se mu vykroutil, přešel místnost a vzal si klíče. Držel je v dlani a přejížděl prsty po prastarém kovu. Stejně jako Maryin křížek byly úplně prosté, ale probouzely víru, jejíž síla Michaela ohromila. Pro svět představovaly víru, pro Mary naději a pro Michaela lásku.

Michael je sundal z řetízku a nechal na něm jen křížek. Podal klíče Simonovi, přistoupil k Finsterovi a podřepí vedle něj. Finster už se nehýbal a jeho tělo doutnalo. Michael mu opatrně připnul řetízek kolem krku a křížek naaranžoval doprostřed hrudi.

38

O pět minut později vyšli z kaple ven. Byla tmavá noc. Všude kolem se ozývaly zvuky lesa, cvrčci, sovy, žáby a cikády. Nad stromy svítil bledý měsíc.

Simon předtím pomohl Michaelovi přikrýt Finstera středověkou tapiserií a společně ho přenesli před oltář. Uhasili svíce a zkontrolovali, jestli je opravdu všechno v takovém stavu, jak to našli.

Michael se díval, jak Simon odstraňuje falešný vývěsní štít a rychle připevňuje původní tabulku. Byla v němčině, ale Simon Michaelovi nápis přeložil. Stálo tam:

KAPLE KRISTA SPASITELE

MŠE SVATÉ SE NEKONAJÍ

VŠICHNI, KDO SE PŘICHÁZEJÍ MODLIT NEBO ROZJÍMAT, JSOU VÍTÁNI

Tenhle plán Michael sešil horkou jehlou, a i když takhle nepracoval zrovna rád, poslední dobou na to začínal být přeborník. Naštěstí Simon věděl, komu zavolat, aby byla kaple přestavěna na hospodu ještě před jejich příjezdem.

Když Simon přibil tabulku, najednou se začali potichu trousit lidé z okolních budov. Tiše se scházeli u kaple, jejich dlouhé sutany při chůzi šustily o zem. Někteří přinášeli pracovní náčiní. Objevil se i mnich, který tlačil vůz naložený pískem a cihlami.

Během několika hodin postavili kolem kaple budovu, která neměla ani okna, ani dveře. Pak začali navážet hlínu. To trvalo déle, asi měsíc. Všechnu ji přiváželi ručně, až nakonec navršili na budovu nový pahorek. Skoro splynul s okolím. Nasázeli na něj stromy a květiny a na vrchol postavili mramorovou sochu. Nechali si ji dovézt z Vatikánu, přímo ze Sixtinské kaple. Vytvořil ji Michelangelo v roce 1530 a požehnal jí sám papež. Zobrazovala výjev, který má pro církev nesmírný význam – Ježíše, jak předává klíče apoštolu Šimonu Petrovi.

39

Na nemocničním okně ochlazeném klimatizací se srážel vlhký vzduch. Venku bylo pravé léto. Zrovna se střídaly směny. Sestry a lékaře s kruhy pod očima vystřídali jiní, kteří byli unaveni úplně stejně. Michael procházel prázdnými chodbami a měl pocit, jako by byl v celé nemocnici jediným pacientem.

Nasedl na první letadlo z Mnichova, které našel. Odlétalo za úsvitu, a protože letěli po proudu času, zdálo se, jako by slunce vycházelo nepřetržitě po celou dobu letu. Zaplavovalo oceán jasnou září. Michael byl k smrti unavený, protože posledních osmačtyřicet hodin nezamhouřil oko. Ale přesto nedokázal usnout, díval se na horizont, na čisté nebe, které mělo modrorůžovou barvu, jakou mívá svět těsně před probuzením, a hrozně si přál, aby letadlo letělo rychleji.

Potichu vstoupil do pokoje a čekal, že Mary bude v komatu. Byla ale vzhůru, čekala ho, jako by věděla, že přijde. Nedal na sobě znát, jak ho její vzhled vyděsil. Beze slova ji vzal do náručí a držel. Do očí mu vyhrkly slzy úlevy. Oba byli šťastní, že se shledali živí. „Promiň, že jdu pozdě.“ Pohladil ji po tváři.

„Zvládl jsi to. Na ničem jiném nezáleží,“ zašeptala Mary.

„Vezmu tě domů.“

Mary se usmála.

„Myslel jsem, že bychom mohli zajet do Cape, ubytovat se v hotelu Lodní zvon a milovat se v dunách…,“ šeptal Michael.

„Hmm. Jíst portugalskou polévku, čerstvé humry…“ Mary byla šťastná.

„…běhat po pláži a koupat se. Vyhřívat se na sluníčku…,“ pokračoval a svíral ji v náruči. Oknem se dovnitř hrnuly paprsky ranního slunce.

40

Paul Busch k úžasu všech přežil. Německý lékař mu řekl, že měl velké štěstí, že ho ten infarkt nezabil, a nařídil mu, že nesmí jíst červené maso a nic, co obsahuje cholesterol. Zašili mu rameno a ovázali prsty. Veškeré dotazy pátrající po původu zranění umlčel pěti tisíci eur. Za pět dní už byl Busch natolik v pořádku, že mohl odletět domů a vystoupit z letadla přímo do Jeanniiny milující náruče. Tiskla ho asi deset minut a potom mu strašně vynadala za všechny starosti, co jí způsobil.

Pak seděl v kanceláři kapitána Delii a schytával druhou porci nadávek. „A ty mi klidně říkáš, že stahuješ obvinění z porušení podmínky?“

„Tomu chlapovi umírá manželka a udělal to jenom proto, aby ji zachránil.“

„Tak proč ten cirkus předtím?“ Delia vztekle rázoval po místnosti. „Proč jsi mu napařil domácí vězení?“

„Přehnal jsem to. Je to můj kamarád a myslel jsem si, že toho zneužil. Ale pak jsem se dozvěděl, o co jde. Neporušil žádný americký zákon kromě toho, že opustil zemi. Nemůžu žít s představou, že jsme strčili chlapa do vězení kvůli takové prkotině. Ty jo?“

„Už žádní kámoši mezi odsouzenými, Paule. To myslím vážně.“ Delia si sundal sako, přehodil ho přes opěradlo židle a ztěžka dosedl. Podíval se na Buschovy zafačované prsty. „Můžeš tohle nějak vysvětlit?“

„Děti, dveře od auta, moje prsty a pak jenom děsná bolest.“

Delia se usmál. „Ty se fakt rozpadáš. Tady se říká, že jsi měl nějaké srdeční potíže. Dožiješ se vůbec penze?“

„Jsem v pohodě, jenom jsem jedl moc červeného masa. Jeannie mě ale stejně nutí, abych odešel.“

„A co ty na to?“

„Přemýšlím, že bych si otevřel bar. Ale nevím, jak bych vydržel bez tvýho přívětivýho ksichtu.“ Busch vstal a otevřel dveře.

Ale Delia ho ještě zadržel. „Neviděl jsi Thala?“

„Thala?“ otočil se pomalu Busch.

„No, Thala. Vzpomínáš, ten chlápek z vnitřních záležitostí, co tě vyšetřoval.“

„Pro mě za mě může bejt klidně bradou vzhůru.“

„Hele, z toho si srandu nedělej.“

„Jestli ho uvidím, tak ti to oznámím,“ řekl suše Busch a vyšel z kapitánovy kanceláře.

41

Soukromá rezidence se nachází ve východní části vatikánského paláce. Okna mají výhled na náměstí svatého Petra. Tady bydlí papež, skrytý před zraky světa. Je to místo, které mu poskytuje aspoň zdání soukromí a dojem, že vede normální život. Mahagonová knihovna skýtá na pět tisíc svazků. Papež tu má knihy, časopisy a noviny a zároveň tu rozjímá. V rohu jsou tři obrovské obrazovky, které přinášejí zprávy z celého světa. Papež se domluví osmi jazyky a rád se podívá na zpravodajství, která odrážejí různé názory.

Simon seděl v přijímacím pokoji se sklopenými zraky. Křesla i sofa byly potaženy rudým sametem se zlatým lemováním a pocházely z období renesance – z časů, kdy tohle místo bylo centrem života nejen duchovního, ale i politického. Simonová černá klerika s bílým kolárkem ostře kontrastovala s jejich pompézností. V tomhle oblečení se vždycky cítil divně – měl pocit, že si je nezaslouží, ale mělo na něj uklidňující vliv. Jako kdyby ta látka nesla v sobě něco duchovního. Ruce měl složené v klíně a držel v nich malou dřevěnou krabičku starou dva tisíce let. Nadzvedl víčko a naposledy se pokochal klíči.

Pak se otevřely dveře a malý plešatý muž italsky řekl: „Jeho Svatost vás očekává, otče.“ Papežův osobní sekretář kardinál Baptisté byl oblečen v tradiční nachové barvě svého úřadu.

„Děkuji vám, Vaše Eminence,“ řekl Simon. „Tlumočil jste Jeho Svatosti mou žádost?“ Dospěl k názoru, že jediné bezpečné místo pro klíče je u nejlépe střeženého člověka na světě.

„Pobavilo ho to,“ řekl kardinál. „Nikdy totiž klíče nenosil.“

Vešli do soukromých papežových pokojů, kde je Svatý otec již očekával.

42

Zanedlouho se listí změní ze zelené do mozaiky zářivých barev tak, jako se touhle roční dobou mění odjakživa. Květiny, které tu minulý měsíc zasadil, pořád ještě kvetly. Byly to její nejoblíbenější: kopretiny. Michael si klekl u prostého náhrobku a zářijový větřík si pohrával s jeho vlasy.

Už potisící četl:

Mary St. Pierrová

Bůh ji daroval Michaelovi.

Michael ji daroval Bohu.

Prožili spolu ještě tři týdny. Mary na tom byla lépe. Pořád se usmívala a zelené oči jí zářily. Nedělali vůbec nic. Odpojili telefon, vypnuli televizi i počítač. Jídlo a vše nezbytné si nechali donášet do domu. Povídali si, jedli a smáli se, navzájem se těšili z přítomnosti toho druhého. Nevyjadřovali si lásku slovy, ale pohledy a činy. Poskytovala jim radost, jakou znají jen ti, kteří někdy opravdovou lásku prožili. Lásku, která nezná hněv a žárlivost, která dává pocit bezpečí a opojnou euforii, na niž jsou i drogy krátké, která nechává člověka zapomenout na příkoří života.

A pak najednou bez bolesti zemřela.

Stalo se to ve spánku a manžel ležel vedle ní.

Zůstal u ní ještě celé hodiny a tiše plakal.

43

Michael seděl za stolem a před sebou měl výpis z bankovního účtu. V bance na Kajmanských ostrovech měl uloženo sedmdesát šest tisíc dolarů, ale už mu nebyly k ničemu. Mary přes všechnu snahu zemřela. Peníze si přál jenom kvůli ní a nakonec dosáhl leda toho, že zpochybnil její posmrtný život. Simon ho ujišťoval, že je všechno v pořádku, ale jistotu neměl.

A teď jsou tu peníze od Finstera: umazané od krve a určené ke zničení církve. Nemůžou přinést nic dobrého.

Otis se rozštěkal a podíval se na Michaela. Vzápětí zazvonil zvonek. Michael si strčil výpis do kapsy a vyšel z pracovny. Otevřel dveře a před ním stála žena těžko definovatelného věku.

„Pan St. Pierre?“ zeptala se s akcentem, který Michael nepoznával.

Pozorně si ji prohlížel. Odhadoval ji na čtyřicet, ale také to mohla být dobře udržovaná padesátnice.

„Je mi moc líto vaší ženy,“ řekla a podala mu zdobenou obálku. „Vatikán vám zasílá kondolenci a vyjadřuje hlubokou soustrast s vaším zármutkem.“

Michael se díval do země, protože si pořád nebyl jistý, jaký má vztah k církvi po tom všem, co se mu přihodilo.

Žena se usmála a zdálo se, že chápe jeho rozpaky. „Pane St. Pierre, církev má pochopení pro nástrahy pokušení. Ale hlavní je, že věříme v odpuštění.“

Michael se podíval na vizitku. „Vy jste jeptiška?“

Usmála se. „Ne, jmenuju se Genevieve. Simon je můj starý přítel. Vedu v Itálii sirotčinec a sháním příspěvky.“

Michael mlčel a díval se na obálku.

„Samozřejmě nechci peníze po vás. Simon mě požádal, abych vás navštívila, až budu ve městě, a podívala se, jak se vám vede.“

„Mám se docela dobře,“ řekl, ale oběma bylo jasné, že je to lež.

„Jestli pro vás můžu něco udělat…“ Natáhla k němu ruku. „Všichni se se smutkem vypořádáváme po svém. Ale občas nám někdo může pomoci.“

Vzal ji za ruku, byla měkká a překvapivě křehká. Měl pocit, že mu přítomnost té ženy přináší úlevu. Nebyl si jisty, jestli je to tím, jak je k němu milá, nebo tím, že vede sirotčinec. I když ho jako dítě adoptovali a vychovali milující rodiče, vždy cítil obdiv k lidem, kteří se starají o sirotky. O ty, kdo jsou na světě sami a opuštěni. Tato žena, která se stará o opuštěné děti, jim určitě přináší do života lásku a naději.

Michael sáhl po výpisu z bankovního účtu a pomyslel si: Možná že by ty peníze mohly přinést něco dobrého. Už věděl, co s nimi udělá.

Ale to mu úlevu nepřinese. Jemu nemůže pomoci nikdo. Ani tahle žena, ani Simon, ani Busch, ani církev, ať je sebemocnější. Nikdo mu nemůže zodpovědět otázku, která ho pronásleduje ve snech. Nevěděl, jestli Mary odpočívá v pokoji, jestli opravdu našla ráj ze svých modliteb.

44

Byla tma a Michael podlehl vyčerpání v Maryině oblíbeném křesle. Otis mu dřímal u nohou a kočka na klíně. Byl tak unavený, že spal bezesným spánkem. Nabídl se totiž Buschovi, že mu pomůže trénovat fotbalový tým, ve kterém hrál jeho syn. Sezona začala před několika týdny a dosud je nikdo neporazil.

Michael doufal, že mu rutina pomůže vrátit se k normálnímu životu, zacelit zející prázdnotu. Práce a fotbalové tréninky – nic lepšího ho zatím nenapadlo. Ale byl to jen začátek.

I když klíče už byly vráceny a i když byl svědkem nevysvětlitelných věcí, pořád v něm hlodaly pochyby. Pronásledovalo ho to ve dne v noci. Pořád myslel na nějaké „co kdyby“.

Chtěl vědět, co bude po smrti.

A potřeboval znát odpověď. Ta otázka ho sužovala celé týdny a radši si ani nepředstavoval, jak by ho mohla trýznit za několik let.

Spal devět hodin, což bylo nejdéle za celé měsíce. Zničehonic Mary tiše vstoupila do pokoje. Vlasy jí zase zářily kolem hlavy jako koruna. Pleť měla jemnou a oči jí zeleně svítily. Dívala se na spícího Michaela a usmívala se. Pak si sedla ke stolu, otevřela zásuvku, chvíli ji prohledávala a pak cosi vytáhla ven. Přistoupila ke knihovně a dívala se na fotografie a památky z cest. Oči jí zářily štěstím.

Pak na zeď pověsila umělohmotný krucifix – ^eště pořád tam byl hřebík –, poodstoupila a kochala se pohledem na to, jak se jí podařilo zaplnit prázdné místo, které tu zelo tak dlouho.

Vrátila se k Michaelovi a něžně ho políbila.

Otevřel oči, jako by vytušil, že tu s ním někdo je. Na okamžik si vyměnili důvěrný a láskyplný úsměv a pak se dovnitř oknem vedraly první ranní paprsky a vidina se rozplynula. Michael se protáhl, kočka mu seskočila z klína. Vstal a přešel ke zdi.

Narovnal kříž a usmál se, protože věděl, že Mary dosáhla klidu.

Jeho otázku mu zodpověděl zázrak.

45

Uprostřed Černého lesa, v opuštěném koutě světa, kam hned tak někdo nepřijde, stojí klášter. Pět členů Švýcarské gardy tu z pověření Vatikánu nepřetržitě drží stráž. Nenosí svou tradiční uniformu a zcela splývají s mnichy a kněžími. Stráží pět set let starou sochu. Přesněji řečeno, hrobku pod ní.

Je to jediné místo na světě kromě Vatikánu, kde slouží Švýcarská garda.

*

Steve Berry

TEMPLÁŘSKÉ DĚDICTVÍ

Cotton Malone býval špičkovým kryptologem na americkém ministerstvu spravedlnosti. Pak se však rozhodl udělat za svou dosavadní kariérou tlustou čáru, odstěhoval se do Kodaně, stal se majitelem antikvariátu a začal vést poklidný život milovníka starých tisků. Udělal vše pro to, aby ho nic z minulého života nezastihlo – a stejně to bylo málo. Stačil jediný telefonát od jeho bývalé nadřízené Stephanie Nelleové a Cotton ví, že selanka skončila.

Stephanie si s ním smluví schůzku v kodaňské kavárně, ale události naberou nečekaný spád. Jakýsi muž se pokusí ukrást její kabelku, a když se mu to nepodaří, spáchá demonstra ti vní sebevraždu. Mohl snad vědět, že se v kabelce skrývá deník Stephaniina zemřelého manžela, předního odborníka na historii templářů? Stránky deníku obsahují šifrovaný návod k odhalení dávného tajemství, které po staletí nedává spát badatelům ani hledačům templářského pokladu. Stephanie je odhodlána tuto mozaiku poskládat a naplnit tak odkaz svého muže – ale brzy vyjde najevo, že v tomto odhodlání není sama. Kdo je ten tajemný muž, který je pro vzácné záznamy ochoten vraždit? A za jakým cílem tak odhodlaně kráčí?

Cotton Malone dlouho neváhá a nabídne Stephanii pomoc. S každým rozluštěným anagramem či symbolem jsou si stále jistější, že na konci cesty je čeká zjištění, které by mohlo otřást celým civilizovaným světem. Otázkou zůstává, jak by s tímto zjištěním naložil jejich nevyzpytatelný nepřítel…

Pevná vazba spřebalem, 470 stran, 249 Kč.

Richard Doetsch

Richard Doetsch, autor bestselleru Zloděj nebes, říká, že ho obrovský úspěch jeho prvního románu opravdu překvapil. Jako jeden z mála thrillerů, v nichž se snoubí napětí a církevní tajemství, se Zloděj nebes dočkal příznivého přijetí u kritiky i čtenářů, byl přeložen do více než dvaceti jazyků a připravuje se i jeho filmové zpracování.

Autor žije v Armonku ve státě New York a v současné době dokončuje práci na svém druhém románu, který vyjde v roce 2007 pod názvem Zloděj andělů.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai