13. hodina

Richard Doetsch

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Román, Thriller

Co byste udělali, kdyby bylo možné vrátit čas? Nick Quinn je na dně: nejenže se stal svědkem vraždy své milované ženy, ale navíc ho policie považuje za hlavního podezřelého. A jako by toho nebylo málo, v jeho poklidném městečku havaruje letadlo a všech dvě stě cestujících zahyne. Když zdrcený Nick čeká ve výslechové místnosti na právníka, má pocit, že pro něj už všechno skončilo. Mýlí se. Namísto právníka ho navštíví neznámý muž a sdělí mu stěží uvěřitelnou věc že svou ženu možná ještě pořád může zachránit. Nick se zpočátku samozřejmě zdráhá uvěřit, ale když pochopí, co mu tajemný dobrodinec skutečně nabízí, vydává se na zběsilý závod s časem anebo spíš proti proudu času , ve snaze zabránit oběma tragickým událostem. Vzápětí se ukáže, že na sebe nevzal snadný úkol. Na rozdíl od běžných amatérských detektivů potřebuje dopadnout zločince dříve, než vůbec nějaký zločin spáchají. Veden ryze dobrými úmysly však svými činy způsobí ještě větší katastrofy a pozvolna dospívá k závěru, že měnit osud je mnohem těžší, než by se mohlo na první pohled zdát.

13.

HODINA

Richard Doetsch

2009

DOMINO

Copyright © 2009 by Richard Doetsch

Translation © 2009 by Zuzana Pernicová

Cover design © 2009 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu THE THIRTEENTH HOUR,

vydaného nakladatelstvím Atria Books, New York 2009,

přeložila Zuzana Pernicová

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková redakce: Hana Pernicová

Korektura: Hana Bončková

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: Dušan Žárský

Obálka: Marek Šebesta

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1,

v listopadu 2009

ISBN 978-80-7303-487-0

Nemůžeš zabít čas, aniž bys zranil věčnost.

Henry David Thoreau

Dala bych vše, co mám, za chvilku času.

královna Alžběta

Měl jsem se stát hodinářem.

Albert Einstein

POZNÁMKA AUTORA

Až otočíte na následující stránku a spatříte tam 12. kapitolu, nešálí vás zrak.

Kapitoly v této knížce jsou číslovány obráceně, a to z důvodu, který se při čtení záhy objasní.

12

28. července

21:22

Tmavovlasý muž posunul exoticky vyhlížející kolt Peacemaker po stole. Kolt byl z bronzu zdobeného zlatem, pažbu měl ze slonoviny vykládané drahými kameny a nepodobal se žádné jiné zbrani z devatenáctého století. Byl to revolver na šest nábojů vyrobený v roce 1886, který se už dávno kamsi ztratil a zmizel v propadlišti dějin, ale dosud se o něm šuškalo ve sběratelských kruzích.

Pažbu i devatenácticentimetrovou hlaveň pokrývaly rytiny, podobně jako u jiných zdobených zbraní zhotovených v téže době. Jenže tyhle rytiny byly neobvyklé, byly to náboženské texty z bible, koránu a tóry, umně vyvedené elegantním krasopisem: Prostorná je brána a široká cesta, která vede do záhuby. – Útulkem jejich bude oheň pekelný. – A vy popouzíte k hněvu. – Temnota, že se dá nahmatat. – Bojujte proti těm, kdož bojují proti vám. Citáty v angličtině, latině a arabštině, jako by to byla boží zbraň určená k likvidaci hříšníků.

Vyrobili ji pro Murada V., třicátého sedmého sultána osmanské říše, a zmizela z očí světa v srpnu roku 1886, kdy byl sultán po pouhých třiadevadesáti dnech vlády sesazen pro nepříčetnost.

„Soubojová zbraň,“ konstatoval Ethan Dance a zvedl ji rukou v rukavici. „Taková se hned tak nevidí, dokonce si troufám říct, že existuje jen v jediném exempláři.“

Dotýkal se jí s úctou a opatrně, jako by to bylo novorozeně. Ospalýma, krví podlitýma očima si prohlížel propracované detaily, prstem v latexové rukavici přejížděl po zlatých ozdobách a obdivoval se řemeslné dokonalosti koltu. Konečně ho odložil a sáhl do kapsy pomuchlaného modrého saka.

„Jak to tak vypadá, podobná nábožensky vypjatá prohlášení nechybí ani na munici.“ Položil na stůl stříbrnou kulku ráže pětačtyřicet. Celou ji pokrývaly rytiny v rozevlátém arabském písmu. „V bubínku jich zůstalo pět. Jsou stříbrné, i když nechápu proč – pochybuju, že by se po Istanbulu v devatenáctém století potulovali vlkodlaci. Ale ten revolver koneckonců vyrobili pro šílence.“

Nicholas Quinn seděl naproti němu a mlčky hleděl na zbraň; cítil z ní olej a také slabý sirný pach čišící z hlavně.

„Jakou má asi takováhle věcička cenu? Padesát tisíc? Sto tisíc?“ Dance kolt zase zvedl, vyklopil bubínek a zatočil jím jako pistolník z Divokého západu. „O téhle zbrani kolují historky, ale sto třicet let ji nikdo neviděl. Kde jste ji sebral? Ve starožitnictví, na černém trhu, anebo vám ji někdo nenápadně podsunul pod pultem?“

Nick mlčel jako zařezaný a vůbec nic nechápal.

Otevřely se dveře a dovnitř strčil hlavu šedovlasý muž v šedém obleku. „Na slovíčko, Danci.“

Dance rozhodil ruce. „Něco tu řeším.“

„Nedá se nic dělat, život je pes. Co spadlo to letadlo, tak tu všechno musíme obstarat jenom my dva, Shannon a Manz. Pokud se nechceš vrátit na tu pláň a prohrabovat se rozmlácenýma mrtvolama žen a dětí, tak koukej zvednout zadek.“

Dance zaklapl bubínek, ještě jednou jím pro efekt zatočil a zadíval se přes hlaveň, jako by mířil na neviditelný cíl.

Pak zbraň odložil zpátky na stůl před Nicka, chvíli si ho měřil a nakonec zvedl osamělou stříbrnou kulku.

„Nikam nechoďte,“ poručil Nickovi, vyšel z místnosti a zabouchl za sebou ocelové dveře.

Nicholas Quinn se konečně nadechl a připadalo mu, že je to jeho první nádech za poslední tři hodiny. Ze všech sil potlačoval emoce, zasouval novinky do nejzazšího koutku mysli, protože věděl, že kdyby jim nechal volný průchod, úplně by ho zevnitř rozežraly.

Měl na sobě sportovní bundu značky Zegna v tlumených odstínech modré a šedivé, kterou mu Julia přede dvěma měsíci dala ke dvaatřicátým narozeninám; byla dokonale nažehlená, jako by si ji zrovna vyzvedl u krejčího. Pod ní měl lehkou zelenou polokošili a džíny. Takhle neformálně se oblékal vždycky, když v pátek nikam nemusel. Tmavě blond vlasy měl přerostlé, potřeboval by ostříhat a už tři týdny Julii sliboval, že si zajde k holiči. V pohledné tváři s výraznými rysy měl naprosto neproniknutelný výraz; tahle dovednost se mu už nejednou osvědčila při obchodních jednáních i při pokeru. Za jeho oči nikdo neviděl, nikdo nedohlédl až do jeho srdce, jenom Julia, která mu dokázala číst myšlenky i z pouhého zachvění rtů.

Rozhlédl se po místnůstce, která svou stísněností vyvolávala úzkost, přesně jak bylo zamýšleno. Uprostřed stál kovový stůl, na jehož desce pokryté jedovatě zeleným umakartem ležela ta zbraň zdobená zlatem a klenoty, kolem něj čtyři příšerně nepohodlné kovové židle – po čtvrt hodině sezení už ho z nich bolel zadek – a u dveří visely hodiny chráněné bílou mřížkou; ručičky ukazovaly skoro půl desáté. Zdi byly holé až na obrovskou bílou nástěnku, vedle níž visely na odrbaných tkaničkách tři různobarevné fixy. V protější stěně bylo vsazeno jednosměrné zrcadlo, které lidem na druhé straně umožňovalo pozorovat každého, kdo se tu ocitne, a zároveň v člověku vyvolávalo paranoiu, protože netušil, kolik párů očí ho zrovna sleduje, dělá si na něj názor a odsuzuje ho, ještě než je vůbec z čehokoli obviněn.

Nickovi sevřela srdce nepopsatelná agónie. Jeho svět se rozpadl na prach. Poslední dvě hodiny, než se ocitl tady, z něj vyždímaly všechny emoce do poslední kapky. Mysl mu opanoval zmatek a myriády otázek.

Na okamžik se mu zazdálo, že vnímá Juliinu přítomnost, jako by mu ulpěla v duši.

* * *

Ten den se vrátil domů ve tři ráno po hektické čtyřdenní služební cestě a ani se nepamatoval, jak se dopotácel do postele. Zato si živě vybavoval, jak se vzbudil.

Když se probral, hleděl přímo do Juliiných modrých očí, které překypovaly city, překypovaly láskou. Něžně ho líbala a objímala, vytrhla ho ze sna, který se mu zrovna zdál, a zavedla ho zpátky do reality.

Měla na sobě jenom tričko s Erikem Claptonem, ale během tří vteřin se zbavila i toho, odhodila ho na podlahu a odhalila dokonalé tělo. Nick nepotřeboval žádnou jinou vizuální stimulaci než tu, kterou představovala ona. V jednatřiceti byla stejně vysportovaná jako v šestnácti. Měla pevná ňadra, pevné bříško, jen nepatrně vyklenuté, a nekonečně dlouhé opálené nohy. Její obličej s výraznými lícními kostmi a plnými rty oplýval klasickou krásou a otáčela se za ním většina mužů. Julia měla španělské, skotské a irské předky a její ohromné modré oči vždycky vynikly zejména v létě, když se jí kůže opálila do zlatavého odstínu a na nose jí naskočily drobné pihy.

Obkročmo se na Nicka posadila, předklonila se a něžně ho líbala. Nick se úplně ztratil v závoji jejích dlouhých blond vlasů a levandulové vůni, nechal se ovládnout jejím přirozeným kouzlem a odvést zpátky do říše snů.

Milovali se vřele a vzrušeně, jako by to bylo poprvé, tiskli se k sobě, rukama navzájem zkoumali svá těla, na kůži je hřály polibky a teplý dech. Ani šestnáct společně prožitých let v nich nijak neumenšilo vášeň. A nikdy nešlo jenom o sex; navzdory chtíči, který jeden vůči druhému pociťovali, v tom vždycky byla nesobeckost, oddalovali vlastní potěšení, aby co nejvíc uspokojili toho druhého, jehož radost pro ně byla důležitější než jejich vlastní. Vždycky v tom byla láska.

Když si pak leželi v náručí s pokrývkami zmuchlanými v nohou postele a vychutnávali si doznívání těch blažených chvil, úplně zapomněli na čas, zapomněli, kde jsou, zapomněli na starosti, které je ten den čekají, a jen se radovali ze vzájemného objetí.

Když na bílé polštáře dopadlo sluneční světlo, Nick se konečně vyškrábal z postele, protáhl si vysportované tělo a vtom si všiml stolku na balkóně.

I když byla Julia taky utahaná po náročném týdnu v kanceláři, vstala a připravila snídani. Naservírovala ji na stolek z tepaného železa na balkóně, kam se vcházelo z obývacího pokoje v patře. Nechyběla tam slanina, čerstvě vymačkaný pomerančový džus a koláč; všechno to přichystala a tiše vynosila z kuchyně, když ještě spal.

Usadili se k jídlu jen ve spodním prádle a tričkách a po letním nebi zatím pomalu stoupalo ranní slunce.

„Copak, to je na počest nějaké zvláštní události?“ zeptal se Nick a kývl hlavou k jídlu.

„Nemůžu tě prostě přivítat zpátky doma?“

Nick se usmál. „Po tom prvním chodu bych se spokojil i se suchým rohlíkem.“

Julia mu oplatila úsměv, byl vřelý a láskyplný, ale v očích se jí zračilo ještě něco.

„Cos provedla?“ ušklíbl se Nick. Znal ji líp než kdokoli jiný a bylo mu jasné, že před ním něco tají.

„Nic.“ Ale tón jejího hlasu a dolíček, který se jí udělal ve tváři, vypovídaly o něčem jiném.

„Julie?“

„Večer jdeme s Mullerovými na večeři do Valhally,“ vysypala ze sebe.

Nick se zarazil uprostřed jídla a vzhlédl. „Vždyť jsme se dohodli, že zůstaneme doma.“

„Nejsou přece tak hrozní.“ Julia nasadila odzbrojující úsměv. „Mám Fran vážně ráda. A Tom taky není špatný, co říkáš?“

„Když se uráčí přestat mluvit o sobě. Jestli zas budu muset poslouchat, kolik vydělává a jaké nové auto si pořídil…“

„Prostě si tím kompenzuje nedostatek sebevědomí. Ber to jako kompliment.“

„Jak mám to jeho žvanění brát jako kompliment?“

„Snaží se na tebe udělat dojem, očividně mu záleží na tom, co si myslíš.“

„Záleží mu jen na něm samotném.“ Nick dojedl a odložil prázdný talíř na podnos. Julia posbírala ostatní nádobí a narovnala je na něj taky.

„Myslel jsem, že plány děláme společně, ne každý sám za sebe,“ vyčetl jí Nick.

„Nicku,“ Julia udělala obličej. „Nepovedlo se mi sehnat rezervaci před devátou.“

Pohoda se vytratila a rozhostilo se mezi nimi napětí.

Julia sebrala podnos a vykročila ke dveřím. „Je pátek večer, tak jsem si prostě chtěla někam vyrazit.“

Zmizela v domě a nechala Nicka osamoceně stát na balkóně.

Vrátil se dovnitř, zanořil se do koupelny a zavřel za sebou dveře. Pustil sprchu a postavil se pod ni v naději, že z něj studená voda odplaví mizernou náladu, která ho přepadla. Hrozně nerad mrhal časem s povrchními přáteli, jejichž vnitřní život nesahal hlouběji než k výběru z jídelního lístku.

Čtvrt hodiny nato se ve svých oblíbených leviskách a polokošili vrátil do ložnice a zjistil, že Julia už je taky oblečená a míří ke dveřím. Proměnila se ze sexy manželky v sexy právničku v černé sukni, lodičkách od Tory Burchové a bílé hedvábné blůze. Sáhla po kabelce, hodila si ji na rameno a setkala se s jeho pohledem.

„Měli bychom to odvolat,“ řekl Nick klidným tónem a skoro prosebně. „Fakt bych radši zůstal doma.“

„Vždyť budeš doma celý den,“ namítla.

„Jo, budu makat a pokoušet se dodělat tu analýzu,“ opáčil až moc rychle.

„Tak co kdyby ses šel ven protáhnout? Běž se proběhnout. Tím ze sebe aspoň trochu setřepeš stres. Fakt si chci vyrazit mezi lidi. Budou to jenom dvě hodinky. Můžeme se vykašlat na dezert.“

„To si myslíš, že to díky tomu bude snesitelnější?“ Vyznělo to nabručeně a hádavě.

„Udělej to kvůli mně,“ řekla Julia a vyšla ze dveří. „Co ty víš, třeba tě to nakonec bude bavit.“

„A co takhle myslet na mě? Mám za sebou letů, že to ani nespočítám, a dobře znáš můj vztah k létání. Jsem rád, že si vůbec pamatuju, ve kterém státě momentálně jsem.“

„Takže v devět večer.“

„Nechce se mi.“

„V devět večer,“ do hlasu se jí vkrádal vztek. „A už musím jít, jinak přijdu do práce pozdě.“

„No tak fajn,“ vybuchl Nick, až se to rozlehlo celým pokojem i do dolního patra.

Odpovědí mu bylo jen rázné prásknutí dveřmi, které zezdola za deset vteřin zaburácelo, až se otřásl celý dům.

Bylo to poprvé za dlouhé měsíce, co ráno skončilo nevalně. Dny by měly začínat prosycené nadějí a optimismem, než člověk zabředne do pracovních trampot a strázní.

Nick litoval, že na ni tak vztekle vyjel, že se rozešli ve zlém kvůli takové prkotině, jako je večeře se známými. Ale co, zítra je taky den a v neděli jakbysmet. Zkusil Julii zavolat na mobil, ale nezvedla to; co jiného si taky zasloužil.

Světla ve výslechové místnosti blikla a zhasla, prostor bez oken se na okamžik ponořil do neprostupné temnoty, než se zářivka zase rozblikala a zalila ho bledou září.

„Omluvte ty výpadky,“ řekl Dance. „Generátor běží už víc než devět hodin. A pamatuje lepší časy.“

Posadil se na židli a naklonil hlavu ke straně. „Fandíte v baseballu Yankeeům, nebo Mets?“

Nick na něj zůstal zírat, zaskočilo ho, že uprostřed toho všeho, co se děje, zničehonic vyrukoval s takovou otázkou.

„Jeter na konci deváté směny odpálil čtyřbodový homerun a poslal Red Sox ke dnu.“ Když Dance viděl, že to Nicka nezajímá, zavrtěl hlavou a sáhl do kapsy.

Byl tu teď s nimi ještě jeden policista, ale dosud nepromluvil. Houpal se na židli, takže se opěradlem dotýkala stěny. Odhrnul si z obličeje pramínky vlasů. Detektiv Robert Shannon byl naplněním policajtského stereotypu, svalnaté tělo měl napresované do černé košile s krátkými rukávy, která mu byla o dvě čísla menší a zdůrazňovala jeho bicepsy a mohutnou hruď. Černé vlasy měl ulízané dozadu, bradu mu protínala drobná jizva. V šedomodrých očích měl zvláštní výraz, sršela z nich zlost a obviňování.

Pohrával si se staromódním pendrekem, točil jím v ruce jako zakrslou baseballovou pálkou, vypadal, jako by si hrál na pochůzkáře, který vypadl z New Yorku padesátých let. Nick se neubránil pocitu, že ten člověk je už teď skálopevně přesvědčen o jeho vině.

Dance vytáhl z kapsy malý diktafon a zmáčkl tlačítko přehrávání.

„Tísňová linka 911,“ zatrylkoval ženský hlas.

„Tady Julia Quinnová,“ ozvala se šeptem Julia. „Townsend Court 5 v Byram Hills. Pospěšte si prosím, můj manžel a…“

Rozhostilo se ticho. „Haló?“ dožadovala se operátorka. „Haló, paní?“

Dance přehrávání zastavil.

„Zavolala na tísňovou linku v 18:42,“ řekl. „Můžu se vás zeptat, kde jste tou dobou byl vy?“

Nick mlčel. Ne z provinilosti, prostě se jen bál, že jestli otevře pusu, tak se sesype. Když slyšel Juliin hlas, jen to v něm rozjitřilo bolest a utrpení, které sžíraly jeho srdce.

Věděl přesně, kde byl v 18:42 – pořád pracoval v knihovně, strávil v ní celý den, jen si tu a tam odskočil do kuchyně pro kolu a něco k zakousnutí.

Výstřel ho vytrhl ze soustředění; našpicoval uši, jako by do té doby vůbec nic nevnímal, a pak se vymrštil ze židle. Proběhl přes obývák a kuchyň do předsíně a spatřil, že dveře garáže zejí dokořán.

Nešlo mu do hlavy, proč je Julia nezavřela. Uviděl na podlaze její kabelku, válela se pod věšákem, na který si ji obvykle odkládala, a obsah byl rozsypaný všude kolem. Sehnul se, aby kabelku zvedl, a vtom spatřil krev rozstříknutou po světlém táflování. Sledoval ji pohledem níž, až zahlédl Juliinu černou sukni a pak dlouhou nohu ve žluté botě od Tory Burchové. Trčela zpoza schodů, zatímco tělo a tvář clonily nejnižší stupně.

Hruď se mu sevřela, z plic mu unikl vzduch. Zhroutil se na zem. Křečovitě se třásl, hladil Julii po noze, volal na ni, šeptal její jméno, i když věděl, že mu neodpoví.

Když po minutě konečně vzhlédl – měl pocit, jako by mu dočista umřelo srdce –, spatřil, že nad ním stojí jeho nejlepší kamarád, oči zalité slzami. Pustil Juliinu nohu, vstal a chtěl se jí podívat do tváře, ale Marcus ho zarazil, přidržel ho a zastoupil mu cestu svým metrákovým tělem, které kdysi bývalo samý sval. Nedovolil mu spatřit výjev, který by ho strašil do konce jeho dní.

Nick se kamarádovi vzpouzel, pokoušel se dostat k manželce a z hrdla se mu konečně vydral zmučený výkřik; rozlehl se celou místností a pak se přetavil v tiché vzlyky. Plnou vahou na něj dolehla tíže té chvíle a všechno ostatní ustoupilo do pozadí.

Čekali pak v Marcusově domě hned vedle, přes hodinu mlčky seděli venku na schodech, než konečně uslyšeli sirény, které celému okolí zvěstovaly, že se tu stalo něco hrozného. Nick věděl, že ten zvuk ho bude pronásledovat do konce života – představoval zvukovou kulisu k jeho tragické ztrátě a byl předehrou k nepředstavitelné noční můře, která následovala.

Do výslechové místnosti zase nakoukl šedovlasý muž a oznámil: „Dorazil jeho právník.“

„To byla rychlost,“ utrousil Dance.

„Boháči nemusejí čekat,“ promluvil poprvé za celou dobu Shannon, zhoupl židli dopředu, aby se postavila na všechny čtyři nohy, a vstal. Šlehl po Nickovi pohledem a zamířil ke dveřím.

„Jdeme,“ šedovlasý muž na oba policisty netrpělivě mávl, aby vyklidili pole.

Dveře se za nimi hlasitě zabouchly, ale ani ne za půl minuty se zase otevřely. Nickovi se za tu chviličku ani nestačilo zklidnit prudce bušící srdce.

Nově příchozí kráčel, jako by mu celá místnost patřila, byl vysoký, uhlazený a vyzařovala z něj moudrost a klid, čímž aspoň trochu pomohl rozptýlit hrůzu, která Nicka v posledních hodinách obestřela. Tmavé vlasy měl na spáncích prokvetlé stříbrem a v očích bystrý pronikavý pohled. Do opálené tváře ošlehané životem se mu kolem očí a na čele vyryly vrásky. Na sobě měl dvojdílný modrý oblek s dokonale nažehlenými puky na kalhotách, bleděmodrou košili a žlutou hedvábnou kravatu; oblečení prozrazovalo kultivovaného muže s vytříbeným vkusem, který nemá hluboko do kapsy.

„Už vás pořádně obrali, co?“ pronesl hlubokým hlasem. Přitáhl si kovovou židli a posadil se naproti Nickovi.

Nick na něj zůstal nechápavě zírat.

„Zabavili vám peněženku, klíče, mobil, a dokonce i hodinky,“ muž kývl hlavou k proužku světlejší kůže na Nickově zápěstí. „Postupně vás připraví o identitu, pak vám seberou srdce a nakonec i duši, až budete poslušně odříkávat přesně to, co chtějí slyšet.“

„Kdo jste?“ zeptal se Nick a byla to první slova, která v téhle místnosti pronesl. „Poslal vás sem Mitch?“

„Ne.“ Muž se odmlčel, rozhlížel se kolem, zkoumal místnost i Nicka. „Při tom, co proti vám mají, je advokát to poslední, co potřebujete. Naúčtuje si šest stovek za hodinu, vystaví vám účet na půl miliónu a vy ještě budete mít pocit, že mu něco dlužíte, i když vás pošlou do vězení na doživotí s možností požádat o podmínku po pětadvaceti letech.“

Nick byl čím dál zmatenější. „Mitch už je na cestě. S vámi nemám o čem mluvit.“

Z muže pořád vyzařoval naprostý klid. Pokýval hlavou, položil ruce na stůl a předklonil se.

„Chápu, jak vás to asi sebralo. Je strašné, že vás ani nenechají chvíli truchlit, a už se vás snaží dotlačit k přiznání.“ Muž se odmlčel. „Odkdy je justice o tom, kdo vyhraje a kdo prohraje, kdo je s námi a kdo proti nám, a ne o odhalování pravdy?“

Nick přejel toho elegána pohledem.

„Viděl jste, co všechno už proti vám nashromáždili?“ zeptal se muž. „Je toho hromada, nejspíš vám nepomůže, ani když se přiznáte.“

„Já jsem svoji ženu nezabil,“ vypravil ze sebe Nick konečně.

„Já vím, ale oni jsou jiného názoru. Mají motiv a vražednou zbraň,“ muž sjel očima ke koltu ležícímu na stole. „Doufají, že se přiznáte, protože jim to usnadní papírování.“

„Jak to víte?“

„Dvanáct hodin vás budou dusit ve vlastní šťávě, aby vás dotlačili k přiznání, a ušetřili si tak týdny schůzek se státním zástupcem při přípravě soudního procesu.“ Muž udělal odmlku. „Pak vás odsoudí a strávíte zbytek života ve vězení, budete oplakávat mrtvou manželku a přemítat, co se ve skutečnosti stalo.“

„Jestli nejste advokát, tak proč jste za mnou přišel?“

Muž upřel na Nicka laskavý pohled, zhluboka se nadechl, až se mu nadmula hruď, a pak vydechl.

„Ještě ji můžete zachránit.“

Nick na něj zůstal zírat, vůbec nechápal, co mu ten člověk říká. „Cože?“ předklonil se.

„Kdybyste se odtud mohl dostat, kdybyste ji mohl zachránit, udělal byste to?“

„Je mrtvá,“ řekl Nick, jako by to ten člověk nevěděl.

„Víte to jistě?“ Muž se na něj upřeně díval s otázkou v očích. „Všechno není vždycky tak, jak se to jeví.“

„Chcete mi říct, že moje žena žije?“ Nickovi přeskakoval hlas. „Jak to? Viděl jsem přece…“

Muž sáhl do vnitřní kapsy saka od Ralpha Laurena, vytáhl z ní zapečetěnou obálku a přisunul ji po stole k němu.

Nick zalétl pohledem k jednosměrnému zrcadlu.

„Nebojte se,“ usmál se muž, „nikdo nás nesleduje.“

„Jak to víte?“

„Mají plné ruce práce s tím havarovaným letadlem. Dvě stě dvanáct mrtvých. Celému tomuhle městu se obrátil život vzhůru nohama, nejen vám.“

Nick byl úplně dezorientovaný, jako by se nacházel v přechodné fázi mezi bděním a spánkem, kdy mysl plodí nesouvislé představy a úporně se je pokouší pospojovat v něco smysluplného.

Sklopil oči k obálce, vklouzl prstem pod chlopeň…

„Teď to neotvírejte.“ Muž mu dlaní zarazil ruku.

„Proč?“

„Počkejte, až se odsud dostanete.“ Muž odtáhl ruku a opřel se na židli.

„Až se odsud dostanu?“

„Máte dvanáct hodin.“

Nick se podíval na hodiny na zdi – ukazovaly 21:51. „Mám dvanáct hodin na co?“

Muž vylovil z kapsy saka zlaté kapesní hodinky, odklopil víčko a odhalil starobylý ciferník. „Časem by se nemělo plýtvat a tím spíš ve vašem případě.“ Zase hodinky zaklapl a podal je Nickovi. „Vzhledem k tomu, že už jste o jedny hodinky přišel a že jste pod pořádným tlakem, byste je měl opatrovat jako oko v hlavě a bedlivě sledovat ručičky.“

„Kdo jste?“

„Všechno, co potřebujete vědět, stojí v tom dopise. Ale jak jsem říkal, neotvírejte ho, dokud se odsud nedostanete.“

Nick se rozhlédl po místnůstce, objel pohledem jednostranné zrcadlo a omšelé ocelové dveře. „Jak se odtud sakra mám dostat?“

„Pokud tu zůstanete trčet, tak ji nezachráníte.“

„Co to povídáte? Já to nechápu – kde je?“

Muž se podíval na nástěnné hodiny a vstal. „Radši byste měl začít přemýšlet, jak odtud zmizíte, máte na to jenom devět minut.“

„Počkejte…“

„Hodně štěstí.“ Muž dvakrát ťukl na dveře. „Hlídejte si ty hodinky. Máte dvanáct hodin. Ve třinácté hodině bude všechno ztraceno a váš osud bude zpečetěn. A ona možná zemře ještě strašlivější smrtí, než si umíte představit.“

Dveře se otevřely, muž vyšel ven a Nick zase osaměl. Civěl na obálku a byl v pokušení otevřít ji. Ale rychle ji spolu s hodinkami schoval do kapsy saka, protože mu bylo jasné, že jestli u něj ty věci najdou, nikdy se nedozví, o čem ten muž mluvil.

Nic jiného mu ten neznámý neprozradil, neřekl mu žádná jména, nepodal žádné vysvětlení, neobjasnil mu, jak je možné, že by Julia mohla být naživu.

Nick viděl její tělo, i když mu Marcus nedovolil, aby se jí podíval do tváře, protože ho chtěl před tím pohledem ochránit, zabránit mu, aby spatřil, jak ji smrtící výstřel připravil o všechnu krásu. Ale dotýkal se přece její nohy, viděl oblečení, ve kterém ráno odešla do práce.

Ani v nejmenším nepochyboval, že to byla Julia. Zavolala na něj, když se vrátila domů, ale nezašla za ním do knihovny, kde pracoval, protože ho nechtěla rušit. Věděla, že se snaží vypracovat rozsáhlou a důležitou analýzu vycházející z toho, co zjistil během služební cesty, a že pokud ji nedokončí, než se vydají na večeři, bude muset pracovat i o víkendu.

Pořád v duchu slyšel její hlas; bylo to naposled, co ho kdy zavolala jménem. A zaplavila ho vina, protože jí neodpověděl – ne z toho důvodu, že by byl tak pohroužený v práci, ale proto, že na ni ještě pořád měl dopal kvůli té večeři s Mullerovými.

Sáhl do kapsy a začal vytahovat dopis, ale v hlavě se mu rozezněly varovné zvony. Zase ho zastrčil zpátky. Vybavil si mužovy oči; čišelo z nich tak hluboké přesvědčení, taková upřímnost, takové odhodlání…

Ten neznámý v něm vzkřísil naději, kterou už všechnu ztratil. Nickovi sice nešlo do hlavy, jak by Julia mohla být naživu, ale… jestli existuje třeba jen špetka naděje, jestli existuje způsob, jak ji zachránit…

… tak musí najít cestu ven z téhle uzavřené místnosti a z policejní stanice.

Žal a zmatek, které opanovaly jeho mysl, rázem vystřídalo odhodlání. Útěk z výslechové místnosti na policejní stanici je sice něco nepředstavitelného, těžko proveditelného a pošetilého, ale…

Není to nemožné.

Podíval se na dveře – byly pět centimetrů silné a zajištěné pevným zámkem. Žádné jiné dveře ani okna místnost neměla. Prohlédl si nástěnku, hodiny, na kterých se ručička pomalu posouvala k desáté, a pak spočinul pohledem na výhrůžném jednosměrném zrcadle. Díval se na svůj vlastní odraz, na to, jak sedí na nepohodlné kovové židli v té ponuré dusné místnosti, na smrtící kolt Peacemaker uprostřed stolu… Usmál se.

To zrcadlo je skleněné…

Do výslechové místnosti se vrátil detektiv Ethan Dance. Zadíval se na Nicka ospalýma očima a hodil na stůl složku. Bílá košile mu lezla z kalhot a pod konfekčním modrým sakem se mu rýsovala vyboulenina pistole.

„Než se vrátí Shannon, měl byste mi povědět, co se doopravdy stalo.“ Rukou v latexové rukavici rozevřel složku a zadíval se na fotografii, kterou držel tak, aby na ni Nick neviděl. „Co člověka k něčemu takovému dožene? Šlo o peníze?“

„O peníze?“ zopakoval Nick nevěřícně. „Jak se opovažujete!“

„Těší mě, že se vám vrátil hlas.“

Nick se na něj zamračil a pak ulpěl pohledem na vybouleném saku opisujícím tvar pažby služební pistole.

„Je mi to líto,“ pronesl Dance účastně, „byla to krásná žena. Řekl byste mi, kdy jste spolu naposled mluvili?“

„Ráno jsme se pohádali,“ přiznal Nick a zalétl očima k hodinám na zdi.

„Kvůli čemu?“

„Kvůli večeři s jejími přáteli.“

„No jo, to znám. Dřepíte tam, žena klábosí s kamarádkou a na vás zbude kamarádčin manžel, se kterým si nemáte co říct. Moje bejvalá mě jednou takhle vytáhla na víkend do Jersey Shore, bydleli jsme u její kamarádky, celou dobu lilo jako z konve a já vězel v baráku s pitomcem, kterýho jsem nemoh ani vystát, zatímco ty dvě couraly po nákupech. Měl jsem sto chutí zatknout ho za to, že mě k smrti nudí. Od tý doby nemůžu Jersey Shore ani cejtit.“

Dance si počínal chytře, pokoušel se naklonit si Nicka tím, že mu projeví soucit a předvede mu, že mají leccos společného, ale Nick nebyl hlupák, aby mu na to skočil.

„Mluvili jste spolu ještě potom?“ zeptal se Dance.

„Ne, měl jsem spoustu práce, úplně mě pohltily konferenční hovory a papírování. A věděl jsem, že ona sama má taky práce nad hlavu.“

„Byla advokátka?“

„Proč se ptáte na něco, co už dávno víte?“

„Nezlobte se, síla zvyku.“ Dance zaklapl složku a významně ji položil na stůl vedle koltu. „Strávila celý den v kanceláři?“

„Nevím,“ vyhrkl Nick.

„Nemluvili jste spolu?“

„Několikrát mi volala, ale já to nezvedl.“

Dance nic neříkal, jen si ho mlčky měřil.

„Já vím, že to ode mě bylo dětinské,“ řekl Nick. „Ale prokristapána, proč se o tom vůbec bavíme? Někdo mi zabil ženu a já to neudělal!“

Nickův hlas se odrážel ozvěnou od stěn, chvíli dozníval a pak Dance změnil téma.

„Píše se tu,“ poklepal na složku, „že máte povolení na devítku sig sauer.“

„To je pravda.“

„Kde je ta pistole?“

„Doma v sejfu, už půl roku se jí nikdo nedotkl. Julia zbraně nenávidí.“ Nickovi neunikla ironie té situace.

„Takže umíte střílet?“

„Nepořídíte si přece auto, když neumíte řídit.“

„Nehrajte si tu přede mnou na chytráka.“

„A vy se mnou nezacházejte jako s idiotem, který odpravil svoji ženu.“

„Snažím se vám pomoct,“ prohlásil Dance.

„Kdybyste se mi vážně snažil pomoct, tak byste teď byl někde jinde a pokoušel se dopadnout skutečného vraha.“

„Na tom něco je. Jestli jste to neudělal, musíte mi prozradit, co přesně se seběhlo, jinak skutečného pachatele nedopadneme.“

„Takže vy mi věříte, že jsem to neudělal?“ V Nickovi probleskla naděje.

„No, věc se má takhle.“ Dance si přitáhl zlatem zdobený kolt. „Tahleta zbraň je posetá otisky prstů.“

„Ale mně ještě nikdo otisky nevzal,“ podotkl Nick zmateně a rozhodil ruce.

„Sejmuli jsme je z vaší peněženky a z mobilního telefonu – postaral jsem se o to osobně.“ Dance udělal odmlku. „Dokonale se shodují. Takže nám budete muset hodně přesvědčivě objasnit, jak je možné, že na té zbrani jsou jenom vaše otisky a žádné jiné.“

Nick tam seděl a šla mu z toho hlava kolem; tuhle zbraň nikdy předtím neviděl, natož aby se jí dotkl. Vždyť už půl roku nesáhl ani na vlastní pistoli, a když ji naposled měl v ruce, bylo to na střelnici, kam si zašli s Marcusem Bennettem. Už tehdy si uvědomoval, že střelné zbraně nemá rád, protože dávají člověku do rukou strašnou moc – každému, kdo dokáže stisknout spoušť, dávají vládu nad životem a smrtí.

„Ještě bych měl dodat,“ pokračoval Dance, „že nám sice zatím nepřišly výsledky balistických zkoušek a nejspíš to pár dní potrvá, jelikož teď všichni řeší tu leteckou havárii, ale na vašich hodinkách se našly stopy střelného prachu shodného s tím na kulkách. Takže jestli máte v rukávu pravdivou historku, sem s ní – a jestli si chcete něco navymýšlet, tak je načase, abyste naplno zapojil kreativitu.“

Do místnosti vešel Shannon a zamkl za sebou. „Já bych vám doporučoval tu kreativitu.“ Slova, která pronesl zvučným hlasem, prozrazovala, že hovor celou dobu sledoval zpoza jednosměrného zrcadla. „A klidně se přitom dívejte doprostřed zrcadla, přímo na kameru. Vždycky to pomůže navázat vztah s porotou.“

Nick už zase propadal beznaději. Shannonův suverénní vstup na scénu rozdrtil jakoukoli naději, kterou vkládal do Dance. Vzhlédl k hodinám – ukazovaly 21:56.

Shannon zničehonic praštil obuškem o stůl, až tím polekal nejen Nicka, ale i Dance.

„Byla to chladnokrevná vražda,“ prohlásil. „Je to jasné jako facka, nemusíte nám nic vykládat. Všechno to máme tady v té složce, úplně všechno, co potřebujeme k rychlému a hladkému obvinění…“

„Co takhle dát si pauzu,“ skočil mu do řeči Dance, aby zklidnil emoce. Opřel se na židli a zhoupl se dozadu.

„Ne, umřela tu ženská,“ vyjel na něj Shannon. „Ta si o pauze mohla nechat jenom zdát. Je mi fuk, jestli to byla vaše manželka nebo ne. Chci znát fakta. Že by vám s někým zahýbala a vy jste na to přišel? Anebo jste jí naopak zahýbal vy a zjistila to ona?“

Nick rozlíceně vytřeštil oči.

„Jo, jo, vidím, jak se ve vás dme vztek. Tak do toho, udělejte něco,“ provokoval ho Shannon. „Dejte průchod té zuřivosti, se kterou jste zabil svoji ženu. Všecka ta uhlazenost a kultivovanost, italská móda, cizí auta a vily na předměstí, to je jenom výkladní skříň, kterou stavíte na odiv, aby nebylo vidět, co jste ve skutečnosti zač. Nejste o nic lepší než vandrák, co někde v temné uličce vykuchá šlapku.“

Nick se ze všech sil snažil ovládat, svaly se mu napínaly, krev mu zběsile tepala v žilách.

„S někým to táhla, tak jste ji odpravil.“ Shannon zase praštil pendrekem o stůl, až to zadunělo, aby Nicka znervóznil.

Jenže Dance se tentokrát tak lekl, až se i s židlí balancující na dvou nohách překotil dozadu. Zoufale se v pádu pokoušel zachytit stolu.

Shannonův agresivní výbuch a hromová rána, s níž třískl pendrekem do stolu, Nickovi stačily, aby se přestal ovládat. Julia je po smrti, jeho viní z její vraždy a tahle existence, co si říká detektiv Shannon, se opovažuje zpochybňovat jeho i její morálku.

Uprostřed všeho toho zmatku, kdy se Dance řítil k zemi a v pádu se mu rozevřelo sako, takže zpod něj vykoukla pažba devítky zastrčené v podpažním pouzdře, se Nick přehoupl za bod, odkud už není návratu. Bleskurychle Danceovi vytáhl glock z pouzdra.

Přitiskl palec na pojistku a ukazováček na spoušť; počínal si úplně automaticky. Sice střelné zbraně neměl rád, ale to ještě neznamenalo, že by zapomněl, jak s nimi zacházet. Přiskočil k Danceovi, který se ještě nevzpamatoval z pádu, popadl ho pod krkem a zaryl mu hlaveň do spánku.

Danceovi zpanikařeně vylétly ruce v latexových rukavicích vzhůru a chňapal po Nickově paži.

Věci se úplně vymkly kontrole.

„Zahoď to!“ zařval Shannon, vytasil vlastní pistoli, zaklekl do střelecké pozice a namířil Nickovi na hlavu.

„Vy to nechápete, ani jeden to nechápete, ona je naživu,“ zaječel Nick jako šílený a těkal očima mezi Shannonem a nástěnnými hodinami. „Moje žena žije.“

Shannon s Dancem si vyměnili pohled.

„Poslyšte,“ promluvil Dance klidným tónem navzdory tomu, že mu na hlavu mířila pistole, „odložte tu bouchačku. Vím, jak vám asi je…“

„Kecy,“ utrhl se na něj Nick. „Víte houby, jak mi je.“

„… když jste ztratil ženu. Nechte nás, ať si poslechneme vaši verzi. Jestli ji zabil někdo jiný, tak ho chytíme. Tohle počínání vás přivede leda tak do márnice. Za zabití manželky vám trest smrti nehrozí, ale za zabití policajta… To je hrdelní zločin, za ten vás popraví.“

„Vy to nechápete, moje žena je naživu. Narafičili to na mě. Potřebuju se odtud dostat.“ Nick vlekl Dance pozadu k jednosměrnému zrcadlu.

„Odložte tu bouchačku!“ zařval na Shannona.

„Ani mě nenapadne,“ opáčil Shannon.

Nick se podíval na hodiny – 21:58. Odjistil Danceův glock; Dance sebou při tom výmluvném cvaknutí škubl.

„Bobe,“ křikl na Shannona, „udělej to.“

„Ani náhodou.“

„Udělej to!“ zaječel Dance. „Jde mi o kejhák.“

Shannonovi se vzdorně leskly oči, ale konečně se podvolil.

A Nick vzápětí namířil pistolí za sebe na zrcadlo a stiskl spoušť; zrcadlo se roztříštilo a za ním se objevila tmavá místnůstka, uprostřed níž stála videokamera namířená přímo na ně. Nick obratem zase chytil Dance pod krkem a přitiskl mu pistoli pod bradu, až ho popálil horkou hlavní.

„Zbláznil ses?“ vyjekl Dance.

Shannon už zase klečel ve střelecké pozici, držel pistoli, kterou mezitím sebral ze země, a mířil na Nicka.

„Podívej se na mě,“ poručil mu podivně klidným tónem. Nepřestával na něj mířit, ale druhou rukou přitom hmátl po složce a vylovil z ní hrst velkoformátových fotografií.

„Vidíš to?“ procedil zaťatými zuby. Jednu po druhé fotografie zvedal a ukazoval mu je; držel mu je jen kousíček před obličejem.

Bylo jich celkem dvacet, byly pořízené z různých úhlů a hýřily barvami. Všude byla krev a vůbec nevypadala, jak si ji Nick představoval. Nebylo to jako v kině nebo v televizi, kde sice krev působí odpudivě, ale člověk zůstává hluboko v nitru klidný, protože ví, že je to jen hollywoodský trik. Tyhle snímky byly skutečné a přímo Nicka pohltily. I když si to zakazoval, prohlížel si každičkou fotografii: podlaha, Juliino oblečení, černá sukně, ve které ji naposledy viděl, ruka se snubním prstýnkem, který jí navlékl v kostele svatého Patrika, a nakonec její tvář anebo spíš to, co z ní zbylo.

Levá polovina obličeje jí chyběla, neměla oko a spánek a čelo byly roztříštěné. Ale pravá polovina… Stačilo podívat se na modré oko, na zelenavé tečky, které se v něm třpytily pod světlým obočím, aby získal naprostou jistotu. Ta mrtvá, která na něj hleděla, byla nade vši pochybnost jeho žena.

V tu chvíli mu úplně povolily nervy. Uvnitř hlavy se mu rozlehl drásavý výkřik. Naplno na něj dolehla nemilosrdná skutečnost – Julia je mrtvá.

„Napočítám do tří,“ řekl Shannon. „Je mi fuk, jestli odpráskneš Dance, zabiju tě přímo tady před zapnutou kamerou. Nahrávka moje počínání bezpečně ospravedlní.“

Nick zaryl Danceovi zbraň pod bradu. Detektiv mu celý nervózní ještě pevněji stiskl předloktí. Nick si povšiml, že mu chybí pravý prsteníček; prázdný prst latexové rukavice ochable visel jako zbloudilý pramen vlasů.

Nick zvedl zrak k hodinám na zdi – minutová ručička už se blížila k celé.

„Jedna,“ pronesl šeptem Shannon.

„To nemůže být pravda,“ řekl Nick zoufale a zase se podíval na fotografie. Přál si, aby to všechno byl jen zlý sen, přál si, aby on sám byl někdo jiný a netrýznilo ho prázdné, mrtvé srdce. Bolest, která mu sžírala duši při pohledu na znetvořenou Julii, byla k nesnesení, chtěl odvrátit pohled…

„Dva.“ Tentokrát Shannon promluvil hlasitěji. A nebylo pochyb, že svou výhrůžku myslí vážně.

„Potřebuju se odtud dostat,“ řekl Nick, kterého znenadání opanoval podivný klid. „Vy to nechápete, já ji můžu zachránit.“ Ale nic mu nedávalo smysl, ani Juliina smrt, ani celá tahle nepravděpodobná, vyhrocená situace. Jak by ji mohl zachránit, když je po smrti? Ale v uších pořád slyšel mužův přesvědčivý hlas: Máte dvanáct hodin.

„Tři.“

Nick se díval, jak Shannon pomalu mačká spoušť.

Ale než úderník narazil na náboj, než střela vyletěla z hlavně…

… Svět se ponořil do tmy.

11

20:12

Šedesátipalcová televizní obrazovka ukazovala záběry sežehnuté země, rozlehlé pole bylo poseto bílými ostrůvky, ze kterých se při pohledu zblízka vyklubaly bílé plachty zakrývající potlučené a ohořelé tělesné pozůstatky dvou set dvanácti cestujících. Let 502 odstartoval z westchesterského letiště v jedenáct padesát a dvě minuty nato se zřítil z blankytně modrého dopoledního nebe na rozlehlý sportovní areál v městečku Byram Hills.

Na záběrech z ptačí perspektivy bylo vidět trosky, které se rozlétly v okruhu půl kilometru, jako kdyby zem rozdrásal samotný ďábel. Až na bílý ocas, který nepoškozený trčel ze země, pokroucené trosky nijak nepřipomínaly moderní letoun, který měl namířeno do Bostonu.

„Nikdo nepřežil,“ oznamovala reportérka s platinově blond vlasy. Z tmavých očí jí čišel smutek, že musí takovou tragédii redukovat do stručných úderných vět. „Na místě se už několik hodin pohybují vyšetřovatelé a podařilo se jim nalézt poškozenou černou skříňku z havarovaného letadla. Na devátou hodinu je naplánována tisková konference.“

Na obrazovce naskočily dřívější záběry: stovky hasičů, jak se snaží dostat pod kontrolu vysoké plameny tančící mezi troskami, záchranné operace, zavazadla rozsypaná všude kolem, unavení hasiči se svěšenými hlavami a tvářemi pokrytými nánosem sazí. Srdceryvný sestřih se snažil tragédii zosobnit – ukazoval notebooky a iPody povalující se na zemi, čepici se znakem baseballového týmu New York Yankees, která přistála v neporušené trávě, dětskou botičku, batůžky a kufříky, věci, které drásavě poukazovaly na to, jak křehký je lidský život.

Plochá plazmová televize byla vsazena mezi mahagonové police starosvětské knihovny. Byly tu knihy všech žánrů, od Shakespeara až po příručky o opravách vozů, od Dumase až po antikvární svazky. Nad krbovou římsou se skvěl majestátní obraz lva od Jeana-Leona Geroma. Na stěně nad gaučem visely dvě malby vojáků vracejících se domů z druhé světové války od Normana Rockwella. Před nezapáleným krbem stály dvě masivní kožené klubovky a spolu s perským kobercem, na kterém se teplé přírodní barvy snoubily s modří, umocňovaly dojem, že se člověk ocitl v soukromém pokoji nějakého gentlemana ze čtyřicátých let.

Nick stál uprostřed, v hlavě mu nesouvisle vířily myšlenky a nohy se mu klepaly. V uších mu znělo slabé dunivé vrčení. Chytil se opěrky gauče a pozadu se zhroutil na kaštanově hnědé kožené čalounění.

Připadalo mu, jako by se probudil ze zlého snu. V ústech měl zvláštní kovovou pachuť, rty měl vyschlé od toho, jak zrychleně dýchal a snažil se popadnout dech. Zdálo se mu, že svět tone v zlatavém oparu, jako by předtím hleděl do jasného slunce a do očí se mu vtisklo jasné světlo. Rozhlížel se po pokoji, zoufale se pokoušel zorientovat a přitom si bezmyšlenkovitě protahoval ruce, jako by stlačoval neviditelné měchy. Na mysl mu dotírala plejáda smyslových vjemů, takže úplně ztratil přehled, kde je a co se děje, a taky ponětí o čase.

Znovu se rozhlédl kolem a paměť mu konečně zafungovala, konečně ten pokoj poznal. A taky se dovtípil, že to tiché vrčení vyluzuje generátor obstarávající domu elektřinu, protože v celém městě vypadl proud.

A na mysli mu vytanulo jméno: Marcus Bennett. Jeho soused a nejlepší kamarád. Tohle je jeho dům, jeho knihovna. Seděl tady před hodinou a Marcus ho utěšoval a zahrnoval soucitem…

Vzápětí ho tvrdě udeřila realita, jako by ho zavalil dvoutunový balvan.

Julia je mrtvá.

Zavřel oči a v duchu si ji vybavil, její čistě tvarované rty, dokonalou pleť, přirozenou krásu. V uších mu zněl její hlas, jako by k němu mluvila, a cítil její oblíbenou levandulovou vůni, vnímal ji tak jasně, až se z toho úplně sesypal. Ovládl ho smutek a srazil ho do černoty, jakou by si neuměl představit ani v nejhorších snech; ovinula se mu kolem srdce a drtila ho ve smrtícím stisku.

Zase se podíval na televizní obrazovku, na trosky letadla a tělesné pozůstatky pasažérů rozeseté kolem jako odhozené hračky. Ze všech stran ho obklopuje smrt. Život se tenhle den spoustě lidí změnil z radosti v peklo na zemi, ale jakkoli tragické byly ty události, které v televizi viděl, dokázal sobecky myslet jen na svůj vlastní žal a utrpení.

Nahmatal dálkové ovládání, položil prst na vypínací tlačítko a naposledy se podíval na ohořelé trosky. Sjel pohledem k logu televizní stanice v dolním rohu obrazovky a přitom mu do oka padl časový ukazatel, který se skvěl hned vedle pohyblivého proužku, kde se dokolečka převíjely nejnovější zprávy; mizely na okraji televize a zase se vynořovaly na druhém. Když si ukazatel přečetl, zachvátila ho panika.

Dosud časovému údaji nevěnoval pozornost. Sledoval zprávy o nepředstavitelné zkáze a utrpení, hrnuly se na něj spousty informací a navíc měl v hlavě zmatek, takže si těch drobných číslic v pravém dolním rohu vůbec nevšiml. Ale stály tam celou dobu, jasně zářily bílým písmem na tmavém pozadí, a z neuvěřitelného údaje, který ukazovaly, se mu zatočila hlava. Díval se na ty hodiny zas a znovu, říkal si, že ho určité šálí zrak, že se televizní stanice určitě spletla. Časový údaj ukazoval 20:15.

Nick sjel očima ke svému zápěstí, ale místo hodinek, které na něm obvykle nosil, spatřil jen proužek bledší kůže. A vtom se rozpomněl…

Sáhl do kapsy a vylovil z ní dopis. Obálka byla z kvalitního smetanově bílého papíru a v levém rohu se skvěl modrý znak: lví hlava a pod ní zabitý drak, hrdlo prokláté zdobným mečem. Nick netušil, co to má být – jestli logo nějakého klubu, soukromé školy anebo snad osobní erb toho neznámého, který mu dopis předal.

Sáhl do kapsy ještě pro hodinky, které od muže taky dostal, vytáhl je a rozevřel jako nějaký dandy z dvacátých let. Vnitřní strana víčka byla stříbrná a dokonalé vyleštěná, takže vypadala jako zrcadlo, a byl do ní kurzívním písmem vyryt latinský citát. Fugit inreparabile tempus.

Nick se podíval na ciferník. Římské číslice vyvedené starobylým písmem ukazovaly přesně čtvrt na devět. Nanovo se v něm vzedmula vlna zmatku.

Jeho výslech na policejní stanici začal v 21:20, pamatoval si, jak se ručička nástěnných hodin ve výslechové místnosti sunula k desáté, zatímco po něm detektivové pálili otázky, na stole ležel zdobený kolt a atmosféra v místnosti houstla, až nakonec hmátl po Danceově devítce a ocitl se na samém prahu smrti.

Taky si pamatoval, že předtím skoro hodinu seděl s Marcusem v tomhle pokoji, upíjel whisky a srdce mu rvala na kusy agónie z vědomí, že Julia je po smrti. Skoro hodinu tam spolu strávili pohrouženi ve zmatku a zoufalství. Vybavoval si to jako zpomalený film – Marcus seděl naproti němu, říkal mu, že se všechno zase spraví, když vtom se otevřely tmavé dveře knihovny a stáli v nich dva policisté. Tvářili se ponuře a Shannonova ruka spočívala na pouzdru s pistolí.

Právě v tomhle pokoji ho zatkli, v devět hodin ho odtud odvedli v poutech.

Paměť jako by se mu obrátila vzhůru nohama, události se zpřeházely. Poslední, co si vybavoval, byl pobyt ve výslechové místnosti. Pamatoval se na Juliiny fotografie, které mu Shannon strčil před nos, na ty fotografie, které ho dohnaly málem k nepříčetnosti, pamatoval se, jak druhému detektivovi sebral zbraň, jak se se Shannonem navzájem drželi v šachu.

Ale od chvíle, kdy Shannona pozoroval, jak se chystá stisknout spoušť, už si nepamatoval vůbec nic.

Zavrtěl hlavou, zaklapl hodinky a strčil si je zpátky do kapsy.

Sklouzl očima k obálce a modlil se, aby mu poskytla odpovědi na myriády otázek, které se mu honily hlavou. Roztrhl ji, vytáhl z ní dva archy bílého papíru a pustil se do čtení.

Milý Nicku,

doufám, že mlha, která vám zahalila mysl, už se rozplývá, ačkoli ji nepochybně vystřídal naprostý zmatek nad tím, co se to děje…

Nick si přečetl ten dvoustránkový dopis třikrát. Pak ho složil a zastrčil si ho zpátky do náprsní kapsy; nevěděl, co si o tom má myslet. Říkal si, že je hlupák, když tomu věří, když si nechá v srdci klíčit pošetilou naději.

Prostě ho šálí mysl, to je všechno.

Ty snímky mrtvé Julie, které mu Shannon vrazil před obličej, byly krutě skutečné a ranily ho až do hloubi duše, takže byl přesvědčen, že se propadá do propasti šílenství, že se nechává ovládnout zbožným přáním. Měl pocit, že uvízl polapen ve snu, a usilovně se pokoušel probudit.

Sáhl do kapsy a vytáhl z ní hodinky, o nichž dopis mluvil, ty, které dostal od neznámého ve výslechové místnosti. Rozevřel je a zadíval se na starobyle vyvedené římské číslice.

Ačkoli se zmítal v pochybnostech, ačkoli to, co se dělo, bylo naprosto nemožné, nebylo nejmenších pochyb, kde se teď nachází a jaký čas hodinky ukazují.

V tomhle pokoji už dneska seděl, popíjel s Marcusem whisky a oplakával Juliinu smrt. Nebyl to žádný výplod jeho představivosti, nebyl to žádný sen. Ty slzy byly skutečné, bolest v srdci jakbysmet a doteď mu v uších zněla Marcusova útěšná slova.

A ta výslechová místnost na policejní stanici, kde se ocitl pod palbou Danceových otázek a civěl na zbraň, která mu vzala Julii, ty fotografie zobrazující neúprosnou realitu, které mu předvedl detektiv Robert Shannon těsně před desátou – to všechno taky bylo skutečné. A nebylo pochyb, kolik bylo hodin, vždyť po celých devět minut po odchodu toho neznámého visel očima na hodinách v železné klícce a sledoval, jak se ručička posouvá k desáté.

Ale přesto přese všechno je teď tady, civí na drobné černé ručičky hodinek, které vypadají, že jsou víc než sto let staré, ale přitom pořád dokonale funkční, a ty ručičky ukazují čtvrt na devět.

Zvedl ze starožitného stolu dálkové ovládání, namířil jím na televizi a na obrazovce zase naskočily výjevy smrti a zkázy, jako by pustil hororový film.

Tragédie odvíjející se před jeho očima byla nezpochybnitelná, byla to tragédie, která hluboce zasáhne každého a ke které bude celá země upírat pozornost ještě celé dny. A zatímco svět oplakává pasažéry letu 502, on jediný oplakává Julii.

Popustil otěže nelogickému uvažování, přijal možnost, že to, co stojí v dopise je pravda, a v duchu si řekl: Proč to nezkusit? Nemá co ztratit, může jedině získat. Jestli přijme text dopisu jako pravdivý, jestli přijme skutečnost, že je čtvrt na devět, tak třeba…

Přestože to znělo naprosto nepravděpodobně, přestože měl pocit, že dočista zešílel, uvědomil si, že jestli ten dopis a hodinky nelžou, tak možná opravdu může Julii zachránit.

Zničehonic se otevřely dveře. Objevila se v nich mohutná postava Marcuse Bennetta. Měl na sobě šedé kalhoty s úzkými proužky, modrou kravatu od Hermese a bílou košili s vyhrnutými rukávy; to vytříbené oblečení příkře kontrastovalo s jeho neotesanou dřevorubeckou figurou. V každé obrovité ruce připomínající medvědí tlapu nesl křišťálovou skleničku.

Už šest let byli sousedé a vyvinul se mezi nimi mnohem pevnější vztah, než aby se jen pozdravili, když se potkají na ulici. Oba milovali hokej, a tak každou chvíli využili toho druhého jako záminku, aby si společně zašli na domácí zápas New York Rangers a skoro žádný nepropásli. Byli zapálení fanoušci, oba na střední škole hokej hrávali, ale ani jeden z nich to nikam nedotáhl, i když byli při své ješitnosti přesvědčeni, že by si to zasloužili. Aby si vynahradili zmařené ambice a protáhli si klukovské sny a zábavu, hrávali každý středeční večer v místní lize; Nick chytal v bráně a Marcus mu byl neustále nablízku coby obránce.

Marcusovi bylo devětatřicet, o sedm let víc než Nickovi. Vystudoval práva, ale místo aby se vrhl do bitev v soudní síni, přeorientoval se na obchodní fúze a akvizice. Těšil se značným úspěchům; ještě než dovršil dvaatřicet let, vydělal si pohádkové jmění, a i když pak musel sledovat, jak se mu rozplývá před očima následkem několika rozvodů a nekonečného splácení alimentů, pořád patřil k nejbohatším lidem ve městě. Měl skvělý odhad, která slabá firma stojí za to, aby ji nějaká silnější spolkla a co nejvíc z toho vytěžila, ale v lásce si zdaleka tak zdatně nepočínal. Nick netušil, jestli se Marcus pokaždé nechá zaslepit chtíčem, anebo krásou, ale jeho vhled do ženské povahy vedle jeho podnikatelských schopností pokulhával na obě nohy – za šest let stihl tři svatby a tři rozvody.

Kdykoli se mu manželství rozpadlo, ponořil se naplno do práce a proklínal celé ženské pokolení, dokonce v opilosti prohlašoval, že se dá na kněžskou dráhu. Zášť vůči ženám ho úplně zaslepila a připravila o racionální uvažování. Jenže ta slepá nenávist se brzy zase rozplynula a vystřídala ji nová slepá láska.

Následkem neúspěchů v osobním životě o to víc přilnul k Nickovi a Julii. Julia pro něj představovala utěšitelku a hlas rozumu. Byla pro něj jako sestra, kterou nikdy neměl, pomáhala mu při jeho emocionální anabázi. Stála při něm, když se řítil po horské dráze citů od žalu ke vzteku a k naprosté bezradnosti. Láska, kterou Marcus považoval za věčnou, obvykle skončila dřív než splácení leasingu na nejnovějšího bentleye.

Momentálně byl zase na lovu. Sheila byla bývalá tisková mluvčí a modelka, i když nikdo netušil, za koho údajně mluvila ani jestli opravdu udělala aspoň nějakou kariéru v modelingu. Byla oslnivě krásná; s hustými černými vlasy a hlubokýma kaštanovýma očima představovala po fyzické stránce pravý opak Marcusovy třetí ženy Blythe, hezké bledé rudovlásky, která vydržela nosit snubní prstýnek celých osmnáct měsíců a pak odkráčela bohatší o deset miliónů.

Marcus sám měl do krásy daleko, z předčasně šedivých vlasů už mu skoro nic nezbývalo a nos měl křivý, jak si ho třikrát zlámal při hokeji. Nikdy nebyl pohledný, měl takový ten obličej, který splyne s davem a člověk si ho nevšimne anebo ho rázem zapomene. Ale díky nadité peněžence a srdečnému úsměvu neměl o dobrodružství na kolbišti lásky nouzi. Kdejakou ženu to k němu táhlo, a tak vždycky snadno překonal nejistotu plynoucí z předešlých manželských fiasek.

Teď beze slova podal Nickovi sklenici. Nebylo co říct, ta chvíle byla prosycená smutkem a Marcusovy hnědé oči přetékaly sklíčeností.

Nick na sklenici mlčky civěl, na chvíli utonul ve zlatohnědé barvě a vůni skotské.

„Vím, že moc nepiješ,“ řekl Marcus hlubokým autoritativním tónem, „ale teď žádná pravidla neplatí.“

Nick si zvedl sklenici k ústům a dlouze se napil.

Marcus k němu natáhl ruku a rozevřel dlaň; ležely na ní dvě tablety xanaxu. „Jsou Sheiliny. Má jich tři lahvičky. Jestli chceš radši valium, tak to má taky.“

Nick zavrtěl hlavou a zaplašil myšlenku, že nejlepší by bylo spolykat celou lahvičku, aby skoncoval s touhle noční můrou.

„Za chvilku dorazí koroner se dvěma detektivy. Teď to prošetřují. Prý potřebují všude sejmout otisky prstů, všechno prohlédnout a nafotit, než…“ Marcus jen se značnou námahou dořekl: „Než ji odvezou.“

Nick tohle všechno věděl; věděl, jak se budou události odvíjet dál. Věděl, že za pět minut vyvezou z domu tělo zabalené v černém pytli, věděl, že před nosítky bude kráčet bělovlasý koroner, věděl, že se krátce nato objeví ve dveřích detektivové Dance a Shannon. A taky věděl o Mitchi Shuloffovi.

„Pamatuješ se na Mitche?“ prohodil Marcus, jako by mu četl myšlenky. „Loni se s námi zašel kouknout, jak se Rangers nechali rozdrtit od Red Wings.“

Nick se na Mitche pamatoval, byl to protiva, co nikdy nezavřel pusu a musel mít vždycky ve všem pravdu – a bohužel ji většinou taky měl.

„Je ze všech nejlepší. A stejně jsem mu chtěl volat, protože mi dluží tisícovku – včera se se mnou vsadil, že Yankeeové prohrajou. Neměj mu to za zlé, ale fandí Boston Red Sox.“

Přesně takhle to Marcus řekl i prve, přesně takhle si to Nick pamatoval.

„Sice je občas hulvát, ale je to nejlepší trestní právník v New Yorku,“ pokračoval Marcus. „Musí mít takovou náturu, aby se mohl brodit vším tím svinstvem a odrážet nepodložená obvinění.“

Nick si taky pamatoval, že Mitch nedorazil na policejní stanici.

„Jenom je s ním potíž, že si moc nepotrpí na dochvilnost. Brnknu mu, ať sem přijede – ne že by ti snad něco hrozilo, ale neměl by ses vybavovat se sebrankou policajtů, co s odřenýma ušima prolezli střední školu a o světě vědí leda tak to, který den v televizi běží American Idol.“

Marcus došel k masivnímu stolu potaženému kůží a zvedl sluchátko.

Nick ho pozoroval, jak vytáčí číslo, a zvažoval, co říct; dumal, jestli se má kamarádovi svěřit s tou šíleností, kterou si Marcus nepochybně vyloží jako nervové zhroucení.

„Počkej s tím telefonátem,“ ozval se.

Marcus se zarazil a pak pomalu položil sluchátko.

„Nevím, jak ti to vysvětlit.“ Nick se odmlčel, protože viděl, že Marcus znervózněl. „Potřebuju zjistit, kdo to udělal.“

Marcus obešel stůl a opřel se o něj. „Policie to zjistí. A pořádně to tomu grázlovi vytmaví.“

„Ne. Já… Potřebuju ho zarazit.“

„Zarazit ho? Cože?“ Marcus se tvářil naprosto nechápavě.

„Musím ho vypátrat.“

Marcus na něj jen zíral, poslouchal, co říká, a zdlouhavě hledal slova. „Nech to na policii. Ať už to provedl kdokoli, je krajně nebezpečný.“

„Ona není mrtvá,“ vyhrkl Nick.

Marcus dlouze vydechl, aby se sebral. „Ani ti neumím říct, jak hrozně moc s tebou cítím. Byla… Prostě dokonalá. Vážně, jestli někdy někdo přesně odpovídal tomu výrazu, tak to byla Julia.“

Nick odložil whisky na kraj stolu a pomalu si přejel dlaněmi přes obličej; snažil se vzmužit, snažil se rozpoznat, jestli se po hlavě řítí do propasti šílenství.

„Můžu ji zachránit,“ učinil rázný krok do říše nelogična.

Marcus tam seděl, trpělivě mu naslouchal, sledoval, jak jeho nejlepší kamarád ztrácí soudnost.

„Neumím ti to vysvětlit. Zatím ani nevím, jak to provést, ale můžu ji zachránit.“

Marcus se na Nicka díval a v očích neměl ani náznak zlosti či odsouzení. Zračila se mu v nich jen bolest a žal; ať se sebevíc snažil, neuměl si představit, jak hluboce se Nick s Julií milovali, a bylo mu jasné, že při takové lásce musí Nicka trýznit nepředstavitelná bolest.

„Co kdybych ti řekl, že vidím do budoucnosti?“

„Jako třeba že víš, jestli letos Yankeeové vyhrajou ligu?“ zeptal se Marcus, protože nechápal, kam tím Nick míří.

Nick civěl na krb a zvažoval, jak pokračovat.

„Promiň,“ omlouval se Marcus. „Nechtěl jsem…“

„Ne, to nic.“ Nick k němu zase vzhlédl a upřeně se na něj zadíval. „Já vím, že to zní šíleně. Ale poslouchej mě. Za chvíli mě přijdou zatknout, odvezou mě na policejní stanici a pokusí se mě přinutit, abych se přiznal k něčemu, co jsem neudělal. Ukážou mi zbraň, kterou jsem nikdy v životě neviděl.“

Na Marcusovi byla patrná nervozita.

„Já jsem ji nezabil, Marcusi. Záleží mi na ní víc než na vlastním životě, je pro mě jako vzduch, který naberu při probuzení do plic, jako hřejivé teplo, které cítím, když jsem šťastný. Dal bych cokoli za to, abych si s ní mohl vyměnit místo, abych mohl vyměnit svůj život za její, abych ji mohl vzkřísit.“

„Já vím, žes to neudělal,“ řekl Marcus procítěně. „Jen jsi teď celý popletený, ale to je pochopitelné.“

Chvíli seděli mlčky.

Marcus se nakonec otočil a znova sáhl po telefonu. „Zavolám Mitchovi, měl by sis s ním promluvit.“

„Nedorazí včas.“

„Jak to myslíš, že nedorazí včas?“

„Zatknou mě za…“ Nick sáhl do kapsy, vytáhl zlaté hodinky a rozevřel je.

„Kdes sebral…“

„… Za třináct minut.“ Nick zaklapl hodinky a schoval je zpátky do kapsy.

„Cože? To nedává smysl.“ Marcus nevěřícně zavrtěl hlavou. „Nezatknou tě.“

„Shannon a Dance.“

„Cože?“

„Detektivové Shannon a Dance. Ti dva policajti, co jsou teď u mě v domě – ti mě přijdou zatknout.“

Marcus vyšel těm dvěma naproti, když předtím dorazili, představil se a zavedl je k mrtvé Julii. Řekli mu, že bude nejlepší, když zůstane u sebe doma, dokud nebudou v Nickově domě hotovi. Zeptali se ho na Nicka a prohlásili, že si s ním budou potřebovat promluvit, až dokončí předběžné vyšetřování. Když se Marcus chystal k odchodu, konečně se mu představili – jako detektivové Shannon a Dance.

„Ty je znáš?“ zeptal se Marcus Nicka zmateně.

„Nikdy jsem je neviděl. Tedy až do chvíle, kdy mi přišli – nebo přijdou – nasadit pouta.“

Marcus jenom zíral. „Chceš mi říct, že víš, co se stane?“

Nick přitakal.

„No dobře.“ Marcus zmlkl. Odložil telefonní sluchátko a posadil se do koženého ušáku vedle Nicka. V očích měl teď desetkrát větší soucit. „Co mají na sobě, mi asi nepovíš, viď?“

„Dance má laciné modré sako,“ odvětil Nick bez zaváhání a hned pokračoval: „Bílou košili, hnědé pomuchlané kalhoty. Shannon je grázl samý sval, jako by se futroval steroidy, nastřelený v černé polokošili dívčí velikosti a ošoupaných džínách.“

Marcus naklonil hlavu ke straně, zhluboka se nadechl a pokoušel se Nickova slova strávit. Vstal z křesla, přešel k oknu a zadíval se skrz dřevěné žaluzie k Nickovu domu. Měl odtud ničím necloněný výhled na příjezdovou cestu a viděl na ní vozy, ze kterých předtím vystoupili policisté. Nick odtud mohl sledovat jejich příjezd, ale Marcus mu nechtěl při jeho momentálním duševním rozpoložení oponovat.

„Poslouchej mě,“ řekl Nick naléhavějším tónem. „Nezbláznil jsem se. Yankees…“

„Proč do toho pleteš Yankees?“ Marcus byl čím dál ustaranější.

„Ten zápas, co zrovna probíhá – vyhrajou v něm v deváté směně…“ Nick zmlkl, protože si uvědomil, jak hloupě to zní. Poraženecky svěsil hlavu.

Na okamžik mezi oběma přáteli zavládlo rozladění.

A vtom Nicka něco napadlo. „Jeho pravý prsteníček…, myslím Danceův…, chybí mu na něm dva články.“

Marcus mlčel.

„Moc dobře víš, že něco takového bych z okna neviděl,“ podotkl Nick, jako by vytušil jeho pochybnosti. „A zeptej se ho, jak si užíval pobyt v Jersey Shore.“

* * *

Marcus vyšel bočními dveřmi z domu. Venku se pomalu chýlilo k západu letní slunce. Z tragédie, která postihla jeho přátele, mu pukalo srdce. Měl Julii hrozně rád. Viděla mu až do hloubi srdce a znovu a znovu mu pomáhala to srdce vyléčit. Znala jeho způsob uvažování i sklon dělat předčasné závěry, věděla o chybách, kterých se dopustil, o pochybnostech, které ho sužují, o jeho slabých místech i trápeních a ani jedenkrát mu neodmítla pomoc.

Julia s Nickem si byli nesmírně blízcí, pojila je k sobě láska, o jaké si on sám mohl nechat jen zdát. Porovnával svá manželství s jejich vztahem a už předtím, než vyslovil své ano, si pokaždé uvědomoval, že navzdory slibu dokud vás smrt nerozdělí nebude jeho svazek jejich pevnému poutu sahat ani po kotníky. Byli jako jediná bytost – vždycky Julia a Nick nebo Nick a Julia, málokdy se o nich mluvilo o každém zvlášť. Volný čas trávili spolu a vždycky stavěli blaho toho druhého na první místo.

Když Marcus viděl Julii ležet mrtvou na podlaze, tak surově zbavenou života, hluboce ho to zasáhlo, protože se to vzpíralo veškeré logice. Kdo mohl spáchat tak příšerný čin, zabít nevinného člověka, připravit manžela o smysl života?

Julia byla po smrti a připadalo mu, jako by kulka zasáhla i Nicka. Psychicky se zhroutil, odmítá vzít na vědomí nevyhnutelné, spřádá fantazie o tom, že změní minulost a Julii zachrání. Jsou to fantaskní představy hluboce raněného člověka, výplody choré mysli.

Když třeskl výstřel, Marcus byl zrovna v garáži a prohraboval se věcmi v kufru auta. Po zádech mu přeběhl mráz, protože mu bylo hned jasné, že se ta rána ozvala z domu Quinnových. Rozběhl se, jak nejrychleji to šlo, vletěl otevřenými dveřmi do jejich garáže, proběhl do šatny a tam spatřil Julii zhroucenou u schodů. Chyběla jí půlka tváře a on měl co dělat, aby se mu neobrátil žaludek a ubránil se šoku a žalu, který na něj padl. Když konečně odtrhl pohled od jejího těla, spatřil Nicka, jak u ní sedí a hladí ji po noze jako vyjukané děcko, které nechápe smrt.

Teď Marcus zase vykročil přes rozlehlý trávník k Nickovu domu, ale už neměl důvod spěchat, protože Julii stejně nic nezachrání.

Na příjezdové cestě stála koronerova dodávka a dva neoznačené policejní vozy, taurus a mustang. Za normálních okolností by si vražda v městečku, kde k žádné nedošlo už pětadvacet let, vyžádala pozornost poloviny policejního sboru, jenže teď byli všichni ostatní policisté včetně civilních úředníků, sekretářek a recepčních u havarovaného letadla. Na místo se sjeli všichni hasiči, záchranáři, doktoři i místní zastupitelé. V Byram Hills ještě nikdy nespadlo letadlo, vlastně ani v celém okresu, ale místní zareagovali, jako by měli zásahy při podobných katastrofách v malíčku. Všichni, kdo mohli, byli venku a pomáhali záchranářům, jak se dalo. Starali se o rodiny zemřelých, hledali trosky a kusy těl, vyřizovali administrativu… Celé Byram Hills bylo na nohou a snažilo se vypořádat s neštěstím, ke kterému došlo pouhých pět kilometrů za městem. A na vyšetřování Juliiny smrti tudíž zbyli jen dva policisté.

Dům Nicka a Julie stál na tříakrovém pozemku, jednom z mála, který ještě nerozparcelovali na menší. Byl postaven v devadesátých letech devatenáctého století a dočkal se přestaveb v roce 1927, 1997 a 2007. Někdejší farma zabírající čtyři sta šedesát metrů čtverečních představovala skutečný domov, jak má být. Všechny místnosti působily útulně, všude bylo plno fotografií a dekorací, které vypovídaly o povaze majitelů. Na rozdíl od mnoha jiných velkých domů se z tohohle nestala jen muzejní síň, ale byl to opravdový rodinný dům a Marcus nikdy nepochyboval, že jednoho dne bude plný dětí. Ale když se teď protáhl pod žlutou policejní páskou, která přetínala příjezdovou cestu, když otevřel boční dveře a vešel do prostorné bílé kuchyně, bylo mu jasné, že se od těchhle zdí nikdy nebude odrážet dětský smích, a že ani Nick se domů už nejspíš nevrátí.

Když procházel jídelnou, dolehly k němu z předsíně hlasy detektivů. Zarazil se. Potichu se přikradl blíž, jako by ho táhla jakási neviditelná síla. A přestože by neunesl znovu spatřit Juliino tělo, natáhl krk, aby dohlédl do šatny, kde ležela.

Bělovlasý koroner se skláněl nad černým pytlem, ve kterém bylo tělo uloženo; zapnul ho a pak vytáhl černý fix a napsal jím něco na identifikační štítek. Počínal si naprosto bez emocí, jako by si poznamenával, co má nakoupit v obchodě.

Marcus viděl, jak se pod černým pytlem rýsuje Juliina postava, a přestože to bylo morbidní, přemítal, jestli ji v pohřebním ústavu dokážou nějak dát dohromady, aby se na ni manžel mohl naposledy podívat a rozloučit se s ní.

Na zemi byly kaluže krve, zadní stěnu potřísnily kousíčky masa a kostí a v sotva patrném vánku na ní povlávaly chomáčky vlasů. Vzhledem k letecké havárii sem nejspíš celé dny nikdo nepřijde, aby odklidil ty tragické připomínky násilí vykonaného na nevinném člověku. Marcus se rozhodl, že to nedopustí. Umínil si, že sedne k telefonu a zavolá sem někoho z New Yorku, aby to tu dal do pořádku. A když už bude v tom telefonování, začne také zařizovat pohřeb, protože Nick by se ve svém současném rozpoložení na tak tragický úkol nezmohl.

„Hej,“ ozvalo se vedle něj, až sebou cukl leknutím a okamžitě se vrátil do přítomné chvíle.

„Co tu děláte?“ zeptal se ho Shannon. „Řekli jsme vám přece, že máte s jejím manželem zůstat doma, dokud tady neskončíme.“

„Myslel jsem…“ Marcus se rozhlédl. „Myslel jsem, že už jste skončili.“

„Tohle je místo činu a jsme tu na všechno jen dva, na snímání otisků i vyšetřování. Až budeme hotovi, tak vám dám vědět.“

„Omlouvám se.“ Marcus zamířil zpátky do kuchyně. „Budu u sebe doma.“

„Kde je Quinn? Myslel jsem, že zůstanete s ním. Hergot.“ Shannon se odmlčel a najednou znervózněl. „Myslíte, že by mohl utéct?“

„Utéct? Před čím by utíkal? Umřela mu žena. Sotva se drží na nohou.“

„Víte co?“ Policista na něj namířil prstem. „Když už jste tady, tak si popovídáme.“

Naznačil Marcusovi, ať jde za ním, otočil se a vešel do obýváku, jako by tu byl doma. „Nezdržím vás dlouho.“

Marcus se podvolil. „Hlavně když vám to pomůže chytit toho parchanta, co to udělal.“ Vnímal, že se mu za zády vynořil další policista, ale neohlédl se.

„Říkal jste, že jste si byli se zesnulou i jejím manželem velmi blízcí. Jak moc?“

„Pokládám je za svoje nejlepší přátele. Oba,“ odpověděl Marcus.

„Měl některý z nich milostný poměr?“

„Jak se opovažujete!“ Marcus měl sto chutí policistu za tu stupidní otázku uškrtit.

„Musíme se na takové věci ptát,“ ozval se za ním Dance. „Kde jste byl, když byla paní Quinnová zastřelena?“

„Už jsem vám to říkal – u sebe v garáži, zrovna jsem se chtěl jít navečeřet. Když práskl ten výstřel, rozběhl jsem se sem.“

„Byl s vámi někdo?“

„Ne, ale telefonoval jsem své přítelkyni, která odcestovala na víkend do Kalifornie, klidně si to ověřte.“

„Jak byste popsal vztah Nicholase Quinna a zesnulé?“ zeptal se Shannon.

„Jmenuje se Julia,“ vyhrkl Marcus a snažil se držet vztek na uzdě. „Měli se hrozně rádi, milovali se snad ještě víc, než když se brali.“

„Měli sklon nechat se ovládat prudkými city?“

„Vůbec ne, oba mají klidnou povahu.“ Marcus nedokázal mluvit o Julii v minulém čase, nemohl se vyrovnat s tím, že už nikdy neuslyší její hlas.

„Jestli tomu tak je, tak proč ji zabil?“

Marcus neodpověděl; nevěřil vlastním uším.

„Proč to udělal?“ naléhal na něj Shannon. „Napadá vás nějaký důvod – peníze, vztek?“

„Nick ji nezabil, to nepřipadá v úvahu,“ řekl konečně Marcus. „Nezkřivil by jí ani vlas, natož aby po ní vystřelil.“

„No, důkazy mluví jinak.“ Dance zvedl igelitový sáček. Uvnitř byla masivní a nesmírně dekorativní střelná zbraň, která vypadala, jako by patřila nějakému králi nebo šejkovi. Slonovinová pažba byla vykládaná drahokamy a krášlily ji pláty tepaného zlata. „Máte tušení, proč schovával tak drahou zbraň v kufru auta?“

Marcus na zbraň nevěřícně civěl; vůbec netušil, že Nick něco takového vlastní. „Určitě není jeho.“

Dance beze slova uložil sáček se zbraní do krabice a pak se otočil zpátky k němu.

Shannon prohlásil: „Vy o tom možná pochybujete, ale já jsem přesvědčený, že to udělal. Jestli má advokáta, tak vám doporučuju, abyste mu zavolal, protože ho hodlám vyslýchat, dokud se nepřizná. A věřte mi, že po takovém dni, jako je dneska, nemám náladu na lži.“

Marcus na něj zíral a najednou si vzpomněl, proč sem vlastně přišel. Prohlížel si toho detektiva v těsné košili a džínách a říkal si, co je to za parchanta. Sjel pohledem k jeho pravé ruce, ale spatřil pět prstů, kterým nic nechybělo.

„Vy jste detektiv Dance, viďte?“ zeptal se.

„Ne, já jsem Robert Shannon, tohle je Dance.“ Shannon ukázal na svého parťáka a oba zamířili zpátky do kuchyně.

„Omlouvám se.“ Marcus se otočil k Danceovi. „Nepotkali jsme se v Jersey Shore?“

Dance se na něj zamračil.

„Ne,“ zavrtěl hlavou a podezíravě si ho změřil. „Proč se ptáte?“

„Jen jsem si myslel…“

„Jersey Shore nenávidím,“ odsekl Dance a vešel do šatny.

Marcus ho pozoroval, jak kráčí k Juliinu zakrytému tělu, sundává si latexové rukavice, sklání se a pomáhá Shannonovi a bělovlasému koronerovi zvednout černý pytel na nosítka.

A přitom konečně zahlédl jeho pravačku.

Ještě jednou si prohlédl Shannonovo a Danceovo oblečení, které přesně odpovídalo Nickovu popisu – ale Nick možná policisty zahlédl z okna a zapomněl na to. Při jeho momentálním vratkém duševním rozpoložení by nebylo divu, kdyby jeho mysl vyváděla psí kusy.

Mohl z okna vidět, co mají na sobě, a přesně si to zapamatovat, ale v žádném případě nemohl rozeznat drobné detaily na Danceově ruce.

Marcuse zaplavil ochromující zmatek. Díval se na černý pytel s Juliiným tělem a pořád se nemohl smířit s tím, že je mrtvá. Ale teď ho zaskočilo ještě něco dalšího, co vrhalo na celou situaci nové světlo. Znovu zabloudil pohledem k Danceovi, díval se, jak tlačí nosítka ze dveří, a jeho oči neodbytně přitahovala detektivova pravá ruka…

… jeho pravý prsteníček…

… kterému chyběly dva články.

Nick se ani nehnul z gauče v Marcusově knihovně, pořád dokolečka si pročítal dopis a tonul v čím dál větším zmatku. To, co stálo v dopise, mu ani trochu nedávalo smysl, jenže zrovna tak mu nedávalo smysl, jak se sem dostal a jak by se to dalo aspoň trochu přesvědčivě vysvětlit. Nebyl pověrčivý a nevěřil v nadpřirozeno, v mýty, legendy ani historky o UFO. Nenosil u sebe penízek pro štěstí, zaječí pacičku ani žádný jiný talisman, nedělal si hlavu ze smolných znamení a rozbitých zrcadel. Ale teď by klidně tohle všechno přijal za své a vynášel do nebes, jen kdyby to Julii vrátilo život.

Vstal, začal přecházet po knihovně a prohlížel si fotografie vystavené na poličkách, aniž by je pořádně vnímal. Nemapovaly Marcusovu minulost nijak důsledně; na několika byla Sheila, několik starších obrázků zjevně ostříhal, aby z nich vymýtil předchozí partnerky, dva rámečky zely prázdnotou. Nakonec Nickovi padl zrak na snímek hrdě vystavený uprostřed poličky – byli na něm s Julií a každý drželi Marcuse za jednu ruku. Všichni se smáli. Nick si nepamatoval, která ze zástupu bývalých manželek to fotila, snad Blythe, anebo možná Dana, ale na tom nesešlo. Byly to veselé časy, které nekalila vražda ani letecká havárie, kdy věřili, že jim štěstí vydrží navěky.

Přiměl se odtrhnout od fotky pohled, protože se bál, že ho zase přemůže žal a znemožní mu soustředit se, a zadíval se místo toho z okna. Vzedmula se v něm vlna strachu, protože spatřil z domu vycházet detektivy Shannona a Dance; pomáhali bělovlasému koronerovi tlačit k dodávce nosítka, na nichž spočívalo v černém pytli Juliino tělo.

Na příjezdové cestě stál Marcus se smutně svěšenou hlavou. Když detektivové naložili Julii do vozu a zabouchli za ní dveře, vrátili se k němu a pak všichni tři společně vykročili přes trávník mezi domy.

Nickovi blesklo hlavou, že uteče, ale netušil, kam by měl utéct, a bál se, že jeho osud je tak jako tak zpečetěn, ať poběží jakkoli rychle a jakkoli daleko. Vylovil z kapsy hodinky, rozevřel je a podíval se, kolik ukazují – za pět minut devět.

Zase vytáhl z kapsy dopis a pomalu, pozorně si pročítal ta neuvěřitelná slova, převaloval je v hlavě, jako by četl bibli.

Milý Nicku,

doufám, že mlha, která vám zahalila mysl, už se rozplývá, ačkoli ji nepochybně vystřídal naprostý zmatek nad tím, co se to děje, když jste se tak nečekaně ocitl přesně na tomtéž místě, kde jste byl v osm hodin večer.

V životě se občas odehrají naprosto nepochopitelné události, se kterými se nelze smířit – nespravedlivá smrt nevinného člověka, nepředstavitelný žal, který se nás zmocní, když ztratíme milovanou osobu, neuvěřitelná krutost osudu.

Nick zabloudil pohledem ke koronerově dodávce venku za oknem, kde ve studeném černém pytli ležela Julia.

Jediný bezohledný čin někoho cizího dokáže otřást světem a připravit člověka o smysl života. Milovaná osoba leckdy zemře následkem nešťastné náhody či událostí, o nichž se nikdy nedozví ani je nepochopí.

Kdyby ten jediný okamžik nenastal, kdyby se dal vrátit zpět, tak by se životy, které převrátil naruby, mohly změnit a ke zbytečnému umírání by vůbec nemuselo dojít.

Vy teď někde stojíte a vůbec nevíte, jak jste se tam dostal, nepamatujete se, jak k tomu došlo, domníváte se, že jste se stal obětí kouzel či zásahu shůry, ale ujišťuji vás, že nejde ani o jedno.

Nacházíte se přesně na tom místě, kde jste byl v osm hodin, a znovu prožíváte tutéž hodinu. Ale tentokrát se můžete zachovat, jak se vám zamane, můžete zahnout doleva, kde jste se předtím dal doprava, můžete říci ano, kde jste předtím řekl ne, a nikdo nebude tušit, že se něco změnilo, protože nikdo jiný tenhle úkaz nezažívá. Jen vy sám můžete určit, kterým směrem se události budou ubírat, a změnit budoucnost, kterou jste zažil.

Dostal jste dar, Nicku. Můžete prožít dvanáct hodin života ještě jednou.

Dávejte ale bedlivý pozor, protože nemáte času nazbyt:

Každou hodinu, když ručička zlatých hodinek dorazí na dvanáctku, se vrátíte v čase o sto dvacet minut zpátky a budete moci prožít hodinu života znovu.

Jeden krok vpřed, dva kroky zpátky.

Takhle se hodinu po hodině postupně vrátíte až k desáté hodině ranní – dál už ne.

Máte možnost ovlivnit svými činy chod událostí a při návratu do předchozích hodin najít a zachránit svou ženu.

Nebudu vás nudit vysvětlováním a popisem technické stránky věci; postačí říct, že kdykoli odbije celá, ocitnete se na místě, kde jste byl přesně dvě hodiny předtím, a budete moci prožít hodinu života nanovo.

Ale buďte si vědom toho, že stejně jako v běžném životě s sebou může každá vaše volba nést důsledky, které si v danou chvíli třeba vůbec neuvědomíte. Máte možnost zachránit Julii, možnost vrátit svůj život do starých kolejí, ale mějte na paměti, že cesta, na kterou se vydáváte, je nejistá a ošidná a že si musíte své volby dobře promyslet, abyste svůj život ani životy jiných lidí nevychýlil z rovnováhy ještě hůř.

Proč se vám dostalo tohoto daru, co jsem zač a jak je možné, že se tohle všechno děje – to v tuhle chvíli není důležité. Ale vše se časem dozvíte.

Hodně štěstí. Tempus fugit.

Z.

P. S. Pečlivě tento dopis a hodinky uchovávejte u sebe. Mějte na paměti, že o hodinky nesmíte přijít, protože kdyby se tak stalo nebo kdyby se zničily, zůstanete vězet v momentálním okamžiku, tok času se pro vás vrátí ke svému běžnému plynutí a jednou provždy ztratíte naději Julii zachránit.

Když čelíme nepřekonatelným protivenstvím, když se budoucnost zdá černočerná, často hodíme logické uvažování za hlavu a uchýlíme se k víře, k modlitbám, k mystice, přesvědčujeme se, že nějaká vyšší síla zasáhne v náš prospěch. Stává se to, ať už jde o citové záležitosti, o byznys anebo třeba ve válce, tváří v tvář nepříteli. Vojáci, kteří se modlí, aby zvítězili, si často neuvědomují, že protivníci se v tutéž chvíli modlí o totéž a nejspíš i k témuž Bohu. Přejeme si, aby nám padající hvězda přinesla lásku, házíme penízky do studny a doufáme, že se na nás usměje štěstí a vyhrajeme v loterii, třeme zaječí pacičky, aby náš oblíbený tým vyhrál titul.

A přesně takhle se Nick upnul k hodinkám ve své ruce a ke slovům toho neznámého člověka, ačkoli netušil, co stojí v úplně posledním odstavci dopisu ani v jakém je to jazyce. Když se bude snažit, tak zarazí vraha a zachrání Julii. Jestli se mu povede nějak vydržet těch pár minut do deváté hodiny, tak pozná, jestli se upíná k marné naději, jestli je jeho víra pošetilá a jestli je mu souzeno znovu si prožít ty příšerné chvíle ve výslechové místnosti. I když je to bláhové a nepravděpodobné, je to jediné, co teď může dělat.

Rázně se vyburcoval, vyběhl z knihovny, prosprintoval dvoupatrovou mramorovou halou ke vstupním dveřím a zajistil je zástrčkou. Pospíšil si k francouzským dveřím v jídelně a v obýváku, kterými se vcházelo na zadní terasu, a taky je pozavíral, pak ještě zamkl boční vchod a dveře garáže, doběhl zpátky do knihovny, zabouchl za sebou bytelné mahagonové dveře a taky je zamkl. Přišlo mu vhod, že Marcus nechal na dveře knihovny namontovat kvalitní zámek; u dveří v interiéru to možná bylo neobvyklé, ale dávalo to smysl, když tu měl obraz od Geroma a dva od Normana Rockwella.

Nick se zase podíval na hodinky – 20:58.

A už slyšel policisty přicházet, klepali na vstupní dveře.

Došel k oknu a zatáhl dřevěné žaluzie, aby dovnitř nebylo vidět.

Zničehonic práskla rána a dům se otřásl jako při zemětřesení, jak někdo vyrazil vstupní dveře. Mramorovou halou se rozlehl Marcusův rozzuřený hlas, nepochybně ho rozlítilo, že mu demolují domov.

Vzápětí přišlo bušení na dveře knihovny.

„Nicku,“ ozval se zpoza dveří tlumeně Marcusův hlas, „to jsem já. Zavolal jsem Mitchovi, sejde se s námi na policejní stanici. Tihle chlapi chtějí, abys šel s nimi…, a trvají na tom, že to musí být teď hned.“

Nick jen mlčky zíral na hodinky v dlani – 20:59.

„Budu stát při tobě,“ ujistil ho Marcus s maximální dávkou účasti. „Máš moje slovo. Nějak to vyřešíme.“

Nick se dál soustředil na hodinky.

„Nicku,“ oslovil ho Marcus přes dveře, „netuším, co se stalo, ale věřím ti. Věřím ti, že…“

„Tak a dost,“ uťal ho Shannon. „Okamžitě otevřete, Quinne.“

Nick tam seděl a civěl na hodinky; ručička se sunula neuvěřitelně pomalu. Uběhlo třicet vteřin; třicet ještě zbývalo.

„Nicku, prosím tě otevři, ti parchanti už mi zdemolovali jedny dveře.“

Nick upíral pohled na hodinky, jako by ho odtud mohly zázračně odnést, jako by byly posvátné a mohly mu odhalit tajemství věčnosti.

„Uhněte mi z cesty,“ vyštěkl Shannon na Marcuse. „Máte pět vteřin, Quinne.“

Nick upíral pozornost na tikající hodinky, když vtom se dveře rozletěly a mahagonové dřevo se roztříštilo, jak Shannon jediným mohutným kopancem překonal zámek. S tasenou pistolí v ruce vtrhl do pokoje jako první a Dance hned za ním, rovněž ozbrojený.

„Lehnout!“ zařval zuřivě.

Nick si jen tak tak stačil strčit hodinky do kapsy a Shannon už ho popadl za rameno a srazil ho na perský koberec.

„Hergot, nechte toho!“ vykřikl Marcus, popadl Shannona za rameno a odtáhl ho od Nicka. „Nechte ho být.“

Shannon se prudce otočil a praštil Marcuse do brady. Marcus se bez zaváhání rozmáchl pěstí, vložil do rány veškerou svou víc než metrákovou váhu a zasáhl Shannona přímo do nosu, takže mu z něj vytryskla malinově červená krev.

Ale Nick je nevnímal; nevnímal vůbec nic. Uzavřel se do svého vlastního světa, soustředil se na hodinky v kapse a v duchu odpočítával vteřiny chybějící do deváté hodiny.

Kolem něj zuřila vřava, Marcus zařval a zase se vrhl na Shannona, ale Nick jen dál počítal.

Tři…

Dva…

Jedna…

10

19:02

Tentokrát se Nick vzpamatoval rychleji. Uvědomoval si, co se stalo, protože už přijal to dění zasvé, jakkoli se vzpíralo rozumu. V ústech zase cítil kovovou pachuť, ale už ne tak výrazně, byla mu zima, ale jinak se cítil dobře.

Seděl na schodech před Marcusovým domem, vstupní dveře byly neporušené a zely dokořán, protože byl teplý letní večer. Vyšel z nich Marcus, přešel přes verandu a posadil se vedle něj. Ve tváři byl bílý jako stěna a ruce se mu třásly.

„Policajti už jsou na cestě, ale kvůli té letecké havárii…“ Stěží ze sebe soukal slova. „Můžou sem kvůli tomu poslat jenom dva detektivy, protože všichni ostatní jsou na místě neštěstí. Nemáme se ničeho dotýkat a nejlepší prý bude, když zůstaneš u mě.“

Nick pokýval hlavou. Upíral pohled přes rozlehlý trávník na svůj dům, kde leželo Juliino tělo.

Sáhl do kapsy a vytáhl z ní zlaté hodinky. Rozevřel je, a i když tušil, co uvidí, stejně ho šokovalo, že je pár minut po sedmé – o dvě hodiny míň, než když odpočítával vteřiny zbývající do deváté. V domě nejsou policisté, jelikož ještě na místo činu vůbec nedorazili. Marcus zrovna viděl mrtvou Julii a pohled na tu příšernou smrt jím otřásl až do hloubi duše.

Nick si uvědomil, že zatímco on sám si pamatuje, co všechno se odehrálo, pro ostatní je to budoucnost. Marcus netuší, že Nicka přijdou zatknout, nezná jména policistů, neví, že mu zdemolují dveře. Nickovi se tím potvrdila pravidla hry.

Je jediný, kdo ví, jak se uprostřed téhle mizérie budou události odvíjet dál. Je jen na něm, aby si s tím poradil, a bude mít pokaždé pouhou hodinu, aby dosáhl, čeho se dá, než se zase přenese o dvě hodiny nazpět a přijde o pomoc všech, kdo mu v té či oné časové rovině pomáhali.

Byl rád, že je pátek, protože v pátek vždycky pracoval z domova a dneska se z domu nehnul ani na krok, aby ještě před víkendem dokončil analýzu vyplývající z výsledků jeho služební cesty. Nešel se ven ani naobědvat, což mu teď přijde vhod, protože se při každém časovém posunu vrátí domů. Díky tomu se bude moci lépe soustředit na své pátrání a záchranu ženy.

Zaklapl hodinky, vytrhl se z úvah a vstal.

„Kam jdeš?“ zeptal se ho Marcus.

Nick se zadíval na svůj dům. „Musím se tam vrátit.“

„Cože?“ Marcus zalapal po dechu. „Ne, to vůbec není dobrý nápad.“

„Souhlasím,“ řekl Nick. „Ale potřebuju zjistit, co se to tu sakra stalo, a musím to udělat, než do toho začne šťourat policie.“

„Říkali, ať se ničeho nedotýkáme…“

„Moje žena je mrtvá,“ pronesl Nick spíš jen tak do vzduchu, než že by mluvil k příteli. „Potřebuju se dozvědět, co se stalo, potřebuju zjistit, kdo to udělal. Je to můj dům a jdu zpátky.“

„No tak dobře,“ neochotně souhlasil Marcus. „Ale půjdu s tebou.“

Nick za chůze zavrtěl hlavou. „Tohle musím udělat sám.“

Nickovi zabralo pořádnou část předešlé hodiny – tedy přesněji řečeno budoucí hodiny –, než Marcusovi vysvětlil svou situaci a poslal ho za Dancem, aby si ověřil, že Nick zná budoucnost. Jestli se má příště na Marcuse nebo na kohokoli jiného obrátit s prosbou o pomoc, bude muset vymyslet, jak ho o těch časových posunech přesvědčit během pěti minut, jinak zbytečně promrhá čas, přijde o kus z těch kratičkých dvanácti hodin, které získal, aby zachránil Julii.

Marcus zůstal sedět na schodech. „Prosím tě, ať budeš dělat cokoli, nedívej se na ni. Už to není ona.“

Marcusův hlas se pomalu vytrácel, protože Nick už kráčel přes široký trávník pryč. Zápolil s protichůdnými emocemi. Dostal dar, a i když ho nechápe, nebude plýtvat časem a pokoušet se mu porozumět. Mohl by donekonečna filozoficky bádat nad tím, jak je možné, že se to děje, a proč se to děje, jenže má pouhopouhých dvanáct hodin.

Ale navzdory radosti, že dostal druhou šanci, že Julia dostala druhou šanci, se přesto děsil toho, co v domě najde.

Bude se na ni muset podívat, a to dobrovolně, ačkoli věděl, jaká hrůza ho čeká, jak zdrcující pohled to bude. Jenže jestli ji má zachránit, jestli má zjistit, kdo ji zabil, a pokusit se ho zarazit, potřebuje posbírat všechny střípky informací, všechna vodítka včetně toho, jak přesně zemřela.

Přiměl se vytěsnit Juliinu smrt z mysli; strach, bolest a žal jsou sobecké emoce, které mu překážejí v tom, aby se dobral k pravdě. Čeká ho neskutečně obtížný úkol, ale konejšil se pomyšlením, že všechno dělá jen proto, aby Julii uchránil před ranou osudu, aby změnil minulost a tím jí zachránil budoucnost.

Přešel přes příjezdovou cestu a vešel sto deset let starými dveřmi do svého bílého domu.

V předsíni byla tma – letecká havárie způsobila výpadek proudu, takže se nedalo rozsvítit. Otevřel dveře skříně, vytáhl velkou baterku a zapnul ji; zazářila oslnivým jasem. Slunce ještě viselo nad obzorem, ale denního světla rychle ubývalo a věděl, že brzo nebude stačit.

Už dlouho zvažoval, že si pořídí generátor, jako má Marcus, ale nechtělo se mu vyhazovat dvacet tisíc dolarů jen kvůli tomu, aby ho měl po ruce, když jednou do roka na hodinku vypadne proud.

Když teď procházel domem a pátral po vodítkách k Juliině smrti, klidně by zaplatil dvojnásobek, jen aby si mohl rozsvítit.

* * *

Nick s Julií byli svoji osm let a celou tu dobu se věnovali dvěma věcem: budování kariéry a jeden druhému. Chtěli si našetřit dostatečné finanční rezervy a splatit dům, aby nebyl zatížený hypotékou, než si pořídí děti. Všechno si naplánovali, vytvořili si časový harmonogram a rozpočty, kterých se drželi; měli život nalinkovaný jako dětskou písanku. Snažili se neutrácet moc ani za dovolenou, cesty do Evropy a Asie odkládali na později. Kdykoli to šlo, jezdili na výlety autem; táboření, návštěvy muzeí a víkendy na pobřeží nejenže představovaly nejjednodušší a nejlevnější způsob trávení volného času, ale navíc je to i nejvíc bavilo. Věděli, že krásná dovolená není otázkou výběru místa, ale mentálního rozpoložení. Pokud byli spolu, užívali si dovolenou lépe, než kdyby se vypravili do Paříže, do Monaka nebo někam za exotikou.

A tak měli poličky a stolky plné fotek, jak rybaří u jezer v Maine, surfují na Huntington Beach, scházejí dolů do Grand Canyonu a šplhají se na skalnaté vrcholky hor ve Wyomingu. Hrozně rádi vyráželi do přírody a těšili se z ní, vždycky si báječně provětrali hlavu a mohli se s novou energií vrhnout do úspěšného budování kariéry.

Vzali se sice teprve před osmi lety, ale znali se už šestnáct let, chodili spolu už během studií na střední a vysoké škole. Zamilovali se do sebe, když jim bylo patnáct, a kamarádi a rodiče se jim smáli, že jsou si tak jisti, že spolu chtějí strávit celý život.

Ale smích je všechny přešel, když si Nick s Julií jednoho květnového dne řekli v kostele svatého Patrika své ano. Nikdy nevmetli těm pochybovačům do tváře my jsme vám to povídali, nepotřebovali žádná ujištění a podporu od rodiny a přátel, protože hluboko v srdci věděli, že to, co dělají, je správné.

Potkali se při plaveckých závodech. Nick byl hvězdou svého týmu, měl už na kontě několik školních i okresních rekordů na dlouhých tratích i ve sprintech. Julia na poslední chvíli nahradila jednu závodnici ve štafetě na 4x200 metrů. Jelikož se věnovala plavání teprve krátce a soustředila se výhradně na sprinty, na takovýhle závod nebyla ani v nejmenším připravená. Říct, že byla nervózní, by bylo slabé slovo. A tak ji trenér poslal, ať si promluví s Nickem, nejmladším kapitánem školního týmu, ze kterého vyzařoval přímo nakažlivý klid a sebejistota.

Když se vedle něj Julia posadila, Nick se na ni usmál, řekl jí, ať se nebojí, a vysvětlil jí, že nejdůležitější je nepřepálit start, šetřit si energii na závěr a pak pořádně zabrat.

Když skočila do vody, pochopitelně vystřelila kupředu jako šipka, a než se propracovala do posledního úseku, sotva popadala dech. Nikdy Nickovi ani nikomu jinému nepřiznala, že jeho rady vůbec nevnímala, protože se úplně ztratila v jeho modrých očích, které jí připadaly mnohem zajímavější než celé plavecké závody.

Když se dotkla kraje bazénu – doplavala jako poslední, lapala po dechu a před očima se jí dělaly mžitky –, stál nahoře a podával jí ruku, aby jí pomohl ven z vody. Jednou rukou ji bez sebemenší námahy vytáhl nahoru, zabalil ji do ručníku a odvedl k lavičce. Když spolu pak večer seděli tři a půl hodiny v autobuse při cestě domů, zapředli hovor a oba měli pocit, že takhle příjemně si ještě nikdy s nikým nepopovídali.

Nick se jí ani slůvkem nezeptal, proč nedala na jeho radu; stáčel hovor ke všemu možnému, jen ne k plavání.

Oba měli rádi táboření, Led Zeppelin, týmy New York Giants a Detroit Red Wings. Oběma chutnala žebírka, pečené kuře, sušenky a kokakola. Julia milovala tanec, což bylo pro Nicka něco dočista neznámého a fascinujícího. On sám byl náruživý lyžař a potrpěl si na muziku; Julia ho nadšeně vybízela, ať jí o tom poví víc.

Zkrátka a dobře, hodili se k sobě. Přímo dokonale. Jak plynuly roky, každý se vydal svou vlastní cestou – Julia šla studovat na Princeton, Nick na Boston College –, ale jejich láska ani v nejmenším neochabla. Byla naopak čím dál silnější, rostla i poté, co dostudovali, a během let v manželství.

Ne že by se nikdy nepohádali. K hádkám sice docházelo zřídka a s velkými časovými odstupy, ale když už se strhly, byly to pořádné scény, protože se oba zaníceně snažili prosadit si svou. Vždycky ale šlo jen o prkotiny – třeba jestli koupit bílý chléb nebo celozrnný, růže nebo tulipány – a vždycky se brzy usmířili velkolepým milováním.

Nick vyhlédl oknem obývacího pokoje ven. Věci na zahradě prozrazovaly, jak se tam minulý týden bavili s přáteli – kolem bazénu neuspořádaně postávala lehátka, nikdo ještě neuklidil stolky a gril, na zemi se válely tři pytle se smetím, které měl vynést už v neděli. A uprostřed všeho toho chaosu se leskla hladina bazénu; byla klidná, nenarušovala ji ani vlnka, takže příkře kontrastovala s jeho rozvířenými emocemi.

Obývací pokoj vypadal jako obvykle, byl uklizený a všechny věci na svém místě, jen o zeď se opíral obraz, i když Julii už před půl rokem slíbil, že ho pověsí, a na pohovce se povalovaly noviny a časopisy, které si ještě nestihl přečíst. Úplně normálně to vypadalo i v jídelně; stůl nechávali permanentně prostřený, kdyby snad na poslední chvíli někoho pozvali na večeři.

Nick se rozhlížel kolem a říkal si, že tohle určitě není jenom nahodilá vražda. Napadlo ho, že se možná nějaký zločinec rozhodl využít všeobecného chaosu, kdy všichni ve městě upínali pozornost k leteckému neštěstí, nedávali pozor, co se děje jinde, a policii se nedostávalo lidí. Ale stejně… Určitě něco přehlédl, něco na první pohled nepodstatného, co představuje klíč k Juliině smrti a mohlo by se stát klíčem k její záchraně.

Prohlížel si svůj vlastní domov novýma očima, pátral po čemkoli, co se vymyká normálu, po čemkoli, co zmizelo nebo není na svém místě, po čemkoli, co by mu mohlo napovědět, proč Julii někdo zabil.

Otevřel dveře do knihovny a posvítil si baterkou kolem. Jeho knihovna byla mnohem menší než Marcusova, spíš jen takový kamrlík přeplněný důkazy společného života s Julií. Kdyby tahle jediná místnůstka přestála jaderný výbuch a za pět set let ji neporušenou našli archeologové, mohli by s pozoruhodnou přesností rekonstruovat životy Nicka a Julie Quinnových. Prostírala se tu celá jejich společná historie: prosklená skříňka plná medailí a trofejí z plaveckých závodů a hokejových a lakrosových turnajů, které se styděli vystavit všem na očích, ale z nostalgie se s nimi nedovedli rozloučit, police přetékající suvenýry a fotografiemi. Nechyběly mezi nimi záběry z maturitního plesu, z promoce a ze svatby – měli na nich rozličné účesy, ale usmívali se na všech úplně stejně – ani snímky z cest a rodinných dovolených, ale většinou to byly hlavně praštěné fotky, které si pořídili jen tak pro zábavu: záběry, jak se v zimě koulují, jak pózují v žertovných fotobudkách, záběry, na kterých měli tváře umazané od zmrzliny a které je zachycovaly v nejpřirozenější podobě.

Nick se otočil k mahagonovému stolu, odsunul stranou papíry a dopisy a sáhl po mobilním telefonu, který si hověl v nabíječce. Popadl ho a strčil si ho do kapsy. Nosil u sebe dva telefony – jeden soukromý a jeden pro vyřizování pracovních záležitostí, protože ty dva světy nechtěl míchat dohromady. Jelikož dnešek trávil prací z domova, nechal soukromý telefon v nabíječce a teď mu to přišlo vhod, protože policisté mu pracovní mobil zabavili spolu s peněženkou a hodinkami, když ho přivezli na okrsek jakožto podezřelého z Juliiny vraždy.

Podřepl, otevřel skříňku za stolem a posvítil si baterkou na malý zelený sejf schovaný za štosy knížek. Nebylo na něm ani škrábnutí, ani stopy po vloupání.

Vyšel z knihovny a zamířil po schodech dolů do suterénu; cestou si svítil pod nohy baterkou. Zrenovovaný suterén měl z celého domu nejradši. Zařídili si tam posilovnu s rotopedem, běžícím pásem, činkami a dalším náčiním, kterým udržovali v kondici nejen svá těla, ale i mysl. Ulevovali si tu od stresu, ať už tím, že boxovali do zavěšených pytlů nebo prostě jen běhali na místě; bylo to ideální útočiště, kde provést duševní očistu. Světlo Nickovy baterky se odráželo od starého zrcadla opřeného o stěnu, poskakovalo po baletní tyči připevněné na zdi, po žíněnkách na podlaze. Ve vzduchu ještě pořád visela slabá vůně Juliina parfému.

Zbytek suterénu se měl jednou proměnit v herní pokoj a snad i domácí kino, ale to zatím byla hudba budoucnosti. Momentálně sloužil jako skladovací prostor, v krabicích naskládaných kolem holých betonových zdí byly uloženy vánoční ozdoby, dávno zapomenuté svatební dary a další haraburdí.

Nick vyšel po schodech zpátky do přízemí a pak pokračoval nahoru do patra; minul místnost, kterou se chystali jednou zařídit jako dětský pokoj, i tři další nepoužívané pokoje a došel ke společné ložnici.

V místnosti se smetanově vymalovanými stěnami a kazetovým stropem stála ohromná sloupková postel a naproti ní krb, který byl na léto vyzdoben řezanými květinami. Nick prohlédl Juliin noční stolek, nahlédl do zásuvek, ale všechno vypadalo jako obvykle, nikdo nic nepřehrabal ani neodnesl. Podíval se do Juliiny šatní skříně a pak i do své vlastní a do malé skříňky ukryté za věšákem na kravaty, ale ani tam nebylo nic v nepořádku. Obě koupelny vypadaly přesně stejně jako ráno, všechny ručníky, zubní kartáčky a toaletní potřeby byly na svých místech. V horním obývacím pokoji, který skoro nikdy nevyužívali, všechno pokrývala tenká vrstvička prachu a tu a tam i pylu od řezaných květin a nikde nebylo ani stopy po žádném vetřelci. Francouzské dveře vedoucí na balkón byly zavřené, přesně jak je nechal ráno poté, co ho Julia překvapila nachystanou snídaní.

Jak tak přecházel z pokoje do pokoje a hledal cokoli, co by ho mohlo nasměrovat k Juliinu vrahovi, uvědomil si, že si vybudovali dokonalý domov – všechny pokoje měli zařízené podle svého gusta a všechno zařízení už splatili, takže by jim kdekdo záviděl. Ale přesto tu chybělo něco zásadního. Soustředili se na práci a na vydělávání peněz, trávili čas nakupováním věcí a přitom opomněli to nejdůležitější. Sice milovali jeden druhého a vůbec se nechovali sobecky, ale nic tu po nich nezůstane, v domě, který si zařídili, chyběly děti. Měli pro ně připravené pokojíky, pořád si říkali ještě rok a dáme se do toho. Teď si Nick uvědomil, že vždycky počítali s tím, že ten další rok budou oba mít – jenže kdo může s jistotou říct, že tomu tak skutečně bude? Všechno to plánování, všechny ty peníze, a teď…

Zřekli se toho nejdůležitějšího a teď už je příliš pozdě to napravit – pokud se mu ovšem nepovede vypátrat, co vedlo k Juliině vraždě, a zabránit tomu, aby k ní nedošlo.

Naposledy se rozhlédl po ložnici, po jediné místnosti v patře, kterou doopravdy využívali. Nikdo tu nic nerozhrabal ani nepřerovnal; jestli si Juliin vrah do domu pro něco přišel, tady nahoře to rozhodně nebylo.

Nick sestoupil po schodech dolů a vyšel z domu; cestou kolem otevřených dveří garáže zkontroloval pohledem své audi a pak se zastavil na příjezdové cestě, kde parkoval Juliin sportovně užitkový lexus. Spěšně ho prohlédl – dveře nebyly zamčené, klíčky ještě pořád trčely ze zapalování. Všechno nasvědčovalo tomu, že nešlo o náhodný čin s úmyslem pořádně si nakrást. Ani nejhloupější zloděj by tu přece nenechal stát vůz za padesát tisíc dolarů.

Nick došel na konec dlážděné příjezdovky, zastavil se mezi dvěma sloupky, které ji ohraničovaly, a prohlížel si otisky pneumatik, které tam Juliin vrah zanechal, když prchal z místa činu. Nick nebyl hloupý, věřil si, že dokáže vraždu včas rozluštit, ale přece jen nebyl cvičený detektiv. Otisky pneumatik mu nic neříkaly, nedokázal z nich poznat typ auta, nenapověděly mu nic o řidiči, nevnukly mu náhlé prozření, jak se to stává hrdinům v televizních seriálech.

Rozhlížel se po slepé uličce, ve které bydleli, díval se směrem k ulici, do které ústila. Byla to jedna z nejbohatších čtvrtí v Byram Hills, ulice lemovala luxusní sídla v ceně miliónů dolarů a dokonale upravené trávníky a zahrady, o které se staraly armády zahradníků. Jen o tu u Nickova a Juliina domu ne – Nick vlastnoručně sekal trávu, sázel květiny a budoval dlážděné chodníčky.

Hrozně rád jezdil po zahradě traktůrkem, kosil trávu a kopal díry. Julii se tenhle dům hrozně líbil, už když byla malá a jezdila kolem něj na kole; snila o tom, že by tu jednou mohla bydlet, a Nick jí pomohl proměnit ten sen ve skutečnost.

Vlastnoručně dům vylepšoval, s pomocí přátel budoval přístavby a s Julií o víkendech malovali. Měl kupu krásných vzpomínek na to, jak společně budovali svůj domov, smáli se chybám a nedokonalostem, zápolili s malováním a občas se praštili do prstu kladivem. Jakkoli to zní jako klišé, nejradši vzpomínal na ty nejobyčejnější věci, na ty klidné chvíle, kdy spolu byli sami a nic je nerušilo, na to, jak na podlaze jedli pizzu.

Vešel do garáže a prohlédl si svoje auto. Nejezdil zrovna často do myčky; měl radši, když bylo jeho audi trochu zašpiněné, protože doufal, že si ho díky tomu v městských ulicích vedle všech těch nablýskaných BMW a mercedesů nikdo nevšimne, že se zneviditelní a zloději ho nechají na pokoji. Julii jeho počínání lezlo na nervy, ale Nick na něm nehodlal nic měnit, protože se mu zatím osvědčilo. Tmavomodrou metalízu karosérie pokrýval nános prachu a pylu, a tak se na víku kufru naprosto jasně rýsoval čerstvý otisk dlaně – a nebylo pochyb, že nepatří jemu ani Julii. Byl větší, mohutnější a rozhodně tam neměl co dělat.

Nick vytáhl z kapsy dálkové ovládání dveří, stiskl knoflík a odemkl vůz. Když se zvedlo víko kufru, spatřil uvnitř obvyklý nepořádek: černý plášť, který si koupil ve Wyomingu – nejlepší pršiplášť, jaký kdy měl –, kabely pro pomocné startování motoru, lékárničku, dva kotouče tažných lan, prostě výbavu pro případ, že by se něco semlelo. Brusle a chrániče, ve kterých hrál hokej, dvě krabice golfových míčků, deštník a krom toho ještě jeden předmět, který tam rozhodně nedal. Předmět, který viděl ve výslechové místnosti na policejní stanici. Předvedl mu ho Dance a vyptával se ho na něj.

Nick se díval na vražednou zbraň – na exoticky zdobený sto třicet let starý kolt Peacemaker, zbraň nesmírné sběratelské hodnoty, která připravila Julii o život.

Teď už neměl nejmenší pochybnosti, potvrdilo se mu, co si už hodnou chvíli myslel – někdo to na něj narafičil.

Hleděl na zbraň a bylo mu jasné, že s ní nemůže nic dělat. Mohl by ji schovat, ale stejně by se našla, a navíc na ni nechtěl sahat. Policajti mu tvrdili, že se na ní našly jeho otisky, a i když byl přesvědčený, že to byla lež, kterou se ho snažili přimět k přiznání – vždyť neměli dost času ani lidí, aby stačili otisky sejmout a porovnat –, nechtěl jim dopřát tu radost a sám tam teď otisky nadělat.

Sebral hadr, omotal si jím ruku a zase kufr zaklapl. Je úplně jedno, jestli tu zbraň najdou nebo ne. Když vymyslí, jak Julii zachránit, nikdo ho z ničeho neobviní, nedojde k žádnému vyšetřování. A jestli ji nezachrání, tak je mu úplně jedno, co se s ním stane.

Duševně se připravoval na příštích pět minut, protože věděl, že to, k čemu se chystá, ho bude až do smrti strašit ve snech. Dobrovolně se na Julii podívá – a už předem se děsil toho, co spatří.

Marcus seděl na schodech a při pohledu na Nickův dům mu pukalo srdce. Díval se, jak jeho kamarád přechází sem a tam po příjezdové cestě; předtím strávil víc než půl hodiny uvnitř. Zdálo se, že bezcílně bloumá kolem a rozhlíží se, jako by věřil, že někde zahlédne Juliina vraha. Honil se za přízraky.

Když předtím Marcus zavolal na policii a zase si přisedl k Nickovi na schody, Nick se tvářil divně; z očí mu sice pořád čišel smutek, ale vytratila se z nich agónie, kterou tam Marcus viděl, když ho našel zhrouceného u mrtvé Julie. Tehdy měl ve tváři vepsán srdceryvný žal a z hlasu mu zaznívala naprosto nelidská bolest. Vzpomínka na ten výjev bude Marcuse pronásledovat až do konce jeho dní.

Ale když Nick odešel, když se vydal ke svému domu a trval na tom, že bude vyšetřovat vraždu, kterou nejspíš nemá nejmenší šanci vyřešit, Marcus si o něj začal dělat ještě větší starost.

Spatřil totiž v jeho očích něco, co si nedokázal zařadit, připadalo mu to skoro jako naděje. A taková emoce ani v nejmenším neseděla k chvíli, kdy se jeho budoucnost roztříštila napadrť, kdy mu brutálně připravili o život milovanou ženu.

Marcus pro to měl jediné vysvětlení. Jen jediná věc mohla Nickovi zaplašit z očí utrpení.

Když Marcus přítele pozoroval, jak vchází do garáže, aby si prohlédl Juliino znetvořené tělo, věděl, že Nick už není při smyslech.

Jeho mysl se uchýlila do falešné reality.

Zešílel.

Nick prošel garáží a vstoupil do šatny. Stěny byly obloženy bílým táflováním, podlahu pokrývaly terakotové dlaždice v barvě zeminy, kolem zdí stály botníky, věšáky a skříně a čekaly na rodinu, která se teprve měla rozrůst. Jak velkou by chtěli rodinu, probírali s Julií od chvíle, kdy se potkali. Nickovi by se zamlouvali dva synové a dcera, Julia by radši pořádně početné potomstvo, tři kluky a tři holčičky.

V souladu se svými propracovanými životními plány si před rokem oba zašli k doktorovi, aby se ujistili, že až se konečně rozhodnou pořídit si rodinu, nebudou jim stát v cestě žádné překážky. Doktor se smál tomu, jak puntičkářsky přistupují k životu, a ujistil je, že si nemusejí dělat starosti, že je reprodukční orgány nezklamou. Když budou vědět, jak si počínat, a budou dostatečně trénovat, Julia přijde do jiného stavu co nevidět.

Nick zahnul za roh a uviděl zpoza schodů trčet Juliinu botu. Pomalu se k ní blížil, jel očima vzhůru po její dlouhé štíhlé noze až k černé sukni, kterou si to ráno oblékla, když se chystala do práce. Šel dál a pomalu přejížděl pohledem po jejím těle; dostal se k bílé halence, která už vůbec nebyla bílá. Předek měla potřísněný krví, jako by ji pokropil rudý déšť, ramena měla úplně šarlatová, do hedvábí se vpíjela krev z kaluže, ve které ležela. Nick zíral na tu tmavočervenou záplavu, která ji obklopovala; nevěřil by, že v lidském těle může být tolik krve.

U ramen se očima zastavil, protože dál mu výhled milosrdně clonil nejnižší schod. Byl za to vděčný, protože by neunesl pohled na to, co zbylo z jeho ženy, z jeho lepší polovičky. Vrah jí doslova znásilnil duši; sice to možná zní povrchně, ale Nickovi připadalo, že když někdo zničí něčí tvář, zničí tím i člověka, připraví ho o identitu, o jeho já. Klopil hlavu, odvracel pohled od Julie a pátral na podlaze po čemkoli, co by ho zavedlo na stopu vraha, který tuhle nehoráznost spáchal.

Zápolil s emocemi, zoufale se snažil citově odpoutat od té hrozné chvíle a zachovat si jakžtakž chladnou hlavu, odtažitě a analyticky zkoumat místnost i tělo.

Vedle Julie ležela rozevřená kabelka a obsah byl rozsypaný po zemi. Předtím určitě visela na věšáku, Julie si ji tam odkládala každý den, sotva vkročila do domu. Každou chvíli se jí stávalo, že někam něco založila, a tak ji Nick jemným naléháním přesvědčil, ať aspoň kabelku ukládá pokaždé na stejné místo. Už přes rok to dělala dnes a denně bez výjimky.

Nick vytáhl pero a prohrabával jím rozsypané věci – řasenka a rtěnka, menu z čínské restaurace Davida Chena, přání k narozeninám od její oblíbené charitativní organizace, zalaminovaná jmenovka, kterou používala v práci. Svazek klíčů a magnetická karta od domu jednoho z jejích klientů. Ale tři věci chyběly, tři věci, které vždycky nosila u sebe a nikdy by si je nezapomněla vzít: peněženka, mobilní telefon a kapesní počítač Palm Pilot. Měla v něm uložené nejen e-maily, telefonní čísla a data plánovaných pracovních schůzek, ale také různé další údaje, dokumenty a obrázky. Byla to pro ni taková elektronická spojnice s prací i osobním životem.

A vtom se Nickovi stalo to, čemu se usilovně pokoušel vyhnout – pohlédl na její tvář. Podíval se na to, co zbylo z krásy, na niž se tak rád díval, když spala, z očí, do kterých hleděl, když ji svíral v náručí, z těch očí, které byly oknem do její duše. Levá polovina tváře jí chyběla, výstřel ji úplně zlikvidoval. Nick zvedl zrak ke stěně, kde se do roztříštěného bílého obložení zaryla kulka a úlomky Juliiny lebky a jako pekelný vodopád po něm stékaly pramínky krve.

Obrátil se mu žaludek, zatočila se mu hlava a začal křečovitě dávit, ale všechny ty pocity bledly vedle bolesti, která mu zachvátila srdce; měl pocit, jako by mu ho rvali z hrudi, nemohl dýchat, nedokázal myslet.

Z hloubi duše se mu vydral výkřik, prohnal se mu srdcem a zaburácel v ztrýzněné mysli. Rozlehl se celou místností, celým domem, vyřvával svou agónii do celého světa, křičel na nebesa, na Boha, byl to výkřik prosycený bolestí, utrpením a hněvem vůči tomu zlu, které jeho manželce ukrátilo život.

Snažil se vzchopit, aby udělal to, co musí, i když by k něčemu takovému neměl být nikdy nucen žádný trpící. Sáhl do kapsy, vytáhl z ní mobilní telefon a už předem se nenáviděl za to, k čemu se chystá. Rozevřel telefon a nahmatal spoušť fotoaparátu. S obličejem zbroceným slzami telefon zvedl, musel ho uchopit oběma rukama, aby ho vůbec udržel, namířil na Juliino bezživotné tělo na podlaze a stiskl spoušť…

Zhroutil se na kolena. Ovládl ho žal a on nedokázal vstát, jen se opřel o zeď a celý se třásl. Všechno to na něj dolehlo. Neproveditelnost úkolu, který má před sebou, absurdita naděje, kterou vkládá do slov naprosto cizího člověka a do starožitných hodinek. Julia je mrtvá, není nejmenších pochyb o tom, že tu před ním leží zohavená a bez života. Zázraky se nedějí, Bůh nemávne rukou a nevzkřísí ji zpátky k životu. Prostě před ním leží mrtvá a on tu bezmocně sedí, selhal, honí se za chimérou.

Ani nevěděl, jak dlouho tam jen tak seděl zmítaný bolestí, třeštila mu hlava a marně se pokoušel vzchopit a najít důvod k životu, když se nad ním zničehonic vynořil Marcus. Nick k němu vzhlédl nepřítomnýma očima, které se zdály ještě prázdnější než ty Juliiny, vůbec nechápal, kde se tam přítel vzal. Marcus k němu natáhl obrovitou ruku, pomáhal mu vstát, když vtom…

Nick měl pocit, jako by dostal lopatou přes tvář. Svět zničehonic zčernal, nedostávalo se mu vzduchu a to málo, které mu v plicích zbylo, studilo jako led. Uši mu naplnilo intenzivní ticho.

A pak najednou stál v kuchyni u ledničky a v ruce držel plechovku chlazené koly.

Nepamatoval se, že by vstal a šel sem, vybavoval si jen to, jak se k němu sklání Marcus a soucitně mu podává ruku.

Ztěžka dýchal, skoro lapal po dechu, kůže ho brněla a byl ještě pořád otřesený pohledem na Juliin roztříštěný obličej a mrtvé tělo zhroucené na podlaze.

A vtom, i když se to příčilo zdravému rozumu, najednou vešla do kuchyně.

Podívala se na něj, a když viděla, jak je zbědovaný, do očí se jí vloudil zmatek.

„Není ti nic, miláčku?“ zeptala se ustaraně.

9

18:01

Nick stál v kuchyni a nedostávalo se mu dechu, slova se mu zadrhla v hrdle.

Julia k němu přistoupila. Blond vlasy měla dokonale upravené, každý pramínek přesně na svém místě, oči jí zářily a překypovaly životem, láskou a starostlivostí. Stála tam vzpřímeně a sebejistě, jako kdyby vystoupila z nějakého neuvěřitelného snu, a připadala mu jako ztělesnění vší lásky a radosti, kterou kdy cítil.

„Nicku?“

Beze slova ji popadl do náručí, přitiskl ji k sobě a pevně ji držel, jako by se mu měla rozplynout pod rukama, jako by mu byla dopřána jen chvilka, aby jí řekl, jak moc ji miluje, než ji navždy ztratí.

„Miláčku, co se děje?“ zeptala se Julia a taky ho objala.

Pořád nebyl schopen slova.

A pak Julia spatřila, že má v očích slzy. Za celá ta léta, co se znali, ho viděla plakat jenom dvakrát. Poprvé, když jí bylo patnáct a Nick se nedostal do celonárodního finále plaveckých závodů, a podruhé před třemi lety na pohřbu rodičů.

„Vážně mě děsíš.“ Taky jí vyhrkly slzy; slzy strachu a soucitu. Objímala ho, pokoušela se ho uklidnit. „Prosím tě, řekni mi, co se stalo.“

Jenže Nick nevěděl, co říct; její přítomnost ho dočista ochromila, měl pocit, že se mu splnilo nesplnitelné přání. Nemůže jí prozradit, co se stalo – vlastně co se stane, opravil se v duchu.

„Miluju tě,“ řekl jen a vzal její tvář do dlaní. „Miluju tě celým srdcem a duší. Mrzí mě, že jsem se s tebou ráno pohádal, mrzí mě, co jsem ti řekl.“

„Takže jde jenom o tohle? O tu večeři s Mullerovými, kam se ti nechtělo?“ Její strach se přetavil ve smích. „Tys mě ale vyděsil, bála jsem se…,“ odmlčela se, aby popadla dech, „… Bála jsem se, že někdo umřel.“

Nick ji k sobě přitiskl, nemohl jí vysvětlit, co právě prožívá. Políbil ji, procítěně a láskyplně, jako by se jí nemohl nabažit. Oplatila mu tím, že ho něžně pohladila po zádech.

A než se nadáli, byli na podlaze a překotně se zbavovali oblečení. Jejich vášeň rozněcoval smutek a odpuštění po té ranní hádce a radost, že jsou oba naživu. Nick se do milování vkládal celou svou bytostí, dával do něj veškerý cit, kterého byl schopen, miloval se s Julií něžně a intenzivně, projevoval své díky, jako by byla dar, který mu seslali bohové.

Julia se celá rozesmátá oblékala, zatímco Nick seděl na kuchyňské lince, houpal nohama a sledoval každý její pohyb. Když se soukala do černé sukně, ztratila rovnováhu, přišlápla si zip a roztrhla šev. Zachytila se kuchyňského pultu a rozesmála se na celé kolo. „Není nad trochu podvečerní vášně.“

„To mě mrzí,“ kývl Nick hlavou k trhlině na sukni a opětoval úsměv.

„Jestli chceš, tak to teď ze mě můžeš zase servat.“

Nick se rozesmál, ale vzápětí o ni zase dostal strach. Seskočil z pultu, sáhl do kapsy a vytáhl zlaté hodinky.

„Ty jsou pěkné,“ okomentovala je překvapeně Julie a zapínala si blůzu. „Dárek od milenky?“

„Věř mi, že mi bohatě stačí starosti, co mám s tebou.“ Nick hodinky rozevřel a podíval se, kolik hodin ukazují – 18:15.

„Myslíš, že do večera zapnou proud? Ne že bych si stěžovala.“

Nick neodpověděl a bez vysvětlení odspěchal z kuchyně. Došel do jídelny, zamkl francouzské dveře vedoucí na terasu a zatáhl závěsy; totéž udělal i v obýváku. Zkontroloval okna ve všech místnostech, ujistil se, že jsou zavřená, a pak přešel do předsíně a zamkl vstupní dveře.

„Co to děláš?“ nechápala Julia.

Nick se otočil a uviděl ji, jak sedí na třetím stupínku hlavního schodiště pokrytého kaštanovým kobercem.

„Už zase mě začínáš děsit.“

„Jenom kontroluju dveře,“ zalhal, ale ne moc věrohodně. Strávili spolu půlku života, takže v jeho tváři četla snáz než v jeho škrabopisu.

„Po tom, co se dneska seběhlo, si myslím, že jsme na tom s karmou dobře,“ prohlásila.

Nick netušil, na co naráží, ale rozhodně jí nehodlal oponovat, nechtěl jí říct, jak moc se mýlí.

Vešel na toaletu a zavřel okno, které od doby, kdy se rozbil větrák, většinou nechávali pootevřené.

„Proč si myslíš, že jsme na tom s karmou dobře?“ zeptal se, když se vrátil do předsíně, a sedl si vedle ní.

Zatvářila se zmateně. „Děláš si legraci? Ještě pořád jsem z toho celá rozklepaná.“

Nick neměl ponětí, o čem mluví.

„Pořád nemůžu věřit, že jsem naživu,“ řekla, jako by mu to opakovala už popáté.

Prudce se k ní otočil, jako by dostal zásah dělovou koulí. „Co to povídáš?“

„Nemůžu věřit, že jsem naživu.“

Nick na ni jen nechápavě zíral.

„To letecké neštěstí…,“ nadhodila, jako by to bylo úplně jasné. „Měla jsem v tom letadle sedět.“

„Cože?“

„Celý den se ti snažím dovolat, ale tys byl asi tak ponořený do práce, že ses ani nepodíval na moje vzkazy.“ Pátravě se mu zadívala do očí.

„Tys měla letět tím letadlem, co spadlo? Dneska?“

„Myslela jsem si, že právě proto jsi byl tak rozhozený – z toho, že tvoje žena zázračně unikla smrti.“

„Promiň,“ řekl Nick se vší upřímností a dech se mu zrychlil. „Jsem úplně mimo.“

„Co se stalo?“ Julia mu položila dlaň na nohu a jemně ho po ní hladila, jako by byl zraněný. „Nejsi ve své kůži.“

„Pověz mi o tom letadle,“ vybídl ji Nick.

„Na poslední chvíli jsem měla odletět na schůzku do Bostonu. Měla trvat maximálně hodinku. Ale pak… Nechce se mi věřit, že sis fakt neposlechl ty vzkazy.“

„Jak to, žes v tom letadle nebyla?“

Vtom zazvonil telefon, až sebou oba trhli. Byl to staromódní přístroj v kuchyni na zdi, se sluchátkem na dlouhé kroucené šňůře. Telefonní linky na rozdíl od elektřiny fungovaly, protože odebíraly proud z jiného zdroje.

Julia byla u telefonu dřív a sáhla po sluchátku. „Prosím,“ ozvala se do něj. „Dobrý den, jsem ráda, že mi voláte.“ Zakryla rukou mluvítko. „To je pro mě.“

Nick přikývl a odešel do šatny; když se rozhlédl po té malé místnůstce, přeběhl mu mráz po zádech. Podíval se nahoru po zadním schodišti, nahlédl dveřmi do suterénu a pak je zamkl. Nakonec sundal z háčku Juliinu kabelku, nakoukl dovnitř a uviděl, že peněženka, mobil i kapesní počítač jsou na svém místě. Znovu se rozhlédl po tom téměř antiseptickém prostoru; šatna byla dokonale vypulírovaná, nikde ani chumáček prachu. Podlahu nehyzdila krvavá louže, neleželo na ní tělo… Zatím.

Vzchopil se, pověsil kabelku zpátky a přešel do garáže. Sáhl do kapsy, vyndal klíčky od auta a otevřel si kufr. Důkladně ho prohlédl, všechno přerovnal, nakoukl pod tašku s hokejovým vybavením i za lékárničku, ale nikde nenašel nic nepatřičného. Nikdo sem nenarafičil kolt… Zatím.

Opřel se o víko kufru a přibouchl ho. Rozhlížel se po garáži stejně jako před hodinou – což bylo ve skutečnosti za hodinu odteď.

Šla mu z toho všeho hlava kolem. Čas se neodvíjel lineárně, změnil se v sérii trhaných surreálných výjevů a každý ten výjev představoval dílek skládanky, kterému je potřeba věnovat bedlivou pozornost. Krok vpřed, krok dozadu…, pamatovat si budoucnost a hroužit se do minulosti.

Dělalo mu potíže udržet si přehled, ale ze všech sil se o to snažil. Jestli má zarazit Juliina vraha, musí tu skládanku dát dohromady a nenechat se rozptylovat emocemi.

Do popředí se mu v myšlenkách prodralo to letecké neštěstí. Copak Julia unikla jedné smrti, jen aby ji pár hodin nato potkala jiná? Jak to, že v tom letadle nebyla? Když ráno odcházela do práce, neměl tušení, že se chystá do Bostonu. Ne že by na tom bylo něco neobvyklého. Oba při honbě za americkým snem trávili hodiny a hodiny na letištích a kmitali z jedné schůzky na druhou. Nick létání nenáviděl; věděl, že z hlediska statistik není strach na místě, ale stejně byl celý ustaraný, kdykoli měl on nebo Julia někam letět.

Pád letadla mu připadal jako ta nejstrašnější smrt – bezmocně se řítit dolů z nebe a poslouchat křik ostatních zoufalých pasažérů, dokud všichni naráz nezahynou v ohnivém infernu. Naučil se svůj strach z létání ovládat, protože mu při práci nic jiného nezbývalo, ale kdykoli někam letěla Julia, zase v něm narostl; z představy, že ji má ve vzduchu, ho trýznila úzkost a nemohl spát. Dokonce ji jednou uprosil, ať let zruší, protože předpověď počasí vypadala nepříznivě a jeho přepadlo neblahé tušení. Doteď mu to předhazovala.

Jakým šťastným řízením osudu do toho letadla dneska nenastoupila? Nevysvětlila mu to, nestihla to, protože jejich hovor přetrhlo vyzvánění telefonu.

Vyšel z garáže a prohlédl si její auto. Nechala klíčky v zapalování, což ho vždycky dohánělo k nepříčetnosti. Připadalo mu to jako pozvánka pro zloděje, jako by vůz vykřikoval do světa: „Tady jsem, vezměte mě na projížďku, je mi všechno jedno, klidně mě prodejte nejvyšší nabídce.“

Napadlo ho, že uteče, že odveze Julii, co nejdál to půjde. Ale co když tím jen oddálí nevyhnutelné? Co když se k ní vrah dostane později, třeba zítra nebo v neděli? Co když ji zabije někdy jindy…, někdy, kdy on nebude moci zasáhnout a zachránit ji?

Vytáhl zlaté hodinky a zkontroloval čas – 18:35. Detektiv říkal, že ji vrah zastřelil před sedmou. A on se navíc za pětadvacet minut zase propadne do minulosti. Musí vraha zarazit, a to teď hned. Potřebuje zjistit, co je ten člověk zač, aby po ní nemohl už nikdy vyrukovat a ublížit jí.

Když se teď rozhlížel kolem a prohlížel si dům, zahradu, auto, všechno to, kvůli čemu se tak dřeli, neznamenalo to pro něj vůbec nic. Vytáhl mobil a vyťukal číslo, na které se chystal zavolat od chvíle, kdy sevřel živou a zdravou Julii v náručí.

„Policie Byram Hills, u telefonu seržant Manz,“ ozvalo se ve sluchátku.

„Dobrý den,“ pozdravil Nick, „tady Nick Quinn.“

„Co pro vás mohu udělat, pane Quinne?“

„Někdo chce zabít moji ženu.“

„Proč si to myslíte?“ Policista mluvil stroze a bez emocí.

Nick najednou nevěděl co říct. Doufal, že sem policisty prostě a jednoduše přivolá a nechá je vraha zatknout, než se dostane k Julii.

„Pane Quinne?“

„Jsme doma…“

„Je tam s vámi někdo?“ skočil mu do řeči Manz. „Nějaký vetřelec? Nebo je někdo venku?“

„Ne,“ rozhlédl se Nick kolem. „Ale určitě už je na cestě.“

„Nezlobte se, že se vás takhle po telefonu vyptávám, ale jak jistě chápete, máme momentálně k dispozici málo lidí kvůli tomu leteckému neštěstí. Vyhrožoval vaší ženě někdo?“

„Ne.“ Nickovi bylo jasné, že takhle nemá cenu pokračovat, protože určitě zní jako blázen.

„Pane Quinne,“ povzdechl si Manz, „nevím, jak vám to říct, ale všichni naši lidé vyjeli k té havárii. Nevíme, kde nám hlava stojí. Mám k dispozici jen jeden hlídkový vůz – můžu ho k vám poslat, dostane se tam tak za půl hodiny. Hrozí nám, že ve městě propukne chaos, protože na všechny dopravní nehody a ostatní naléhavé události máme jenom dva policisty. Doporučuji vám, ať se ženou odjedete z domu někam, kde se budete cítit bezpečně. Teď mě napadá – co kdybyste přijeli rovnou sem? Mohl byste nám tu podrobně vysvětlit, proč si myslíte, že vaši ženu někdo chce zabít, takže ho budeme moct zatknout, než se o to pokusí.“

Nick se nad jeho slovy zamyslel. Policisté jsou všichni u toho havarovaného letadla. Nepošlou hlídkový vůz, aby prověřil něco, co se jeví jen jako nepodložená paranoia, když mají plné ruce práce se skutečnou tragédií, když na Sullivan Field leží v troskách letadla přes dvě stovky mrtvých. Musí si poradit sám.

„To je dobrý nápad,“ zalhal policistovi.

„Zkusím za vámi domů někoho poslat, hned jak ho budu moct uvolnit od toho leteckého neštěstí. Zatím přijeďte sem.“

„Díky za radu.“ Nick zaklapl telefon.

Bál se, že ten, kdo jde po Julii, se nezastaví, dokud ji nezabije. Když se budou schovávat na policejní stanici, odradí tím vraha jen dočasně. Ten se k ní nepochybně pokusí dostat později; Nick o tom byl naprosto přesvědčen, cítil to v útrobách. A až se to někdy v budoucnu stane, už nebude mít v kapse ty zlaté hodinky, už při něm nebude stát štěstí.

Vraha je potřeba chytit teď, než Julii zabije. A když to neudělá policie, musí to zvládnout on.

Zamířil po příjezdové cestě zpátky do domu. Byl si jistý, že dokáže Julii zachránit, vždyť má na své straně moment překvapení, ví, k čemu se schyluje, zatímco vrah netuší, že se ho někdo pokusí zarazit. Ale sám to nezvládne. Sice se mu to příčilo, ale aby Juliině smrti zabránil, bude potřebovat pomoc.

Od Julie.

Prošel šatnou, pečlivě za sebou zamkl a zapnul alarm. I když nefungovala elektřina, alarm měl záložní baterii, která vydržela dvanáct hodin, aby se předešlo takovým těm filmovým situacím, kdy zloděj odřízne dům od proudu, tím vyřadí z chodu bezpečnostní systém a ukradne trilion dolarů.

Když vešel do kuchyně, uviděl, že Julia ještě pořád telefonuje.

„Julie,“ zašeptal, aby upoutal její pozornost.

Přiložila si prst k ústům a bedlivě naslouchala člověku na druhém konci linky. Bezmyšlenkovitě si zastrčila pramínek blond vlasů za ucho.

„Ano, jistě,“ řekla do telefonu a konečně se obrátila k Nickovi. „Čekám, až mě přepojí. Co se děje?“

„Polož to. Teď hned.“

„Cože, proč? Už to dlouho nepotrvá, jenom minutku, dvě…“

Nick jí vyškubl sluchátko z ruky a zavěsil.

„Krucinál, Nicku, co to děláš? Ty vůbec nechápeš, jak to byl důležitý hovor.“

„Podívej se na mě, Julie,“ ignoroval její námitky a snažil se ji přimět, ať dává pozor. „Nemám čas na vysvětlování.“ Odmlčel se, zvažoval, jak jí to podat, a nakonec se rozhodl pro přímočarost: „Někdo tě chce zabít.“

Julia na něj zůstala zírat, jako by se zbláznil. Vzduch ztěžkl napětím. Ale když viděla, že to myslí smrtelně vážně, její zmatek se přetavil ve strach. „Jak to myslíš?“

„Nemám ponětí, proč tě chce zabít, ale už je na cestě sem.“ Na hlase mu bylo znát strach, který nedokázal skrýt.

„Kdo? A jak to víš?“

„Nemám ponětí kdo a nemůžu ti teď vysvětlovat, jak to vím. Prostě mi musíš věřit.“

Julia se rozhlédla kolem, jako by se měl odněkud každou chvíli někdo vynořit a skočit po ní. „To je šílenost.“

Vtom se ozvalo zaklepání na dveře, až sebou oba škubli.

Nick se přikrčil za kuchyňský pult uprostřed místnosti a stáhl Julii k sobě na podlahu z borového dřeva. „Počkej tady.“

„To je ten člověk? Panebože, musíme zavolat na policii.“

„To už jsem udělal. Všichni policajti jsou u toho spadlého letadla. Budeme rádi, jestli sem někdo dorazí za půl hodiny.“

„Určitě přeháníš. Tohle je stoprocentně nějaké nedorozumění,“ řekl Julia. „Proč by mě chtěl někdo zabíjet?“

„Julie,“ osopil se na ni Nick podrážděně, „poslechni mě.“

Tón jeho hlasu a strach, který měl vepsaný v očích, ji přesvědčily. Jestli se bojí o její život, tak se opravdu děje něco nebezpečného a neměla by to podceňovat.

„Měli bychom se odtud dostat, než nás uvězní ve vlastním domě,“ vymáčkla ze sebe přiškrceným hlasem.

„Zůstaň tady,“ poručil jí Nick a začal přikrčený postupovat kolem pultu. Julii nechal schovanou za pultem vedle sporáku, kam nebylo vidět od žádného z oken. Popadl ze stolu nůž a zamířil ke dveřím. „Ať se bude dít cokoli, zůstaň tady v kuchyni, nevstávej, drž se co nejdál od oken a nepřibližuj se ke dveřím garáže.“

* * *

Julia se usadila na podlahu přitáhla si kolena k hrudi a ovinula je pažemi, jako by ji to mohlo uklidnit. Nick nebyl paranoidní, nikdy nevyvozoval závěry, pokud neznal všechna fakta, a navíc se zřídkakdy mýlil – občas jí to pěkně lezlo na nervy. Netušila, co se teď děje, a nedokázala se soustředit. Nikdy se necítila doopravdy v ohrožení, nikdy neměla pocit, že jí jde o život. A odjakživa si o sobě myslela, že si umí poradit v krizových situacích. Ale teď, když ji pronásledoval někdo neznámý, ji ochromil strach, jaký ještě nikdy nezakusila, a racionální mysl ji zradila a vypověděla jí spolupráci.

V žaludku ji tížilo, mozek měla paralyzovaný strachy, bála se o svůj život, bála se, že ji odtrhnou od Nicka.

Nedokázala hloubat nad tím, kdo ji chce zabít a proč, v žilách jí kolovala čirá hrůza. Probudil se v ní pud sebezáchovy a uchýlila se k nejzákladnějším emocím. Záleží jen na tom, aby zůstala naživu, musí přežít kvůli Nickovi, kvůli jejich společné budoucnosti, která vypadá tak slibně.

Celý den se Nickovi pokoušela dovolat, aby mu pověděla, jak jen o vlásek unikla smrti, protože odešla z toho nešťastného letadla, ještě než se odlepilo ze země. Za normálních okolností by okamžitě uháněla domů, aby mu to řekla osobně, jenže musela napřed vyřídit naléhavý problém týkající se jednoho z jejích klientů. A tak se mu opakovaně pokoušela dovolat, ale bylo to marné. Kvůli výpadku proudu nefungoval záznamník ani bezdrátový telefon u Nicka v pracovně. Několikrát mu zavolala na mobil a nechala mu vzkaz v hlasové schránce, ale nepovedlo se jim navzájem se spojit. Věděla, že Nick má práce nad hlavu a ze všech sil se snaží stihnout termín – analyzuje realitní a finanční informace, pročítá tucty výročních zpráv, které nashromáždil během své zběsilé čtyřdenní služební cesty, a chce být hotov do večera, aby nemusel pracovat o víkendu. Uměla si ho představit, jak se vzteká, že vypadl proud, a snaží se všechno stihnout, ještě než se vytratí denní světlo a než mu dojde baterie v notebooku.

Za celý den se jí neozval, až ho začala podezírat, že ji schválně ignoruje, protože ho štve ta večeře s Mullerovými, a dostala na něj dopal. Ale teď… Neřekla mu o svém podvodu, o té úmyslné lži. Večer se chystala vyjít s pravdou ven, chtěla mu to povědět v soukromí. Odkládala to už týden a teď toho litovala.

Zazvonil telefon. Julia vzhlédla. Věděla, kdo volá a že se na ni asi zlobí, že mu to předtím položila. Ale pustila to z hlavy; tohle se dá později snadno napravit. Nechala telefon vyzvánět. Rozhlížela se kolem a zdálo se jí, že se čas hrozně vleče.

Nick vklouzl do knihovny a vyhlédl z okna; nevšímal si vyzvánějícího telefonu, i když se mu zdálo, že drnčí hlasitěji než kdy jindy. Na konci příjezdové cesty stálo modré auto, ale na tu vzdálenost se nedalo poznat, co je to za typ. Nick zajel pohledem ke vstupním dveřím. Stál u nich nějaký člověk a nenuceně přešlapoval. Mohlo mu být tak k padesáti, anebo možná něco přes. Nick sice neměl se zločinci pražádnou zkušenost, ale připadalo mu, že tenhle muž na kriminálníka ani v nejmenším nevypadá. Měl šedivé vlasy a na nose mu seděly brýle s obroučkami z rohoviny. Nebyl vyšší než metr sedmdesát a zjevně trpěl nadváhou, určitě vážil přes metrák. Jednu ruku měl ležérně zastrčenou v kapse a druhou svěšenou podél těla. Nedržel zbraň a vůbec nepůsobil výhrůžně. Jenže Nick věděl, že se někdo chystá Julii zabít, a tak nehodlal riskovat.

Podřepl a otevřel skříňku za psacím stolem. Odsunul štos knížek, aby se dostal k malému sejfu. Vlastnoručně ho tam zabudoval, aby měli kam ukládat Juliiny šperky, cestovní pasy, právní listiny a další důležité dokumenty. Otočil kolečkem doprava, potom doleva a pak zas doprava a dvířka s cvaknutím povolila. Uvnitř si pečlivě naolejovaná a zabalená v hadříku hověla devítka sig sauer, na kterou už půl roku nikdo nesáhl. Nick neměl střelné zbraně ani trochu rád, ale otec mu odmala vtloukal do hlavy, že opatrnost se vyplácí, a tak se s nimi naučil zacházet. Byl vynikající střelec, ale naposledy cvičil v únoru. Rozbalil pistoli, vytáhl z vnitřní zásuvky sejfu zásobník a nabil ji. Ujistil se, že je připravena k výstřelu, a vykročil ke dveřím.

Když přecházel z knihovny do obýváku, telefon přestal vyzvánět a nenadálé ticho ještě prohloubilo tíživou atmosféru. Nick se držel u zdi a s pistolí přitisknutou k hrudi vyhlédl do předsíně. Zničehonic si vzpomněl na alarm. Dostal na sebe vztek, že ho to nenapadlo dřív – i když alarm za téhle situace těžko přivolá policii, třeba aspoň vyplaší toho, kdo se chce dostat dovnitř, a jemu tím pádem poskytne výhodu, kterou potřebuje. Odjistil pistoli a vklouzl do předsíně. Malým okénkem po straně dveří spatřil, že tlusťoch za nimi ještě pořád stojí. Nehlučně sáhl po nouzovém tlačítku alarmu a stiskl ho.

Když se domem znenadání rozječel alarm, Julii se zrychlil tep na dvojnásobek. Vzápětí se znovu rozezvonil telefon a přidal se k té kakofonii. Nechápala, kdo by ji mohl chtít zabít, ale když překonala paniku a jakžtakž se vzpamatovala, opanoval ji vztek. A zničehonic se jí rozbřesklo, všechno do sebe zapadlo, jako kdyby se naráz poskládala tisícidílná skládanka.

Došlo jí, proč po ní někdo jde, a bylo jí jasné, že se nezastaví, dokud se jí nezbaví. A jak plynuly vteřiny a myšlenky jí uháněly jako o závod, taky se dovtípila, kdo to je.

Nemůže zvednout telefon, protože to jí volá on, ten muž, se kterým předtím pět minut mluvila, ten, na kterého se obrátila. Chystá se ji zabít.

Rychle přelezla do šatny. Zkontrolovala dveře, ujistila se, že je Nick zamkl. Sáhla po kabelce, sundala ji z háčku a vzala si ji k sobě na podlahu. Sáhla dovnitř, vylovila mobil a rychle vyťukala číslo tísňové linky.

„Tísňová linka 911,“ ozval se na druhém konci ženský hlas.

„Tady Julia Quinnová,“ zašeptala Julia do telefonu. „Townsend Court 5 v Byram Hills. Pospěšte si prosím, můj manžel a…“ Hlas se jí zadrhl.

Na kůži jí vyrazil ledový pot a začala zrychleně dýchat, jak na ni znovu dolehla panika.

I když se ujistila, že je zamčeno, dveře s cvaknutím povolily.

Bez hlesu je sledovala, jak se otvírají.

Nick rozrazil vstupní dveře a namířil pistolí. Jenže tlusťoch už byl ten tam. Nick vyšel na zápraží a s pistolí v ruce se rozhlížel na obě strany. Konečně tlusťocha zahlédl, jak kolébavě utíká k autu. Ani ho nenapadlo ohlédnout se.

Nick s úlevou vydechl, spustil ruku s pistolí a zase zbraň zajistil. Telefon přestal vyzvánět, takže kolem už se rozléhal jen monotónní jekot alarmu. Svět se uklidňoval, pomalu se vracel do normálu.

Nick se díval, jak muž otevírá dvířka a nastupuje do vozu, a najednou se mu sevřelo srdce. Křečovitě sevřel pistoli, odjistil ji a rozběhl se do kuchyně.

Zachvátila ho panika, uvědomil si, že udělal osudovou chybu, že se nechal oklamat a odlákat od Julie pryč. Připadal si jako úplný hlupák. Provedli to tak jednoduše. Vůbec ho nenapadlo, že by pachatelů mohlo být víc.

Když se díval na tlusťocha, jak nasedá do vozu, všiml si, že se usazuje na sedadle spolujezdce.

Takže je tu s ním ještě někdo.

Julia zírala do ústí zbraně a měla pocit, jako by se zpomalil čas, jako by se ploužil neuvěřitelně zvolna, jako když teče hustý med. Nechápala, jak se Nick dovtípil, co se stane. Litovala, že ho neposlechla a nezůstala v kuchyni, protože teď jí bylo jasné, že se jeho předpověď naplní.

Nestačí Nicka nasměrovat, kam je potřeba, a nikdo se nikdy nedozví pravdu. Vrah ji schválně zdržel na telefonu, aby nikam neodešla, zatímco se blížil; chytře ji telefonátem přišpendlil na místě a přijel sem.

Zahlédla, jak z hlavně vyšlehl plamen, jak se ze zbraně připomínající exotický šperk vyřinuly pramínky kouře. Poznala tu zbraň, už ji předtím viděla na fotografii…

Ve chvíli, kdy kulka letěla z hlavně koltu Peacemaker, čas jako by se zastavil. A pak kulka prosvištěla vzduchem a ukončila Juliin život.

Nick se řítil kuchyní a kolem pořád vřeštěl alarm. Když zahnul za roh, spatřil, jak Julia pozadu padá na zem; hlava se jí roztříštila a po zdi se rozstříkla krev.

Nick potlačil výkřik i nevolnost a rozběhl se k ní. Ale bylo mu jasné, že už nic nezmůže. Přesně věděl, na co pár vteřin předtím hleděla, a bylo mu jasné, jakou hrůzu zakoušela. Teď pro ni nemůže nic udělat. Už ji oplakal, před hodinou už takhle stál nad jejím zuboženým tělem. Kdyby si tím měl procházet znovu, jen by to z něj vysálo zbytečky energie a nepovedlo by se mu identifikovat vraha a celou tuhle šílenost zarazit.

Překročil její tělo a s očima zalitýma slzami vyběhl pootevřenými dveřmi z šatny. Prosprintoval garáží, vyletěl otevřeným vchodem ven a spatřil Juliina vraha, jak bleskurychle uhání k autu na konci příjezdové cesty, které tam na něj čekalo s otevřenými dvířky, aby mohl co nejrychleji zmizet. Nick bez přemýšlení začal pálit z pistole a přitom se hnal vpřed, co mu nohy stačily. Kulky se odrážely od země a od zadku modrého vozu, ale vrah bez zaváhání běžel dál, běžel jako o život, a střely ho míjely o pouhé centimetry.

Rychleji, než by si Nick dovedl představit, skočil do auta a zabouchl za sebou dveře.

Pneumatiky zasvištěly, ze země se zvedl oblak kouře od spálené gumy a kola konečně zabrala a modrý sedan vyrazil kupředu.

Nick bez přemýšlení naskočil do Juliina lexusu, který nechala stát na příjezdové cestě. Projednou byl rád, že nechala klíčky v zapalování. Nastartoval, zařadil rychlost a vyrazil za ujíždějícím autem.

Dům číslo 5 na Townsend Court se nacházel na konci slepé ulice. Nickovi a Julii se líbilo, že je odstrčený stranou od města, stojí daleko od hlavních tříd a poskytuje jim soukromí. Odstrčený byl opravdu pořádně; nejbližší výjezd do venkovního světa se nacházel dva a půl kilometru daleko.

Nick prudce zabočil na Sunset Drive a spatřil prchající modrý sedan ani ne čtyři sta metrů daleko. Šlápl na plyn a během několika vteřin zrychlil na stovku a pověsil se mu na paty. Juliin vrah se pokusil zahnout do ulice Elizabeth Place, ale kola se mu zasekla a pneumatiky nesouhlasně zakvílely; minul zatáčku, vjel na dvorek Tannenových a teprve odtamtud se mu povedlo najet na vozovku.

Nick vybral zatáčku smykem a stáhl náskok sedanu na polovinu; už za ním zaostával jen o nějakých dvě stě metrů a poznal v něm Chevrolet Impala. Sešlápl plyn až k podlaze a přiblížil se k pronásledovanému na třicet metrů, ale Juliin vrah se nehodlal jen tak vzdát. Prudce zrychlil z kopce, vůz poskakoval na hrbolech a výmolech a co chvíli to bral vzduchem.

Nick se mu zuby nehty držel v patách; už jim zbýval jen necelý kilometr na silnici číslo 128, odkud vede nesčetně výjezdů, takže vrah bude mít spoustu příležitostí zmizet, než se ho Nickovi povede identifikovat.

Přiblížil se k sedanu na pouhých deset metrů a povedlo se mu přečíst poznávací značku: Z8JP9. Vtiskl si ji do paměti. Byl rád, že lexus má silný motor. Stejně jako většina sportovně užitkových vozů byl stavěn na pohyb v náročném terénu, v mnohem extrémnějších podmínkách než obyčejná auta, i když většinou jím ženy v domácnosti jezdily po nákupech a vozily děti na fotbal. Navzdory sportovnímu vzhledu však nebyl ani náhodou uzpůsoben k honičkám v krkolomné rychlosti, jakou provozoval Nick zrovna teď, a klidně se mohl každou chvíli překotit.

Nick se konečně ocitl až u pronásledovaného auta. Nezastavil a v plné rychlosti do něj zezadu narazil, až jím to na sedadle škublo dopředu. Přibrzdil a hned zase sešlápl plyn, objel chevrolet z boku a vrazil mu do zadního nárazníku. Na moment polevil a chystal se k dalšímu útoku.

Před nimi se vynořila ostrá zatáčka; ani ne půl kilometru za ní se nacházel výjezd na silnici 128. Nick věděl, že má poslední šanci.

Vjel do protisměru – na vnitřní stranu ostré zatáčky – a jen se modlil, aby se proti němu nikdo nevyřítil, protože by ho srážka nepochybně zabila, a tím pádem by i Juliin život doopravdy skončil na podlaze šatny.

Zrychlil a dostal se zleva na úroveň chevroletu. Nepodíval se dovnitř, nechtěl riskovat, potřeboval se plně soustředit na řízení. Prudce smýkl volantem doprava a přirazil chevrolet ke kamenné zídce lemující pravou stranu vozovky. Řidič ztratil nad vozem kontrolu, chevrolet dostal ve více než stokilometrové rychlosti smyk, zadní kola mu vypověděla službu a roztočil se jako káča. Přeskočil obrubník, narazil do stromu a zaklínil se do něj předkem.

Nick bez přemýšlení dupl na plyn a ještě do něj zezadu narazil; v tu ránu mu zorné pole vyplnil airbag a přimáčkl ho do sedadla.

Rychle ho odstrčil stranou a nevšímal si drobných popáleninek na tváři, které od něj utržil. Vyskočil s pistolí v ruce z auta a přikrčil se k zemi. Odjistil zbraň a kradl se k chevroletu, který byl napasovaný mezi strom a zídku. Vytékal z něj benzín, zpod kapoty se hrnula pára a bylo slyšet sykot chladicí kapaliny.

Nick se mírně nadzvedl, protože chtěl nahlédnout do auta. Sice měl sto chutí řidiče zabít, přiložit mu pistoli k hlavě, vpálit mu do mozku zbývající náboje a vykonat ortel coby samozvaný soudce i porota naráz, ale nezapomínal na svůj hlavní úkol. Potřebuje toho člověka identifikovat, jestli ho má hlouběji v minulosti zarazit.

Plazil se podél strany spolujezdce kolem kamenné zídky. Vzhlédl a spatřil splasklé airbagy a tlusťocha, který ležel v bezvědomí na sedadle. Pomalu se vydrápal na kolena a zadíval se na volant a airbag na straně řidiče. Řidičovo sedadlo však zelo prázdnotou.

Vzápětí ohlušivě třeskl výstřel. Náboj se odrazil od stromu. Nick se přimáčkl k zemi a plazil se k poničenému předku vozu, ze kterého stoupala pára, takže kryla jeho manévry.

Kolem uší mu svištěly kulky, cinkaly o kamennou zídku, tříštily kůru stromu, bez ustání přilétaly jeho směrem. Přišpendlily ho na místě. Zleva měl půldruhého metru vysokou zídku, za sebou strom. Aby se z té slepé uličky dostal, musel by buď přelézt přes kapotu havarovaného vozu na volné prostranství, anebo vycouvat, kudy přišel, jenže v obou případech by nakráčel vrahovi přímo do zorného pole.

Zůstal ležet na zemi, přitiskl se celým tělem k rozryté půdě a zadíval se pod auto. Na druhé straně, u levé zadní pneumatiky, spatřil mužovy nohy v zablácených mokasínech rozkročené ve střelecké pozici. Bez zaváhání zamířil a třikrát vypálil. Zasáhl muže do holeně.

Vrah se zhroutil na zem a vykřikl bolestí. Nick vyskočil, prchl z pasti, do které ho střelba zahnala, a ukryl se za Juliiným lexusem.

Vrah po něm naslepo několikrát vystřelil; v rychlém sledu vypálil několik ran a pak Nick uslyšel výmluvné cvaknutí naprázdno – došly mu náboje. Dostal ho.

Obešel auto a uviděl, že se v blátě vedle řidičových dveří povaluje drobná kovová pistole k otvírání zámků. Vypadala jako kříženec mezi sponkovačkou a kartáčkem na zuby a Nickovi bylo rázem jasné, jak se vrah i bez klíče dostal do zamčené šatny.

Vedle ní ležel kolt Peacemaker; kouřilo se z něj, bubínek na šest nábojů měl prázdný. Protože Nick po vrahovi obratem vyrukoval, vrah mu tentokrát nestihl narafičit zbraň do kufru auta, aby na něj svalil vinu.

Při pohledu na zdobený kolt se v Nickovi vzedmul vztek. Nepříčetně ho rozzuřilo, že se mu ten chlap pokusil hodit na krk vraždu manželky, ale když se nad tím tak zamyslel, bylo mu jasné, že budoucnost už se mění, teď by už nenašli v Nickově autě žádnou zbraň, která by ho spojovala s vraždou, a brzy nebude ani žádná vražda.

Došel k vrahovi; ležel na břiše vedle havarovaného chevroletu a záda se mu zdvíhala, jak ztěžka oddechoval. Zpod baseballové čepice s logem týmu New York Mets mu vykukovaly tmavé vlasy slepené krví, levou ruku si při havárii zlomil a měl ji pokroucenou v nepřirozeném úhlu. V pravačce svíral pažbu devítimilimetrové pistole, která mu teď už nebyla k ničemu, prostřelenou levou nohu měl zbrocenou krví.

Nick si vedle něj pomalu klekl, popadl ho zezadu za límec košile a přitom zavadil prsty o řetízek. Zaťatou pěstí mu ho serval a zůstal zírat na stříbrný medailon se svatým Kryštofem, který vrah pokrytecky nosil kolem krku.

Ze všech sil se ovládal, aby toho člověka nezabil. Ulevilo se mu, že zvládl první krok k Juliině záchraně; vzklíčila v něm naděje. Navzdory vší logice uvěřil, že se mu povede Julii přivést zpátky k životu.

Zvedl vrahovi hlavu, aby se konečně podíval na člověka, který mu zabil ženu…

Ale než mu stačil pohlédnout do tváře, než ho mohl identifikovat…

Svět zčernal.

8

17:00

Nick stál doma v knihovně, lapal po dechu a kroutil jazykem, aby se zbavil železité pachuti v ústech. Byla mu zima, tentokrát ještě větší než jindy, protože byl celý propocený. Kalhoty a košili měl potrhané a zamazané od bláta, jak se plazil po zemi kolem havarovaného vozu. V žilách mu ještě pořád kolovala koňská dávka adrenalinu a ruce se mu třásly. V jedné dosud křečovitě svíral pistoli, až mu zbělely klouby. A ve druhé…

Ve druhé ruce pořád držel medailon se svatým Kryštofem. Stejně jako všechny neživé předměty, které měl u sebe ve chvíli časového posunu – zlaté hodinky, mobil, oblečení – se s ním přenesl v čase zpátky a houpal se mu v sevřené pěsti. Zvedl si ho k očím, prohlížel si jeho poškrábaný povrch. Slova vyrytá na zadní straně jako by se obracela přímo k němu: Zázraky se dějí.

Ovládla ho bezedná frustrace, když si uvědomil, jak málo mu chybělo. Doslova držel Juliina vraha v rukou, jenže kvůli chvilkovému zaváhání nic nezjistil. Nestačil se mu podívat do tváře, neví, co je zač…

Ale když se zase zadíval na stříbrný medailon, došlo mu, že aspoň něco přece jen má. A co je důležitější, zapamatoval si poznávací značku auta: Z8JP9.

Uvědomil si, v jakém je stavu, že má z té havárie umolousané oblečení a potlučenou tvář, a tak vyběhl z knihovny, proběhl obývákem a předsíní a vyrazil nahoru po schodech. Julia ho v tomhle stavu nesmí vidět.

„Nicku?“ zavolala na něj z kuchyně. „Už jsi skončil s prací?“

„Chci se v rychlosti osprchovat,“ křikl na ni a běžel dál do ložnice; hrozně ho potěšilo, že zase slyší její hlas.

„Počkej, vždyť jsme se od rána neviděli,“ snažila se ho zarazit.

Ale Nick bez odpovědi vběhl do koupelny a zabouchl za sebou dveře. Střelhbitě se svlékl a pustil vodu; byl rád, že se v nádrži stačila ohřát, než vypadl proud. Rozevřel žaluzie, aby dovnitř šlo víc světla, a vyhlédl z okna. Ačkoli se to příčilo logice, spatřil venku Juliin lexus, kterým předtím odjel a pochroumal mu předek při nárazu do modrého chevroletu. Vůz stál na příjezdové cestě a na lesklém černém nátěru nebylo ani škrábnutí.

On sám bohužel dopadl mnohem hůř, jak zjistil, když se podíval do zrcadla, aby obhlédl rozsah škod.

Nad levým obočím měl dvě drobné popáleniny od airbagu a na pravé tváři škrábanec. Když se k tomu připočetly oděrky a špína, vypadal, jako by se zrovna vrátil z boje, a stejně tak se i cítil.

Zastrčil pistoli pod štos tmavomodrých ručníků a skočil do sprchy. Když ho na obolavělé kůži zaštípala horká voda, naplno si uvědomil, jak je zřízený. Byl potlučenější než po hokejovém zápase plném bitek a osobních střetů. V těch chvílích, kdy pronásledoval Juliina vraha, kdy narážel do jeho vozu a čelil palbě, ani na okamžik nepocítil strach. Nikdy předtím se tolik nesoustředil na nějaký cíl, nikdy předtím se tak usilovně nesnažil. Poháněla ho naděje a láska k Julii a dodávala mu sílu.

Namydlil se, rychle se osprchoval a během dvou minut byl ze sprchy venku. Uvědomil si, že nemá času nazbyt, vždyť už mu zbývá jen osm hodin, aby vypátral a zastavil Juliina vraha. A jestli se mu to má povést, bude muset především zjistit, proč po ní ten člověk vůbec jde.

„Nechceš mi to vysvětlit?“ V otevřených dveřích stála Julia a ukazovala na hromádku zabláceného a zakrváceného oblečení na podlaze.

Nick si omotal kolem pasu bílý ručník.

„Panebože, co se stalo?“ zeptala se, když spatřila popáleniny a škrábanec na jeho tváři.

„To nic,“ snažil se ji odbýt Nick.

„Že nic? Já bych řekla, že tě někdo pořádně zřídil.“

„Mělas vidět, jak dopadl ten chlápek s baseballkou Mets.“

„Co se stalo?“

„Autonehoda.“

„Jaká autonehoda? Kterým autem jsi havaroval?“

Netušil, jak odpovědět, vždyť Juliino auto stálo nepoškozené na příjezdové cestě. Život se odvíjel nazpátek, všechno se vracelo k původnímu stavu – všechno, jen ne on sám. Při každém pohybu ho zabolelo.

„Někdo zapadl s autem do příkopu, tak jsem zastavil, abych mu pomohl, a přitom jsem uklouzl.“

Zadívala se mu hluboko do očí a bylo znát, že mu nevěří ani slovo.

Spěšně kolem ní přešel ke své šatní skříni. „Pověz mi, jak to, žes nebyla v tom letadle?“

„Schválně měníš téma.“

Nick odložil ručník a rychle se nasoukal do slipů a levisek. Užasl, když spatřil, že na prádelníku leží jeho peněženka. V devět večer mu ji zabavila policie, ale teď – o čtyři hodiny dřív – se povalovala na místě, kde ležela celý den až do půl šesté, kdy si ji vzal, aby se podíval na číslo kreditky. Otřepal se z toho prapodivného déjà vu, otočil se k Julii a nasadil co nejvážnější výraz. „Julie, potřebuju vědět, jak to bylo s tím letadlem.“

Julia se na něj chvíli jen mlčky dívala, ale pak se konečně podvolila, i když na hlase jí bylo znát podráždění. „Potřebovala jsem si zaletět na krátkou schůzku do Bostonu. Nasedla jsem do letadla, usadila se a dala jsem se do řeči s hrozně milou starou paní, která seděla vedle mě.“ Julia se odmlčela, protože jí došlo, co se s tou ženou stalo. Rozmrzelost v jejím hlase vystřídal smutek. „Jmenovala se Katherine a letěla za nemocným manželem. Sice to neřekla otevřeně, ale myslím, že umíral. Určitě to pro ni byly hrozně těžké chvíle, ale přitom se mě vyptávala na můj život s tak nelíčeným zaujetím a měla tak upřímné zelené oči…“

Julia zmlkla a do očí se jí vedraly slzy. Nick ji něžně pohladil po tváři a po vlasech, konejšivě ji objal a Julia se rozplakala.

„Všichni ti lidé… Všichni ti lidé v letadle působili tak bezstarostně.“ Julii přeskakoval hlas. „Letěli navštívit příbuzné a přátele, chystali se na dovolenou, mířili na služební cestu a doufali, že se z ní brzo vrátí, protože to slíbili dětem. Ani v nejmenším si nepředstavovali, že za chvíli budou…“

„Julie,“ oslovil ji Nick jemně, aby ji vrátil zpátky do reality, „proč jsi z toho letadla vystoupila?“

„Kvůli té loupeži.“ Vzhlédla k němu.

„Kvůli loupeži? Jaké loupeži?“

Julia se vyprostila z jeho objetí, zašla do koupelny a vrátila se s papírovým kapesníčkem. Otřela si jím oči, aby zaplašila smutek.

„Znáš ten velký koloniální dům na Maple Avenue? Říká se mu Washington House a patří člověku jménem Shamus Hennicot. Jeho rodina ho vlastní už tři generace a jemu samotnému je nejmíň devadesát, takže si umíš představit, jak je ta stavba stará. Je to takové to typické novoanglické sídlo – fasáda pobitá bílými prkny, černé okenice, šindelová střecha…“

„Vím, o kterém domě mluvíš, Julie,“ skočil jí do řeči Nick, aby ji popohnal.

„Není to ale žádná ruina, Hennicot nechal vnitřek přebudovat a vyztužit betonem a ocelí. Nejenže tam bydlí, ale taky odtamtud úřaduje a v suterénu má sklad a výstavní prostory.“

„Co tam skladuje a vystavuje?“

„Hennicotové jsou klienty právní kanceláře Aitkens, Lerner & Isles už od roku osmnáct set osmdesát šest. Shamusův dědeček Ian Hennicot pocházel z Irska, byl tam bohatým vlastníkem půdy a pálil whisky. Taky si potrpěl na starožitnosti, hlavně na vojenské. Shromáždil sbírku neobvyklých zbraní z celého světa. Dýky ze Srí Lanky zdobené drahými kameny, turecké šavle vykládané diamanty, japonské samurajské meče. Čínská kopí, meče anglických a španělských rytířů. Věnoval se tomu opravdu náruživě. Dal dohromady i sbírku pistolí a pušek všech možných typů, jsou to překrásné předměty zdobené elegantními rytinami, ale všechny slouží jednomu jedinému účelu – zabíjení.

Ianův syn Stephan Francis byl taky sběratel, ale poněkud konvenčnějšího ražení, zaměřil se na umění, sochy a šperky. A jeho syn Shamus přistupuje ke sběratelství velkoryseji – půjčuje exponáty z rodinných sbírek různým muzeím po celém světě, ale zásadně je odmítá prodat.

Nevím, jestli si to pamatuješ, ale když mě před několika lety pověřili, abych si jako advokátka vzala na starost Hennicotovy obchodní záležitosti, zároveň jsem se stala kontakní osobou pro případ nouze – takže dostanu signál, kdykoli někdo prolomí bezpečnostní opatření v domě na Maple Avenue.“

„A ten signál ti zapípal, zrovna když jsi čekala na odlet?“ zeptal se Nick, který v tom ještě pořád tápal.

„Tak něco,“ usmála se Julia. „Není to jenom zapípání – přišla mi textová zpráva.“

„Co ukradli?“

„Sametový váček s víc než dvěma stovkami diamantů, čtyři zlaté meče a dva stříbrné rapíry, tři šavle, pět dýk s drahokamy, tři střelné zbraně vykládané zlatem a stříbrné kulky, které k nim patřily. Dohromady věci za bratru pětadvacet miliónů.“

Nick bedlivě naslouchal každému jejímu slovu, protože neměl ani nejmenší pochybnost, že její vražda nějak souvisí s tím, co mu tady teď vykládá. „Cos udělala, když jsi vystoupila z letadla?“

„Zamířila jsem přímo tam. V tu chvíli jsem ještě netušila, jestli opravdu došlo k loupeži, klidně to mohl být planý poplach.“

„A co policie?“

„Hennicotovi policii moc nedůvěřují. A tak vždycky nejdřív kontaktují nás; kdykoli se někdo pokusí neoprávněně vniknout do suterénu domu, dostaneme automaticky generovaný e-mail a textovou zprávu. Policii zavoláme, jen pokud je to nutné. Hennicotovi zastávají názor, že policisté jsou jen o chlup lepší než zločinci, a že by nebylo divu, kdyby si sami napakovali kapsy, zatímco povedou vyšetřování a budou okatě ukazovat prstem na zloděje.“

„To je kapku cynický pohled, nezdá se ti?“ poznamenal Nick.

„Sami se prohlašují za excentriky.“

„Jsou to takoví ti podivíni z vyšších vrstev?“

„Kdybys Hennicota znal, tak bys takhle nemluvil. Je to snad nejmilejší a nejrozumnější člověk, jakého jsem kdy potkala. Hned jak mě k němu přidělili, poslal mi hrozně srdečný vzkaz. Nejmíň desetkrát mě vzal na oběd. Srší z něj charisma a životní moudrost. Dává mi skvělé rady ohledně kariéry, pracovních záležitostí, života…“

„Mám začít žárlit?“ zažertoval Nick.

„No, má víc než čtyři miliardy. A na devadesátníka je pořádný fešák. Ale poslední dobou mu není moc dobře, už přes měsíc se zdržuje ve svém letním domě v Nové Anglii. Šušká se, že anonymně rozdává peníze všemožným charitativním organizacím. Kdykoli nějaká dostane štědrý dar, který se nepovede vystopovat, vynoří se spekulace, že je za tím Shamus, že takhle rozdává svůj majetek.“

„A je to on?“

„Kdybych to věděla, tak by bylo po anonymitě,“ usmála se Julia.

„Ví už, že ho vykradli?“

„Zavolala jsem mu, hned jak jsem zjistila, co se stalo. Zvedla to jeho asistentka a slíbila, že mu to vyřídí, i když prý mají plné ruce práce s jinými záležitostmi.“

Nick se na okamžik zamyslel a pak v něm vyvřel vztek. „Tys šla dovnitř do toho baráku? Jak jsi mohla vědět, že tam ti zloději ještě pořád nejsou?“

„No…“ Bylo na ní znát, že se jí do odpovědi nechce.

„Tohle přece k práci advokáta nepatří, nikdy jsi mi o tom neřekla.“

„Hennicot nám nádavkem k tomu, co si naúčtujeme, platí měsíčně paušál pětadvacet tisíc dolarů. Ani ve snu by mě nenapadlo, že k něčemu takovému může dojít. A jak vidíš, nic se mi nestalo.“

„Ne, ale…“ Nedokončil větu, protože nevěděl, co říct.

„Heleď, nic mi není. A mimochodem, už dávno jsi viděl ten praštěný osmiboký klíč, co nosím v kabelce, i tu magnetickou kartu. Říkala jsem ti, k čemu jsou.“

„Tvrdilas, že jsou od domu klienta. Neuráčila ses mi zmínit, že si hraješ na ostrahu.“

„Důvěrná informace,“ opáčila Julia.

Nick se nenechal odbýt. „Jestli se pomocí toho klíče a karty dá dostat k hromadám cenností, jak to, že je u sebe nosíš tak ležérně?“

„Ten klíč je speciální. Je na něm osm písmen a každému datu odpovídá jedno – kupříkladu dneska je den D. Když neznáš algoritmus, ve kterém se písmena střídají, máš šanci jen jedna ku osmi, že se trefíš. A k tomu ještě musíš tu magnetickou kartu třikrát projet čtečkou a zadat číslo svého sociálního pojištění… Klíč sám o sobě je v podstatě k ničemu.“

„Julie, říkalas mi, že je to náhradní klíč k něčímu bytu. Ne ke skladišti plnému zbraní.“

„Nejsou to běžné zbraně, tyhle se k zabíjení lidí nepoužívají.“

Nick se jí to nepokoušel vyvracet. „Když jsou tam tak skvělá bezpečnostní opatření, jak se zloději dostali dovnitř?“

„To nevím, ale rozhodně si počínali chytře, museli mít nějaké vnitřní informace. Vyznali se v bezpečnostním systému a vyřadili z provozu hlavní server, ale na jedno zapomněli – že jsme si najali ještě jinou firmu, aby zřídila vzdálená záložní opatření.“

„Cože?“

„Nikdy se nesvěřuj do rukou jedné bezpečnostní firmy, protože tím se vydáš na milost a nemilost jen jí. Je lepší krýt si záda. A tak je server v Hennicotově domě vzdáleně napojen na počítač u mě v kanceláři. Když dojde k vloupání, pošle mi na počítač všechny soubory, abychom měli zálohu.“

„Takže všechno včetně záběrů z bezpečnostních kamer se teď nachází na počítači u tebe v práci?“

„Jo. A taky tady.“ Julia mu ukázala kapesní počítač. Ta mašinka, kterou u sebe v jednom kuse nosila, měla slušnou paměťovou kapacitu a očividně se tam vešlo mnohem víc než jen adresář, kalendář a e-maily.

„Cože?“

„Když v kanceláři vypadne proud, naběhnou záložní baterie a počítače automaticky uloží data a bezpečně pozavírají programy, abychom nepřišli o žádnou rozdělanou práci. A právě to se stalo. Když spadlo to letadlo a vyhodilo proud.“

„A…?“

„Zároveň se mi taky všechny důležité soubory odešlou do kapesního počítače, aby mě nic nebrzdilo v řešení klíčových záležitostí. Mám tady všechny soubory, které mi přišly během dvou hodin před výpadkem proudu – včetně těch z bezpečnostního systému.“

„Můžu se na ně podívat?“

„Proč?“ nechápala Julia. „Policie se do toho pustí, jakmile se vypořádá s tou leteckou katastrofou.“

„Jen se na ně chci mrknout.“

„I kdybych ti je nakrásně chtěla ukázat, potřebovali bychom počítač, a jsme bez proudu – ledaže by ti ještě fungovala baterie v notebooku.“

Nick zavrtěl hlavou.

„Na kapesním počítači se ty soubory otevřít nedají. Jsou to nahrávky z kamer a zabezpečená data.“

„Pořád se mi nechce věřit, že ses vystavila takovému nebezpečí.“ Nick se ani nesnažil skrývat hněv.

„Když se nad tím zamyslíš,“ opáčila Julia, „tak ta loupež mi zachránila život.“

Nick musel uznat, že má pravdu, jenže to byla jen dočasná záchrana, posléze ji naopak o život připravila. Neodbytně se mu vtíralo pomyšlení, že ať udělá cokoli, osud ho o Julii stejně nakonec připraví.

Oblékl si světlemodrou košili a pozapínal knoflíčky. Vzal Julii za ruku. „Musím ti něco říct. Poslouchej mě prosím a neskákej mi do řeči.“

„Děsíš mě,“ řekla Julia.

„To nechci.“

„Tak se přestaň tvářit tak dramaticky,“ usmála se, ale oči měla vážné.

Nick se nadechl. „Nikde tu nejsou žádní policajti, všichni zasahují u té havárie.“

„Já vím…“

Nick ji zarazil zvednutou rukou, než stačila říct cokoli dalšího.

„Pachatel té loupeže se za sebou pokouší zamést všechny stopy.“ Odmlčel se.

Julia se mu zadívala do ustaraných očí, pak sjela pohledem ke kapesnímu počítači ve své ruce a bylo na ní znát, že se jí v hlavě točí kolečka, až jí konečně svitlo.

Z místa havárie o tři kilometry dál se valila oblaka bílého dýmu; celodenní bitva neměla žádné vítěze, jen nesčetné oběti. A zatímco boj s ohněm se pomalu chýlil ke konci, vnitřní boje budou lidé svádět ještě celé dny, týdny a roky. Jizvy v zemi se zhojí, příroda brzy zahalí sežehlou půdu pokrývkou zeleně, ale město už nikdy nebude jako dřív.

Jak tak Nick projížděl ve svém audi Byram Hills, zalétl pohledem k Valhalle, jejich oblíbené restauraci, a říkal si, jak moc se to tu během posledních let změnilo.

Byram Hills bývalo typické ospalé maloměsto: uježděné cesty, sotva pár pouličních lamp, policejní stanice se třemi celami pro zadržené, stánek s ovocem a zeleninou, který o víkendech prodával čerstvé koblihy a jablečné víno. Domy byly bez ohledu na příjem obyvatel skromné, nikdo neposuzoval sousedy podle jejich finanční situace. Děti hasičů a vrátných se běžně bavily s dětmi manažerů a realitních magnátů, hrály si spolu, praly se a nikomu ani nepřišlo na mysl slovo žaloba. Trenéři školních týmů se nestřídali jako počasí a rodiče si nedělali iluze, že z jejich potomka vyroste příští Michael Jordan. Manželství trvala déle, partneři se společně snažili svazek udržet navzdory těžkostem, kterými procházel. Ale stejně jako ve většině Ameriky charakter města postupem času zdegeneroval, lidé začali klást mnohem větší důraz na vnější dojem, na to, jak je vnímají druzí a jakou mají společenskou prestiž.

Tragédie ale zasáhne všechny bez rozdílu, pomyslel si Nick posmutněle. Neohlíží se na adresy, nerozlišuje, kdo má zaplacené členství v prestižním společenském klubu a kdo bydlí v mrňavé garsonce se studenou vodou. Udeří naprosto bez předsudků, připomene nám, jak je lidský život křehký a na čem doopravdy záleží, když se odhlédne od vnější slupky. V srdci každého bez rozdílu dřímá smutek a žal, bolest a utrpení, a i když o sobě třeba dlouho nedávají vědět, při setkání se smrtí okamžitě vyvřou na povrch.

Když dojde k takové tragédii, jakou je pád letadla, při kterém naráz zahyne dvě stě dvanáct lidí – v podstatě vašich sousedů –, život jako by se rázem přeprogramoval a vrátily se do něj správné priority.

Po havárii se téměř obratem zavřely obchody a další provozovny. Rodiny se stáhly do svých domovů. Dveře kostelů a synagog se otevřely dokořán, aby se kdokoli mohl přijít pomodlit. Na pláň kus za městem, kde skončil život mnoha přátel i docela cizích lidí, se začaly sjíždět autobusy plné dobrovolníků.

Julia seděla na sedadle vedle Nicka, upírala pohled na kouř na obzoru a nedovedla setřást pomyšlení na smrt a na to, jak těsně jí dnes unikla.

„Víš jistě, že počítač u tebe v kanceláři bude fungovat?“ zeptal se Nick.

„Proč chceš ty soubory vidět? Měli bychom ten kapesní počítač prostě předat policii. Do tohohle nám nic není – a zvlášť tobě, Nicku.“

„Když se to týká tebe, Julie, tak je.“

„Nikdo po mně nejde, nemluv nesmysly.“

„Věř mi, že to nejsou nesmysly.“

„Něco přede mnou tajíš.“ Julia byla čím dál podrážděnější.

Nick nereagoval.

„Co přede mnou tajíš?“ Dusila ho jako vyslýchaného u soudu.

Nickovi pomalu docházela trpělivost. „Odpověz mi na otázku.“

„Nemáme generátor,“ odsekla. „Ale počítače mají záložní baterie, které vydrží půl hodiny.“

„A budeme si moct prohlédnout ty soubory?“

Julia přikývla a zadívala se na scenérii ubíhající za okénkem vozu ujíždějícího po Main Street.

Městečko bylo zlověstně liduprázdné, obchody měly zavřeno, benzínové pumpy nefungovaly, jako by se celé Byram Hills proměnilo v město duchů. Na chodnících nebylo nikde ani živáčka, v ulicích neparkovala auta. Ve výlohách se kvůli výpadku proudu nesvítilo, vystavené zboží tonulo v šeru. Pizzerie, kadeřnictví, dokonce i banky a pošta byly snad poprvé ve své historii touhle denní dobou zavřené.

Národní garda, která obvykle vyjížděla ke katastrofám, kapacitně nestačila, a tak byli potřeba dobrovolníci. Vůbec nesešlo na tom, jestli přišla pomoci babička, anebo osmnáctiletý student. Každému hned přidělili práci – poslali ho řídit dopravu, vyplňovat papíry, anebo pokud měl dostatečně pevné nervy, probírat se troskami.

Julia uhranutě sledovala oblaka dýmu stoupající nad kopce za městem. Nick netušil, co se jí honí hlavou, když hledí na tu pohřební hranici, z jejíchž spárů jen šťastným řízením osudu unikla.

On sám si ovšem zakusil jinou hrůzu. Viděl, jak Julii zavraždili, truchlil nad ní a nehodlal dopustit, aby k tomu došlo znovu. Musí najít toho člověka, který stiskl spoušť, a zarazit ho. Cítil, jak ho do zad tlačí sig sauer, a uvědomoval si, že ho nejspíš bude muset použít. Ať už budou mít jeho činy jakýkoli dopad, zachrání Julii, i kdyby přitom sám měl přijít o život.

Manželce se o zbrani nezmínil a dával si pozor, aby vybouleninu na jeho zádech nezahlédla. Střelné zbraně z duše nenáviděla – Nickovi neuniklo, jaká je to ironie osudu. Jen málokdy vyndával pistoli ze sejfu a nikdy ji u sebe nenosil, takže byl nesvůj z toho, jak ho teď škrábe pod sportovním sakem, které si přes sebe narychlo přehodil.

Právní kancelář Aitkens, Lerner & Isles se zabývala finančním a daňovým právem a patřila ke špičkám ve svém oboru nejen v New Yorku, ale i v celé zemi. Mohla si vybrat sídlo, kdekoli se jí zamanulo, ale pochopitelně sáhla po tom, které mělo přímý vztah k jejím třem hlavním společníkům.

Firma sídlila v komplexu tří budov na North Castle Hill; přes týden městečko Byram Hills nabobtnalo třemi stovkami jejích zaměstnanců, ale teď kanceláře zely prázdnotou. Na čtyřech parkovištích nestálo jediné auto a Nick pohodlně zajel až na příjezdovou cestu k hlavní budově.

Rozběhli se s Julií nahoru po požárním schodišti a brali schody po dvou. Druhé patro tonulo v příšeří, protože baterie v nouzových světlech se už dávno vybily. Doběhli do Juliiny kanceláře až úplně vzadu. Byla to typická kancelář právničky na střední úrovni firemní hierarchie – ohromný psací stůl a kout, kde se dalo posedět na pohovce a v křeslech. Ale v tuhle chvíli by nikdo nepoznal, jak úzkostlivý pořádek tu Julia obvykle udržuje – stůl byl převrácený, počítač zmizel, ze zdí někdo vyrval kabely a na zemi se válel rozbitý monitor.

„Panebože… Jestli najdu toho parchanta, co tohle udělal…“ Juliin vztek se blížil bodu varu.

Nick se na její bouřlivou náladu neohlížel. „Kde je ten server?“

„Tys věděl, že to tu bude takhle vypadat, co?“ zeptala se se směsicí podrážděnosti a zmatku.

„Kde je ten server?“

„Na konci chodby.“ Julia tam zamířila. „Všecko to souvisí s tou loupeží, že jo? Co se to tu sakra děje?“

Došli k nenápadným dveřím mezi kuchyňkou a další kanceláří.

Julia naťukala na klávesnici u zárubně kód, otevřela si a vzápětí spatřili to, čeho se báli. Ze všech serverů někdo vyrval harddisky, ze skříní visely jen dráty jako mrtví hadi uprostřed zimy.

„Co pravidelné zálohy?“ zeptal se Nick.

„Všechny počítače a servery vytvářejí zálohy jenom jednou denně, ve dvě ráno.“

Rozhlíželi se po počítačové místnosti, která teď byla dočista k ničemu; někdo tu napáchal škodu za statisíce dolarů, jen aby zakryl stopy k loupeži, která se odehrála ráno ve velkém bílém domě na Maple Avenue patřícím Shamusovi Hennicotovi.

„Tak co, už mi věříš?“ Nick kývl hlavou ke kapesnímu počítači v Juliině ruce. „Tohle teď obsahuje jediné důkazy proti tomu člověku, který okradl tvého klienta.“

„Musíme to donést na policii…“

„Na policii teď nikdo není.“

„Tak to odneseme na místo té havárie a předáme to někomu tam.“

Nick věděl, že by ho to leda zdrželo od pátrání po Juliině vrahovi. Aby vraha našel, potřebuje vidět tvář na záběrech z bezpečnostních kamer, které se nahrály do kapesního počítače.

„Jak jsi věděl, že právě k tomuhle dojde, Nicku?“

Nick jí vzal kapesní počítač z ruky.

„Odpověz mi, sakra! Co se to tady děje?“

Nick vylovil z kapsy hodinky a podíval se na ně – 17:40.

„Musíš mi věřit. Vysvětlím ti to později, teď nemáme čas.“ Vrátil se na chodbu. „Říkalas, že všechny počítače mají záložní baterie.“

Julia ukázala na předměty pod stoly asistentů ve společné místnosti; byly o trochu větší než dózy na chléb.

„Jak dlouho vydrží?“

„Plus minus půl hodiny.“

Nick došel ke stolu Juliiny asistentky. „Myslíš, že ji Jo vypotřebovala?“

„Odešla odtud hned po té havárii, poslala jsem ji domů.“

Nick usedl za stůl Jo Whelanové. Dělala Julii asistentku už tři roky, a jestli Julia byla pořádkumilovná, tak Jo byla přímo nepřekonatelná puntičkářka: tužky i sponky na papír měla v krabičkách úhledně rovnoběžně srovnané, na stole se neválel jediný neuklizený papír ani zrnko prachu. Nick zapnul její počítač a monitor zalil potemnělou kancelář přízračnou září. Naskočilo na něm políčko pro zadání hesla a Nick se otočil k Julii.

Naklonila se přes něj, naťukala heslo a počítač ožil. Záložní baterie začala pípat, upozorňovala, že má jen velmi omezenou výdrž.

„Pusť se do toho,“ vybídl Nick Julii a předal jí kapesní počítač.

Julia ho zapnula a bezdrátově se připojila k asistentčině počítači. Označila potřebné soubory a stiskla tlačítko Kopírovat.

Asistentčin počítač zahučel a otevřel se v něm program pro přehrávání videí. Na dolním okraji obrazovky naskočila jména šesti souborů.

Julia klikla na první. Na obrazovce naskočila podrobně vyplněná excelová tabulka.

„Tohle nás nezajímá,“ prohlásila Julia.

„Co je to?“

„Inventář Hennicotovy sbírky.“ Julia ukázala na obrazovku. „Exponáty se dají seřadit podle stáří, druhu starožitnosti anebo typu zbraně, ceny nebo roku, ve kterém rodina předmět získala.“

Julia klikla myší a přeskupila řádky. „A teď taky poslouží ke zjištění, co se ztratilo.“

„Potřebujeme se podívat na to video,“ popoháněl ji Nick.

Julia soubor beze slova zavřela a otevřela další.

Na obrazovce se začaly střídat záběry z různých bezpečnostních kamer; v pravém dolním rohu se zobrazoval čas, kdy byly pořízeny. Pohled na parkoviště, na průčelí domu, na pracovnu zařízenou ve staroanglickém stylu, na vitríny, ve kterých si hověly elegantní meče a nože, na sejf, jehož velikost se dala jen stěží odhadnout, protože ji nebylo s čím srovnat, na objemné bedny, na dveře, chodby, schodiště a konferenční místnosti.

Julia klikla kurzorem na tlačítko rychlého přetáčení a statické obrázky se začaly převíjet zběsilou rychlostí, až monotónnost konečně něco narušilo. Záběry parkoviště a průčelí domu zničehonic vystřídalo jen bílé zrnění.

Nick hmátl po myši a zase nahrávku zpomalil.

Na monitoru dál přeskakovaly obrázky z interiéru domu a vtom se na jednom pootevřely masivní ocelové dveře a místnost prořízl pruh světla.

„Co má tohle znamenat?“ vykřikla zničehonic Julia a ukázala na pistoli, která Nickovi vykukovala zpod saka. Tvářila se, jako by ho načapala, jak mu ze zadní kapsy vyčuhují spodní kalhotky jiné ženy.

„Prosím tě, sleduj obrazovku,“ řekl Nick a dál upíral pohled na pootevřené dveře.

„Víš přece, že tu věc nenávidím,“ rozhořčila se Julia. „Tvrdils mi, že si ji budeš brát jenom na střelnici.“

„Julie, prosím tě, dívej se na monitor.“

„Nesnáším střelné zbraně, dobře to víš.“ Vztek, který Julia chovala vůči zlodějům, kteří jí zdemolovali kancelář, se rázem obrátil proti Nickovi. „A kolikrát ses ty sám dušoval, že je nesnášíš taky?“

Nick ani na okamžik neodtrhl pohled od monitoru; nechtěl jí vysvětlovat, že už tu zbraň použil, aby si zachránil život.

Na obrazovce se objevil muž, bylo mu dobře vidět do obličeje. Nick ho nikdy předtím nespatřil, ale aspoň teď měl na koho zaměřit svůj hněv. Muž vypadal, že je mu něco přes padesát, měl tmavé vlasy, které už mu pomalu ustupovaly. Oči skrýval za slunečními brýlemi, ale vychrtlou tvář s výraznými lícními kostmi a hustým obočím nic neclonilo.

„Slib mi, že až bude po všem, tak se té pistole zbavíš. Měls to udělat už dávno,“ naléhala Julia a zabodávala do něj pohled.

„Kdo to sakra je?“ Nick ukázal na monitor. Julia konečně stočila pohled k obrazovce, jenže to už výjev vystřídalo bílé zrnění a vzápětí zbělely i záběry ze všech ostatních místností. Zdálo se, že zkolaboval celý bezpečnostní systém.

„Co to…“

„Vidělas ho? Starší chlap, se slunečními brýlemi.“

„Ne, neviděla jsem ho.“ Juliin hněv se vzedmul do nových výšin. „Přetoč to zpátky. A jestli…“

Ale nedořekla, protože v tu chvíli třeskly výstřely a přepážka oddělující asistentčin stůl se rozletěla na kusy.

Nick strhl Julii na zem, aby ji uchránil před sprškou kulek, zvedl ruku a popadl ze stolu kapesní počítač. Monitor se záběry monotónního bílého zrnění se rozprskl v gejzíru jisker.

Nick vyškubl zpoza opasku pistoli a třikrát vypálil směrem, odkud přilétly výstřely od neviditelného protivníka. Vzal Julii za ruku a mlčky se spolu proplétali bludištěm kójí, běželi v předklonu, aby na ně střelec neviděl. Nick před sebe mířil pistolí, aby se nenechal zaskočit, kdyby se před ním najednou někdo objevil.

Rozrazil dveře vedoucí na požární schodiště, nahlédl dovnitř, pak tam postrčil Julii a ohlédl se zpátky do kanceláře. Odpovědí na zvědavost mu byla další střelba. Nick chtěl střelce dopadnout a zlikvidovat, jenže nejdřív odtud potřeboval dostat Julii, aby ji ochránil.

Popadl ji za ruku a rozběhli se spolu po schodech. Dole opatrně pootevřel dveře a vykoukl do vstupní haly obložené mramorem. Bleskurychle halou proběhli a vyhlédli vstupními dveřmi ven. Nikde ani živáčka, a tak vyletěli z budovy a zamířili k audi zaparkovanému hned před ní.

Nick nastartoval a šlápl na plyn, až se kola protočila a oba je to přimáčklo do sedadel. Prudce otočil vůz do protisměru, až pneumatiky zakvílely, a ozlomkrk se rozjel pryč.

Když najížděl na hlavní silnici, zahlédl koutkem oka modrý Chevrolet Impala zaparkovaný vzadu za budovou.

„Tak co, nejsi teď ráda, že jsem se té pistole nezbavil?“ zeptal se a pokoušel se ovládnout vztek nad celou tou nešťastnou situací.

Julia mlčela, z očí ji čišel strach a roztřesenýma rukama marně zápolila se sponkou bezpečnostního pásu.

Nick jel s audi rychleji, než kdykoli předtím, vytáhl to až na stoosmdesátku. Řítil se po silnici číslo 22 úplně sám, nemíjel žádné další vozy. Silnice zela prázdnotou stejně jako celé město; působilo to dojmem, jako by patřila jen jim, jako by tu byli jediní přeživší. Zvedl oči ke zpětnému zrcátku, ale neviděl v něm nic než liduprázdnou silnici – nikdo je nepronásledoval, ani auta, ani svištící kulky.

Konečně trochu uvolnil nohu na plynu.

„To snad není pravda,“ vydechla Julia a pravou rukou křečovitě svírala držátko nade dveřmi. „A jak jsi vůbec věděl, že si máš vzít pistoli?“

Nick smykem zahnul na silnici číslo 128, ignoroval zbytečnou červenou na semaforu a dál uháněl městem.

„Poslouchej mě, a pozorně.“ Mluvil, co nejnaléhavěji to šlo. „Jakmile dorazíme domů, nasedneš do auta. Chci, abys odtud odjela co nejdál. Nejezdi k příbuzným, k přátelům, k žádným známým. Ubytuj se v hotelu a zaplať v hotovosti.“

„Nech toho!“ zařvala Julia. „Co se to tu děje?“

„Ten, kdo se vloupal do toho domu a ukradl ty diamanty a zbraně, se za sebou snaží zlikvidovat stopy.“ Nick se odmlčel a podíval se na ni. „Včetně všech svědků.“

Dojel po Wago Avenue na Elizabeth Place a pak po Sunrise Drive a Townsend Court až na jejich příjezdovou cestu a zaparkoval v garáži.

„Máš u sebe peněženku? A mobil?“

„Jo,“ přitakala Julia.

„Tak běž.“ Nick vystoupil z auta. Julia taky vyskočila a doběhla k němu.

„Co chceš dělat?“ zadívala se na něj. „Nikam bez tebe nepojedu.“

Nick na ni hleděl, vpíjel se do ní pohledem, vtiskával si její tvář do paměti, jako by se na ni díval úplně novýma očima. „Jestli jsi schopná aspoň projednou mě poslechnout, tak to prosím tě udělej teď.“

Dovedl ji k jejímu lexusu a otevřel dvířka na straně řidiče.

„Prosím tě, neopouštěj mě,“ hlesla Julia; její tvrdá skořápka byla tatam.

Nick vytáhl hodinky, rychle zkontroloval, kolik je hodin, a hned je zase schoval do kapsy.

„Slibuju ti, že za tebou přijedu.“ Přitiskl si ji k sobě. V tom objetí se mísily větší emoce, než by se daly vložit do sebeprocítěnějšího polibku. Strach a úzkost se na okamžik vytratily; vzájemně čerpali jeden z druhého sílu a roznítili v sobě jiskřičku naděje, že všechno dobře dopadne.

Ještě před chvílí na sebe mluvili rozzlobeně a neurvale, ale věděli, že to je jen důsledek stresu a toho, jaký mají jeden o druhého strach.

„Miluju tě, Julie.“ Nick ji nasměroval na sedadlo řidiče. „Máš minutu na to, abys odtud zmizela.“

Otočil se a zamířil do domu.

„Kam jdeš?“ zavolala za ním staženým okénkem.

Nick se ohlédl, ale hned zase pokračoval přes garáž dál. „Mám nápad, jak tuhle šílenost zarazit.“ Netroufl si jí otevřeně říct, že se chystá odpravit toho hajzla, co ji zabil.

Sáhl po klice, otevřel dveře šatny…

… A ocitl se ve své knihovně. Rychle setřásl nepříjemný chlad; jeho tělo už si na časové přeskoky začínalo zvykat. Ani se nepotřeboval dívat na hodinky, aby mu bylo jasné, co se stalo. Sáhl si za záda a ujistil se, že mu zůstala pistole.

Vyšel z knihovny a prošel chodbou do kuchyně.

„Mám ti udělat něco k jídlu?“ zeptala se Julia a nakoukla do potemnělé ledničky. Usmívala se a vůbec netušila, k čemu se schyluje.

„Za chvilku za tebou přijdu,“ řekl Nick. Překvapilo ho, že už se vrátila z práce domů.

„Nezapomeň na tu večeři.“

Přestože se mu na večeři s Mullerovými ani trochu nechtělo, přestože se kvůli tomu ráno tak rozčilil, teď by klidně chodil s těmi protivy večeřet dnes a denně celý měsíc, jen kdyby se mu povedlo nějak přestát tenhle šílený den a mít jistotu, že Julia bude sedět po jeho boku.

Všechno se točí kolem té loupeže, ke které ráno došlo. Právě tam se ukrývají všechny odpovědi, právě tam musí hledat Juliina vraha, aby ho zarazil.

Nehlučně prošel šatnou a sáhl do Juliiny kabelky pověšené na háčku. Vyndal z ní kapesní počítač a dál šátral uvnitř, až našel magnetickou kartu a kroužek s klíči. Strčil si to všechno do kapsy a vyšel do garáže.

7

16:03

Bílé koloniální stavení na Maple Avenue bylo jen jedním z domů patřících Shamusi Hennicotovi, který posledních třicet let trávil s rodinou každé léto v letním sídle v Martha’s Vineyard. Dům na Maple Avenue tak vždycky v červenci a srpnu osiřel, jen do něj občas zašla Julia Quinnová, když ji Hennicot požádal, aby pro něj vyřídila nějakou záležitost týkající se jeho sbírek či příspěvků na charitu.

Domu se neoficiálně přezdívalo Washington House, ale byl postaven až na začátku dvacátého století, takže George Washington v něm mohl přenocovat jen stěží. Ačkoli byl místními považován za historickou památku z dob, kdy bylo městečko ještě v plenkách, ve skutečnosti se z jeho původní podoby dochovaly jen dvě obvodové zdi.

Když byl Washington House v roce 1901 vybudován, stal se se svou rozlohou zhruba devíti set metrů čtverečních největším domem v celém okrese. Ale dominanta Byram Hills postupem času stejně jako celé město utonula v záplavě developerských projektů. Na rozdíl od mnoha sousedních domů, které byly v rámci „pokroku“ strženy, aby uvolnily místo novým, se Washington House dokázal měnícím se časům přizpůsobit. Když se rozmohly osobní vozy, přibyla k němu garáž. Stal se prvním domem ve městě s tekoucí teplou i studenou vodou. V šedesátých letech se dočkal klimatizace, izolace a nových, dvouvrstvých oken. Zároveň se neustále proměňoval interiér, přidávaly a bouraly se příčky, dům se rozrůstal o nové pokoje, jiné místnosti se naopak různě spojovaly. Kuchyně držely krok s vývojem; už ve třicátých letech se v nich objevily myčky a momentálně se chlubily nejmodernějšími lednicemi a sporáky.

Nechybělo vysokorychlostní internetové připojení, satelitní televize, úsporné vytápění a pokoje věnované moderní zábavě, ačkoli starý Shamus Hennicot s rodinou takové vymoženosti moc nevyužíval.

Ale zásadní úpravou, o které nevěděl stavební úřad ani správci inženýrských sítí, byla důmyslná přestavba suterénu, který si rodina láskyplně překřtila na Danteho kryptu.

Zdi byly z železobetonu, podlaha a strop z půldruhacentimetrové oceli a to všechno zakrývalo tmavé obložení z ořechového dřeva, parkety a zdobné stropní kazety. Ohromné elegantní prostory působily dojmem vlídného staroanglického sídla, ale ve skutečnosti představovaly téměř nedobytnou pevnost.

Na bezpečnostní opatření, která suterén chránila, dohlížel Shamus Hennicot osobně. Ačkoli měl pověst nejštědřejšího a nejvelkomyslnějšího z rodiny vyhlášených skrblíků, ačkoli často věnoval anonymní dary dobročinným organizacím a zapůjčoval předměty z uměleckých sbírek svých předků, zastával přesvědčení, že jisté věci představují pro člověka příliš velké pokušení a je potřeba ukrýt je před světem – a to z důvodů, které znal jen on sám.

Nick zaparkoval audi za domem, sebral ze zadního sedadla baterku a pomocí Juliiných klíčů si otevřel masivní dveře únikového východu. Jakmile se ocitl v malé předsíňce, použil všemocnou magnetickou kartu, aby se dostal za magneticky zabezpečené vnitřní dveře. V domě se nesvítilo, baterie pohánějící nouzové osvětlení se už dávno vybily, jen bezpečnostní systém stále fungoval, protože byl napojen na speciální záložní baterie, které měly výdrž čtyřiadvacet hodin.

Nick prozkoumal přízemí; odpolední světlo bohatě stačilo, aby uvnitř bez problémů viděl. Dům měl všechny náležitosti moderního bydlení, nechyběl tu obývací pokoj, jídelna, kuchyň, společenská místnost a v samostatném křídle se nacházela knihovna, kulečníková místnost a hudební salónek.

Horního patra si Nick nevšímal a pomocí magnetické karty si odemkl těžké dveře do suterénu; pod slupkou ze světlých prken ukrývaly osm centimetrů silný ocelový plát a za nimi klesalo schodiště dolů do temnoty. Nick si rozsvítil baterku a s překvapením zjistil, že stěny pokrývá dekorativní zelená tapeta s květinovým motivem a na schodech leží vysoký koberec. Sešel po patnácti stupních a ocitl se u dalších dveří. Tyhle vypadaly úplně jinak, byly z holé oceli a neměly kliku ani panty. Vytáhl podivně tvarovaný klíč, který sebral Julii z kabelky. V předešlé časové rovině – anebo vlastně v té následující, podle toho, jak se na to člověk dívá – mu prozradila, jak ho použít.

Klíč byl osmiboký, takže se dal zasunout do dírky osmi různými způsoby, z nichž jen jeden byl ten správný. Na každé plošce se nacházelo písmeno, které odpovídalo určitým dnům během roku. Pokud by člověk dvakrát po sobě zastrčil klíč do zámku špatně, dveře by se dalších čtyřiadvacet hodin nedaly otevřít. A co bylo ještě horší, horní dveře by se automaticky zamkly, takže by se člověk ocitl polapený v pasti a musel by čekat, až ho někdo přijde vysvobodit. Suterén domu představoval skutečný sejf.

Nick naťukal na klávesnici pod čtečkou karet číslo Juliina sociálního pojištění, třikrát protáhl čtečkou magnetickou kartu a zasunul klíč do dírky písmenem D nahoru, přesně jak říkala Julia. Pootočil jím a dveře se nehlučně otevřely.

Uvítal ho pohled na vitrínu ve tvaru stolu, která trůnila uprostřed rozlehlé haly připomínající muzejní síň. Světlo baterky se odrazilo od prosklené desky, uprostřed níž kdosi vyřízl velký, dokonale symetrický kruhový otvor. Vitrína zela prázdnotou; dřív si v ní nepochybně hověly starožitné zbraně, které mu Julia popsala.

Zarazil ho obraz leknínů na nejbližší stěně. Ani v nejmenším nepochyboval, čí ruka ho namalovala. Nápadné tahy štětce a rozmazané květy na vodní hladině nezapřely impresionismus. Malba oplývala nepopsatelnou krásou a vyjímala se nad rozbitým sklem jako bílá vrána. Starožitné zbraně ukradené z vitríny měly sice závratnou cenu, ale v žádném případě nemohly konkurovat jednomu z mistrovských děl Clauda Moneta – obrazu, jehož bratříček se nedávno v aukci prodal za osmdesát miliónů dolarů.

Nick procházel suterénem a nahlížel do konferenčních místností, laboratoří, kde se restaurovala umělecká díla, a skladovacích prostor s elektronicky regulovanou vlhkostí vzduchu, které přetékaly bednami, na nichž se skvěly adresy nejuznávanějších světových muzeí – Smithsonianu, Metropolitního muzea v New Yorku, Louvru, Vatikánu. Ty bedny nejrůznějších tvarů a velikostí skrývaly bůhvíjaké poklady.

Shamusova soukromá pracovna byla zařízena elegantním nábytkem, ale postrádala ducha a osobitost – nikde žádné osobní fotografie ani suvenýry, což svědčilo o tom, že ji moc často nevyužívá.

Nick se zastavil u stolu a povšiml si na něm nepatřičně působící, asi patnácticentimetrové krychlové krabičky s červenou polokoulí na vrchu. Podobné už zaregistroval na stěně vedle Moneta a na chodbě a považoval je za součást bezpečnostního systému, ale teď mu došlo, že je sem narafičili zloději, aby vyřadili z provozu kamery.

Chtěl Shamusovi lépe porozumět, a tak si posvítil baterkou kolem, prohlížel si psací stůl a police na stěnách, které přetékaly knihami – byly tu nejrůznější encyklopedie, naučné knihy o filozofii a náboženství, Danteho Božská komedie, pojednání o světovém hladomoru a chudobě.

Otočil se a nahlížel do zásuvek příborníku; byly plné plaket, čestných uznání a medailí. Ale na rozdíl od trofejí, které Nick schraňoval doma v knihovně, představovaly tyhle odměnu za skutečné zásluhy, za skutky, jejichž význam dalece přesahuje plavecké závody a hokejové šampionáty. Shamus si ty jednoduché plakety vysloužil činy, jejichž hodnota je nevyčíslitelná. Nejvyššími uznáními ho zahrnul UNICEF, Wildlife Trust, Habitat for Humanity, Doktoři bez hranic i různé další charitativní organizace zabývající se ochranou přírody a sociálními problémy.

I když se Nick s tím člověkem nikdy nesetkal, měl pocit, že se mu otevřelo okno do Hennicotovy povahy. Ten muž se stydí za svou dobročinnost, radši schovává pocty, kterých se mu dostalo.

Nick dál přejížděl baterkou po místnosti bez oken a už chtěl odejít, když vtom mu padla do oka drobná škvíra ve zdi. Přejel rukou po léty ztmavlém hladkém ořechovém dřevu a nahmatal zřetelnou spáru mezi jednotlivými panely, která v tak dokonalé řemeslné práci neměla co dělat. Položil na stěnu dlaň, jemně zatlačil a dřevěný panel se nehlučně zhoupl dozadu. Za úzkými dvířky bez kliky se objevila malá místnůstka, sotva dva krát dva metry. Nebyla nijak zařízená, tady se nikdo nepokoušel zamaskovat holé betonové stěny. Ze stropu visela tři jednoduchá světla, která teď byla stejně jako všechna ostatní bez proudu. Na stěně byla přichycena další krabička s červenou polokoulí. A uprostřed toho stísněného prostoru stály dva předměty, prosté a bez příkras stejně jako místnůstka sama: dva staré sejfy z roku 1948, které se otvíraly pomocí kol s mosaznými rukojeťmi. Byly to masivní ocelové skříně, metr dvacet na výšku, a vypadaly, že každá váží nejmíň půl tuny. A váha nebyla to jediné, co odrazovalo potenciální zloděje – oba sejfy byly připevněné k podlaze, nejspíš zapuštěné přímo do žulového podloží. Podobaly se jeden druhému jako vejce vejci, jen v jednom se lišily – dveře toho napravo zely dokořán. Vnitřek byl vyložen tmavou plstí, aby se nijak nepoškodily cennosti, které se v sejfu nacházely. Teď ovšem zel prázdnotou – někdo ho dočista vybílil, jak se říká.

Starožitné zbraně vykládané zlatem a stříbrem a zdobené drahými kameny měly nedozírnou cenu, na černém trhu by za ně zloději nepochybně utržili milióny, ale představovaly jenom vrcholek ledovce. Všem na očích tu visel obraz od Moneta v hodnotě osmdesáti miliónů, skladiště přetékala exponáty, o které měla zájem nejprestižnější muzea – a zloděj si toho nevšímal a radši sebral to, co se skrývalo v tomhle letitém sejfu.

Možná to byly diamanty, ale Nick by vsadil krk, že šlo o něco ještě cennějšího, o čem neměla tušení ani Julia. Proč by to jinak Shamus Hennicot schovával v tomhle dokonale zabezpečeném suterénním muzeu v tajné místnůstce za falešnou stěnou a nádavkem ještě v masivním ocelovém sejfu?

* * *

„Ahoj,“ pozdravil ho Marcus, když mu přišel otevřít. Měl na sobě šedý oblek s úzkým proužkem, na kalhotách nažehlené puky, košili naškrobenou a bez jediného záhybu a k tomu dokonale uvázanou a urovnanou modrou kravatu od Hermese.

„Přišels na kafe, anebo se ti zastesklo po elektřině?“ Marcusovu řeč podbarvovalo vzdálené hučení motoru. „Říkal jsem ti, že si máš pořídit generátor.“

„Potřebuju od tebe pomoc,“ řekl Nick a vešel do rozlehlé vstupní haly obkládané mramorem.

„No aspoň že to konečně uznáváš,“ ušklíbl se Marcus.

„Znáš někoho, kdo by mi mohl proklepnout něčí poznávací značku?“

„Martina Scarse z registru motorových vozidel.“ Marcus zvážněl, když viděl, že Nick není ve zrovna veselém rozpoložení. „Vždycky mi pomůže z bryndy. Moje právní oddělení je s ním zadobře. Co se stalo, napařili ti zas pokutu?“

Nick zavrtěl hlavou, ten vtípek ho ani v nejmenším nepobavil.

Marcus ho zavedl do knihovny a usadil se v jednom z masivních křesel za stolem. Nick se posadil do nachlup stejného křesla naproti němu.

Všiml si, že Marcusovi čiší z očí smutek.

„Vypadáš přepadle, není ti nic?“ zeptal se ho.

„Zrovna mi volali z kanceláře. Ani tomu nebudeš věřit. Pamatuješ se na Jasona Ceretu, toho kluka, co jsem najal před půl rokem a co si s náma v březnu zašel na zápas Rangers?“ Marcus se odmlčel a potřásl hlavou. „Byl v tom letadle.“

„To je mi líto,“ řekl Nick.

„Mladej kluk, a už měl dvě děcka. Dneska děti mají děti… Letěl do Bostonu proklepnout firmu, kterou jsme chtěli koupit. A teď je po smrti. Připadám si, jako bych to zavinil já sám.“

„To je nesmysl, moc dobře to víš. Nemohl jsi tušit, co se stane.“

„No jo, no. Měl se v Bostonu sejít s majitelem společnosti Halix Ski. Vykládal jsem mu, že na lyžích od téhle firmy jezdím od dětství, a že bych byl hrozně rád, kdyby mi patřila. Taková solidní firma by byla skvělá investice a hrozně by mě bavilo testovat jejich výrobky – a taky ty sexy hostesky, co si najímají k propagaci. Jason byl prima kluk, věřil, že mě tím svým krokem potěší a zároveň si polepší v kariéře.“ Marcus udělal odmlku. „Snad aspoň odpočívá v pokoji.“

„Upřímnou soustrast. Ale nedávej si to za vinu.“

„Kdyby se někdo někam vydal, aby ti vydělal peníze, a umřel přitom, jak by ti bylo?“ rozhořčil se Marcus, ale ten vztek směřoval jen sám na sebe.

„Tím letadlem měla letět i Julia,“ řekl Nick.

„To si děláš srandu,“ vyhrkl šokovaně Marcus a hlas mu rázem zjihl. „Jak to, že tam nenastoupila?“

„Nastoupila.“

Marcus nevěřícně valil oči.

„Ale vystoupila těsně před odletem.“ Nick pořád nepřestával žasnout nad ironií té situace. „Vykradli jednoho z jejích klientů. Musela to jet urychleně vyřídit,“ vysvětlil.

„To je k neuvěření.“

„A právě kvůli tomu jsem za tebou přišel.“ Nick se odmlčel. „Sice vystoupila z toho letadla, jenže pak ji zavraždili.“

Marcus v křesle nadskočil zděšením.

„Zabili ji titíž lidé, co mají na svědomí tu loupež.“

Marcus si přejel rukama po olysalé hlavě, v očích nepřítomný, šokovaný pohled. „Proboha, Nicku,“ soucitně se předklonil.

Nick zvednutou rukou zarazil ten příval emocí. „Věříš mi?“

„Cože?“ nechápal Marcus.

„Věříš mi?“

„To se mě potřebuješ ptát? O co sakra kráčí?“

„Když ti povím fantastickou historku, které by nikdo na světě neuvěřil a která se naprosto vymyká zdravému rozumu, budeš mi přesto věřit?“

„Jestli tu na mě zkoušíš nějaký vtip…“

„Pomůžeš mi zachránit Julii život?“

Marcus zvážněl.

Nick sáhl do kapsy a vytáhl z ní hodinky. Odklopil zlaté víčko a na stříbrném vnitřku se odrazilo světlo a rozhodilo po pokoji prasátka. Podal hodinky Marcusovi.

„Fugit inreparabile tempus,“ přečetl Marcus nahlas větu, která na nich byla vyryta. „Neúprosně plyne čas. To je citát z římského básníka Vergilia. Právě odtud pochází fráze tempus fugit.“

Nick vytáhl dopis a podal ho Marcusovi. Marcus odložil hodinky na stůl, opřel se v křesle a pustil se do čtení.

Přečetl si celý text dvakrát a teprve pak vzhlédl.

Mlčky se dívali jeden na druhého.

„Julii zabijou večer, přesně v 18:42.“ Nick měl co dělat, aby ovládl emoce. „Abych ji zachránil, musím najít toho člověka, co to udělá, a zarazit ho.“

Marcus tam seděl naprosto v šoku a byl přesvědčený, že se jeho přítel nervově zhroutil.

Nick vytáhl mobil, rozevřel ho a našel fotografii mrtvé Julie ležící na podlaze. Vyčítal si, že ten záběr pořídil, připadalo mu, že ji tím připravil o důstojnost, že jí ukradl duši; měl pocit, jako by sám stiskl spoušť vražedné zbraně. Jenže zároveň věděl, že tím Marcuse přesvědčí nejsnáz. Odvrátil zrak a ukázal mu mobil.

Marcus sklopil oči k displeji, vůbec nechápal, na co se to dívá…

A pak mu to najednou došlo. „Co to sakra…“

Nick mlčel.

Marcus si fotografii prohlédl pořádně a vzápětí ho přemohl děs a nevolnost. Dech se mu zrychlil, když viděl, co zbylo z Juliina obličeje.

„Cos to udělal?“ zařval na Nicka.

Nick mlčel, protože ho samotného nesnesitelně bolelo u srdce.

Marcus se bez přemýšlení vyřítil z pokoje, rozrazil vstupní dveře a rozběhl se přes rozlehlý trávník k Nickovu domu, co mu síly stačily.

Ale zničehonic ztuhl, zarazil se tak překotně, že málem upadl.

„To si vždycky vyrážíš zaběhat v obleku, Marcusi?“ zavolala na něj Julia; blond vlasy jí povlávaly v letním větříku.

Stála na příjezdové cestě u svého černého lexusu. Zadní dvířka vozu byla otevřená a Julia zevnitř vytahovala plátěnou tašku.

Marcus se předklonil, opřel se dlaněmi o kolena a ztěžka lapal po dechu; ani v nejmenším nechápal, co se to tu děje.

„Julie,“ vypravil ze sebe sípavě, „není ti nic?“

„Ne, vůbec nic,“ rozesmála se. Odložila tašku a došla k němu. „Co ty, děje se něco? Vypadáš, jako bys viděl ducha.“

„Nick říkal…“

„On je u tebe?“ Julia zalétla pohledem k Marcusovu domu. „Zničehonic se sebral a odběhl… Čímpak tě tam straší?“

Marcus se napřímil. Prohlížel si Julii, jako by opravdu viděl ducha. Ta fotografie na Nickově telefonu byla tak děsivá, tak reálná, že i když teď měl Julii před sebou, při vzpomínce na ten záběr mu přeběhl mráz po zádech, třebaže venku bylo přes třicet stupňů.

„Vypadáš příšerně, Marcusi,“ řekla Julia žertovně. „Mám ti donést něco na vzpamatování?“

Zavrtěl hlavou.

„Co kdybys mi objasnil, proč ses sem tak najednou přiřítil, jako by ti za patama hořelo?“

„Já…“ Marcusovi se nedostávalo slov, nedovedl popsat tu hrůzu, kterou před pár minutami viděl na displeji Nickova mobilu.

„Slyšels o tom, jak jsem o chlup unikla smrti?“

Marcus byl ještě pořád v šoku a vůbec mu nedošlo, o čem to mluví.

„Pořád na to musím myslet…, na to, kolik lidí umřelo. To je hrůza, že to letadlo spadlo.“ Do hlasu se jí vloudila lítost. „Mám hrozné štěstí, že jsem přežila. Vychutnávám si každý nádech. Už nikdy nebudu brát život jako samozřejmost. Člověka to přiměje věřit v osud, Marcusi. Dneska jsem málem umřela.“

Když se Marcus vrátil do knihovny, vypadal, jako by ho někdo praštil pěstí do břicha. Chvíli tam jen tak zůstal stát a pokoušel se vzpamatovat.

„To má být nějaký nejapný vtip?“ zeptal se a hruď se mu dmula vzteky. „Neštvi mě!“ osopil se na Nicka.

Nick usazený v koženém křesle zavrtěl hlavou. „O něčem takovém bych nežertoval.“

Marcus se zhroutil do křesla za stolem; byl emocionálně úplně vysátý. Dobré dvě minuty se jen rozhlížel po místnosti a Nick přímo viděl, jak mu to v hlavě pracuje. Pak zavřel oči a položil si hlavu na opěradlo křesla.

„Chceš toho po mně moc, Nicku, tohle je pořádná zkouška důvěry.“

„Já vím,“ řekl Nick tiše. Upíral na přítele prosebný pohled. „Promiň, že tě do toho zatahuju, ale jsi jediný, komu věřím, jediný, kdo mě nebude považovat za blázna, když mu řeknu, co se děje.“

„Viděls mě v budoucnosti?“

„Jo, od téhle chvíle za pár hodin,“ přitakal Nick. „Stál jsi při mně, bránil jsi mě, když se mi snažili hodit na krk Juliinu vraždu.“

„Panebože.“ Marcus si vší silou přitiskl ruce ke spánkům, jako by se bál, že mu exploduje hlava. „To je šílenost.“

„Já vím,“ přikývl Nick.

„Jak to funguje?“

„Neumím to vysvětlit,“ řekl Nick tiše. „A možná je to celé jenom nějaká noční můra. Ale jistojistě vím, že Julia umře, pokud včas nenajdu jejího vraha.“

„A co uděláš, až ho najdeš?“

„Je mi úplně fuk, jaký to pro mě bude mít dopad.“

„Neodpověděls mi na otázku,“ upozornil ho Marcus.

„Přesně víš, co se chystám udělat.“

„Co když jich je víc?“

Nick na něj upíral pohled. „Tak je zabiju všechny.“

Marcus došel k domácímu baru, vytáhl z něj dvě křišťálové skleničky od Tiffanyho a nalil do obou whisky Johnny Walker Blue Label. Vrátil se a podal jednu Nickovi. „Nevím jak ty, ale já se potřebuju něčím posilnit, jinak se z toho zcvoknu.“

„Díky,“ řekl Nick a uznale pozvedl skleničku směrem k Marcusovi. „Potřebuju najít toho parchanta, co zmáčknul spoušť.“

„Když odtud Julii dostaneš, když ji odvezeš z Byram Hills, nebude doma, až za ní ti vrazi přijdou.“

„To je pravda, a taky jsem ji poslal pryč – za hodinu a půl odteď –, jenže to je nezastaví. Přijdou si pro ni znovu. Unikla smrti v letadle, ale o něco později stejně přišla o život. Můžu ji zachránit před tím výstřelem, ale kdo mi zaručí, že ji nepřijdou zavraždit někdy jindy? Právě proto potřebuju toho vraha najít teď, kdy mi ještě čas hraje do karet.“

„Pořád si to neumím srovnat v hlavě,“ posteskl si Marcus.

„Já už se v tom zmítám několik hodin a taky mi z toho pořád jde hlava kolem, věř mi,“ ujistil ho Nick. „Cokoli udělám, má vliv na to, co se už stalo. Už jen tím, že jsem za tebou přišel a že jsem ti tohle všechno pověděl, měním budoucnost a vůbec netuším jak. Protože jsem ti předem řekl, co se stane, za tři hodiny odteď se mi nebudeš snažit rozmluvit, abych šel do vlastního domu a pokusil se zjistit, kdo Julii zabil, za tři a půl hodiny mě nenajdeš u jejího těla a za čtyři hodiny mě nezavedeš sem, nenabídneš mi whisky,“ Nick zvedl skleničku, „a nebudeš mě kamarádsky opečovávat.“

„Seděli jsme zrovna tady,“ pokračoval. „Zavolal jsi svému kamarádovi Mitchi Shuloffovi, tvrdils, že je nejlepší právník, kterého znáš, ale že si moc nepotrpí na dochvilnost. A taky že ti dluží tisícovku kvůli tomu, že Yankees včera vyhráli.“

Marcus na Nicka zíral, jako by mu předvedl zázrak. „Nikomu jsem se o tom nezmínil. To snad není možný.“

„Teď se ale tohle všechno mění.“

„Nicku,“ Marcus se díval na svého přítele, „některé věci se nezmění nikdy. Všechno to pro tebe udělám.“

„Neuděláš,“ prohlásil Nick.

„Ale ano…“

„Ne, neuděláš, protože tady vůbec nebudeš. Chci, abys popadl Julii a odvezl ji z Byram Hills co nejdál. A ani na moment ji nespouštěl z očí.“

„Vždyť jsi říkal, že už jsi to udělal, že odtud za hodinu a půl odjede…“

„Jo, odjela minutu před šestou, ale když ji odvezeš teď, odjede o hodinu a půl dřív a navíc nebude sama, takže bude ve větším bezpečí.“

„Víš, že pro vás dva udělám cokoli.“

„Vím,“ přikývl Nick a tím gestem řekl mnohem víc než slovy.

„Znáš mého kamaráda Bena Taylora? Zajedeme za ním. Myslím, že u někdejšího vojáka jí bude dobře.“

„Skvělý nápad.“

„Jak se dozvím, že už jí nic nehrozí?“

„Ozvu se vám.“

„A co když se neozveš?“

„V tom případě jdi na policii, protože to bude znamenat, že jsem po smrti.“

Nick Marcusovi v rychlosti nastínil, jak se věci mají, vylíčil mu, co se mu přihodilo kterou hodinu. Zmínil všechno, počínaje medailonem se svatým Kryštofem a modrým Chevroletem Impala a konče střelbou v Juliině kanceláři a tím, co viděl v Hennicotově domě.

„Chtěl bych se tě jen na něco zeptat,“ řekl Marcus. „Na konci toho dopisu stojí něco nějakým divným písmem…“

Nick dopis vytáhl a podíval se na něj.

„Nevím, co se tam píše,“ přiznal.

„Takový jazyk jsem ještě nikdy neviděl.“

„Já taky ne, ale nad tím teď nemáme čas hloubat.“

„Co se s tebou má nakonec stát?“ zeptal se Marcus.

„Zatknou mě za její vraždu.“

„Proboha, to je přece šílenost.“

„Přesně to řekneš, až mě přijdou zatknout – přímo sem,“ Nick ukázal na knihovnu.

„Fakt tě zatkli?“ nevěřil vlastním uším Marcus. „Tady?“

„Div že jsi z těch policajtů nevymlátil duši, jak ses je pokoušel zarazit,“ usmál se Nick. „Ani jsem ti za to nepoděkoval.“

„Není zač.“ Marcus se pořád tvářil zmateně. „Tohle… Je naprosto praštěný.“

„Vykopnou ti dveře.“

„Které dveře?“ procedil Marcus skrz zaťaté zuby.

„Vlastně dvoje,“ řekl Nick omluvně. „Vstupní a ty do knihovny.“

„Hergot, ty oboje stály majlant.“

„Ale snad tě potěší, že Yankees znova porazí Red Sox.“

„Tak to mi Mitch bude dlužit další tisícovku. Měl bych mu hned teď zavolat a říct, že chci zvýšit sázku na dvojnásobek, jinak že ji neberu.“

„Vyhrajou díky Jeterovu čtyřbodovému homerunu na konci deváté směny.“

„Tak to mu rozhodně volám.“

Nick se usmál, ale vzápětí mu úsměv z tváře vyprchal. Podal Marcusovi kus papíru. „Tohle je poznávací značka auta, kterým jezdí Juliin vrah.“

„Předej to policii, Nicku,“ pronesl Marcus, jako by se snažil vnést hlas rozumu do situace vzpírající se vší logice.

„Mám jim říct, ať ho zatknou za vraždu, která se ještě nestala?“

„Nemůžeš do toho šťourat sám. Zavolej jim.“

„Už se stalo a moc mi nepomohli.“ Nick se zhluboka nadechl. „Všichni policajti zasahují u té letecké havárie, tímhle se nebude nikdo zabývat, dokud k vraždě nedojde.“

„Ukaž jim tu fotku na mobilu.“

„Dají mě pod zámek, protože mě budou považovat za cvoka, a Julia umře.“

Nick zvedl ze stolu hodinky a podíval se na ně – půl páté. „Prosím tě, pomoz mi zjistit, komu patří to auto. Nemám moc času.“

Marcus se na Nicka soucitně podíval, pak sáhl po telefonu a vytočil číslo. „Helen?“ ozval se a pokračoval, aniž počkal na odpověď: „Potřebuju, abys hned teď svolala Nancy, Jima, Kevina, George, Jean, Jackii a Steva do konferenční místnosti. Blesková porada.“

„Můžu si zatím na chvilku sednout k tvému počítači?“ zeptal se Nick šeptem.

Marcus přikývl a Nick se usadil před tři monitory, na kterých byly finanční modely, kurzy akcií a ekonomické zprávy.

„Používej ten prostřední,“ utrousil Marcus a s telefonem u ucha zamířil ven z knihovny. „Potřebuju od vás následující…“

Nick položil kapesní počítač před Marcusův a bezdrátově se s ním spojil. Stejně jako předtím u Julie v kanceláři se na obrazovce objevilo šest souborů.

Bez otálení otevřel druhý v pořadí a na monitoru naskočily záběry z různých bezpečnostních kamer. Zvuk chyběl, takže nahrávka připomínala laciný amatérský film. Nick pomocí myši zvětšil část obrazu, aby se mohl plně soustředit na masivní ocelové dveře. Rychle nahrávku přetočil k okamžiku, kdy se dveře pomalu otevřely a objevil se v nich tmavovlasý muž, a zastavil ji.

Zadal tisk a za okamžik vytáhl z tiskárny zrnitou, ale zřetelnou fotografii. Muž oblečený v bílé košili byl hubený, přímo vychrtlý, měl propadlé tváře a oči skryté za slunečními brýlemi.

Nick těkal pohledem mezi vytištěnou stránkou a záběrem na monitoru, pečlivě si obojí prohlížel, ale pod límec košile tomu neznámému neviděl. Zašátral v kapse a vylovil z ní medailon se svatým Kryštofem; poměřil, jak je řetízek dlouhý, a odhadl, že medailon by musel muži viset pod košilí někde u druhého knoflíku.

Zase spustil přehrávání a díval se na video ještě několik vteřin, než obraz vystřídalo bílé zrnění. Rychle ho přetočil dopředu – zrnění trvalo ještě dvacet minut a pak nahrávka končila.

Pokračoval třetím souborem, který sestával ze záběrů z ložnic a pokojů nahoře v domě; rychle ho přetočil, ale za celých dvacet minut se nikde nic nehnulo. Ve čtvrtém a pátém souboru spatřil záběry míst, která poznával – skladovacích prostor, chodeb a konferenčních místností v suterénu. Na monitoru se objevil obraz vitríny, která byla tou dobou ještě nepoškozená a hověly si v ní elegantní meče, nože a střelné zbraně. Pak ho vystřídaly záběry Hennicotovy pracovny a sejfů – oba sejfy měly zavřené a zajištěné dveře. Když časový kód v rohu obrazovky ukázal 11:15, všechny výjevy nahradilo bílé zrnění.

Nick klikl na šestý, poslední soubor, ale narazil na překážku – na monitoru naskočilo dialogové okno a informovalo ho, že počítač nemůže soubor otevřít. Nahrál ho z kapesního počítače ještě jednou a zkusil to znovu; to už se do pokoje vrátil Marcus.

„Asi to bude zašifrované,“ konstatoval, když Nickovi nahlédl přes rameno. „Data jenom pro zasvěcence.“

Nick to vzdal a zkontroloval čas. Do celé hodiny zbývalo už jen deset minut. Doufal, že mu soubory prozradí víc.

„Tak cos zjistil?“ zeptal se Marcus.

„Nic moc.“ Předvedl Marcusovi vytištěný portrét. „A vypadá to, že k loupeži došlo v 11:15.“

„No,“ řekl Marcus při pohledu na obrázek, „aspoň víš, jak ten chlap vypadá. To pro začátek není špatné.“

„Kdybych měl měsíc času, tak ne. Jenže mně zbývá jenom pár hodin.“

„Ty máš portrét toho chlapa a já mám taky něco,“ řekl Marcus a sjel očima k faxu, který držel v ruce. „Ten chevrolet je z půjčovny.“

„Do prdele.“ Nick potřásl hlavou.

„Klídek.“ Marcus si pročítal fax a pak podal Nickovi obrázek muže s hranatou tváří a světlými vlasy ulízanými dozadu. Soudě podle límce košile a šířky kravaty to byla pořádně stará fotografie, nejspíš z doby někdy před dvaceti lety. „Jmenuje se Paul Dreyfus.“

Nick obě fotografie porovnal. Ani náhodou na nich nebyl tentýž člověk.

„A k čemu mi to jako je? Vždyť to může být úplně kdokoli.“

„Co takhle projevit mi aspoň trochu vděčnosti? Přiměl jsem všechny lidi v kanceláři, aby sekli s rozdělanou prací a prověřili ho.“ Marcus četl dál: „Je to úspěšný chlapík, bydlí na Main Line v Haverfordu v Pensylvánii. Je ženatý, má dvě děti, vede vcelku všední život. Žádné pozoruhodné zájmy, jen rád létá vlastním letadlem.“

„On je z předměstí Filadelfie?“ podivil se Nick.

„Přesně tak. Moji lidé jsou pečlivky, jen co je pravda,“ prohlásil Marcus pyšně a podíval se na Nicka. „Dneska ráno přiletěl na westchesterské letiště, ale zjistili jsme, že neexistují žádné záznamy o tom, že by odletěl z nějakého letiště ve Filadelfii nebo v New Jersey.“

„Třeba jste nějaké letiště přehlédli – copak záleží na tom, odkud sem přiletěl?“

„To zatím nevíme, Sherlocku,“ usmál se Marcus. „Jeho firma má kontrakt s půjčovnou Hertz. Od Hertze mu v 8:35 ráno doručili vůz až k soukromému terminálu. Přistavili mu ho, zrovna když vystupoval z letadla.“

„No dobře.“ Nick se snažil kamaráda popohnat. „Jestli se ale chystal spáchat loupež, tak proč by za sebou nechával stopu vedoucí k půjčenému autu?“

„Jedno po druhém, ano?“ brzdil ho Marcus. „Zabývá se tvorbou a montáží bezpečnostních systémů, je to takový bezpečnostní guru boháčů. Je považován za druhého nejschopnějšího člověka v téhle branži hned po Michaelovi St. Pierrovi ze Secure Systems. Vede vlastní firmu jménem DSG, to je zkratka pro Dreyfus Security Group. Společnost s ním stojí a padá. Vlastní ji se svým bratrem Samem a je to nejlepší firma svého druhu v zemi.“

„Takže tu loupež provedl člověk zevnitř,“ konstatoval Nick.

„Podle toho, co moji lidé zjistili, má Dreyfus po světě majetek v hodnotě víc než padesáti miliónů dolarů. Je pořádně zazobaný. Vsadil bych se, že vydělává nekalými kšefty a prodejem přístupových kódů.“

„To těžko,“ zavrtěl hlavou Nick. „Říkals, že firmu řídí a zabývá se tvorbou zařízení – kdyby se rozneslo, že některý z jeho bezpečnostních systémů selhal, s jeho obchody by byl rázem konec a měl by na krku policejní vyšetřování.“

„To je sice pravda, ale přijde ti jako náhoda, že se tu objevil v den loupeže?“

„Možná ostatním obstaral důvěrné informace, ale nejede v tom sám a není to ten vrah.“

„Když si moji lidé začali Dreyfuse oťukávat, ze všeho nejdřív narazili na pasažéra téhož jména, který seděl v letadle, co odlétalo v 8:30 ráno z Filadelfie.“

„Vždyť jsi říkal, že v 8:35 už nastupoval do auta. To nedává smysl,“ podotkl Nick.

„Všechno se tím ještě víc zašmodrchává. Ten Dreyfus v letadle z Filadelfie byl Sam Dreyfus, jeho bratr. Letadlo přiletělo sem na westchesterské letiště v 10:10.“

„Takže bráchové pracovali spolu.“

„Jeden brácha všechno nachystal, vyzvedl toho druhého, odvedli práci a několik hodin pak zametali stopy…“

„A zabili Julii,“ dodal Nick ponuře.

„Vsadím ty dva tácy, které mi Mitch dluží, že se odtud chystali společně odletět večer po té vraždě. Ale teď už k tomu nedojde, viď?“ Marcus se usmál. „Protože Julia přežije a nic se jí nestane.“

„Díky,“ řekl Nick.

„Neděkuj mi. Prostě je to tak.“ Marcus odhodlaně pokýval hlavou. „Máš teď jména těch dvou Dreyfusů, fotku jednoho z nich a fotku jednoho z těch zlodějů, co se vloupali k Hennicotovi. Na tvém místě bych s tím šel na policii. Řekni jim o té loupeži, řekni jim, že pachatelé určitě půjdou po Julii, a nech je, ať se pustí do vyšetřování, zatímco ty paralelně můžeš pátrat po vlastní linii.“

Nick se usmál. „Udělal bys pro mě laskavost?“

„Další? Teda, chlape, ty mi toho budeš dlužit.“

„Napiš sám sobě vzkaz.“

„Cože, proč?“

„Protože budu potřebovat tvoji pomoc i dál.“

„Já ti budu pomáhat. Nevykašlu se na tebe.“

„Já vím,“ usmál se Nick; byl rád, že má kamaráda, jako je Marcus. „Jenže až se spolu příště potkáme, bude o několik hodin míň a ty si nic nebudeš pamatovat. A já nebudu mít čas znova tě přesvědčovat, že jsem si to nevycucal z prstu.“

„To je ale magořina.“ Marcus sáhl do zásuvky stolu a vytáhl papír.

„Napiš tam něco, co víš jenom ty sám,“ nabádal ho Nick. „Kdyby to byly věci, které vím i já, nebo něco obecně známého, tak tě to nepřesvědčí.“

„Milý Marcusi…,“ uchechtl se Marcus, ale pak zvážněl. Pustil se do psaní, pero se mu míhalo po papíře a ani ne za dvě minuty byl hotov. Podepsal vzkaz, pak sáhl do zásuvky a vytáhl firemní razítko. Přiložil ho nad podpis, zmáčkl a otiskl ho na ten narychlo sesmolený dopis.

„Tohle plastické razítko mám jenom já,“ vysvětlil. „Nikdo jiný. Používám ho na firemní dokumenty, abych potvrdil platnost podpisu. Existuje jen v jediném exempláři.“

Poskládal dopis a vložil ho do obálky.

„Ještě něco.“ Otočil se k počítači, otevřel internetový prohlížeč a vyhledal titulní stránku novin Wall Street Journal. Hlavním článkem byla zpráva o katastrofě letu číslo 502, pod ní byly finanční informace o hodnotách, na jakých se toho dne uzavíraly nejdůležitější burzovní indexy, DOW, S&P 500 a Russellův, a další zprávy ze světa financí. Marcus stránku rychle vytiskl a taky ji zastrčil do obálky.

„Když už si sám se sebou povídám o budoucnosti, tak proč si neobstarat důkaz, ze kterého by mi mohly plynout zisky,“ ušklíbl se, spěšně obálku zalepil a adresoval ji sám sobě.

„Až to budu číst, tak si budu myslet, že jsme se oba zbláznili,“ poznamenal, podal dopis Nickovi a ten si ho zastrčil do vnitřní kapsy sportovního saka.

„Je mi fuk, co si budeš myslet, hlavně když tě to přesvědčí.“

Podíval se na hodinky – do páté chyběla už jen minuta.

„Potřebuju, abys odtud Julii odvezl,“ řekl Marcusovi. „Slib mi, že se o ni postaráš.“

„Vždyť mě snad znáš,“ ohradil se Marcus.

„A kdyby se mi něco stalo…“

„Kdyby se ti něco stalo, zburcuju celou armádu, najdeme ty parchanty a budou litovat, že se kdy vůbec narodili.“

Nick se usmál; oči mu překypovaly vděkem vůči příteli. Pak se otočil a odkráčel z knihovny. Kvapně prošel vstupní halou a vyšel ven z domu.

Marcus ho oknem zahlédl, jak míří přes trávník ke svému domu. Zničehonic ho něco napadlo, rozběhl se za ním a rozrazil vstupní dveře. „Hele, a co…?“

Ale trávník, ten rozlehlý zelený koberec oddělující jejich domy, zel prázdnotou.

Nick byl tentam, jako by se vypařil.

6.

15:00

Sullivan Field byla rozlehlá planina tři kilometry od centra města. Nacházela se na ní nejrůznější sportoviště a městu ty pozemky před šesti lety věnovala společnost International Data Systems výměnou za štědré daňové pobídky, kterých se jí dostalo, když si nedaleko zřídila své ústředí. Nejenže městu darovala půdu, ale navíc zaplatila architekty a stavitele a nechala na ní vybudovat sportovní zařízení, která patřila k nejlepším ve státě a sloužila výlučně k pobavení a protažení těl místních dítek školou povinných.

Byla tu baseballová hřiště i s tribunami pro diváky, fotbalová, basketbalová a lakrosová hřiště, tenisové kurty. Nechyběla běžecká dráha a hokejové kluziště otevřené každoročně od listopadu do března. V hlavní budově se nacházely šatny, toalety a dětský koutek pro nejmenší, jejichž rodiče se chtěli dívat, jak se starší ratolesti honí za míčem nebo si jen tak pinkají.

Za úhledně posekanou trávu by se nemuselo stydět ani golfové hřiště, celý areál zavlažovaly rozprašovače vody a zahradnické čety opečovávaly bujné keře a květinové záhony rozeseté po pláni obklopené prstencem lesů.

Pláň se nacházela pouhé tři kilometry severozápadně od westchesterského letiště a představovala ideální místo, odkud se daly pozorovat startující a přistávající letouny na jejich každodenních poutích.

Mluvit o štěstí u tragédie, při které zahynulo dvě stě dvanáct lidí, se zdá zhola nemožné. Ale přece jen – došlo k ní v pátek uprostřed léta. Děti nechodily do školy. Prázdninový tábor se nacházel na opačné straně města. Takže sportoviště zela prázdnotou, když se na fotbalové hřiště zřítil osmdesátitunový kolos, vybagroval do něj tři metry hluboký kráter a zdeformované trosky se rozletěly v okruhu půl kilometru kolem po baseballových a ragbyových hřištích. Spoušť se zastavila jen kousek od šaten.

Hlavní budova, která normálně sloužila mnohem radostnějším činnostem, se změnila v hlavní stanoviště záchranných a úklidových čet vypořádávajících se s tragédií letu číslo 502.

Kolem trosek utvořily prstenec hasičské vozy, které se sem sjely z celého okresu. Ze stále rozpálené a doutnající země se valila pára, jak na ni vychrlily tisíce litrů vody. Hasiči posedávali na vozech, fyzicky i emocionálně vyčerpaní z té dřiny, nešťastní, že navzdory veškerému úsilí se jim nepodařilo zachránit ani jediný život.

Na místo dohlížela skromná skupinka příslušníků Národní gardy; ani ve snu by je nenapadlo, že se někdy při službě státu budou muset vypořádávat s takovou tragédií.

Letadlo se rozpadlo na kusy, jako by se nějaký netvor zakousl do plechovky s limonádou a nemilosrdně ji rozcupoval. Na kraji lesa trčel ze země ocas – skvělo se na něm logo letecké společnosti North East Air, které oheň nepoškodil, dokonce i registrační číslo letounu N95301 bylo snadno k přečtení. Ten jediný předmět prozrazoval, že trosky rozeseté po pláni bývaly součástmi osobního letadla.

Ve vzduchu visel štiplavý pach smrti, odér spáleného masa, roztaveného železa a sežehnuté země, ze kterého by se člověku zvedal žaludek, i kdyby na vlastní oči neviděl tu spoušť. Letadlo mělo v nádržích vysoce hořlavé palivo, a tak se po nárazu na zem proměnilo v ohnivou kouli; žár sežehl stromy a rostlinstvo v okruhu stovek metrů. Plameny se vzedmuly v hřibovitý mrak viditelný na kilometry daleko, nebe potemnělo černým kouřem, který celé hodiny clonil slunce, a posléze ho vystřídala oblaka bílé páry, když oheň konečně přemohla voda. Ačkoli většina trosek byla ohořelá k nepoznání, některé předměty kupodivu působily téměř nedotčeně.

Na rozblácené zemi se povalovaly pokroucené kusy hliníkového pláště, rozházená a pozotvíraná zavazadla. Pohled na ženské blůzy a dětské tenisky jen umocňoval hrůzu z toho, co se stalo, hluboký žal nad tou lidskou tragédií.

A byla tu pochopitelně i těla, přes dvě stovky těl. Muži, ženy i děti. Všichni zohavení k nepoznání a potrhaní na kusy. Pláň byla posetá bílými plachtami s umáčenými a zablácenými okraji – chmurnými připomínkami smrti ukryté vespod, smrti, která udeřila zcela nečekaně.

Příbuzní a přátelé se pokoušeli utěšovat rodinné příslušníky obětí zdrcené žalem. Vzduchem se rozléhaly zoufalé výkřiky a krom nich bylo slyšet jen vytrvalý sykot páry. Nikdo nemluvil. Všichni uhýbali očima.

Ničím se nehýbalo, dokud místo havárie neprozkoumají vyšetřovatelé a nenajdou černé skříňky, na nichž je zaznamenán běh událostí na palubě až do okamžiku neštěstí.

U všech pozůstatků letadla byly umístěny očíslované žluté vlaječky s čárovými kódy. Mapovaly situaci, aby se pak havárie dala za pomoci počítačových modelů rekonstruovat, experti mohli určit její příčinu a předejít podobným neštěstím v budoucnu. Vyšetřovatelé pečlivě pročesávali trosky, pokoušeli se vyřešit hádanku, co vedlo k pádu letounu, a to všechno s jediným cílem – zamezit dalším podobným událostem, přijmout nová bezpečnostní opatření, aby se tahle konkrétní, byť zatím ještě neznámá příčina už nikdy neopakovala.

Když Nick mířil k Sullivan Field, neměl šanci pohledu na tu spoušť uniknout. Silnice klesala k planině, stáčela se kolem ní a předváděla pozorovatelům tragédii v celé její hrůze. K nehodě se sjela víc než stovka sanitek, ale doktoři a záchranáři mohli leda tak odvážet tělesné pozůstatky do márnice.

Vozovku z obou stran lemovaly šňůry zaparkovaných vozů; mezi auty a dodávkami dobrovolníků stály vojenské džípy. Lidé odcházeli z místa neštěstí se svěšenými rameny a obličeji zbrocenými slzami.

Nick projel poslední zatáčku a u vjezdu na pláň ho zastavil příslušník Národní gardy v zelené vojenské uniformě s puškou M-16 na zádech. Gestem mu naznačil, ať se otočí a jede zpátky, ale Nick to ignoroval a stáhl okénko.

Mladý gardista k němu došel. „Musíte odtud odjet, pane.“

„Potřebuju mluvit s policií,“ prohlásil Nick.

„O co jde? Třeba vám dokážu pomoct.“

Nick si blonďatého rezervistu prohlížel. Mohlo mu být tak nanejvýš pětadvacet a nejspíš získal vzdělání s pomocí vládních půjček a na oplátku za to musí několik let sloužit vlasti.

„Potřebuju mluvit s někým od policie, a to teď hned.“

„Budete mi muset povědět, o co se jedná,“ prohlásil horlivý mladý voják; zjevně mu dělalo dobře, že může poprvé s někým jednat z pozice autority. „Sem nikdo nesmí.“

Nick vystrčil ruku z okénka a kývl na něj prstem, ať jde blíž, aby si přečetl jmenovku na levé straně jeho hrudi. Oslovil ho vlídnějším tónem: „Vojín McManus?“

„Ano, pane.“

„Jak se jmenujete křestním jménem?“

„Neil.“

„Předpokládám, že tu zbraň umíte používat, Neile.“

„Byl jsem ve své skupině nejlepší střelec.“

„To je dobře,“ pokýval hlavou Nick. „Někdo chce zabít moji ženu, Neile, a já to vážně potřebuju oznámit policii.“

McManus na Nickovi viděl, že svá slova myslí smrtelně vážně, a tak mávl rukou k pláni. „Mají stanoviště u šaten.“

Už když se Nick blížil po příjezdové cestě, svíral ho neodbytný pocit všudypřítomné smrti, ale když projel kolem šiků sanitek na hlavní parkoviště, připadalo mu, že se ocitl v samém pekle.

Vystoupil z auta, rozhlédl se a na okamžik úplně zapomněl na své trampoty. Nikdy nebyl ve válce, ale když se teď díval na ohořelé pozůstatky rozeseté po kdysi tak úhledných hřištích, uměl si živě představit, jak to asi vypadá.

Po místě tragédie se hemžili lidé a vypadali na sežehnuté pláni jako mravenci. Někteří se skláněli nad mrtvými, odhrnovali bílé plachty, prohlíželi si zohavená těla a pokoušeli se odhadnout, jestli se dívají na dospělého nebo na dítě, na muže nebo na ženu. Jiní mapovali trosky a hledali vodítka k příčině havárie, další tu spoušť fotografovali a natáčeli na video.

Nick se proplétal mořem lidí, mezi vozy televizních štábů, provizorními generátory, které záchranným týmům obstarávaly elektřinu, a obřími halogenovými reflektory, které zmučenou zemi zalijí světlem, až padne tma, aby záchranné práce mohly pokračovat bez přerušení.

Když je nejhůř, lidé ze sebe nezištně dokážou vydat to nejlepší.

Nick konečně dorazil ke stanovišti, které si záchranáři zřídili ve stanech přiléhajících k hlavní budově. Podél zdi byly spořádaně rozestavěny stolky a kovové židle, na stolcích stály narychlo zapojené počítače a telefonní přístroje, které sem lidé nanosili ze školy a z místních firem a které přivezla Národní garda.

Nick našel stůl, na kterém stála ručně naškrábaná cedule Policie Byram Hills. Za stolem seděl postarší muž se širokými rameny a šedivými vlasy, mezi nimiž prosvítaly pramínky, které se zuby nehty snažily udržet si původní černou barvu. Nick v něm poznal policistu, který měl večer, za šest hodin odteď, vtrhnout uprostřed výslechu do výslechové místnosti.

„Kapitán Delia?“ zeptal se ho.

„Ano.“ Kapitán k němu vzhlédl unavenýma očima. „Co pro vás můžu udělat?“

„No…“ Nick se odmlčel, protože nevěděl, jak začít. „Vím, že je to pro vás i všechny ostatní nesmírně těžký den, ale jde o záležitost, která si vyžaduje okamžitou pozornost.“

Kapitán mu pokývl, ať pokračuje.

„Ráno došlo k loupeži – k závažné loupeži. Z Washington House na Maple Street zmizely starožitnosti v hodnotě přes pětadvacet miliónů dolarů.“

„O tom nic nevím.“ Delia užasle naklonil hlavu ke straně.

„Moje žena je advokátkou okradeného, byla o loupeži informována a potvrdila, že k ní skutečně došlo.“

„Něco takového se musí schumelit zrovna dneska. Safra!“ Kapitán vstal, rozhlédl se a únavu v jeho očích vystřídala frustrace. „Nevím, koho tam poslat. Už takhle máme málo lidí. Je místo loupeže zabezpečeno?“

„Ano,“ řekl Nick. „Ale kvůli tomu jsem nepřijel.“

„Přijel jste se přiznat?“ Kapitán si odhrnul z čela upocený pramen vlasů. Okamžitě své poznámky zalitoval. „Omlouvám se, mám za sebou náročný den.“

Nick se na okamžik odvrátil, váhal, jestli má překročit bod, odkud není návratu, a pak se konečně otočil zpátky k policistovi. „Ti, kdo tu loupež spáchali, jdou po mé ženě.“

„Co tím myslíte, že po ní jdou?“ Kapitán rázem zvážněl.

„Chtějí ji zabít.“

„Jak to víte?“

„Už jí zdemolovali kancelář.“

Delia chvilku mlčel. „Máte tušení, o koho jde?“

Nick vytáhl vytištěný papír. „Je v tom nějak zapletený tenhle člověk, ale nevím přesně jak, ani netuším, co je zač.“

„Kde jste to sebral?“ chtěl vědět kapitán a prohlížel si obrázek.

„Vytiskl jsem si to z nahrávky z bezpečnostních kamer. Žádné jiné tváře se na té nahrávce neobjevují, protože se zlodějům povedlo obratem vyřadit kamery z provozu. Jsem přesvědčený, že v tom má prsty bezpečnostní firma.“ Nick se odmlčel; doufal, že se mu povedlo kapitána přesvědčit. „Aspoň se máte od čeho odpíchnout, ne?“

Kapitán neodpověděl, jen si mlčky prohlížel papír.

„Náš dům objížděl modrý Chevrolet Impala,“ zalhal Nick o autě, které viděl v budoucnosti, o autě, kterým přijeli Juliini vrazi. „Podle poznávací značky je z půjčovny Hertz a půjčil si ho muž jménem Paul Dreyfus. Jeho firma se podílela na montáži bezpečnostních opatření v tom vykradeném domě.“

„Vy jste detektiv?“ zeptal se Delia skepticky.

„Ne.“

„Tak jak jste dokázal tohle všechno tak rychle zjistit?“ Z hlasu mu čišela podezíravost.

„Kdyby někdo chtěl zabít vaši ženu, taky byste byl rázem schopen vynalézavosti, až byste se divil.“

Delia si Nickova slova chviličku přebíral a pak přikývl. „Kde je vaše žena teď?“

„U přátel.“ Nick ve skutečnosti netušil, co Julia momentálně dělá, ale usoudil, že bude lepší nic moc neprozrazovat, dokud mu policie nebude plně důvěřovat.

Kapitán zvedl ze stolu vysílačku a stiskl tlačítko po straně. „Bobe?“

„Ano?“ ozval se hlas rušený praskotem, až příliš hlučně.

„Hejbni kostrou a přijď sem,“ vyštěkl kapitán, odložil vysílačku na stůl a obrátil se zpátky k Nickovi. „Řeknu vám to zcela upřímně a na rovinu – nemáme lidí nazbyt. Dokud vaší ženě nebude někdo držet pistoli u hlavy, nedá se posoudit, jestli jí opravdu hrozí nebezpečí. Chápu, že si děláte starosti, ale lidé, co ten zločin spáchali – zločin, který vyšetříme a vyřešíme –, už jsou nejspíš dávno pryč. Nebudou se tu zdržovat a riskovat, že je dopadneme.“

Kapitán se zase usadil k papírování a sáhl po telefonu.

Nick se odvrátil a rozhlédl se kolem. Dveře do budovy se šatnami se otevřely a zevnitř bylo slyšet nářek. Shromáždili se tam příbuzní zemřelých – nejrůznější lidé ze všech koutů okresu, kterým se ráno při probuzení ani nesnilo, že se pro ně den zvrhne v nejčernější noční můru. Nick si uměl živě představit, jakou mučivou agónii prožívají, protože sám si prošel tímtéž, když čelil Juliině smrti, když stál nad jejím zohaveným tělem.

Když se lidská mysl musí vypořádat s nenadálou smrtí milovaného člověka, vyvřou v ní jedna přes druhou rozporuplné emoce – vztek, zuřivost, sebelítost, pocit viny, hluboký žal nad nezvratností situace – a do toho se mísí všechna marná „co kdyby“ a „kéž by jen“. Kéž by jen uvízl v dopravní zácpě a letadlo mu uletělo… Kdybych ji byl přesvědčil, ať letí až v pondělí… Proč jen jsem na něj naléhala, ať si tu cestu odbude už dneska, abychom příští týden mohli jet na pláž…

Kéž by ji z letadla na poslední chvíli odvolala neodkladná pracovní záležitost…

Nick věděl, že by se měl považovat za šťastlivce. Chybělo málo a mohl osaměle postávat v té budově, truchlit spolu s desítkami neznámých lidí a být bez šance, že Julii ještě někdy uvidí. Seděla v tom letadle, jehož trosky jsou teď rozesety po pláni kolem, nastoupila do kabiny, uložila si příruční tašku do zavazadlového prostoru, zapnula si bezpečnostní pás… Připravila se k odletu strojem, který měl namířeno do říše smrti.

Ale unikla osudu, zachránila se, přežila…

… o deset hodin déle. Řízením osudu jí bylo dopřáno deset hodin života navíc díky hamižné loupeži, o které se ani nestačila dozvědět nic víc. A nakonec ji zastřelili titíž lidé, jejichž činy jí původně zachránily život.

K Nickovi doléhal pláč dětí, jejichž otcové se nevrátí domů, jak jim slíbili, nářek manželek, které se teď budou muset vypořádávat se životem samy. Přemýšlel o hodinkách ve své kapse a nešlo mu do hlavy, jak se ocitl v tomhle překrouceném snu, jak je možné, že se snaží vzkřísit Julii z hrobu. Je to všechno jen zdání, jen výplod jeho mysli, která se pokouší uniknout realitě? Byl svědkem toho, jak se čas odvíjí pozpátku, zažil nevysvětlitelné věci. Viděl Julii ležet mrtvou na podlaze a chvíli nato ji spatřil živou v kuchyni. Nachází se ve vlastní časové rovině, která se liší od běhu času pro všechny ostatní.

Jakmile se dveře budovy zavřely a uťaly pláč přicházející zevnitř, Nick se vytrhl z přemítání a vrátil se do přítomnosti. Musí se přestat zaobírat nelogičností toho, co se děje, a vytěsnit z mysli bolest, kterou si prožil. Navzdory fyzikálním zákonům, které tak elegantně zformuloval Einstein, překlene svým srdcem propast času. Vyrve Julii ze spárů osudu. Promění co kdyby ve skutečnost.

Plný odhodlání se obrátil zpátky ke kapitánovi a zjistil, že zrovna něco říká vysokému svalovci v těsné černé košili a modrých džínách, s policejním odznakem a služební pistolí zavěšenou na opasku. Ruce až k loktům měl ten muž umazané od sazí a rýsovaly se mu na nich stružky potu; černé vlasy měl pocuchané. Všechno vypovídalo o tom, že má za sebou náročný den.

„Pane Quinne,“ zavolal kapitán na Nicka.

Nick k nim došel; doufal, že v detektivovi konečně najde spojence, který mu pomůže zarazit Juliina vraha.

„Pane Quinne, tohle je Bob Shannon.“

Detektiv se otočil, a když se Nick podíval přímo do jeho šedomodrých očí, přepadla ho panika, protože mu došlo, kdo to je.

„Bob Shannon.“ Detektiv mu podal ruku.

Svět jako by se s Nickem roztočil. Stojí tu před ním muž, který ho v budoucnosti přijel zatknout, který s ním jednal jako s nejhorší havětí. Muž, který se ve výslechové místnosti oháněl obuškem, který na něj řval a obviňoval ho z Juliiny vraždy, který mu mířil pistolí na hlavu a klidně by zmáčkl spoušť.

V očích měl teď Shannon tentýž pohled, jaký Nick viděl u většiny dobrovolníků – zračilo se v něm vyčerpání, smutek a beznaděj.

„Co se děje?“ zeptal se Shannon.

Nick mu sjel pohledem ke krku. Několik horních knoflíků těsné košile měl kvůli horku rozepnutých, takže odhalovala svalnatou hruď, ale po medailonu se svatým Kryštofem nikde ani stopy. Nickovi se aspoň trochu ulevilo, že může policii důvěřovat.

Nevěděl, odkud začít, nedovedl se zbavit strachu, že ho ten muž pozná a zastřelí ho za útěk z výslechové místnosti. Připomněl si, že to všechno se má teprve stát, a řekl: „Někdo jde po mé ženě.“

„Jak to myslíte?“ Shannon zněl unaveně.

„Chce ji zabít.“

„Do prdele,“ zaklel Shannon překvapivě ustaraně. „Jak se jmenujete?“

„Nick Quinn.“

„A vaše žena?“

„Julia.“

Shannon ho odvedl do rohu stanu, přitáhl dvě skládací židličky, na jednu se posadil a pokynul Nickovi, ať si sedne na druhou. „Dáte si něco k pití – vodu, sodovku?“

Nick zavrtěl hlavou a posadil se.

„Povězte mi, co se děje,“ vybídl ho Shannon.

Nick mu pověděl o loupeži a o tom, že Julii sebrali z kanceláře počítač. Objasnil, že zloději za sebou zametají stopy, ale přitom si dával bedlivý pozor na každé slovo, aby neprozradil nic z budoucnosti.

„Mohu se vás zeptat, kde je vaše žena teď?“

„Je…“ Nick se odmlčel. I když se Shannon nechoval tak hulvátsky jako ve výslechové místnosti, Nick mu pořád tak úplně nedůvěřoval a rozhodl se, že před ním jisté skutečnosti radši zatají. „Je u přátel.“

„Takže není sama?“

„Je spolu s kolegy u jednoho z nich doma, v Bedfordu.“

„Proč sem nepřijela s vámi?“

„Je vystrašená, nechce nikam jezdit. Říkala, že přijet sem by nezvládla.“

„To chápu.“ Shannon se rozhlédl po okolní spoušti.

„Měla tím letadlem letět.“

„Cože?“ Shannon vytřeštil oči. „O tom jste se nezmínil.“

„Vystoupila z něj, protože dostala textovou zprávu o té loupeži.“

Ze Shannonova výrazu bylo znát, že mu neunikla ironie té situace. „Osud je nevyzpytatelný. Určitě má nervy nadranc, musí si říkat, že unikla smrti, jen aby si ji vzal na mušku nějaký zločinec.“

Nicka překvapilo, že Shannon je schopen soucitu; teď už v něm neviděl jen bezohledného surovce, který ho zatkl. „Jste ženatý?“

„Byl jsem. Žena nevydržela v manželství s policajtem. Připadalo jí, že plat neodpovídá riziku.“

„To je mi líto.“

„Její smůla,“ řekl Shannon kvapně. „Prostě to nechápala. Tohle není o penězích, není to o tom, že jste placen za nasazování vlastního krku kvůli druhým. Děláte to, protože to považujete za správné.“

Nick začínal nahlížet dění Shannonovýma očima. Když ho Shannon vyslýchal, byl přesvědčen, že vyslýchá vraha, který zabil svou ženu. Zastrašoval ho, ale byla to součást taktiky, snažil se vraha přimět, aby se přiznal, a když Nick sebral druhému detektivovi pistoli… Shannon se zkrátka zachoval tak, jak by se zachoval každý.

„Poslyšte, já vím, že si myslíte, že vaší ženě hrozí nebezpečí,“ řekl Shannon. „A věřím vám. Na vašem místě bych se taky obrátil na policii. Zachoval jste se správně, jak nejlépe to šlo. Ale i když jste zjistil všechny ty užitečné informace o těch lidech z bezpečnostní firmy, chcete po nás, abychom vypátrali pachatele v den, kdy se nedá normálně myslet, a dodávky proudu jsou v nejlepším případě nespolehlivé. Jsme dobří, věřte mi, jsme velmi dobří, ale takhle dobří zase ne. Podle toho, co jste nám pověděl, si ti lidé počínali profesionálně, jsou inteligentní a mají prvotřídní informace. Jestli jsou tak dobří, tak za sebou určitě nechali jen minimum stop. Ne že by se nedaly najít vůbec žádné, ale abychom je našli, budeme potřebovat dostatek lidí a ty teď nemáme.“

Nick musel uznat, že Shannon má pravdu; sám dospěl ke stejnému závěru. Je jen mizivá pravděpodobnost, že se jim povede Juliina vraha najít. Jenže jaká je pravděpodobnost, že někdo vystoupí z letadla těsně předtím, než spadne? Během posledních šesti hodin zažil nemožné, nepředstavitelné věci – a přece se udály. V takovýhle den se dá zvítězit nad nepříznivými vyhlídkami a Nick se nehodlal jen tak vzdát.

„Tohle jsem vytiskl z nahrávky z bezpečnostní kamery,“ Nick mu podal podobiznu tmavovlasého zloděje.

„Rád bych tu nahrávku viděl celou.“ Shannon si chvíli prohlížel zlodějovu tvář a pak konečně vzhlédl. „Chtěl bych si něco ujasnit. Říkal jste, že bezpečnostní systém ve Washington House pachatelé zlikvidovali, a že ukradli počítač se záložními kopiemi z kanceláře vaší ženy. Jestli je to pravda, tak přede mnou něco tajíte.“

Nick si v duchu vyčinil za vlastní hloupost. Chtěl pomlčet o existenci Juliina kapesního počítače, protože věděl, že právě o ten vrah usiluje. Ale bylo mu jasné, že když se bude chovat tajnůstkářsky, jen tím vzbudí podezření. „Má ještě jednu kopii, která se jí nahrála z pracovního počítače,“ přiznal.

„Tak tu rozhodně musím vidět. Kde je?“

„Mám ji v autě,“ řekl Nick. Ve skutečnosti měl Juliin kapesní počítač v kapse, ale cestou k autu získá pár minut, aby si rozmyslel, jestli postupuje správně.

„Kolem mého domu objížděl modrý chevrolet. Je z půjčovny a půjčil si ho člověk jménem Paul Dreyfus. Jeho firma vyrobila a namontovala bezpečnostní systémy do domu, kde došlo k loupeži.“

„Fajn, takže máme kopii nahrávky z bezpečnostních kamer, kterou máte v autě, a informaci o tomhle Dreyfusovi – s tím už se dá pracovat. Víte co, zajedeme se mrknout do Washington House. Jeden nikdy neví, třeba se na nás usměje štěstí.“ Shannon se zvedl.

„Nic tam nenajdete,“ varoval ho Nick.

„Vždycky se dá něco najít,“ prohlásil Shannon sebejistě; to už k nim došel kapitán, který slyšel, k čemu se dobrali.

„Co takhle vzít si s sebou jako zálohu Dance?“ nadhodil a bylo to spíš konstatování než otázka.

„Zvládnu to sám,“ zavrčel rozladěně Shannon.

„Nedávám ti na vybranou. Zavolám mu, ať za tebou přijde k autu.“

„Takovouhle hrůzu jsem ještě nezažil, je to jak zlý sen. Na to člověka nic nepřipraví,“ prohodil Shannon, když kráčeli po silnici vinoucí se přes planinu posetou troskami. „Všichni občas morbidně přemýšlíme o tom, jak asi umřeme. Garantuju vám, že devadesát procent lidí se nejvíc ze všeho děsí smrti v letadle. Představujou si, jak vězí v pasti uvnitř kovového válce, srdce mají až v krku, hází to jimi sem a tam a oknem tu a tam zahlédnou, jak se jim země řítí vstříc. Rozhodně sem ženu nevozte, z pohledu na tuhle spoušť by se zhroutila.“

Nick nedokázal odtrhnout pohled od zčernalé země, od bílých plachet zakrývajících mrtvé, které se nacházely všude, kam jen oko dohlédlo. „Něco takového by nikdo nikdy neměl vidět.“

„Člověk by chtěl mít moc nějak to zarazit,“ řekl Shannon. „Zmírnit to utrpení.“

„Při automobilových haváriích zahyne ve Spojených státech každý rok víc než čtyřicet tisíc lidí. Přibližně sto dvacet denně. A nijak si to nebereme. Ale když se stane něco jako tohle, pronásleduje nás to do konce života.“ Nick zavrtěl hlavou. „Už zjistili, jak se to stalo?“

„Copak na tom záleží?“ opáčil Shannon. „Slyšel jsem nějaké spekulace, ale stejně to nic nezmění, život to těm lidem nevrátí.“

Zbylý kus cesty šli mlčky, míjeli sanitky, jejichž majáčky zběsile blikaly, i když to nebylo k ničemu. Čtrnáct televizních kamer mířilo na čtrnáct uhlazených reportérek, které s dokonale upravenými účesy a se rty vylepšenými kolagenem přinášely novinky o umírání a doufaly, že si pro sebe urvou co nejlepší sledovanost.

„Do hajzlu,“ ulevil si Nick, protože zjistil, že mu auto zablokovaly dva hasičské vozy a sanitka, jejíž posádka se pokoušela uklidnit hysterického příbuzného některé z obětí, kterému povolily nervy. Nick nechtěl na nikoho z nich naléhat, ať mu uvolní cestu.

„Nechte to být,“ řekl Shannon. „Pojedeme mým autem. Vemte si odtamtud jenom tu nahrávku. Já mám tamhle toho černého mustanga.“ Ukázal na elegantní silný vůz zaparkovaný na kraji rušné silnice o padesát metrů dál.

Nick přikývl, otevřel auto a předstíral, že vytahuje něco z palubní přihrádky a strká si to do kapsy, kde už dávno měl Juliin kapesní počítač. Doufal, že Julii nevystavuje ještě většímu nebezpečí, než v jakém už se ocitla. Ale věděl, že jestli mu Shannon má pomoct, musí mu ukázat a říct skoro všechno.

„Copak si neumíš poradit sám?“ zeptal se chlap v laciném modrém saku s nevkusnou kravatou, který k nim došel.

„Tohle je Nick Quinn,“ představil Shannon Nicka. „A tohle detektiv Ethan Dance.“

Nick k Danceovi napřáhl ruku, ale ten se na něj ani neuráčil podívat.

„Máme tu dvě stě dvanáct obětí, prohrabuju se ruinama a mrtvolama, a teď toho mám nechat a jít tě místo toho vodit za ručičku?“ soptil. „Nemám náladu vláčet se na nějaký místo činu, který je už stejně dávno zaneřáděný. Jedu se na stanici převlíknout. Jestli chceš s něčím pomoct, tak to je jediný místo, kde se mojí pomoci dočkáš.“

Ani za mák se nepodobal tomu „hodnému policajtovi“, který Nicka přijel zatknout a vyslýchal ho se šarmantním, vlídným úsměvem. Na spáncích se Danceovi perlil pot a stékal mu po tvářích, při chůzi funěl a hekal vyčerpáním. Ze zarudlých očí se ztěžklými víčky mu čišelo podráždění, laciné mokasíny měl celé obalené blátem, šedivé kalhoty pocákané do půli lýtek.

Shannon odtáhl Nicka stranou, zatímco Dance kráčel dál. „Dance je protiva, ale jako detektiv je prvotřídní. Jeďte s ním na stanici a pusťte mu to video. Dokázal by najít i vodu na Sahaře a navíc může zjistit něco víc o tom Dreyfusovi. Já se zajedu mrknout do Washington House a do kanceláře vaší ženy. Uvidíme, jestli tam něco najdu.“

Nick přikývl a doklusal za Dancem, který si mezitím svlékl sako a odhodil ho na zadní sedadlo zeleného Fordu Taurus. V podpaží bílé košile se mu rýsovaly obrovské skvrny od potu. Nick si otevřel dveře na straně spolujezdce a mlčky vklouzl do auta. Dance za sebou vztekle praštil dvířky na straně řidiče.

Beze slova nastartoval a vyjel z rozbláceného parkoviště. Zkřížil cestu dvěma dalším vyjíždějícím vozům a zamířil pryč z místa katastrofy.

Kolem se hemžili dobrovolníci, obecní zaměstnanci a příslušníci Národní gardy; mlčky chodili sem a tam po příjezdové cestě, po které až do dnešního rána jezdili jen rodiče vozící děti za zábavou.

Když poodjeli dál, kde šňůry zaparkovaných vozů řídly, Nick zčistajasna vytřeštil oči, protože mezi nimi spatřil modrý Chevrolet Impala. Přečetl si poznávací značku a potvrdil si, že je to vůz, který si Dreyfus obstaral v půjčovně.

„Zastavte,“ obrátil se k Danceovi.

Ten ho ignoroval.

„Zastavte. Tamhle stojí to auto, o kterém jsem se zmiňoval Shannonovi a kapitánovi. Ten hajzl tu někde je.“

Dance neodpověděl, ale sebral ze sedadla vysílačku a stiskl knoflík. „Kapitáne?“

„Vy si snad děláte srandu, Danci,“ vyjel na něj Delia. „Jste pryč tři minuty a už se vynořil problém?“

„Pošlete nějakého gardistu na příjezdovku, kde parkují dobrovolníci. Stojí tam modrý chevrolet s poznávací značkou…“ Tázavě se obrátil k Nickovi.

„Z8JP9.“

„Řekněte mu, ať to vozidlo nenápadně sleduje. Ujistěte se, že ví, co slovo nenápadně znamená. Až k vozu někdo přijde, zadržte ho a nikam ho nepouštějte, dokud se nevrátíme.“

„Rozumím,“ řekl Delia.

„Klídek,“ obrátil se Dance k Nickovi. „Jestli tu ten chlap je, tak nám neproklouzne.“

„Proč sem přijel?“

„To bude první, na co se ho zeptáme, až se vrátíme.“ Dance si rukávem bílé košile otřel upocené čelo a odhrnul si z tváře vlhké hnědé vlasy.

Poposkakovali v pomalu se vlekoucí koloně a Dance se ani neobtěžoval zapnout sirénu nebo majáček, protože by jim to stejně nepomohlo.

„Omlouvám se, že jsem se choval tak neurvale,“ řekl. „Shannon je protiva, každou chvíli mě něčím vytočí a dneska to bylo už počtvrté za sebou.“

„To nic, dneska mají všichni nervy na pochodu,“ řekl Nick.

„Vaše žena je doufám v pořádku?“

Nick přitakal.

Dance si rozvázal kravatu, sundal si ji a odhodil ji dozadu. Rozepnul si horní dva knoflíky košile, namířil na sebe větrák a s úlevou vydechl, když ho zastudil proud chladného vzduchu.

„Kapitán mi pověděl, čím jste si se ženou dneska prošli. Když se něco takového stane, rázem jsme slepí vůči zbytku světa, zapomeneme, že země se dál normálně točí navzdory tragédiím, které nás zasáhly.“

Nick ho poslouchal a přitom zabloudil pohledem k jeho odhalenému krku a pátral po medailonu se svatým Kryštofem, ačkoli v duchu sám sobě nadával, že už je úplně paranoidní.

Konečně dojeli po dlouhé příjezdové cestě na silnici číslo 22. Po vší té vřavě, kterou nechali za sebou, působila strašidelně prázdně.

„Takže vy máte kopii té nahrávky z bezpečnostních kamer?“

„Mám,“ přisvědčil Nick a poklepal si na kapsu saka.

„Už jste se na ni díval?“

„Jenom na kousky, ale našel jsem tam záběr na jednoho člověka. Vytiskl jsem si ho, jestli se na něj chcete mrknout. Jinak je tam většinou jenom bílé zrnění, asi kamery nějak vyřadili z provozu.“

„Prima, prověříme si to na stanici. Nevadilo by vám ale, kdybych se nejdřív osprchoval?“

Nick zavrtěl hlavou, ale hned toho zalitoval, protože si uvědomil, že minuty neúprosně běží. Bude mít s Dancem jenom omezený čas. Musí se toho pokusit zjistit co nejvíc, než odbije celá.

„Připadám si, jako bych byl celý ulepený smrtí.“

„Kolik je hodin?“ Nickovi se nechtělo vytahovat zlaté hodinky.

Vjeli na most – na půlkilometrový most se zeleným zábradlím, který se klenul nad přehradní nádrží Kensico v jednom z nejpoklidnějších koutů Byram Hills.

„Tři čtvrtě na čtyři,“ odpověděl Dance.

„Hrozně nerad vás o to prosím, ale nemohli bychom rovnou… To víte, jde o moji ženu… A bůhvíkde teď…“

Dance se na něj podíval s neproniknutelným výrazem, ale pak přikývl. „Jistě, promiňte, jestli jsem se zachoval necitlivě. Za minutku jsme na stanici. Máme tam generátor, takže se můžeme hned pustit do práce.“

„Díky,“ usmál se Nick a vyčítal si, že se na policii neobrátil už dřív. Možná by teď byl s pátráním po Juliině vrahovi mnohem dál.

„Udělal byste pro mě něco?“ Dance kývl hlavou k zadnímu sedadlu. „Mám tam tašku, mohl byste mi ji podat?“

„Jistě.“ Nick si rozepnul bezpečnostní pás a nepohodlně se překroutil, aby na plátěnou tašku dosáhl.

Dance zničehonic dupl na brzdu, kola se zasekla, jak se aktivoval protismykový systém, a auto prudce zastavilo uprostřed mostu. Nicka to odhodilo na palubku a napůl sjel ze sedadla na zem. K čelu se mu přitiskla hlaveň devítimilimetrového glocku.

„Ruce na palubku,“ zařval Dance.

„Co se děje?“ nechápal Nick. Vyškrábal se zpátky na sedadlo a uposlechl. Ruce se mu třásly z toho nenadálého obratu událostí a z pohledu na hlaveň, která se mu tiskla ke kůži.

Dance svíral pistoli v pravé ruce; levačkou vytáhl pouta a zaklapl je Nickovi na zápěstích.

„Co to…“

Dance ho přimáčkl k palubce, vytáhl mu zpod saka sig sauer a odhodil ho dozadu do auta.

„Proč u sebe nosíte skrytou zbraň?“ obořil se na něj.

„Uklidněte se…“

„Otevřete dveře, pěkně pomalu. Vystupte z auta. A nedělejte žádné pitomosti.“

„Uklidněte se,“ usmál se s úlevou Nick. „Mám na tu pistoli povolení. Panebože, vy jste mě ale vyděsil.“

„Vystupte!“ Dance zapnul majáček a kolem začaly šlehat křiklavě rudé záblesky.

„No tak, vážně na ni mám povolení.“ Nick spoutanýma rukama neohrabaně otevřel dveře a vylezl z vozu. Dance taky vystoupil.

„Ruce na zábradlí,“ poručil, přešel za auto a otevřel kufr.

„Danci, prosím vás. O co jde? Nosím tu pistoli u sebe, abych mohl chránit ženu.“

Nick neviděl, co Dance dělá, ale zničehonic ucítil, jak se mu něco obtočilo kolem kotníků, a zjistil, že mu je Dance spoutal plastovými pouty.

„Ale no tak, nepřeháníte to trochu?“ utrousil Nick při pohledu na svázané nohy.

Dance ho otočil, sáhl mu do kapsy a vytáhl Juliin kapesní počítač.

„Danci, fakt mě štvete. Co to sakra provádíte?“ Nick se naklonil ke straně, nahlédl do otevřeného kufru a v tu ránu mu všechno došlo.

Kufr byl plný tašek; jedna byla pootevřená, vykukoval z ní zlatý jílec meče a třpytil se v odpoledním slunci.

„To snad nemyslíte vážně. Vy?“

Dance otevřel zadní dvířka vozu, popadl ze sedadla Nickovu pistoli, chytil Nicka za límec a strčil ho dovnitř. Zabouchl dvířka a nechal ho trčet v zamčeném autě.

Nick zíral přes opěradlo na hodiny na palubní desce. Digitální displej ukazoval 15:50.

Teď už mu všechno dávalo smysl: proč ho zatkli, proč Dance vedl vyšetřování. Dance v tom měl prsty, podílel se na loupeži a na Juliině vraždě, narafičil to, aby vina padla na Nicka.

Nick se sice ocitl v pořádné bryndě, ale aspoň věděl, kdo je zodpovědný za Juliinu smrt. Věděl, koho potřebuje zarazit.

Teď hlavně musí přečkat několik příštích minut. Potřebuje přežít do konce hodiny.

Displej ukazoval 15:52. Nickovi ještě nikdy nepřipadalo, že by čas tak letěl a zároveň se tak neúnosně ploužil.

Dance otevřel zadní dvířka auta a pistolí Nickovi naznačil, ať vyleze ven.

„Neopovažujte se přiblížit k mojí ženě, nebo…“

Nick nedořekl, protože Dance ho dloubl nabitou pistolí do boku, aby ho umlčel.

„Prima věcičky, tyhlety kapesní počítače. Našel jsem si tam tvoje domácí telefonní číslo a taky čísla všech jejích kolegů z práce, kamarádů a sousedů. Asi jí zavolám a řeknu jí, ať přijede na stanici. Mohl bych jí říct, že jsi zraněný…“ Dance se rozmáchl a praštil Nicka pěstí do obličeje, až se mu hlava zvrátila dozadu a vytryskla mu krev. „To ji určitě přiměje, aby sebou hodila. Teď pochopitelně potřebujeme zjistit, kdo další něco ví, kolik kamarádíčků jsi do toho zatáhl.“

Vytáhl z kufru masivní kovovou desku, skrz kterou byl uprostřed protažen zámek na kolo. S námahou ji donesl k okraji mostu v nejvyšším bodě a položil ji na vozovku.

„Chtěli jsme počkat do večera,“ pokračoval, „zabít ji doma a hodit to na tebe, ale když jsi do toho začal strkat nos, budeme ji muset oddělat rovnou.“

Nickovi pokleslo srdce. Nezachránil Julii; vlastní neschopností naopak způsobil, že zemře ještě dřív. „Shannon na to přijde.“

„Houby, ten si nevidí ani na špičku nosu.“

Dance prostrkal padesátikilovou kovovou desku pod zeleným zábradlím. Pak se předklonil a levou rukou uchopil zámek na kolo. Napřímil se, přitiskl Nickovi pistoli zezadu k hlavě a levačkou mu zámek přicvakl k řetízku spojujícímu pouta na rukou.

„Zažils někdy pocit déjà vu?“ zeptal se ho. „Jako bys už někdy někde byl, něco přesně takového už dělal? Jako by se čas obrátil naruby?“

Nick nevěřil vlastním uším, na co se ho ptá.

Dance nohou postrčil desku ještě blíž ke kraji mostu, takže teď zpola vyčuhovala nad přehradní nádrž.

A v tu chvíli se Nickovi naskytl ničím necloněný pohled na jeho hruď. Dance měl košili rozepnutou až k pasu; když se lopotil s těžkou kovovou deskou, povolily mu tři spodní knoflíky. I když byl tenhle chlap grázl skrznaskrz, i když se chvástal, že zabije Julii, nebyl to ten člověk, kterého Nick dohnal a srazil k zemi u havarovaného auta – na krku mu nevisel medailon se svatým Kryštofem.

Nick tam stál, do břicha se mu zarývalo zábradlí a shlížel na rozlehlou vodní hladinu, jejíž nehybnost a poklid tak příkře kontrastovaly s děsivými událostmi, ke kterým došlo jen půldruhého kilometru odtud, i s událostmi, které se odehrávaly přímo na mostě. Dance se na loupeži podílel, možná všechno řídil a spolupracoval přímo s Paulem Dreyfusem, ale nebyl to on, kdo stiskl spoušť, nebyl to on, kdo zabil Julii.

Nick se obrátil a upřel na něj oči překypující nenávistí. Dance možná nezmáčkl spoušť, ale má v tom prsty, taky si přeje, aby Julia byla po smrti. A tak se na něj Nick nenávistně mračil; kdyby mohl, skočil by po něm a vlastnoručně by ho uškrtil.

„Nashle,“ ušklíbl se Dance a opřel se nohou o desku. Ta se na okamžik zakolébala na samém kraji mostu, pak se horní polovina pomalu zvedla a deska se svezla dolů.

Propadla se o necelý metr a tam se zastavila. Pouta se zaryla Nickovi do zápěstí. Pokoušel se uchopit lanko, aby si ulevil od bolesti, jenže bylo příliš tenké. Deska vážila pětačtyřicet kilo; Dance s tou váhou zápolil s vypětím sil, ale Nick si při posilování běžně nakládal víc. I když mu v namáhaných zápěstích bolestně tepalo, zabral rameny a zády a snadno desku nadzvedl. Zaklonil se a pokusil se ji přetáhnout přes zábradlí…

… jenže vtom ho Dance popadl za pouta na kotnících a zvedl mu nohy do vzduchu. Nick narazil žaludkem na hořejšek zábradlí a balancoval na něm jako předtím deska na okraji mostu. Litoval, že dával ve škole pozor při hodinách fyziky, a tudíž ví, že díky váze desky je pro Dance hračka zvednout ho do vzduchu a překotit přes zábradlí.

A v příštím okamžiku už se řítil vzduchem. Kovová deska ho stahovala do mokrého hrobu.

Po patnáctimetrovém pádu prorazil hlavou hladinu; připadalo mu, jako by narazil na betonový chodník. Kolem něj se rozstříkly gejzíry vody. Deska ho svou vahou stahovala hlouběji a hlouběji, neodvratně klesal do temnoty. Hloubka nádrže se pohybovala v rozmezí od šesti do devadesáti metrů; tady pod mostem to bylo jen nějakých sedm, osm metrů. Ne že by se tím nějak zvyšovaly jeho šance na přežití.

Plíce ho pálily, tlak v uších s každým dalším metrem sílil, jak ho to neúprosně táhlo vstříc smrti.

Deska dopadla na dno. Nick zůstal viset hlavou dolů nad ní jako potopená bójka. Před očima mu tančily hvězdičky. Na vodní hladině se odráželo slunce, pronikalo až sem dolů a ozařovalo kameny pokryté nánosem bahna na dně nádrže.

Jakožto zkušený plavec dovedl Nick zadržet dech na delší dobu než většina lidí, jenže netušil, kolik je hodin a jak dlouho jeho plíce vydrží.

Ale nemyslel na bolest, nemyslel na neodvratnou smrt, která ho nejspíš čeká. Myslel na Julii. Připravili ho o všechno, na čem mu záleželo, o všechno, pro co stálo za to žít. Hrozně se styděl, že ji nedokázal zachránit a vyrvat osudu. Nechal se hloupě oklamat, naivně uvěřil cizím lidem, že mu pomůžou, a nakonec ho poslali na smrt ti, kteří berou plat za to, aby druhé chránili.

Vězel ve vodě hlavou dolů a pravidelně pomalinku vypouštěl z plic vzduch, aby mu nenatekla voda do nosu a neutopil se předčasně. Pozoroval sluneční odlesky na hladině a pomalu se vzpamatovával z otřesu, když vtom mu něco narazilo do nohou. Přetočil se a zůstal zírat do prázdných mrtvých očí.

Vedle něj se pohupovalo ve vodě čísi tělo. Mrtvý byl také hlavou dolů, na rukou měl želízka, nohy spoutané a připjaté ke kovové desce. A pár metrů za ním byl další; Nick na něj pořádně neviděl, ale rozeznal, že je to zrzavý hubeňour oblečený v uniformě. Policista. A v matném přísvitu, který si sem seshora prorazil cestu, zahlédl siluetu třetího člověka; měl na sobě modrou košili a kolem obličeje mu ve vodě povlávaly dlouhé tmavé vlasy. Ocitl se na pohřebišti, na zabijákově podvodní skládce.

Když viděl ty mrtvoly, rázem pochopil, na co Dance narážel, když mluvil o déjà vu.

Ten muž hned vedle něj nebyl mrtvý dlouho. Za pokleslými víčky bylo vidět protočené panenky, kolem naběhlého pravého oka se černal monokl, pusu měl dokořán a dolní ret nateklý, jako by mu někdo projel obličej mlátičkou, než ho zabil. Kolem tváře se mu jako tráva ve větru vlnily šedé vlasy.

Nicka čím dál víc pálilo v plicích, docházel mu vzduch, bylo mu jasné, že už uběhla nejmíň minuta. Ještě tak pětačtyřicet, šedesát vteřin a ztratí vědomí.

Rychle nahmatal zámek na kolo, který ho poutal ke smrtícímu závaží, a přitáhl se trochu níž. Popadl muže vedle sebe za opasek, zajel mu spoutanou rukou do kapsy a vytáhl z ní peněženku; svíral ji v dlani, jako by ho to snad mohlo zachránit.

Ale byla to marná snaha. Plíce měl v jednom ohni, v hlavě mu tepalo, jak se jeho srdce připravené o kyslík zmítalo v posledních křečích. Už byl pod vodou víc než dvě minuty a nepochyboval, že brzo kapituluje, že podlehne svůdnému vábení smrti.

Poslední myšlenky, na které mu kyslík ještě stačil, věnoval Julii; myslel na to, jak je krásná, jak je milá a jaká je škoda, že o ni svět přijde, protože…

… protože ji zklamal.

5.

14:00

Julia seděla ve svém voze na příjezdové cestě skromného patrového domku v městečku Pound Ridge. Jakmile se dozvěděla o leteckém neštěstí, stejně jako většina lidí z Byram Hills spěchala na místo havárie, aby tam pomohla. Jenže když viděla, co zbylo z letu 502, když si uvědomila, že v tom letadle seděla, v mysli se jí okamžitě vyrojily tváře pasažérů, kteří seděli vedle ní, a nedokázala přestat myslet na to, jak málo chybělo, aby dopadla stejně jako oni.

A tak se místo pomoci přímo na místě nabídla, že zajede pro doktora v důchodu, kterého povolali, aby taky přiložil ruku k dílu. Před půl hodinou si zajela do Bedfordu natankovat benzín a teď na doktora čekala před jeho domem, až se nachystá.

Jak tam tak osaměle seděla, v hlavě se jí točil vír myšlenek a plnou vahou na ni dolehlo, čemu unikla. Položila si ruku na břicho – nejenže vyvázla za spárů smrti ona sama, zachránily se dva životy.

Nejironičtější na tom bylo, že neletěla do Bostonu na pracovní schůzku, jak všem vykládala, ale za doktorem.

Po svatbě žili s Nickem rok ve městě Winthrop v Massachusetts. Nicka tam odveleli za prací, tak se přestěhovala s ním a uchytila se u malé bostonské firmy. Kolegyně jí doporučila doktora jménem Colverhome, který nejenže měl hvězdnou pověst, ale navíc byl laskavý a nechyběl mu smysl pro humor.

I když se přestěhovali zpátky do Byram Hills, zůstala v evidenci u Colverhoma, protože bylo snadné domluvit si každoroční prohlídku tak, aby se trefila do doby, kdy poletí do Bostonu na služební cestu.

Zkraje týdne Colverhomovi zavolala, svěřila se mu se svým podezřením a Colverhome jí u místního doktora zařídil, aby jí provedl těhotenský test. Test byl pozitivní – potvrdil, že je v šestém týdnu těhotenství. To zjištění ji naplnilo radostí, jakou ještě nikdy nezažila. Nemohla se dočkat, až to poví Nickovi, ale chtěla, aby ta chvíle byla speciální. A tak se domluvila s doktorem Colverhomem, že za ním přiletí na prohlídku a zároveň si nechá pořídit sonogram zárodku dítěte, aby ho mohla nechat zarámovat a překvapit jím dnes večer Nicka při romantické večeři v La Cremaillere. Právě v té restauraci ji požádal o ruku, právě tam se začal odvíjet jejich společný život – byla to epochální chvíle a Julia si přála, aby na stejném místě jaksepatří oslavili i tuhle radostnou a naprosto nečekanou novinu. Ráno se pohádali a Nick trucoval úplně zbytečně – ta večeře s Mullerovými se vůbec neměla konat. Byla to jen zástěrka, aby ho mohla náležitě překvapit jedním z nejdůležitějších okamžiků jejich šestnáctiletého vztahu.

Plánovali děti, ale Julia zamýšlela otěhotnět nejdřív příští rok. Tak úporně se oba honili za kariérou a střádali pro budoucí potomstvo úspory, že vůbec neměla čas myslet na těhotenství jako takové. Teď si uvědomovala, že to s tím plánováním přeháněli; tolik se snažili dosáhnout úspěchu, než si pořídí děti, až jí představa, že by děti mohli opravdu mít, přišla úplně cizí.

Zjištění, že otěhotněla, ji dokonale zaskočilo a věděla, že Nicka vykolejí ještě víc.

Usilovně pracovala na své kariéře advokátky, snažila se to dotáhnout na společníka ve firmě a přitom poztrácela kamarádky, které se vzdaly ambicí, aby se mohly věnovat mateřským povinnostem. Ale jakmile se jí potvrdilo, že je v jiném stavu, úplně se jí změnil hodnotový žebříček. Byla přesvědčená, že to není hormonální záležitost, že to není reakce její mysli na představu, že nebude pracovat. Byla v tom jen a pouze láska.

Prožila s Nickem polovinu svého dosavadního života, měli víc peněz, než potřebovali, pořídili a zrenovovali si dům svých snů, cestovali, užívali si život. A přesto přese všechno pociťovala prázdnotu; obzvlášť silně to na ni doléhalo při svátcích. Toužila po návratu Santa Clause, velikonočních zajíčků a halloweenských cukrátek.

Když přemítala o havárii letadla, o všech těch ztracených životech a o té laskavé staré paní, která seděla vedle ní, do očí jí vyhrkly slzy. Z letadla ji odvolala automaticky vygenerovaná textová zpráva, která jí oznamovala, že došlo k vloupání do domu Shamuse Hennicota. Ta zpráva jí zachránila život. A nejen jí – vyrvala ze spárů smrti životy hned dva.

Brala to jako znamení, že narození dítěte je správné. A považovala to za zázrak.

Nejdřív ji ta textová zpráva rozladila, pokládala ji za planý poplach, ale poslušně vystoupila z letadla, nasedla do auta a odjela do Washington House. Obešla celý dům zvenčí, prohlédla dveře a okna, ale všechno působilo neporušeně.

Jenže jakmile vkročila dovnitř, vycítila, že něco nehraje. Nebyla v domě ani půl minuty, když se ozvalo zadunění, až se celá stavba otřásla, v kuchyňské lince zarachotil porcelán a v baru zacinkaly skleničky, jako by propuklo zemětřesení. I když pod New Yorkem se mezi zemskými deskami nachází zlom, zemětřesení jsou tu vzácná jako sníh na Bermudách. Světla zablikala, pokusila se vzpamatovat, ale vzápětí zhasla. Okamžitě se rozsvítilo nouzové osvětlení u dveří a u schodů. Ze záložní baterie u počítače se ozvalo vytrvalé pípání, které signalizovalo, že vypadl proud a zařízení se musí vypnout. Julia se podívala na hodinky – 11:54. Touhle dobou už měla být na cestě do Bostonu, a místo toho tu bloumá prázdným domem bez elektřiny, který se třese kvůli tomu, že se někde hluboko pod ním posunuly zemské desky.

Vešla do kuchyně, protáhla magnetickou kartu čtečkou, protože věděla, že bezpečnostní systém pohánějí při výpadcích proudu záložní baterie, a otevřela těžké dveře do suterénu. Schodiště vedoucí dolů osvětlovaly až příliš silné halogenové reflektory nouzových světel a ničily jasnou září drahé květinové tapety, které si Hennicot nechal dovézt z Paříže. Julia vyťukala na klávesnici číslo svého sociálního pojištění a třikrát projela kartu čtečkou. Pak vytáhla osmiboký klíč a zasunula ho do masivních ocelových dveří písmenem D navrch.

Rázně jím otočila, a když si otevřela, uvítala ji temnota. Přitáhla si židli a zapřela jí dveře, aby zůstaly otevřené a dovnitř prosvítalo jasné světlo ze schodiště.

Okamžitě jí padla do oka rozbitá vitrína uprostřed místnosti a nepatřičná krabička s červenou polokoulí umístěná na zdi. Vzedmula se v ní vlna vzteku, jako by někdo narušil její vlastní soukromí. Procházela suterénem a nahlížela do jednotlivých místností. Ve skladišti s regulovaným klimatem svítila nouzová světla, ale vypadalo to, že beden se nikdo ani nedotkl. Vrátila se do hlavní místnosti osvětlené pruhem světla ze schodiště a otevřela dveře Shamusovy kanceláře. Zamířila rovnou k místnůstce ukryté za panelem ve zdi a spatřila, že tajné dveře jsou pootevřené; opřela se do nich, aby se podívala dovnitř.

Místnůstka tonula ve tmě, dopadala sem sice slabounká záře zvenčí, ale nestačilo to, aby bylo pořádně vidět.

Julia věděla, že v místnůstce jsou jenom dva předměty. Přímo uprostřed. Opatrně vkročila dovnitř a úporně se pokoušela ve tmě rozkoukat. Konečně rozeznala sejfy. Přejela rukou po prvním a ujistila se, že je zamčený, ale zato ten druhý… Ani ho nepotřebovala prozkoumávat, stačilo, že v šeru zahlédla obrys otevřených dveří.

A zničehonic ji přepadl strach.

Vešla do domu úplně bez přemýšlení, aby ověřila, jestli došlo k loupeži, a pak ji zaslepil vztek, takže si neuvědomovala nebezpečí a klidně tu pobíhala v temnotě a neuváženě pokoušela osud. Nikdy netrpěla klaustrofobií, ale teď na ni tíživě doléhala okolní temnota. Netušila, jestli tu někdo není, jestli se zloděj někde nekrčí za dveřmi a nepřipadá si jako zvíře zahnané do kouta, takže by se ji nerozpakoval zabít, jen aby odtud vyvázl.

Nechtělo se jí umřít.

Vyběhla z místnůstky a upalovala nahoru po schodech. Vytáhla osmiboký klíč a otevřela si jím bezpečnostní místnost ukrytou za falešnou stěnou ve spíži. Uvítal ji pohled na rozbité počítačové servery s vyrvanými harddisky. Ten, kdo loupež spáchal, přesně věděl, jak si počínat a jak za sebou zamést stopy.

Teď byla ráda, že se jí do počítače v práci i na hlavní firemní server nahrála záloha informací z bezpečnostního systému, ačkoli dosud tohle opatření považovala za zbytečné. Ať už loupež spáchal kdokoli, určitě tam stopy hledat nebude.

Když vycházela z utajené místnůstky, strach už ji skoro opustil. Lupiči jsou už dávno pryč. Nejspíš měli dobré vnitřní informace, skvěle si akci naplánovali a během pár minut zase zmizeli.

Sebrala z police ve spíži baterku, došla si do auta pro digitální fotoaparát a vrátila se do suterénu. Zmapovala, co se ztratilo, nafotila rozbitou vitrínu a otevřený sejf. Překvapilo ji, že zloději zcela ignorovali skladiště, kde se nacházely obrazy v hodnotě desítek miliónů. Zaměřili se jen na zbraně a na sejf.

Julia měla k dispozici soupis všech uměleckých děl, starožitností a drahokamů, které se v domě nacházely, a Shamus ho několikrát ročně aktualizoval. Ale co se skrývá v sejfech, to netušila. Prozradil jí jen, že tam má uloženo několik sáčků s diamanty a nějaké osobní předměty – jinak pro ni obsah sejfů zůstával záhadou.

Vrátila se nahoru a obratem Hennicotovi zavolala do jeho letního domu v Massachusetts, aby mu sdělila nemilou novinu. Při vytáčení ani nezaváhala, už dávno se poučila, že se špatnými zprávami se nemá otálet.

Když jí Shamusova asistentka Talia sdělila, že Shamus momentálně není k zastižení, protože vyřizuje neodkladnou rodinnou záležitost, Julia ji požádala, ať mu vyřídí, že ve Washington House došlo k incidentu, a že se jí má ozvat hned, jak to bude možné. Do slova a do písmene se řídila jeho instrukcemi, jak si má v případě incidentu počínat – nechtěl, aby do toho zatahovala policii, dokud se on sám nedozví, co přesně se stalo, a nerozhodne, co dělat dál. Bylo to jeho přání a Julia ho respektovala; během posledních tří let se naučila spoléhat na jeho moudrost.

Shamusovi nebylo v posledních týdnech dobře, ale na dvaadevadesátníka přesto sršel větší energií, než na jakou se ona sama zmohla v jedenatřiceti. Naposledy spolu mluvili před čtrnácti dny, probírali zapůjčení některých Monetových obrazů ze Shamusovy sbírky newyorskému Metropolitnímu muzeu umění, ale jak se jim to stávalo často, hovor se postupně stočil k rodině a životu vůbec. Hrozně si Shamuse a všeho, co v životě dokázal, vážila, a tak důvěřovala jeho radám a doporučením, často se mu svěřovala a chtěla slyšet jeho názor na věci, které se zdaleka netýkaly jen pracovních záležitostí.

Shamus sice neměl děti, ale vždycky o nich mluvil jako o tom, co je v životě nejdůležitější. Tvrdil, že láska a rodina představují největší úspěch, jakého může člověk dosáhnout, že jsou klíčem ke štěstí a nikdo by se jim neměl vyhýbat. Julia už se nemohla dočkat, až sdělí Nickovi svou radostnou novinu, ale zrovna tak se těšila i na chvíli, kdy to poví Shamusovi, protože věděla, že z toho bude mít ohromnou radost. Juliini rodiče byli už postarší, když se jim Julia narodila, a před několika lety zemřeli. Shamus Hennicot svým způsobem zaplnil to prázdné místo v jejím srdci, stal se jí jakýmsi náhradním prarodičem – chválil ji za úspěchy a s vřelým úsměvem a nadšením v hlase jí dával rady do života.

Dojímalo ji, jak je nezištný a obětavý a jak intenzivně se věnuje dobročinnosti. Byl skutečný gentleman ve světě, kde to slůvko už dávno upadlo v zapomnění. Stále holdoval psanému slovu, posílal jí dopisy psané úhledným krasopisem a vyhýbal se neosobní elektronické poště.

Trápilo ji, že mu bude muset povědět o loupeži, o tom, že mu ukradli cennosti, které si jeho rodina předávala z generace na generaci. Sice věděla, že nad tím jen mávne rukou se slovy „to nic, moje milá – kusy kovu, kamení a plátna nejsou to, na čem mi v životě záleží“, ale přesto přemítala, jestli ho bude loupež hodně mrzet, a jestli se v jeho sbírce nacházelo ještě něco, co nezahrnul do soupisu.

Když vycházela z domu, zapípal jí na kapesním počítači příchozí e-mail z kanceláře. Ke svému úžasu zjistila, že jí přišly soubory z Hennicotova bezpečnostního systému. Věděla, že zálohy se automaticky posílají, když vypadne proud, a tak se dovtípila, že výpadek, ke kterému došlo u Hennicota, postihl i její kancelář.

Když vyjížděla z příjezdové cesty, prořítilo se kolem ní několik policejních aut a hasičských vozů. Semafory nefungovaly, na ulicích se hemžili lidé a všichni upírali oči k jihu. Ohlédla se a spatřila obří oblak černého kouře.

Teď seděla ve svém lexusu víc než dvacet kilometrů od místa havárie a pozorovala, jak se ten kouř pomalu rozplývá a řídne. Sjela pohledem k hodinám na palubní desce; už byly dvě pryč a ještě nemluvila s Nickem. Sáhla po mobilu a chtěla mu znova zkusit zavolat, jenže vtom se otevřela dvířka na straně spolujezdce a do auta nastoupil starý muž.

„Děkuju vám za odvoz,“ řekl a zapnul si bezpečnostní pás. „Jsem doktor O’Reilly.“

„Julia Quinnová.“

Potřásli si rukama a Julia si ho přitom prohlédla. Vlasy mu už úplně zbělely, ale obočí měl černé jako noc a dodávalo mu mladistvý vzhled. Zvědavě naklonila hlavu ke straně a zeptala se: „Neviděli jsme se už někdy?“

„Myslím, že ne,“ zavrtěl hlavou O’Reilly. „Pokud jste neměla co do činění s úřadem soudního lékaře. Před pěti lety jsem odtamtud odešel na odpočinek – ale jak vidím, tak ten mi pro dnešek končí.“

Vyhlédl z okénka, čímž hovor ukončil, a nejspíš se pohroužil do chmurných myšlenek na to, jaké hrůzy ho co nevidět čekají.

Julia beze slova nastartovala, vyjela z příjezdové cesty a zamířila zpátky do Byram Hills.

Nick seděl v kožené kancelářské židli za stolem doma v knihovně. Byl skrznaskrz promočený, lapal po dechu a hlava mu třeštila. Když ho na dně nádrže opouštělo vědomí, byl přesvědčen, že to je konec, a v posledních okamžicích myslel jen na to, že Julii zklamal.

Teď se pozvolna uklidnil a zadíval se na peněženku, kterou svíral v ruce. Byla to černá taštička z teletiny, od Gucciho. Vytáhl ji z kapsy mrtvého na dně přehradní nádrže. Spěšně ji otevřel a našel v ní stodolarové bankovky, černou kreditní kartu American Express a zlatou kartu Visa, ale toho si vůbec nevšímal, zajímal ho jen řidičský průkaz zastrčený hned navrch.

Když zjistil, co je mrtvý zač, nezakusil pocit triumfu, naopak to v něm vyvolalo další otázky. Přečetl si údaje v řidičském průkazu ještě jednou. Mrtvý bydlel na Merion Drive 10 v Haverfordu v Pensylvánii. Narodil se 28. května 1952. Měřil sto sedmdesát osm centimetrů, měl hnědé oči a zaškrtl povolení k darování orgánů. Paul Dreyfus, majitel firmy, která namontovala bezpečnostní zařízení k Shamusi Hennicotovi, byl po smrti, jeho tělo spočívalo na dně přehradní nádrže Kensico.

Nick vyběhl po schodech do patra a v rychlosti se převlékl z mokrého oblečení do čistých džínsů a košile. Vzal si ze skříně suché sako a pak vytahal věci z kapes promáčených kalhot a saka. Našel dopis, který dostal od šedovlasého muže ve výslechové místnosti, a dopis, který Marcus napsal sám sobě; písmo na obálkách bylo jen nepatrně rozpité. Sáhl po hodinkách a rozevřel je. Byly vyrobeny kvalitně a zřejmě byly vodotěsné, protože se zdálo, že jim koupel nijak neublížila. Ručičky ukazovaly pět minut po druhé hodině. To mobil dopadl o poznání hůř – vůbec nefungoval. Nick byl svým způsobem rád, že se zničil, protože se díky tomu vymazala z paměti fotografie mrtvé Julie. Popadl peněženku, klíče, medailon se svatým Kryštofem, Dreyfusovu peněženku a dopisy a všechno si nacpal do kapes.

Seběhl po schodech zpátky do knihovny a otevřel sejf. Usmál se, protože jeho pistole ležela na svém místě a spolu s ní i několik náhradních zásobníků. Nebylo to žádné kouzlo, nepřenesla se sem z Danceova vozu. Jelikož byly teprve dvě hodiny, zkrátka a dobře ji ze sejfu ještě nikdo nevyndal.

Vzal si několik zásobníků a pistoli si zastrčil za opasek. Odhrnul hromadu papírů na stole a spatřil svůj mobilní telefon; stejně jako pistole tam ležel úplně suchý a nachystaný k použití. Nick se rozesmál, ale smích ho v mžiku přešel a dostal sám na sebe vztek. Málem umřel, a kdyby se tak stalo, připravil by tím o život i Julii. Byl arogantní hlupák, když si myslel, že se jen tak vrátí zpátky v čase a snadno ji zachrání.

Zatím ještě nevyužil ničeho, co se dozvěděl v budoucnosti, aby úspěšně změnil minulost. Je to jako hra a on ji hraje mizerně. Bezcílně běhá kolem a nahodile se spoléhá na pomoc cizích lidí. Musí dát do pohybu změny, a to teď hned, protože čas běží a už mu ho na Juliinu záchranu moc nezbývá.

Teď už si nebude počínat chaoticky. V hlavě se mu líhl plán.

Zajede navštívit Paula Dreyfuse.

Nick zaparkoval ještě před zábranou, která blokovala příjezd na místo havárie, hned za modrým Chevroletem Impala – za autem, kterým přijede Juliin vrah, za autem, které by měl za několik hodin pronásledovat a donutit ho, aby narazilo do stromu.

Kvapně došel k vojínovi McManusovi, témuž gardistovi, který ho zastavil, když sem prve přijel za policisty.

„Copak pro vás můžu udělat?“ zeptal se mladík.

„Nesu kapitánu Deliovi důkazy, které souvisejí s tou leteckou havárií.“ Aniž Nick zpomalil, předvedl mu promáčenou peněženku.

Na mladíka jeho autoritativní tón a sebejisté počínání zapůsobily, protože mu jen kývl, ať jde dál.

Nick se zastavil a rozhlížel se po místě neštěstí. Hasiči smotávali hadice, ale ještě se na vozech neusadili k odpočinku. Rodinní příslušníci pasažérů byli posíláni do hlavní budovy, aby byli co nejblíž pozůstatkům svých milovaných, měli přístup k informacím o vyšetřování příčin havárie a třeba i k novinkám o nějakých zázračně přeživších.

Takovou obrovskou tragédii Nick ještě nikdy nezažil. Sice už to všechno viděl před hodinou, ale ještě pořád se s tím nevyrovnal. Kromě ocasu letadla nebylo nikde vidět ani jediný kus trosek, který by byl větší než dveře. Nick pozoroval stovky dobrovolníků, kteří pomáhali záchranářům a sklíčeným rodinám obětí. Když je nejhůř, lidé se semknou a předvedou se v tom nejlepším světle.

A někde v tom moři lidí je i Paul Dreyfus.

Nick sáhl pro Dreyfusovu zmáčenou peněženku, vytáhl jednu z jeho vizitek a vytočil číslo mobilního telefonu, které na ní stálo.

„Prosím,“ ozval se hluboký hlas.

„Mluvím s panem Dreyfusem?“ zeptal se Nick a propátrával pohledem davy dobrovolníků.

„Ano.“

Nick si prohlížel lidi u hlavní budovy, u narychlo vztyčených stanů. „Jmenuju se Nick Quinn.“

„Ano,“ řekl Dreyfus bezvýrazně, beze stopy emocí.

Nick se rozhlížel po planině ohraničené kilometry policejní pásky a konečně ho spatřil – Dreyfus stál na volném prostranství okupovaném smrtí a držel si mobil u ucha. Nick ukončil hovor, zamířil přímo k němu a snažil se ho neztratit z očí.

Dreyfus byl mohutnější, než Nick čekal; kdysi musel být svalovec, a přestože mu od té doby fyzička už trochu zchátrala, pořád působil dojmem siláka. Šedivé vlasy měl úhledně rozdělené pěšinkou, ne jako na dně nádrže Kensico, kde mu neuspořádaně povlávaly kolem hlavy.

Měl vyhrnuté rukávy, na rukou gumové chirurgické rukavice a postupně odhrnoval jednu plachtu za druhou a prohlížel si mrtvé pod nimi.

„Pan Dreyfus?“ zeptal se ho Nick, když k němu došel.

Dreyfus neustal ve svém počínání, dál nadzvedával plachty, jako by Nick byl jen dotěrný hmyz.

„Já jsem Nick Quinn,“ napřáhl k němu Nick ruku.

Dreyfus ji ignoroval. Nick netušil, jestli je to kvůli rukavicím, anebo z nezdvořilosti.

„Vy jste sem přiletěl dneska?“ zeptal se.

„My dva se známe?“

„Nevím, jak vám to říct…“ Nick se odmlčel, protože vážně nevěděl, jak mu to podat.

„Na blbosti nemám čas, přejděte rovnou k věci.“

„Chystají se vás zavraždit,“ vyhrkl Nick.

„Kdo?“ Dreyfus ani nevzhlédl, jako by pořádně neslyšel, co mu Nick říká, anebo mu to bylo jedno.

„Vaši parťáci.“

„Parťáci?“ Dreyfus konečně vzhlédl. „Netuším, o čem to mluvíte.“

Nick ho popadl za ramena a otočil ho k sobě, aby si vynutil pozornost. „A pak mi chtějí zabít manželku.“

Muži na okamžik zjihl výraz. „V tom případě vám doporučuji, abyste mě přestal otravovat a radši ji šel chránit.“

„Znáte Ethana Dance?“ tlačil na něj Nick.

„Jste policajt?“

„Pořádně vás zválcuje – praští vás do oka a do zubů. Má zákeřný pravý hák.“ Nick si zamnul ret. „A pak vám přiváže ke kotníkům těžkou železnou desku a hodí vás do jezera.“

„Pokoušíte se mi nahnat strach?“

„Jo, přesně tak,“ odpověděl Nick po pravdě.

„Po tom, co jsem viděl tohle,“ Dreyfus mávl rukou v rukavici kolem sebe, „to na mě nezabere, to je vám snad jasné. A teď mě omluvte, mám na práci důležitější věci.“

Zamračil se na Nicka a vykročil pryč. Nick chvíli zůstal stát na místě, nevěděl, jak toho muže přesvědčit, že to myslí vážně, jak ho přimět, aby začal mluvit.

Dohnal ho a srovnal s ním krok. Šli po sežehlé zemi a na každém kroku se vyhýbali pozůstatkům toho, co ještě nedávno bývalo letounem AS 300. Dreyfus se zastavil u bílé plachty, uctivě sklopil hlavu a pak pomalu odhrnul cíp.

Ta prostěradla sem narychlo dopravili z westchesterské nemocnice a použili je k účelu, ke kterému rozhodně nebyla zamýšlena. Nick věděl, že pod bílými flíčky, kterými byla potečkována pekelná krajina kolem, se skrývají tělesné pozůstatky zemřelých, ale nedošlo mu, co přesně má čekat. Tohle nebyla žádná elegantně uložená těla. Byla polámaná, nekompletní, ohořelá k nepoznání. Pod některými prostěradly ležela pouze torza, pod jinými jen ruce či nohy; něco tak úděsného Nick ještě nikdy neviděl, při tom pohledu se mu obracel žaludek a svíralo srdce. Nechápal, jak mezi tím Dreyfus může hledat, jak se může dívat do každé tváře.

„Co tu děláte?“ zeptal se ho.

„Dělával jsem zdravotníka ve Vietnamu a doufal jsem, že něco takového už v životě neuvidím.“

„Myslel jste si, že když se přihlásíte jako dobrovolník, vyčistíte si tím svědomí?“ tlačil na něj Nick.

„Hloupě žvaníte. Říkám vám to naposled – nechte mě na pokoji, nebo zavolám policajty.“

„Věřte mi, že by se vám to vymstilo.“ Nick udělal odmlku. „Co tu hledáte – vykoupení?“

Dreyfus se zarazil a obrátil se k němu. Oči mu překypovaly směsicí hněvu a bolesti. „Pokouším se najít bratra.“

Nick na něj zůstal zírat; nepochyboval o jeho prohnilosti, a tak ho naprosto vykolejilo, že ten muž měl na palubě zříceného letadla bratra.

„To je mi líto,“ vypravil ze sebe. „To jsem netušil.“

„Necháte mě konečně na pokoji?“

„Ráno došlo k loupeži ve Washington House, v domě Shamuse Hennicota. Vy jste mu montoval bezpečnostní systém.“ Nick dál tlačil na pilu, i když se mu to příčilo. „Ukradli tam diamanty a starožitné zbraně – pistole, meče a dýky. Zametají za sebou stopy a vím naprosto jistě, že po vás jdou. Musíte odtud zmizet. Pomůžu vám, ale musíte mi říct, kdo všechno je v té loupeži zapletený. Potřebuju znát úplně všechna jména, abych zachránil svou ženu.“

Dreyfus se na něj konečně podíval vlídnějšíma očima, soucitnýma očima. „Je mi líto, jestli vaší ženě hrozí nebezpečí.“ Vzápětí se veškerý soucit vytratil. „Ale aspoň je ještě pořád naživu. To já o bratrovi říct nemůžu. A teď mě omluvte.“

Sehnul se a nadzvedl další plachtu.

„Pane Dreyfusi,“ ozvalo se za ním.

„No to je skvělé… A vy jste kdo?“

„Detektiv Ethan Dance.“

Nick se ohlédl a spatřil vedle Dance čtyři uniformované policisty.

„Něco od vás potřebujeme.“ Dance vzal Dreyfuse za paži a jeden z uniformovaných policistů za druhou. Nick si ty čtyři rychle prohlédl, pátral mezi nimi po policistovi, kterého viděl spoutaného a utopeného na dně nádrže, ale žádný z téhle čtveřice nebyl zrzek a k vychrtlosti měli taky všichni daleko.

Nick cítil, jak ho do zad tlačí pažba jeho vlastní pistole, ale bylo mu jasné, že kdyby ji vytasil, vzápětí by se ocitl na onom světě anebo přinejmenším v poutech.

„Nechte ho být,“ vykřikl, ani sám nevěděl proč.

„Vy jste kdo, sakra?“ osopil se na něj Dance.

„Panebože, to nemáte kouska soucitu?“ řekl Nick. „Ten člověk hledá svého bratra.“

„To zdaleka není všechno, co tu hledá,“ opáčil Dance a odvedl Dreyfuse pryč.

* * *

Nick se rozhlížel po přikrytých tělech všude kolem a nedokázal se smířit s tím, že všichni ti nevinní lidé, muži, ženy i děti, museli umřít. Proč se to stalo? Tolika lidem, kteří je milovali, teď zůstanou jen oči pro pláč. Na vlastní kůži zažil, jaké to je, ztratit nejmilovanějšího člověka.

Přál si, aby to dokázal zarazit, aby dokázal celou tu katastrofu odvrátit. Litoval, že nemá víc než pět hodin. Jestli zachránit Julii a vyřešit zločin zabere dvanáct hodin, jak dlouhou dobu by potřeboval, aby zachránil dvě stě dvanáct lidí? Měl by se vrátit v čase a jednomu po druhém klást na srdce, ať do toho letadla nenastupují, anebo by se měl pokusit vypátrat příčinu havárie a nějak jí předejít? Pukalo mu srdce, ale věděl, že všechno světové utrpení prostě napravit nemůže.

Od Dreyfuse se nic nového o loupeži nedozvěděl, protože Dance ho příliš brzo odvlekl – nepochybně vstříc smrti. Prý hledal bratrovo tělo… Nickovi vůbec nepřišlo na mysl, že by se Dreyfuse mohlo týkat i něco jiného než ta loupež.

A na co Dance narážel, když naznačoval, že Dreyfus nehledá jen bratra?

Nicka zaskočilo, že i když se k němu Dreyfus choval neurvale, měl pocit, že by si toho člověka dokázal oblíbit. Sloužil své vlasti, dělával zdravotníka, vybudoval si úspěšnou firmu.

Uvědomil si, že Dreyfus nemusí zemřít; možná se mu nepovede zachránit všechny pasažéry, ale odvrátit smrt Paula Dreyfuse by mohl. A když se mu to povede, třeba i získá odpovědi na své otázky.

Ví, kam mají namířeno, a může je zkusit předběhnout.

Paula Dreyfuse strčili na zadní sedadlo zeleného Fordu Taurus, Dance řekl něco svým podřízeným a poslal je pryč.

Pak vklouzl na sedadlo vedle něj a zabořil mu do břicha hlaveň pistole. „Jaký to je, bejt bráchou člověka, co zabil dvě stovky lidí?“

Dreyfus na něj upíral zrak a mlčel.

„Podrazil nás. To jste měli celou dobu v plánu? Chci vědět, kde je ta skříňka.“ Dance se odmlčel a bylo znát, jak v něm narůstá rozrušení a vztek. „Chci to vědět teď hned!“

Dreyfus mu nehodlal odpovídat na otázky. Nikdo ho nepřiměje mluvit, a už vůbec ne tenhle zkorumpovaný policajt.

Ve dvaasedmdesátém padl na laoské hranici do zajetí Vietkongu, když ošetřoval raněné, kteří zbyli z čety poručíka Reese. Hodili ho do provizorní zadržovací cely a pět dní ho vyslýchali. Jíst mu nedávali, dostával jen vodu. Šlehali ho do zad pruty a mlátili ho pažbami pušek, ale nedostali z něj ani slovo, neprozradil jim ani své jméno, hodnost a služební číslo. Šestý den ho vysvobodila jednotka námořní pěchoty SEAL, ale ještě než odešel, sebral mrtvému vietnamskému vojákovi pušku a těm, kdo ho vyslýchali, ustřelil hlavy.

Neodpovídal na žádné otázky tehdy a neměl to v úmyslu ani teď.

Když se v pětasedmdesátém vrátil zpátky do Spojených států, založil si bezpečnostní firmu. Zpočátku provozoval jen malý obchod. Montoval alarmy svým známým, posléze bezpečnostní kamery do místních krámků a postupně se propracoval až ke složitým bezpečnostním systémům v kancelářích prestižních firem. Díky štěstí, tvrdé dřině, mnoha probdělým nocím a náročným dnům vybudoval ze své firmy jednu z nejlepších v celé zemi.

Životní pouť Samuela Dreyfuse se té bratrově ani za mák nepodobala. Zatímco starší Paul šel na vysokou školu studovat medicínu, Sam zběhl ze střední školy, aby se mohl honit za děvčaty. Zatímco Paul narukoval do armády, Sam proti odvodu protestoval. Když Paul odletěl do Vietnamu, Sam utekl do Kanady.

Paul od dětství sportoval a zásluhou pravidelného tréninku a přísného jídelníčku si vypěstoval svalnatou postavu, díky níž snadno kosil soupeře v americkém fotbale a odnášel raněné z bojišť v jihovýchodní Asii. Naproti tomu Sam si pumpoval do těla chemikálie, aby dosáhl osvícení a nalezl pravdu.

Paul se později zřekl medicíny, protože ve válce viděl až příliš mnoho raněných a krve, a místo toho udělal kariéru, o jaké se mu nikdy ani nezdálo. Díky tomu úspěchu si mohl pořídit dům v georgiánském koloniálním stylu kousek od Filadelfie, zaplatit svým dvěma dcerám vzdělání na prestižních univerzitách a zajistit své ženě Susan, se kterou žil už pětatřicet let, život v přepychu; dokonce si mohl dovolit i skromnou jachtu a letoun, které měl mnohem radši než vozidla na čtyřech kolech. Hrozně rád létal, okoukal to u otce, který byl náruživý letec. Otec je se Samem brával dvakrát měsíčně na okružní lety nad Lehigh Valley a nechával je, aby si zkusili řízení. Tím v Paulovi už v dětství zasel semínka celoživotní vášně, probudil v něm pocit, že létání je něco výjimečného, čemu není rovno.

Lidé mu jeho úspěšný život záviděli – záviděli mu všechno kromě bratra. Když prezident Carter udělil amnestii těm, co se vyhýbali odvodu, vrátil se Sam do Spojených států s pocitem, že mu svět něco dluží. A když už ne svět, tak přinejmenším jeho bratr Paul.

Ať už si Paul o Samovi myslel cokoli, pořád to byl jeho bratr, člen rodiny. Nespáchal nic horšího, než že v mládí zkoušel drogy a utekl před odvodem. To, že je někdo protivný sebestředný hrubián, ještě není zločin. Kdyby ano, tak už by Sam dávno skončil ve vězení.

Paul bratra dvacet let střídavě zaměstnával a propouštěl, dával mu plat, který se postupně vyšplhal na víc než milión dolarů ročně, a Sam přitom skoro nehnul prstem. Paul mu dokonce ze soucitu věnoval malý podíl ve firmě, aby měl Sam co odkázat dětem. Doufal, že na to Sam bude hrdý a začne se konečně snažit, ale jako už tolikrát předtím se v něm zklamal. Sam firmě skoro ničím nepřispíval, nezískal pro ni jediný kontrakt a zdálo se, že ho podnikání vůbec nezajímá. Zašlo to tak daleko, že Paul začal zcela vážně zvažovat, že se na bratra vykašle.

Ale během posledního roku se Sam změnil. Každé ráno byl v osm hodin v kanceláři a pracoval až do večera. Postupně začal přicházet s vlastními nápady a chovat se slušně k zaměstnancům. Sice mu to trvalo devětačtyřicet let, ale konečně dospěl. Konečně začal dělat čest svému jménu, získal si bratrovu ztracenou důvěru a zpřetrhané rodinné vazby se obnovily. Paul ho začal s hrdostí představovat na firemních prezentacích a Sam během půl roku uzavřel tři velké, multimiliónové kontrakty. Nejenže pracoval, ale svůj plat si bohatě zasloužil.

Jenže pak se svět obrátil vzhůru nohama.

Když Paul přišel dnes ráno ve tři čtvrtě na sedm do kanceláře, našel na podlaze ležet stvrzenku za jeden ze speciálních osmibokých klíčů, na které měl patent. Sebral ji a v duchu proklínal nepořádníka, který ji upustil, ale pak mu padl do oka podpis v dolním rohu. A došlo mu, že Sam něco provedl.

Div ho neranila mrtvice, když zjistil, že došlo k prolomení jejich vlastního bezpečnostního systému, a že se ztratily dokumenty a plány týkající se zabezpečení v Hennicotově domě. Někdo si odnesl přístupové kódy a číselné kombinace k sejfům a zámkům, aktivoval a autorizoval magnetické karty.

Paul se podíval k Samovi do počítače. I když se bratr celý poslední rok choval vzorně a získal si jeho důvěru, Paul si ponechal otevřená zadní vrátka – přístup k jeho souborům pro případ, že by se Sam vrátil ke svému starému já. Zlobil se na sebe, že mu nedůvěřuje, ale když otevřel bratrovy soubory, výčitky svědomí ho rázem opustily. Vytiskl si je a div mu nepuklo srdce, když zjistil, jak ho bratr zradil.

Popadl svůj pohotovostní kufřík, ve kterém měl zařízení umožňující kompletně změnit nastavení magnetických čteček a přístupových kódů, pět set tisíc dolarů v hotovosti a revolver Smith & Wesson. Zastrčil dovnitř tři stránky, které vytiskl z bratrova počítače, a kvapně se rozjel na malé letišťátko, kde parkovala jeho Cessna 400. Zašel za Tonym Richterem, letovým dispečerem, se kterým se znal už dvacet let, a zaplatil mu deset tisíc dolarů, aby zapomněl, že viděl jeho letoun ve čtvrt na osm vzlétat, a všem tvrdil, že pořád stojí v hangáru. Nechtěl, aby se kdokoli dozvěděl, že odtud odletěl a kam má namířeno; nechtěl, aby Sam zjistil, co má v úmyslu.

Vtom ho do pravého oka zasáhla Danceova pěst, surově ho vytrhla z úvah a vrátila do přítomnosti.

„Kde je ta skříňka?“

Paul se na Dance zpříma díval a navzdory ráně se mu smál do očí. „Říkal, že přesně tohle uděláte,“ popichoval ho.

„Kdo?“

„Říkal, že ví o té loupeži,“ dodal Paul a vychutnával si, jak to Dance rozhodilo. „Tvrdil, že mě hodíte do jezera. Měl jsem ho poslechnout.“

„Kdo?“

„Nevím, co byl zač, ale tvářil se pěkně nakvašeně.“ Dreyfus se odmlčel. „Přímo vražedně.“

„Ten chlap, co tam byl s vámi?“

Paul se jenom usmál.

Dance ho bez varování praštil do zubů. „Pověděl vám, že udělám tohle?“

Vrazil mu pěst do břicha. „A tohle?“

Pak beze slova vyskočil z auta, přesedl si na přední sedadlo, nastartoval a vyjel na přeplněnou silnici.

„Mrkneme se, jestli umíte plavat.“

Nick uháněl, co mu nohy stačily; takhle rychle ještě v životě neběžel. Vzal to nejkratší cestou přes planinu, kolem hlavní budovy a napříč přes lakrosové hřiště, až dorazil k lesíku. Přístupová silnice se vinula kolem celého areálu. Jelikož doprava se tam plazila pomalu a jelikož pěšky to bylo mnohem blíž, říkal si, že pokud sebou hodí, má šanci je předběhnout.

Vběhl mezi stromy a přiměl nohy ještě zrychlit. Tvořila se mu v nich kyselina mléčná, jako by finišoval maratón.

Běžel lesíkem, kličkoval mezi stromy, přeskakoval klacky a podrost a myslel přitom jenom na Julii. Když vyběhl na prostranství porostlé vysokou trávou, za kterým se táhla silnice, zabral ze všech sil.

Aniž zpomalil, zajel si rukou za záda, vytáhl pistoli a odjistil ji; to už zahlédl Danceovo auto.

Jelo pomalu a chybělo mu asi čtyři sta metrů k místu, kde hlídal McManus a bránil vozidlům ve vjezdu do areálu – nejspíš by ho ani nenapadlo, že se po něm bude chtít, aby někomu zabránil vyjet ven.

„McManusi! Vojíne McManusi!“ křikl na něj Nick mezi nádechy a řítil se k němu.

Gardista se po něm ohlédl a i na tu vzdálenost na něm bylo znát zmatek.

Nick ukázal na Danceovo přibližující se auto.

„Zastavte je!“ křikl na McManuse.

„Cože?“ zavolal McManus, pak se otočil a spatřil přijíždějící zelený Ford Taurus.

„Rabovali v troskách,“ zakřičel Nick, protože věděl, že to na něj zapůsobí.

„Jak to víte?“ zeptal se McManus.

„Byl jste ve své skupině nejlepší střelec, tak se předveďte.“

„Jak to sakra víte?“ křikl na něj vojín, ale nespouštěl oči z blížícího se vozu.

„Namiřte na ně puškou, nenechte je ujet.“ Nickovi už k němu chybělo jen nějakých třicet metrů.

Zelený taurus zničehonic zrychlil, až se silný motor rozeřval.

Silnici přehrazovala bariéra, kolem které byl úzký průjezd pro jediné vozidlo. Uprostřed něj stál McManus s puškou M-16 v rukou a čelil vozu vážícímu půldruhé tuny, jako by to bylo kdo s koho.

Nick k němu doběhl a namířil na řidiče vlastní zbraní.

Autu už chybělo jen sto metrů a pořád zrychlovalo.

„Určitě zvládnete trefit pneumatiku, stačí se pořádně soustředit,“ řekl Nick gardistovi.

„Víte jistě, že to mám udělat?“ McManus zvedl pušku, zamířil…

„Představte si, že jste na střelnici.“

Padesát metrů.

„Střílejte,“ vybídl ho Nick.

McManus přiložil prst na spoušť, zamířil a vypálil z pušky.

Zadní pneumatika Fordu Taurus se rozprskla, kolem se rozletěly kusy černé gumy, hliníkový kryt kola spadl na vozovku a vylétla zpod něj sprška jisker.

Nick namířil na Dance. McManus mu stál po boku a chystal se k další ráně, ale vtom auto zabrzdilo a smykem zastavilo, až pneumatiky i holé kolo ohlušivě zaskřípěly.

Nick s McManusem oba namířili na Dance, ten sáhl po pistoli, ale pak si to rozmyslel.

„Co se to sakra děje?“ procedil McManus skrz zaťaté zuby a nespouštěl přitom pohled z Dance.

„Podívejte se na toho člověka na zadním sedadle, je samá krev.“

Když McManus viděl, jak je Dreyfus zbědovaný, ještě odhodlaněji namířil Danceovi na hlavu. „Vystupte z auta, okamžitě.“

„Synu,“ řekl Dance, když otevřel dvířka a polovičatě zvedl ruce, „děláte nenapravitelnou chybu.“

Nick sáhl do vozu, odjistil dveře a pustil Dreyfuse ven.

„Neposlouchejte ho. Počkejte, až uvidíte, co má v kufru. Tenhle takzvaný policajt ukradl z trosek dva pytle cenností. Starožitné meče, dýky a diamanty. Někomu to patřilo, někomu, kdo právě umřel.“ Nick věděl, že taková lež bude ještě působivější než pravda.

„Lže,“ houkl Dance a mračil se na Nicka.

Nick místo odpovědi zmáčkl páčku, kterou se otvíral kufr auta. „Taky tam najdete železné desky, ke kterým chtěl zámkem na kolo připoutat pana Dreyfuse, než ho hodí do nádrže Kensico.“

Dance se k Nickovi užasle otočil.

Víko kufru se pomalu zvedlo a pod ním se objevily dvě tašky a několik železných desek. Nick jednu tašku rozevřel a předvedl jim oslnivou záplavu zlata. Dýky, meče, zdobené střelné zbraně a ještě něco, co si nechal nakonec jako zlatý hřeb: černý sametový váček, ve kterém se po otevření zaleskly diamanty hýřící pestrobarevnými záblesky.

„Ty hajzle,“ zasyčel McManus a zaryl Danceovi pušku do hlavy. „Opři se o auto.“

Dance se neochotně podvolil.

McManus ho držel na mušce a Nick mu sebral pistoli, pouta a klíče. Prošacoval ho a našel v pouzdru na kotníku ještě malý revolver. Spoutal mu ruce vepředu před tělem.

Přešel ke svému audi, otevřel dvířka a hodil detektivovy zbraně na sedadlo. Dance sledoval každičký jeho pohyb.

„Nevíš, co děláš,“ vmetl mu s planoucíma očima do tváře. „Najdeme si tě, přijdu si pro tebe a osobně ti zaživa vykuchám srdce…“

Do žaludku ho zasáhla pažba pušky, až se zlomil v pase. „Zmlkni, sakra!“ okřikl ho McManus. Zase zvedl pušku, ale tentokrát ho jenom postrčil do vozu. „A nastup si dovnitř. Na to, že máš namířeno leda tak do basy, ti nějak moc jede pusa.“

Dance se na zadním sedadle svého vlastního auta svíjel bolestí.

„Máte klíčky od těch želízek?“ zeptal se McManus a kývl hlavou k poutům na Danceových rukách.

Nick mu je podal a vojín si je strčil do kapsy.

„O tomhle se brožury nezmiňovaly, když jsem se hlásil k Národní gardě.“

„Čím se jinak živíte?“

„Zrovna jsem si udělal titul MBA, ale přitom, jak bledě to teď s ekonomikou vypadá, je to asi úplně fuk. Pořád smažím hamburgery.“

„Aha.“ Nick potřeboval hovor uspíšit. „Heleďte, musím ho odvést k doktorovi,“ zalhal a ukázal na Dreyfuse. „Zachoval jste se skvěle, moc si vážím vaší pomoci. Kdybyste cokoli potřeboval…“

„No jo,“ usmál se zdvořile McManus, protože to považoval za planý slib.

„Myslím to vážně,“ ujistil ho Nick, když viděl pochyby v jeho očích. „Dejte mi svoje telefonní číslo.“

„914 285 7448.“

Nick si to naťukal do adresáře ve svém mobilu. „Máte moje slovo, že vám něco dohodím.“

McManus se usmál; zadoufal, že se z toho třeba přece jen něco vyvrbí.

„Měl byste sem povolat lidi z vaší jednotky,“ řekl mu Dreyfus a otíral si krev z úst. „Nevolejte jeho kamarády od policie. Z kolegiality se ho zastanou a budou tvrdit, že za nic nemůže.“

„Spojím se vysílačkou se svým velitelem plukovníkem Wellsem, ať to vyřídí.“ McManus si prohlížel Dreyfusovu zkrvavenou tvář. „Jste v pořádku?“

Dreyfus zalétl pohledem k Nickovi a přikývl. „Jo.“

Nick jel ve svém audi po silnici číslo 22 a Dreyfus seděl na sedadle vedle něj. Vypůjčené modré auto nechal stát zaparkované na příjezdové cestě, jen si z něj vzal kufřík, který mu teď ležel na klíně.

„Díky,“ řekl Nickovi. „Asi jste mi zachránil život.“

„Není zač,“ kývl hlavou Nick, rozlomil sáček na ledování, který vyndal z lékárničky, a podal mu ho. „Ještě jednou upřímnou soustrast se smrtí vašeho bratra.“

„Přesně jste věděl, co se mnou ten Dance chce udělat.“

„Je to jeho typický modus operandi.“ Nick si zamnul oteklý ret a doufal, že se vyhne dalším otázkám ohledně své předvídavosti.

„Poslyšte, mám málo času a vážně bych potřeboval vědět, o co kráčí,“ změnil téma. „Povězte mi, jestli víte něco o té loupeži.“

Dreyfus vyhlížel z okna na vylidněné městečko Byram Hills.

„Chtějí mi zabít ženu,“ dodal Nick procítěně, prosebně.

Dreyfus si přitiskl chladicí sáček k oku a přikývl. „Tu loupež má na svědomí můj bratr Sam. Vytahal informace z mých soukromých souborů. Byl mozkem celé akce, nebo jak to jinak nazvat. Teprve dneska ráno jsem zjistil, co má v plánu. Přiletěl sem ve čtvrt na jedenáct, Dance ho vyzvedl na letišti a odjeli do Hennicotova domu, aby ho vykradli. Já jsem nasedl do letadla a pospíchal jsem sem taky, protože jsem doufal, že ho třeba stihnu zarazit, než provede největší pitomost svého života.“

„To mě mrzí.“ Nick si uměl představit, jakou hořkost Dreyfus asi zakouší, když ho zradil člen vlastní rodiny.

„Bylo jich celkem pět včetně mého bratra, který je zavedl k lizu. Bez problémů se dostali dovnitř do domu, sebrali, pro co si přišli, jenže pak se celá akce zvrhla v katastrofu. Dance a jeho kumpáni dospěli k názoru, že je můj bratr chce podrazit, a Sam je obvinil z nevděku. Učebnicový příklad zhoubného vlivu moci a chamtivosti.“

„V tom domě jsou věci za stovky miliónů,“ poznamenal Nick.

„Jo. Co přesně tam je, nevěděl nikdo kromě Hennicota, jeho právníků, mě a posléze bohužel taky mého bratra. Ti, co mu pomáhali, Dance a ostatní, by nepoznali hodnotnou věc od krámu z vetešnictví.“

„Jestli měl váš bratr přístup dovnitř, tak proč do toho zatahoval další lidi?“

„Bezpečnostní systémy vždycky mají nějakou zálohu. A bratr se zachoval jako pitomec – bál se, že se rozvřeští alarm na policejní stanici, a tak dospěl k závěru, že potřebuje mít policajty na své straně, aby tu akci mohl provést. Pověřil Dance, ať dá dohromady tým. Naplánovali to, sledovali dům, jestli je prázdný, pak pronikli dovnitř a vynosili kořist. Bratr ostatním nasliboval zlato a diamanty, aby je nalákal. Neprozradil jim, pro co si tam jde on sám, protože zastával názor, že jim do toho nic není. Nechal Dance a jeho kumpány, ať si vezmou dýky a meče, zatímco sám zamířil přímo k sejfu.“

„Proč si nevzali toho Moneta, co tam visí přímo na očích?“

„To je fajn, že se tu někdo vyzná v umění. Ti idioti, co si je bratr najal, to nejspíš považovali za neumělou matlanici. Bratr věděl, o co jde, jenže měl zálusk na něco jiného.“

„Na co?“ zeptal se Nick.

„V tom sejfu nebyly jenom diamanty.“ Dreyfus se odmlčel.

„Co tam ještě bylo?“

Dreyfus si dal s odpovědí načas. „Chtěl Hennicotovu mahagonovou skříňku.“

„Jakou skříňku?“

„Ani nevěděl, co v ní je. Jenom se o ní doslechl a usoudil, že stojí za riziko.“

„Stál o ni víc než o Moneta, víc než o všechno to zlato a diamanty?“ podivil se Nick. „Co v ní bylo?“

„Říká vám něco koncept vnímání hodnot?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Nick.

„Kdybych měl skříňku, se kterou bych se za žádnou cenu nechtěl rozžehnat, hořel byste zvědavostí, co v ní asi je. Kdybych vám ji odmítl prodat za milión dolarů, potvrdil byste si, že má nesmírnou hodnotu. Jenže možná má hodnotu jenom pro mě. Třeba je uvnitř popel mého otce. Obyčejný prach, který rozfouká vítr. Pro vás by neměl vůbec žádnou cenu. Kdežto pro mě… Je to jediné, co mi z otce zbylo, takže je to k nezaplacení.“

Dreyfus se odvrátil, zašátral v kapse a mezi prsty mu zacinkaly drobné. Pak se otočil zpátky k Nickovi.

Napřáhl k němu ruce – jednu měl zaťatou v pěst, na druhé mu v otevřené dlani ležel čtvrťák.

„Podívejte se na mé ruce,“ vybídl Nicka, „a jednu si vyberte.“

Nick se podíval na čtvrťák, pak sjel pohledem k zaťaté pěsti a bez dalšího rozmýšlení na ni ukázal.

„Takhle se zachová devět lidí z deseti. Vyberou si tajemství. Proč?“ položil Dreyfus řečnickou otázku. „Ze spousty důvodů. Chtějí vědět, co tam je, jsou přesvědčeni, že neznámé je cennější než známé. Kolik lidí žije v přítomnosti? Jenom hrstka. A kolik jich přítomnost klidně obětuje kvůli budoucnosti?“ Dreyfus rozevřel pěst a předvedl Nickovi, že je prázdná. „A přitom budoucnost je vždycky nejistá.“

Dreyfusova slova zasáhla Nicka přímo do černého; myslel na Julii, uvědomoval si, že vždycky hleděli do budoucna na úkor přítomných chvil.

„Právě o tenhle princip jde u té skříňky. Právě kvůli tomu zemřel můj bratr a právě kvůli tomu hodlají zabít mě, pokud jim tu skříňku nepomůžu najít. A vám klidně zavraždí ženu, aby za sebou zametli stopy. A přitom ani nevědí, co vlastně je uvnitř.“

„Dance má kufr plný zlata, a klidně by ho vyměnil za skříňku, ve které může být cokoli?“

„Celá ta akce se zvrtla. Dance a jeho kumpáni si šli pro starožitnosti a diamanty, které by jim ke štěstí bohatě stačily. Jenže pak spatřili tu skříňku. Netušili, co v ní je, ale viděli, že o ni bratr hrozně stojí, a tak usoudili, že má mnohem větší cenu než všechno, co si vzali, a že je bratr okradl. Že jim za pomoc nezaplatil přiměřenou odměnu.“

„Takže se to všechno pokazilo kvůli skříňce?“

„Každý máme nějakou takovou skříňku, něco, co je pro nás ze všeho nejdražší. Něco, čeho bychom se za nic na světě nevzdali. Pro vás je to možná vaše žena, pro mě moje děti. Shamus Hennicot to schovával v dřevěné krabici; vážila deset kilo a předávali si ji v rodině z otce na syna. Proslýchalo se, že se tam skrývá jejich životní filozofie a rodinná tajemství.“ Dreyfus se zhluboka nadechl. „Lpíme na tom, co nás hřeje u srdce, co nám dodává naději – když se na to podíváme, tak víme, že se zase všechno v dobré obrátí.“

Paulova slova byla tím působivější, že právě ztratil bratra a viděl smrt stovek lidí.

„Co by mohlo vážit deset kilo a představovat pro někoho to nejdrahocennější?“ zeptal se Nick.

„Zvědavost je nakažlivá, co? Ani jste tu skříňku neviděl, a už vás zajímá, co je uvnitř.“

„Vy to víte?“

Dreyfus ho obdařil vědoucným úsměvem. „Nemyslel jste si snad, že se tohle všechno semlelo jen kvůli pár starým mečům a hrstce diamantů?“

Zadní dveře Fordu Taurus byly dokořán, Dance seděl se spoutanýma rukama na zadním sedadle a dusil se vzteky.

U auta stál mladý gardista, v jedné ruce svíral pušku M-16, druhou si u ucha držel mobil a čekal, až mu to zvedne velitel.

Danceovi pracoval mozek na plné obrátky; rozhlížel se, zvažoval, co se dá udělat, než se na něj vrhne tlupa těchhle víkendových válečníků. Přece nedošel tak daleko, jen aby nakonec selhal.

Sjel pohledem ke svému chybějícímu prsteníčku; řekli mu, ať to bere jako zálohu. Příště zaplatí životem.

Nikomu neprozradil, že má čas do půlnoci, jinak je po něm. A takový scénář rozhodně nezapadal do jeho plánů.

Měl nepočítaně melouchů, které se moc neslučovaly s jeho povoláním. Z šedesáti tisíc, které jako detektiv pobíral, se nedalo žít, přinejmenším ne ve Westchesteru mezi boháči, kteří hledali u policistů ochranu, ale jednali s nimi jako s póvlem.

A tak si vypomáhal bokovkami – tu a tam nějaká loupež, vydírání mladých drogových dealerů, děcek, která by jejich milionářští rodiče vydědili, kdyby věděli, že Biff a Muffy prodávají zboží čtrnáctiletým.

Dance kradl, loupil, zakládal na zakázku požáry a dvakrát i někoho zabil. Obě ty vraždy souvisely s drogami a za každého mrtvého shrábl deset tisíc. Zabalil těla do silných igelitových pytlů, pevně je omotal řetězy, připoutal k nim padesátikilová závaží a shodil je u Manhattanu do řeky East River. Odvedl práci důkladně, takže mrtvé nejspíš celé roky nikdo nenajde, pokud vůbec někdy.

Nikdo o jeho kšeftech netušil, jen Shannon, ale ten věděl, že má držet jazyk za zuby, a Horace Randall, Danceův mentor, který měl za pár měsíců odejít do důchodu. Kradené zboží Dance vždycky obratem prodal, nenašly se proti němu žádné důkazy, a pokud se náhodou vynořilo podezření, využil informací, ke kterým měl coby policista přístup, a odvrátil vyšetřování jiným směrem.

Ale ne všechny akce mu vyšly podle představ.

Před čtrnácti měsíci zatkl skupinku pubertálních grázlíků a vydíráním je přiměl, ať s ním spolupracují, aby se vyhnuli vězení.

Dva z nich posléze unesli v Bronxu náklaďák naložený počítači a odjeli s ním do skladiště v Yonkers, kde už na ně Dance čekal. Člověk, který od něj kradené notebooky a kvalitní desktopy koupil, mu zaplatil čtyřicet tisíc v hotovosti a Dance dal pět tisíc těm dvěma výrostkům, aby si zajistil jejich mlčení, loajalitu a další spolupráci.

Týden nato se ti dva našli mrtví – někdo je střelil do hlavy, takže to působilo jako poprava, a pohodil je v zapadlé boční uličce.

Když Dance příštího dne vystoupil z auta na příjezdové cestě ke svému rodinnému domu, popadli ho za ramena dva hromotluci, odvezli ho do strojní dílny ve Flatbushi a přivázali ho k masivní dřevěné židli.

Seděl tam v té zšeřelé dílně tři hodiny za mlčenlivého dozoru těch dvou goril, než konečně uslyšel, že se otevírají dveře.

„Ukradl jste mi náklaďák,“ pronesl za ním hlas se silným cizím přízvukem.

Dance se ani nehnul a upíral zrak přímo před sebe. Nepotřeboval toho člověka vidět, poznal ho po hlase.

„Zrovna vy byste měl vědět, že něco takového se nevyplácí.“ Drobný tmavovlasý muž konečně obešel Danceovu židli, zastavil se před ním a naklonil se k němu. „Teď jsou kvůli tomu po smrti dvě děcka.“

Ten Albánec byl na jedno oko slepý a tvář mu protínala odporná jizva; úspěšně tím zjevem naháněl strach svým obětem, zvlášť v noci. Ghestov Rukaj patřil k nové vlně východoevropských králů podsvětí, kteří ovládali svá teritoria a oběti pomocí zastrašování, zatímco čest a staré dobré mafiánské způsoby jim byly cizí.

„Ten náklaďák nebyl váš,“ zamračil se Dance do Rukajova zdravého oka.

„Vyhlédl jsem si ho, nacházel se na mém území a tady moji dva pomocníci se po něm zrovna chystali vyrukovat, ale překazila nám to ta vaše děcka.“

„Máte ponětí, jak daleko jste zašel a co se vám stane? Jsem policista.“

„Máte ponětí, co se stane vám, pane policisto? To je pro mě novinka, že se ochránci práva a pořádku zabývají loupežemi a prodejem kradeného zboží.“

Rukaj kývl hlavou a ti dva hromotluci, kteří vypadali jako vytesaní ze žuly, došli k Danceovi a zůstali mu stát každý po jednom boku. Vmáčkli mu ramena do židle, každý ho popadl za jednu ruku a přitiskl mu ji k dřevěné područce.

Rukaj se posadil na stůl před Dance, sáhl do kapsy, vytáhl z ní obrovský vystřelovací nůž a vytasil čepel.

„Za způsob života, který jsme si zvolili, občas musíme platit.“ Přejel si prstem přes slepé oko a přes rozšklebenou jizvu na tváři. „Občas potřebujeme připomenout, že nejsme nepřemožitelní, a trochu srazit hřebínek.“

Přiložil Danceovi nůž k druhému kloubu na pravém prsteníčku.

„Máte milión dolarů, pane policisto?“

Dance mlčel a udržoval neproniknutelný výraz, i když mu na čele vyrazil pot.

„Připravil jste mě o padesát tisíc dolarů – chci je zpátky plus odškodné. Máte přístup k drogovým penězům, k drogám, ke kradenému zboží,“ pronesl Rukaj se svým syčivým přízvukem. „To je konstatování, ne otázka.“

Dance na něj odbojně hleděl planoucíma očima.

Aniž by Rukaj řekl cokoli dalšího nebo třeba jen udělal dramatickou pauzu, opřel se plnou vahou o čepel nože a jediným pohybem uťal Danceovi prst.

Dance zařval bolestí.

„Klidně křičte, to není žádná ostuda. Slibuju, že to nikomu nepovím.“

Rukaj otřel zkrvavenou čepel Danceovi o kalhoty, zase ji zasunul a schoval nůž do kapsy.

„Jste cenný člověk, Ethane Danci, a tak vám dám šanci vykoupit si život miliónem dolarů. Nemusíte hned panikařit – dám vám na to rok. Takže budete mít spoustu času, abyste našel nějakou výhodnou příležitost a jaksepatří ji využil. Můžete mi platit po částech, anebo přinést všechno naráz – cokoli je vám milejší. Tohle,“ Rukaj zvedl uťatý prst, „berte jako zálohu.“

Ten výstup se odehrál před čtrnácti měsíci. Teď už se Rukaj ozýval Danceovi dnes a denně, upozorňoval ho, že žádné další průtahy mu tolerovat nebude, že už mu nedopřeje žádný odklad. „Čas vypršel. Zaplaťte, anebo zemřete,“ opakoval mu ráno co ráno.

Když teď Dance seděl uvězněný ve vlastním voze s kufrem plným starožitností a diamantů – stačilo by prodat zlomek těch věcí, aby si vykoupil život –, opanovaly ho vztek a zuřivost jako ještě nikdy v životě. Zradil ho Sam Dreyfus, který vzal roha se skříňkou nedozírné ceny, zatkl ho víkendový voják a někdo už se těší, jak ho postupně připraví o všechny tělesné součásti.

Probodával pohledem mladého vojína; ten cucák si hraje na policajta, v pondělí ráno se vrátí ke své běžné práci a bude se chlubit, jak zatkl zkaženého poldu, a…

„Dobrý den, plukovníku,“ ozval se McManus do telefonu, protože mu to velitel konečně zvedl. Otočil se k Danceovi zády.

Dance vyskočil z otevřených dvířek fordu, přehodil nicnetušícímu gardistovi ruce přes hlavu, vší silou zabral spoutanými zápěstími a rozdrtil mu ohryzek.

McManus upustil mobil i pušku a ruce mu vyletěly ke krku. Prodělal výcvik, uměl zacházet s puškou, ale coby příslušník Národní gardy nikdy nezakusil nic, co by se třeba jen vzdáleně podobalo boji. Dokonce se ani nezapletl do hospodské rvačky.

Metrákový Dance se zaklonil a ještě víc zaryl řetěz pout McManusovi do pochroumaného krku, takže se mu polámané chrupavky zaryly do průdušnice a zastavil se mu přívod krve do mozku.

Dance se pozadu nasoukal zpátky do vozu a strhl McManuse s sebou. Mladík se zoufale sápal po řetězu, který mu drtil krk, bezmocně máchal nohama ve vzduchu, hledal záchytný bod a z promodralých rtů se mu dralo vlhké chrčivé sípání.

Konečně se přestal zmítat; ruce mu ochably a v pravé noze mu začalo křečovitě škubat.

A pak zemřel.

Vojín McManus se na příjezdové cestě vedoucí k místu katastrofy stal dvousettřináctým mrtvým na Sullivan Field.

Dance mu sáhl do kapsy, vytáhl klíčky k poutům a osvobodil si ruce.

Položil mrtvého na zadní sedadlo, aby nepoutal pozornost, vytáhl z kufru hever a rezervu a vyměnil si pneumatiku, jako by se nechumelilo. Během pár minut byl hotov, sebral McManusovu pušku a mobil a hodil je do auta. Pak naskočil dopředu, nastartoval a rozjel se pryč, ani se neobtěžoval sebrat hever a zničenou pneumatiku. Až bude mít čas, tak hodí McManuse do přehradní nádrže, ale napřed musí vyřídit naléhavější záležitosti.

Ještě než zrychlil na stovku, vysunul klávesnici policejního počítače a naťukal do něj poznávací značku, kterou si vtiskl do paměti. Ukázalo se, že modré Audi A8 patří Nicholasi Quinnovi, bytem na Townsend Court 5 v Byram Hills. Fotografie na obrazovce odpovídala muži, který vyběhl z lesa, aby ho zarazil, který ho spoutal a chtěl ho nechat odvléct do vězení. Muži, který nějakým záhadným způsobem přesně věděl, co schovává v kufru.

Dance sjel pohledem ke žlutému lístečku přilípnutému na palubce, na který si poznamenal adresu Hennicotovy právničky. V její kanceláři se nacházejí nahrávky z bezpečnostních kamer a nejspíš se na ně podívala.

Dance už s ní mluvil. Už si získal důvěru Quinnovy manželky.

Nick spěchal po silnici číslo 22. Když dojel k nájezdu na mezistátní silnici číslo 684, spatřil po ní uhánět šňůry aut. Připadalo mu to jako jiný svět; ulice jsou plné aut, uvnitř klábosí lidé a nemají tušení o neštěstí, ke kterému došlo nějaký kilometr či dva od dálnice. Působilo to dojmem, jako by se město Byram Hills ocitlo v karanténě a okolní svět už na ně dočista zapomněl.

Nick dojel do vylidněného města a zastavil na prázdném parkovišti u Valhally, restaurace patřící jeho známému.

„Vážně nechcete hodit do nemocnice?“ zeptal se Dreyfuse.

„Jsem v pohodě. Při fotbale už mě zřídili mnohem hůř.“

„Kam vás můžu odvézt?“ zeptal se Nick a zalétl pohledem k hodinám na palubce. „Ve tři potřebuju někde být.“

„Na letiště se ještě vrátit nemůžu,“ řekl Dreyfus.

„Víte co,“ napadlo Nicka, „jenom mě vysaďte u mě doma a půjčte si tohle auto.“

„To nejde,“ zavrtěl hlavou Dreyfus.

„Ale jde. Nedávám vám ho jako dárek, prostě mi zavolejte, kde si ho pak můžu vyzvednout. Při tom všem, co se stalo, vzhledem ke ztrátě bratra a tak, ho teď potřebujete víc než já.“

Dreyfus přikývl na znamení díků.

„A krom toho, já budu mít za deset minut doma další auto, dvojče tohohle,“ dodal Nick s ironií, kterou nemohl pochopit nikdo než on sám.

„Vážím si vaší pomoci.“

„Ale potřebuju, abyste na oplátku pomohl vy mně.“ Nick se na Dreyfuse podíval. „Někdo z Danceových lidí se chystá zabít moji ženu, jenže já nevím kdo.“

„Nedošlo mi…, vůbec jsem si vás nespojil s vaší ženou Julií. Potkal jsem se s ní, Nicku, a víc než jednou. Je úžasná. Hennicotovi na ní záleží, myslí si o ní jen to nejlepší – a ten stařík umí posuzovat lidi líp než kdo jiný.“

„No, jestli mi nikdo nepomůže, tak se moje žena nedožije večera,“ podotkl Nick.

Dreyfus otevřel kufřík, který měl na klíně, a vytáhl z něj tři papíry.

„Zjistil jsem, k čemu se bratr chystá, až dneska ráno. Prohledal jsem jeho věci a našel jsem tohle.“ Podal Nickovi jeden list.

Nick se na něj podíval. Byly to v rychlosti sesmolené poznámky k chystané loupeži.

„Není to nic moc, ale aspoň jsou tam jména.“

Nick přelétl pohledem popis postupu vloupání a pak si pečlivě si prostudoval stručné profily účastníků loupeže, které si Sam poznamenal.

AKCE 27. 8.

Dance – Ethan Dance – 38. Detektiv. Zkorumpovaný. Obojaký.

Jeho trojka:

Randall – policajt. 58. Tlusťoch.

Brinehart – policajt. Nováček. Ještě kluk. Grázlík.

Arilio – policajt. Něco přes třicet.

Prodej zboží zajištěn. Čínská národní, pět miliónů v hotovosti za zbraně. Platba za diamanty až podle posouzení.

Rukaj – to není policajt. Co je zač? Volal Danceovi při obědě, znervóznil ho a vystrašil. Že by měl Dance dluhy? Dluží tomu Rukajovi něco?

„Jestli jde někdo po vaší ženě,“ řekl Dreyfus a ukázal na jména, „tak to musí být někdo z nich.“

„Kdo je ten Rukaj?“

„Nevím to úplně jistě, ale myslím, že by to mohl být Ghestov Rukaj, Albánec, který vládne organizovanému zločinu v New Yorku. A něco vám povím – jestli vystrašil Dance, tak nemůže být až tak úplně špatný.“

„Anebo je možná ještě mnohem horší,“ opáčil zlověstně Nick.

„Já bych se zaměřil na Dance,“ řekl Dreyfus.

„I když je to šílenec, nemyslím, že to udělal on,“ namítl Nick.

„Říkáte udělal?“ zeptal se zmateně Dreyfus.

„Udělá,“ rychle se opravil Nick. Sice s Dreyfusem ve většině věcí souhlasil, ale měl v kapse důkaz, že Dance Julii nezabil. Na krku Juliina vraha visel medailon se svatým Kryštofem. A Nick viděl Danceův krk i odhalenou hruď – po žádném medailonu nikde ani stopy. A nemohl to udělat ani Randall, ten osmapadesátiletý tlusťoch ze Samova seznamu. To věděl Nick s jistotou, protože ho viděl nastupovat do modrého Chevroletu Impala ve chvíli, kdy k vraždě došlo. Takže spoušť musel zmáčknout někdo z těch tří zbývajících – Brinehart, Arilio, nebo Rukaj.

„Dance hned po loupeži vyrukoval po mém bratrovi. Kdyby bratr nezemřel při tom leteckém neštěstí, tak by ho zabili. Dance tu skříňku úporně hledá, je přesvědčený, že má nevyčíslitelnou cenu. A stejně úporně se nejspíš snaží zamést stopy, postarat se, aby ho nikdy nedopadli,“ dodal Dreyfus, čímž potvrdil, že Julii hrozí nebezpečí.

„Jak to, že toho o té loupeži víte tolik?“ zeptal se Nick podezíravě.

Dreyfus se odmlčel, jako by se chystal odhalit něco šokujícího.

„Po loupeži jsem bratra vypátral, viděl jsem tu skříňku, co ukradl z Hennicotova sejfu. Pokoušel jsem se ho přesvědčit, ať si nechá pomoct, že v té skříňce určitě není to, v co doufá, že tím určitě nezalátá žádné díry ve svém životě. Tvrdil, že už je pozdě, že po něm Dance jde a na potkání ho zabije.“

„Kde jste ho naposled viděl?“ zeptal se Nick.

„Na letišti.“

„Panebože, to je mi líto.“

Dreyfus se na Nicka podíval a bylo na něm znát, že mu ještě neřekl všechno.

„Nicku, můj bratr zemřel při té katastrofě, ale nebyl na palubě letu 502.“

„Jak to?“

„Přijel na letiště v kradeném policejním voze, s tou dřevěnou skříňkou v podpaží. Snažil jsem se mu říct…“

„Co?“

„Snažil jsem se ho zarazit.“ Dreyfusův hlas překypoval lítostí.

„To jsem nevěděl,“ řekl Nick.

„Ukradl mi letadlo,“ pokračoval Dreyfus; vyhlížel z okénka, protože se Nickovi nedokázal podívat do očí. „Namířil na mě pistolí, sebral mi klíčky a ukradl mi letadlo. Kdybych tušil, jak to skončí, tak bych ho zarazil, klidně bych ho třeba i zabil, jen abych zabránil tomu, k čemu došlo.“

Nick ho sledoval, jak ze sebe namáhavě souká slova, a nechápal, kam se hovor ubírá.

„Na vlastní oči jsem viděl, jak mým letadlem narazil přímo do toho tryskáče, do letu 502. Viděl jsem, jak padají vstříc smrti.“

Nick tam seděl jako omráčený; ani ve snu by ho nenapadlo, že ta dvě neštěstí v Byram Hills spolu mohou souviset.

„To je mi líto,“ vypravil ze sebe konečně. Uvědomil si, že Dreyfus se neužírá jen pocitem zrady, ale že ho sužuje lítost a obrovské výčitky svědomí, protože jeho bratr zavinil smrt dvou set dvanácti nevinných lidí.

Nick beze slova vyjel z parkoviště a zamířil domů; po celou cestu už mezi nimi nepadlo ani slovo.

Zastavil před domem. Vystoupili s Dreyfusem z vozu a potřásli si rukama. „Děkuju vám, že mi půjčíte to auto. A Nicku,“ dodal Dreyfus s vážným výrazem, „jestli mají strach, že by je vaše žena mohla identifikovat, jestli má videonahrávku té loupeže, tak se před ničím nezastaví, dokud ji neumlčí. Na vašem místě bych ji odtud okamžitě odvezl. Jestli máte přátele, kterým se dá věřit, tak je poproste o pomoc. Být vámi, rozhodně bych nechodil na policii, protože místním policajtům se věřit nedá.“

„Souhlasím,“ přitakal Nick.

Dreyfus mu ještě jednou kývnutím poděkoval, pak si vlezl do audi na sedadlo řidiče, zabouchl dvířka a stáhl okénko. „Hodně štěstí, Nicku.“

Nick se za ním díval, jak se vzdaluje po příjezdové cestě a mizí za rohem. Vytáhl z kapsy hodinky a zkontroloval čas – za tři minuty tři. Juliin lexus na příjezdovce neparkoval. Netušil, kde Julia právě teď je, ale na tom nezáleželo, za pár minut bude stejně všechno jinak.

Vytáhl mobil a zavolal McManusovi; byl rád, že si na něj vzal číslo. Čekal, až to gardista zvedne, a díval se na papír se jmény policistů.

„Zdravím, vojíne McManusi,“ ozval se, když se hovor spojil. „Tady Nick Quinn.“

„Ano?“

„Kromě Dance v tom jedou další tři policajti: Randall, Arilio a Brinehart. Řekněte svému veliteli, ať je zatkne. Zopakuji vám ta jména ještě jednou: Randall, Arilio a Brinehart.“

„Pane Quinne, povím vám to na rovinu – McManus už není mezi živými.“ Nick poznal Danceův hlas.

„Kde jste? Doma?“ Dance udělal odmlku. „Já si vás najdu a vezměte jed na to, že vám zlámu vaz.“

„Poslouchejte…,“ spustil Nick, ale Dance ho rázně přerušil.

„Ne!“ vybuchl. „Vy poslouchejte mě. Jak se jmenuje vaše žena, Julia? Umíte si ji představit mrtvou? Dokážete to?“

Nick ztuhl. Za žádnou cenu si nechtěl vybavit výjev, který si tak živě pamatoval, ale neubránil se tomu.

„Představte si ji s kulkou v hlavě,“ pokračoval Dance. „Anebo co byste řekl noži? Představte si, jak jí čepel jede přes břicho a ona se musí dívat, jak jí vyhřezávají vnitřnosti. Moji muži už za ní jedou, a až ji najdou… No, nechte představivost běžet na plné obrátky.“

4

13:00

Nick běžel přes trávník přímo k Marcusovu domu. Vpadl odemčenými dveřmi dovnitř, ani se neobtěžoval zaklepat, proletěl vstupní halou a rozrazil dveře knihovny, protože věděl, že právě tam Marcuse zastihne při práci.

„Dobré odpoledne,“ pozdravil ho Marcus a nenechal se jeho překotným příchodem vyvést z míry. Seděl za ohromným stolem a kolem hučely tři počítače.

Nick vytáhl z kapsy obálku a položil ji před něj.

„Co je to?“ Marcus si zvědavě prohlížel zmáčený dopis; poznal svůj vlastní rukopis.

„Než to otevřeš, chtěl bych tě poprosit o pomoc.“

„Proč vždycky ty okolky? Prostě si sedni a pověz mi, co potřebuješ.“

Nick se zdráhávě posadil do křesla naproti němu.

„Mám tři minuty, abych tě přesvědčil o něčem, co se ti bude zdát neuvěřitelné. To, co stojí v tom dopise, je pravda pravdoucí, byl jsem u toho, když jsi ho psal.“

„O čem to…“

Nick ho zvednutou rukou zarazil. „Než řekneš cokoli dalšího, chci, abys věděl, že bych ti nikdy nelhal ani tebou nemanipuloval. A že jsem nepřišel o rozum.“

Marcus si ho s vážným výrazem měřil a pak konečně sáhl po obálce a roztrhl ji. „Magoříš,“ zažertoval.

„Milý Marcusi,“ přečetl nahlas. Písmo bylo rozmazané, ale čitelné, a co bylo hlavní, Marcus poznal, že je jeho vlastní. „Vím, že to zní praštěně… No to je paráda. Kdy jsem to napsal?“ vzhlédl k Nickovi s naprosto nechápavým výrazem.

„Jen si to přečti,“ popoháněl ho Nick.

Marcus dál četl mlčky.

Milý Marcusi,

vím, že to zní praštěně, ale píšu sám sobě. Ty (tedy já sám) určitě poznáš, že tohle je vážně tvoje písmo, protože ten náš škrabopis by neuměl nikdo napodobit, leda snad strejda Emmett, jenže ten už je dávno po smrti.

I když je to k nevíře, Nick od tebe potřebuje pomoc – potřebuje, abys mu pomohl zachránit Julii.

Marcus letmo zvedl oči k Nickovi a hned zas pokračoval ve čtení.

Nevím, jak je to možné, ale Nick zná budoucnost. Než ho začneš považovat za blázna – anebo sám sebe, žes tohle napsal –, dokážu ti, že mluvím pravdu.

Zatím to ještě nevíš, ale Jason Cereta je po smrti. Dozvíš se to až po třetí hodině, kdy ti do kanceláře zavolá jeho uplakaná manželka. Jason odletěl ráno z westchesterského letiště a zahynul při té havárii. Měl namířeno do Bostonu, aby tam s Reinerem Hertzem zahájil diskuse o koupi firmy Halix Ski Company. Nezapomínej, že ses nikomu jinému ani slůvkem nezmínil, že bys Reinerovu firmu rád koupil, věděl o tom jen Jason. A taky jsi nikomu, ani Nickovi, neřekl, jak máš rád jejich lyže a jak se ti líbí ty švýcarské hostesky, které si každoročně najímají k propagaci. Na ten jejich oranžovo-černý design si potrpím už od dětství, pamatuju, jak mi táta poprvé koupil jejich lyže k Vánocům, i když máma byla proti, jak mě pak sedmadvacátého prosince učil lyžovat na Hunter Mountain, zrovna když se spustila sněhová vánice, a jak se máma naštvala, protože jsme se vrátili domů až po půlnoci. No, Jason byl každopádně prima kluk, věřil, že dělá něco, čím tě – nás – potěší a zároveň si polepší v kariéře. Ať odpočívá v pokoji.

Teď před tebou stojí Nick a prosí tě, ať mu pomůžeš zachránit Julii. Stačí říct, že jsem nahlédl do budoucnosti – a to, co Nick musel udělat, aby mě přesvědčil, že mluví pravdu, byla ta nejotřesnější a nejděsivější věc, jakou jsem kdy viděl. Chystají se Julii zabít, a jestli mu nepomůžeš, tak vážně umře.

Ještě teď máš výčitky svědomí, že ses nestihl usmířit s otcem, než umřel. Teď se dívej do budoucna: Jestli Nickovi nepomůžeš, Julia bude ještě před západem slunce mrtvá a bude to tvoje vina, budou tě trápit ještě horší výčitky svědomí kvůli tomu, že jsi neudělal, o co tě kamarád prosil.

S pozdravem a úpěnlivou prosbou

já – tedy ty – Marcus Bennett

Marcus civěl na svůj podpis a osobní razítko, které nevyndal ze zásuvky už celé měsíce. Znovu sáhl do obálky, vytáhl z ní titulní stránku zpravodaje Wall Street Journal vytištěnou z internetu a rychle ji přelétl pohledem.

Uplynula celá minuta, než konečně vzhlédl k Nickovi.

Pak beze slova sáhl po telefonu a vytočil číslo.

„Helen? To jsem já. Potřebuju teď hned mluvit s Jasonem.“

Chvíli naslouchal.

„Jak to myslíš, že tam není?“ křikl do telefonu. „To mi neříkej. Spoj mě s jeho asistentkou.“

Následovala pětivteřinová pauza.

„Christine, u telefonu Marcus. Kde je Jason?“

Uháněli po Sunrise Drive v Marcusově kabrioletu Bentley Continental GTC. Nick byl rád, že projednou nemusí řídit. A taky byl rád, že má spojence, kterému může věřit. Zavolal Julii a zastihl ji u benzínové pumpy v Bedfordu. Jelikož všechny benzínky v Byram Hills měly zavřeno, musela si zajet osm kilometrů do sousedního městečka, aby si doplnila skoro prázdnou nádrž, a pak se chystala vyzvednout doktora, který měl pomáhat se záchrannými pracemi.

Třesoucím se hlasem mu vylíčila, jak vystoupila z letu 502, než se odlepil ze země. Poručil jí, ať nikam nejezdí, ať si sedne do auta a počká na něj tam, kde je.

„Pořád nemůžu uvěřit, že je Jason po smrti,“ potřásl hlavou Marcus. „Vůbec jsem netušil, že má namířeno do Bostonu.“

„Je mi to líto,“ řekl Nick.

Rozhostilo se ticho.

„Umím psát pěkně přesvědčivě,“ prolomil ho konečně Marcus v narážce na svůj dopis, zatímco projížděli vylidněnými ulicemi, které připomínaly město duchů.

„Zaplaťpánbůh za to,“ řekl Nick a prohlížel si okénkem Washington House, který zrovna míjeli.

„Celé je to naprosto neuvěřitelné. Ale musíš mi říct, co se děje.“

Nick mu během pěti minut v rychlosti vylíčil, jak se věci mají, pověděl mu o Dreyfusovi, o Julii, o mahagonové skříňce a o tom, jak několikrát jen o vlásek unikl smrti.

Vytáhl z kapsy zlaté hodinky, rozevřel je a předvedl mu je.

„Dej to pryč,“ naštětil se Marcus.

„Copak ty je nechceš vidět?“

„V životě se občas vyskytnou věci, které je lepší nevidět, o kterých je lepší nemít potuchy.“

Když projížděli po silnici číslo 22 kolem Sullivan Field, oba zmlkli. K nebi šlehaly plameny a slunce clonil hustý mrak černého kouře. Bylo čtvrt na dvě, do Byram Hills se sjeli dobrovolní hasiči z Banksville, Bedfordu, Mount Kisco, Pleasantville a dalších pěti okresů a už přes hodinu se pokoušeli zkrotit ohnivé inferno. Byla to bitva, která nebude mít žádné vítěze.

„Nevykládej si to špatně, protože já vím, že děláš správnou věc, a sám bych na tvém místě udělal totéž, ale přemýšlels o tom, jak svým počínáním měníš budoucnost? Napadlo tě, že cokoli uděláš, může mít netušený dopad?“

Kolem Marcuse proletěla červená terénní toyota, hodila mu myšku před auto a dál se zběsile řítila bůhvíkam.

„Všechny naše činy mají dalekosáhlé důsledky, o kterých nemáme ani tušení.“ Marcus ukázal na toyotu mizející v dálce. „Třeba takovouhle bezohlednou jízdou může ten řidič uvést do pohybu řetězec událostí, které se pohrnou dopředu jako padající dominové kostky, ovlivní životy stovek lidí a každý z těch lidí pak bude ovlivňovat další, se kterými přijde do styku. Představ si, že se někdo žene po dálnici a zaviní dopravní nehodu, která zdrží stovky lidí vracejících se domů. A mezi těmi lidmi je doktor, jehož tříleté děcko vdechlo gumového hopíka – zpanikařená paní na hlídání neví, co si počít, a děcko umře. Kdyby doktora nezdržela ta nehoda a vrátil se domů včas, prostě by děcku nasadil Heimlichův chvat, hopík by vyletěl ven a všichni by si normálně sedli k večeři. A z děcka inspirovaného otcem by vyrostl vědec, který by objevil lék na rakovinu.“

„Jeden má sto chutí zakroutit tomu parchantovi řidiči krkem, co?“ prohodil Nick.

„Jenže co člověk ví, co osud chystá? Ten kluk by vyrostl a objevil lék na rakovinu…“

„Jo, to už jsi říkal,“ přitakal Nick.

„Ale…“

„Vždycky existuje nějaké ale.“

„Ale přitom by třeba vyvinul něco ještě mnohem horšího, co by zabilo milióny lidí. Kdybychom to věděli, tak bychom tomu maniakovi řidiči byli vděční, že ty milióny lidí zachránil. Kdo může odhadnout, jaký dopad budou mít naše činy, ať už ušlechtilé nebo sobecké, na budoucí události?“

„Úplná prkotina může změnit běh dějin,“ přisvědčil Nick.

„Přesně tak,“ pokýval hlavou Marcus.

Pokračovali v jízdě a do auta se opíralo horké odpolední slunce.

Marcus si nasadil sluneční brýle se zrcadlovými skly, sáhl do kapsy ve dveřích, vytáhl opalovací krém a natřel si jím pleš.

„Ale stejně,“ zasmál se, „představ si, jakou moc máš v rukou a co všechno bys teď mohl udělat.“

„Třeba si nahrabat na dostizích,“ oplatil mu Nick úsměv.

„Na dostizích? A co takhle na burze? A při uzavírání obchodních kontraktů? Věděl bys, k čemu se tvoji protivníci chystají, ještě než by to udělali.“ Marcus vytáhl z kapsy obálku, kterou adresoval sám sobě, a vytáhl z ní vytištěnou stránku z Wall Street Journalu. „Uvědomuješ si, že s těmihle informacemi, jak bude situace vypadat za čtyři hodiny, bych si mohl vydělat milióny?“

„To jsem rád, že v tobě pořád vesele bují kapitalista.“

„Ne, vážně, pomysli na mezinárodní vztahy, mírová jednání – mohl bys měnit běh dějin, předcházet katastrofám a…,“ Marcus udělal odmlku, „… leteckým neštěstím.“

Nick se nad tím zamyslel; dosud se soustředil jen na Julii a vůbec neuvažoval o tom, jak cennou věc má v rukou.

„Daly by se díky tomu měnit verdikty v soudních procesech s vrahy, dopadání zločinců…, výsledky válek.“ Marcusův tón zhořkl: „Když taková věc padne do špatných rukou – a takové jsou skoro všechny –, je nebezpečnější než cokoli jiného. Znalost budoucnosti dokáže zkazit i toho nejčestnějšího člověka.“

Nick zatím vůbec nedomýšlel, k jakým špinavostem by se hodinky daly využít a jaké by to mohlo mít důsledky.

„Slib mi, že jakmile bude Julia v bezpečí, tak ty hodinky zničíš.“

„Dávám ti svoje slovo,“ řekl Nick.

Marcus se ještě jednou podíval na stránku z Wall Street Journalu, pak ji vrátil do obálky a tu podal Nickovi. „Ani si neumíš představit, jak je to lákavé. Stačil by jeden telefonát…“

Nick si zastrčil obálku do kapsy. „Těší mě, že ne všichni se nechají zkazit snadno.“

„Nicku,“ otočil se k němu Marcus, „ví Julia o své smrti?“

Nick zavrtěl hlavou. „Prošla si tím, prožila si to, ale má se to stát až za celé hodiny odteď. V tuhle chvíli si myslí, jaké má štěstí, že unikla z toho havarovaného letadla.“

„Na tohle si prostě nezvyknu,“ zavrtěl hlavou Marcus. „Mluvíš o budoucnosti, jako by to byla minulost.“

„Takhle pro mě plyne čas posledních osm hodin.“

„Jak se v tom můžeš vyznat, když úplně chybí kontinuita a nikdo jiný si nepamatuje, co se stalo? Já bych se v tom ztratil.“

„Myslím na Julii. Je mi fuk, jak plyne čas, je mi fuk úplně všechno – soustředím se jen na to, abych našel a zarazil jejího vraha. To ona je pro mě záchytný bod, díky kterému se neztrácím.“

Plameny šlehaly proti nebi do dvacetimetrové výšky a z ohně sálal takový žár, že se hasiči museli držet v odstupu padesáti metrů. Požár rozpaloval vzduch, stravoval trosky letadla a řval jako nějaké obludné zvíře.

Hasiči kropili trosky bílou pěnou připomínající nadýchané mraky, aby uhasili vznícené palivo. Osm vodních děl a nesčetné stříkačky bez ustání chrlily proudy vody a krotily plameny olizující okolní lesy.

Nádrže letadla byly na krátký let do Bostonu poloprázdné; při současných cenách paliva by bylo neuvážené letoun zbytečně přetěžovat. Ale hasiči, kteří se s vypětím všech sil snažili zarazit oheň spalující jedenáct tisíc litrů té neuvěřitelně hořlavé kapaliny, by o štěstí stejně nemluvili.

Muži v ochranných kombinézách přecházeli po planině sem a tam a doufali v zázrak, ale nacházeli jen zohavená mrtvá těla a rozlámané kusy kovu. Dorazili příslušníci Národní gardy, aby na místě neštěstí pomohli. Katastrofě přihlížely zástupy zvědavých, morbidně zaujatých a šokovaných lidí, než je policisté a gardisté poslali pryč, anebo jim přidělili úkoly.

Dance obcházel hořící trosky a vůbec si nevšímal proudů vody hasících požár, které mu každou chvíli pocákaly modré sako. I když kolem sebe viděl všechny ty mrtvé, všechno to utrpení a zbytečně ztracené životy, nevzbudilo to v něm pražádnou lítost, nezmohl se ani na kapku soucitu. Někde tu leží tělo Samuela Dreyfuse, někde je tu skříňka, se kterou se za žádnou cenu nechtěl rozžehnat, skříňka nepopsatelné hodnoty. Když ji Samuel Dreyfus ochotně vyměnil za všechno zlato a diamanty, musí mít cenu v řádech stovek miliónů.

Dance se neubránil úsměvu při pomyšlení, že Dreyfus dopadl, jak si zasloužil. Doufal, že když se letadlo řítilo k zemi, uvědomoval si ten parchant, že tohle je jeho konec.

Dance se nebál, že by skříňku – pokud havárii přečkala – mohl někdo sebrat, než se k ní dostane on. Místo havárie bylo prohlášeno za místo činu, a kdyby někoho přistihli, jak tu krade, čelil by nejen všeobecnému opovržení, ale navíc obvinění ze zločinu. Jestli těžká dřevěná skříňka přestála pád bez úhony, nikdo se nedozví, co v ní je, a Dance coby detektiv z oddělení, pod které místo činu spadá, si zajistí přístup do skladiště, kam odvezou trosky, a ukradne ji, než kdokoli cokoli zjistí.

Jelikož teď byl Sam Dreyfus po smrti, bylo na Danceovi a jeho lidech, aby zlikvidovali důkazy, našli a zničili nahrávky z bezpečnostních kamer a vypátrali každého, kdo je snad mohl vidět.

Když se Sam Dreyfus před měsícem Danceovi ozval, považoval to Dance za past nastraženou oddělením pro vyšetřování vnitřních záležitostí. Myslel si, že policie konečně zjistila, čím se zabývá, a snaží se ho nalákat na příslib zlata a diamantů.

Ale když si Dreyfuse proklepl pomocí vyšetřovacích prostředků, které měl jakožto detektiv k dispozici, zjistil, že je to neschopný mladší bratr zakladatele a šéfa firmy DSG – člověka, který vytvořil a namontoval bezpečnostní zařízení do Washington House, sídla Shamuse Hennicota. Zatímco Paul Dreyfus měl pověst skvělého inovátora a neúnavného dříče, Sam Dreyfus byl jeho pravý opak, životní ztroskotanec, který neustále prahl po lepším a vůbec si nevážil nehorázně vysokého platu, který pobíral, a rozmařilého života, který mu to umožňovalo.

Sam Dreyfus byl ideální parťák pro akce za hranicí zákona – měl slabý charakter a Dance věděl, že ho dokáže ovládat. Navíc se objevil jako na zavolanou; Danceovi to připadalo jako zázrak, který mu seslal sám ďábel, aby mu umožnil zachránit si život a nadobro setřást Ghestova Rukaje.

Dance odíral drogové dealery, seč se dalo, kradl z místností s důkazním materiálem, vydíral zločince, ale ani zdaleka se mu nepovedlo přiblížit se miliónové částce, kterou si měl vykoupit vlastní život.

I když ho Rukajovo ultimátum dohánělo k šílenství, věděl, že s ním nic nenadělá, nikam před ním neuteče. Ten Albánec měl konexe všude, věděl o všem, co se kde šustne, a mohl sledovat, kohokoli si zamane. Zkorumpovaného detektiva nebude nikdo litovat, někým takovým opovrhují policisté i zločinci. A Rukajova pověst se zakládala na skutečných činech, ne na šuškandě. Osobně se podílel na popravách, které prosluly nekonečně pomalým mučením, na popravách, při nichž se oběti celé hodiny zoufale doprošovaly o smrt, než konečně milosrdně přišla. Pro Dance nebylo úniku – Rukaj ho drží pod krkem, a aby se vyprostil, nezbývá mu než schrastit milión dolarů.

Čtyřikrát se sešel se Samem Dreyfusem v manhattanské čínské restauraci Shun Lee Palace a probrali spolu celou akci: sled jednotlivých kroků, bezpečnostní opatření i následný prodej kradeného zboží. Sam mu vysvětlil, že se někde určitě ukládají záložní kopie nahrávek z bezpečnostních kamer – pokud ne na policejní stanici, tak u Hennicotova místního advokáta.

Posléze zjistil, že Hennicotovou advokátkou je Julia Quinnová z právní kanceláře Aitkens, Lerner & Isles a že se soubory nahrávají přímo do jejího počítače a navíc se ještě pořizuje záložní kopie na firemním serveru. Měl ji hned po loupeži navštívit a pod záminkou, že loupež dělá jeho firmě těžkou hlavu, omrknout, jak situace vypadá. Přitom jí měl do počítače propašovat virus, který by vymazal usvědčující důkazy, než se ve dvě hodiny ráno nahrají zálohy na zabezpečený počítač mimo kancelář firmy.

Jenže Sam se zabil, a tak Danceovi nezbylo než se s Julií Quinnovou vypořádat sám.

On ani jeho muži by pomalu nerozeznali počítačový virus od chřipkového. Netušili, jak se nabourat do počítačů v právní kanceláři, ale Dance uměl nechat důkazy zmizet jinačím způsobem.

Nemohl si dovolit nechat za sebou jakékoli stopy, které by ho spojovaly s loupeží, při níž vyplenil Hennicotovu pozoruhodnou sbírku zlata a drahokamů. A Sam Dreyfus je po smrti a čas rychle běží.

Měla to být přímo učebnicová akce, jenže se změnila v katastrofu. Sotva se však propracované plány začaly hroutit jako domeček z karet, zřítilo se letadlo, kanceláře i obytné domy potemněly a všichni měli rázem úplně jiné starosti.

Uprostřed všech těch komplikací a podrazů přišla ta letecká havárie jako šťastný zásah osudu. Báječně odpoutala pozornost; v celém městě vypadl proud, lidé zděšeně uháněli domů a centrum se vylidnilo. Všude vládl zmatek a chaos a Dance byl rád, že mu to poskytne kouřovou clonu, aby mohl uklidit nepořádek, který nadělal Sam Dreyfus.

Jeho lidé co nevidět proniknou do právní kanceláře Aitkens, Lerner & Isles a zlikvidují všechny videonahrávky, které poukazují jejich směrem – i kdyby měli celou budovu srovnat se zemí. A co se týče Shamusovy advokátky…

Dance vytáhl z kapsy mobil. Patřil Samovi; ten hlupák ho zapomněl, když zběsile prchal s tou svojí převzácnou mahagonovou skříňkou k letadlu. Dance ho rozevřel a prohlížel si adresář; našel v něm číslo do Juliiny kanceláře i přímo na advokátčin mobil. Ale Sam jí nezavolá, jak měli v plánu, nesejde se s ní v kanceláři, aby probrali tu loupež, protože je po smrti.

Dance si zvolil číslo jejího mobilu a zavolal na ně. Přišlo mu vhod, že Julia Quinnová uvidí na displeji jméno Sama Dreyfuse – usnadní mu to celý tenhle podvod.

„Paní Quinnová?“

„Ano?“

„Tady Sam Dreyfus z firmy DSG,“ zalhal Dance.

„Paulův bratr, no ovšem. My dva jsme se ještě nepotkali.“

„Zřejmě tušíte, proč vám volám.“

„Ano,“ přitakala. „Nemám tušení, jak se dostali dovnitř.“

„Už jste si pustila nahrávky z bezpečnostních kamer?“ zeptal se Dance a snažil se, aby to neznělo příliš dychtivě.

„Ne, zničili Hennicotův server a do kanceláře jsem se kvůli té letecké havárii a výpadku proudu nevrátila.“

„Bez proudu se na ně podíváme těžko,“ přitakal Dance; byl rád, že se dostanou k počítačům dřív, než si je Julia Quinnová stihne pustit.

„Ale nedělejte si starosti. Mám ještě záložní kopii na kapesním počítači, má hodně slušnou kapacitu. Jakmile se dostanu k normálnímu počítači…“

„To je dobře,“ řekl Dance a jen tak tak maskoval vztek.

„Musím zavolat Shamusovi. Vůbec se mi nechce sdělovat mu tak špatné zprávy.“

„To jsme na tom stejně.“ Dance už hladce vplul do své role. „Informovala jste policii?“

„Nemáme policii kontaktovat, dokud to Shamus neodsouhlasí. Prý jim nevěří.“

„Dobře dělá,“ pronesl Dance s úsměvem. „Jste ve městě?“

Dlouhá odmlka. „Měla jsem letět tím letadlem.“

„Tím, co spadlo?“ Dance předstíral soucit, ale v duchu litoval, že jím neletěla; kdyby teď ležela mrtvá v troskách, všechno by se pěkně elegantně uzavřelo. „Je to strašlivá tragédie.“

Pak dodal: „Co kdybychom se sešli? Mohli bychom Shamusovi zavolat společně.“

„Momentálně nevím, kde mi hlava stojí. Ale k večeru budu doma.“

„Takže myslíte, že pak bychom se mohli sejít?“

„Zavolejte mi na mobil, anebo domů na číslo…“

„Momentík, vezmu si tužku.“ Dance dál přesvědčivě hrál svou roli. „Tak diktujte.“

„914 273 9296.“

„9296. Mám to. A kdybyste náhodou měla čas dřív, ozvěte se mi na číslo, ze kterého vám volám.“

Dance zavěsil; byl rád, že Samův mobil má. Ale jinak moderní vymoženosti nesnášel, dával přednost osobní komunikaci před e-mailem, zápisníkům a adresářům před počítači. A před kapesními počítači…, ty teď nenáviděl ze všeho nejvíc. Jak je možné, že technologie dospěla tak daleko, že se nahrávky z kamer dají nahrát do mrňavé věcičky, kterou člověk nosí v kapse?

Vytáhl vysílačku a naťukal kód. „Poslouchej,“ řekl, když se dostal na zabezpečenou frekvenci, „sekni se vším, co zrovna děláš, musíš vystopovat Julii Quinnovou, advokátku z právní kanceláře Aitkens, Lerner, & Isles, bydlí v Byram Hills. Najdi si poznávací značku jejího auta, určitě se pohybuje někde poblíž. Pravidelně objížděj její dům. Je mi jedno, jak si poradíš, ale musíme ji najít, jinak se možná můžem loučit se svobodou.“

„Co se stalo s tou skříňkou?“ ozval se hlas rušený praskotem ve vysílačce.

„O to se nestarej, to je můj problém. Prostě udělej, co ti říkám. Takže ještě jednou: Jmenuje se Julia Quinnová, a až ji najdeš, tak z ní nespouštěj oči a zavolej mi. Pokud by se pokusila někam zmizet, tak ji klidně sejmi.“

Julia zavěsila telefon; byla ráda, že se loupeží zabývá ještě někdo další. V posledních hodinách se řítila po horské dráze emocí – napřed ji opanovala euforie, že o vlásek unikla smrti, vzápětí se jí zmocnilo zoufalství nad tím, kolik lidí tak tragicky přišlo o život, a k tomu cítila smutek a bezmoc, že Shamuse vykradli a že se mu nemůže dovolat. A ze všeho nejvíc ji sužoval pocit viny, že přežila, jak se to stává lidem, kteří vyvázli z nějakého neštěstí. Když teď seděla na parkovišti u benzínové pumpy v Bedfordu, všechno to na ni tíživě doléhalo.

Uslyšela vrčení přijíždějícího vozu, ohlédla se a spatřila Marcusův kabriolet. Sotva zastavil, vyskočil z něj Nick a pevně ji sevřel v náručí.

Julia ho objala, jako by se měsíc neviděli, a jakmile se opřela tváří o jeho rameno, vyhrkly jí slzy; naráz se z ní vyřinul všechen zmatek, radost, že je naživu, žal nad tragédií, které tak těsně unikla a která připravila o život všechny pasažéry, mezi nimiž seděla.

„Poslouchej,“ řekl jí Nick, „nemám čas na vysvětlování, ale musíme odjet.“

Julia zvedla hlavu a zadívala se mu do očí. „Miluju tě.“

Nick se usmál od ucha k uchu, vzal ji dlaní zezadu za hlavu, přitáhl si ji k sobě a dal jí něžný, láskyplný polibek, kterým své pocity vyjádřil lépe než jakýmikoli slovy.

„Ehm,“ odkašlal si Marcus, postávající u auta, aby upoutal jejich pozornost. Ukončil hovor mobilem a poklepal si na hodinky.

Nick vzal Julii za ruku a dovedl ji k bentleymu.

„Ahoj, Marcusi,“ pozdravila Julia. „Přehlédla jsem tě jako lány.“

„Rád tě vidím, Julie.“

Julia se otočila zpátky k Nickovi. „Mám zajet do Pound Ridge pro doktora a odvézt ho k té havárii.“

„Bude to muset vyřídit někdo jiný,“ řekl rázně Nick.

„Co moje auto?“

„O to se teď nestarej. Ze všeho nejdřív tě odtud musíme odvézt.“ Podržel jí otevřená dvířka auta a Julia nasedla na zadní sedadlo.

„Co má znamenat všechno tohle drama?“

Nick si sedl dopředu na sedadlo spolujezdce, zabouchl za sebou dvířka a otočil se k ní. „Jde o tu loupež ve Washington House.“

„Jak o ní víš?“ užasla Julie.

„Z doslechu.“

„To je pitomost.“ Julia se převtělila do právničky při křížovém výslechu. „Jak ses to dozvěděl?“

Nick horečně přemýšlel. Nechtěl Julii prozradit, co se děje, nechtěl, aby se dozvěděla o hodinkách a o tom, k čemu má dojít za osm hodin, pokud se mu to nepovede zarazit. Už dvakrát jí naznačil, jak se věci mají, a řekl jí, že po ní někdo jde – poprvé v půl sedmé v kuchyni, krátce předtím, než došlo k vraždě, a podruhé v půl šesté před tou střelbou u ní v kanceláři. Ani v jednom případě to nijak nenapomohlo její záchraně.

„Mluvil jsem s Paulem Dreyfusem.“

„Odkud Paula znáš?“ zeptala se Julia překvapeně, ale nevypadla z role právničky.

„Já ho neznám, zavolal k nám.“ Nick se bál, aby to s lhaním nepřehnal. „Chvíli jsme jen tak společensky konverzovali, představil jsem se mu a on mi pověděl o té loupeži.“ Byla to nejdelší a největší lež, jakou kdy Julii řekl.

„To je zvláštní, já jsem zrovna mluvila s jeho bratrem Samem Dreyfusem. Chce se se mnou sejít a podívat se na videonahrávky z té loupeže, co mám v kapesním počítači.“ Zvedla ruku s počítačem.

„Cože?“ vydechl nevěřícně Nick, protože věděl, že Sam se zabil při letecké havárii.

Když to Marcus slyšel, nastartoval a rozjel se pryč.

Projížděli po klikaté silnici číslo 22, kolem jezer a lesů a řídce roztroušených domků. Marcus uháněl skoro stodvacítkou, ale vůz plul po vozovce tak hladce, že to ani nebylo poznat.

„Julie,“ otočil se Nick k zadnímu sedadlu, „teď mě bedlivě poslouchej…“

„Tohle fakt nesnáším, Nicku,“ vyplísnila ho. „Jenom mě děsíš. Nemůžeš mi prostě říct, co se děje?“

„Ten, kdo spáchal tu loupež, má zálusk na tvůj kapesní počítač,“ řekl Nick. „A já nehodlám nic riskovat.“

„Nemáš pocit, že to kapánek přeháníš? Nic se mi nestane. Koukej na ty svaly.“ Julia zaťala pěst a předvedla mu paži jako kulturista.

„Nedělám si legraci,“ okřikl ji Nick. „Chtějí tě zabít.“

„Nekřič na mě,“ utrhla se. „Kdo? Jestli víš kdo, tak zavoláme na policii.“

„To nepřipadá v úvahu,“ uťal ji. „Moc dobře víš, že Shamus do toho nechce zatahovat policajty, dokud to neodsouhlasí.“

„Odkud to víš?“ Julia upírala na Nicka pátravý pohled. Rozhostilo se ticho a atmosféra zhoustla. „Nikdy jsem ti o tom neřekla.“

„Ale řekla,“ prohlásil Nick sebevědomě, aby ta lež byla co nejvěrohodnější.

„Shamus mi vážně dal tyhle instrukce, ale tobě jsem se o tom nikdy nezmínila, Nicku, ani nikomu jinému. Věděli o tom jen Dreyfusovi. Ani ne před čtvrt hodinou jsme to po telefonu probírali se Samem.“

„Julie,“ řekl Nick vážným tónem a zadíval se jí přes opěradlo koženého sedadla zpříma do očí, „Sam Dreyfus zahynul při tom leteckém neštěstí. Netuším, s kým jsi mluvila, ale Sam to rozhodně nebyl.“

To Julii umlčelo.

Nádraží v Byram Hills vypadalo, jako by vypadlo z počátku dvacátého století – kamenná budova v anglickém stylu završená měděnou střechou, která už dávno zezelenala měděnkou, takže její barva splývala s listím mohutných dubů stínících malé parkoviště hned vedle. Před ní se v délce pětasedmdesáti metrů táhlo staromódní nástupiště z masivních cedrových prken, po kterém se v ranní a odpolední špičce rozléhaly kroky stovek cestujících.

Teď ale nádraží zelo prázdnotou až na postarší prodavačku jízdenek.

Marcus zajel na parkoviště a zastavil přímo u kasy.

„Co tu děláme?“ nechápal Nick.

„Obrátil ses na mě s prosbou o pomoc a já se obrátil na své přátele.“

Nick se rozhlížel, ale neviděl nikoho kromě pokladní.

„Za tři minuty tudy projíždí rychlík do New Yorku. Staví tady a pak až na newyorském hlavním nádraží. Tam ji na nástupišti vyzvedne Ben s přáteli. Znáš někoho, kdo by se o ni postaral líp? Ben ji ochrání třeba i před nepřátelským vojskem, natož před pár prohnilými policajty.“

Marcus se s Benem Taylorem znal, kam až paměť sahala, a byli dobří kamarádi. Ben odsloužil dvacet let v armádě – pět let byl u jednotky SEAL, pět let stál v čele elitní jednotky Delta Force a o tom, co dělal těch deset zbývajících, se radši nemluvilo. Když odešel do výslužby, založil si konzultantskou praxi; Marcus mu poskytl peníze na rozjezd. Byl to jeho jediný kamarád, se kterým udržoval kontakty tak dlouho. Benova malá firma prosperovala, získávala kontrakty doma i v zahraničí, ale Marcus o nich radši nechtěl vědět nic bližšího. Udržoval si v jeho firmě malý podíl, aby se měl čím vytahovat, a taky hlavně proto, že ho bavilo jezdit na čtvrtletní schůze výkonného výboru, hrát golf na Winged Foot a klábosit o balení ženských.

„Já nevím…,“ zapochyboval Nick.

„Kdo tě naučil střílet?“ opáčil Marcus. „Kdo ti tak hladce opatřil zbraň i povolení? Komu bys bez váhání svěřil svůj život? Tenhle postup navrhl Ben, protože během hodiny by sem nikoho nedostal – a to je tvoje lhůta, pokud jsi nezapomněl. Jakmile bude Julia ve vlaku, hladce se dostane až do New Yorku.“

Marcus vystoupil z auta, došel ke kase a koupil jednosměrnou jízdenku na hlavní newyorské nádraží.

Vrátil se a podal ji Julii. „Ben na tebe bude čekat na nástupišti. Rozhodně ho nepřehlédneš – zrzoun přes metr devadesát, hrozně rád flirtuje. Viděli jste se na mých svatbách.“

Julia s úsměvem přikývla a vystoupila z auta. Beze slova Marcuse objala a ten její objetí opětoval.

„Všechno bude v pohodě. Benovi stoprocentně věřím,“ ujistil ji Marcus.

„Já zrovna chtěla říct totéž o tobě. Postaráš se o něj? Nenecháš ho udělat nějakou pitomost?“ Julia kývla hlavou směrem k Nickovi.

„Sama víš, že to je fuška.“

„Co to tam řešíte?“ zeptal se Nick.

„Já tu zůstanu s tebou,“ prohlásil Marcus, jako by to bylo nad slunce jasnější. „To sis myslel, že tě v tom nechám samotného?“

„Do tohohle tě nezatáhnu.“

„Co to povídáš? Vždyť už se stalo.“

To mu Nick těžko mohl vyvracet. „Potřebuju, abys jel s ní…“

„O mě si nedělej starosti,“ řekla Julia. „Vždyť je to prachobyčejná cesta vlakem…“

Nick zvedl ruku, aby ji umlčel.

„Proč myslíš, že jsem pověřil Bena, ať se o Julii postará?“ nadhodil Marcus. „Teď je v bezpečí, nic jí nehrozí, takže ty se můžeš soustředit – my se můžeme soustředit – na další věci.“

Z dálky se ozval hukot blížícího se vlaku.

Julia vzala Nickovy ruce do dlaní, podívala se mu zpříma do očí a svými slovy ho zasáhla až u srdce: „Miluju tě. Miluju tě víc než vlastní život.“

Nick se na ni ustaraně díval, nezamlouvalo se mu, že má jet sama.

„Budu v pohodě.“ Povzbudivě mu stiskla ruce, jak jí to vždycky v dětství dělávala máma. „Opatruj se.“

„Budu. Jenom chci, abys odtud zmizela, než se všechno vyřeší.“

„Přijeď mě vyzvednout co nejdřív, protože spolu musíme probrat spoustu věcí.“

„Uvidíme se večer, nejpozději v deset, slibuju. Ale myslím, že tu večeři s Mullerovými vynecháme.“

„Schválně jsi to takhle naplánoval, co?“ usmála se Julia. „Chci ti večer něco říct, tak ne aby ses zpozdil.“

Vlak se vynořil zpoza zatáčky a vjel na nádraží.

„Nezpozdím,“ slíbil Nick a doprovodil ji na perón.

„Asi by sis měl vzít tohle.“ Julia vytáhla z kabelky kapesní počítač a podala mu ho.

„Díky,“ řekl Nick a zastrčil si ho do kapsy.

„Nezapomeň, cos mi slíbil,“ zavolala na Marcuse. „Žádné vylomeniny.“

Vlak se skřípěním brzd zastavil. Dveře se otevřely přímo před nimi.

„Takže nejpozději v deset,“ řekla Julia.

Nick si ji k sobě přitáhl a dlouze a procítěně ji políbil; vložil do těch pár vteřin maximální vášeň. Konečně ji pustil, protože na dveřích vlaku už drnčel bzučák, což věstilo, že se co nevidět zavřou. „V deset. Ani o chvíli později,“ přitakal.

Julia nastoupila do vlaku, dveře se zavřely a odřízly je od sebe.

„Miluju tě,“ naznačila rty zpoza dveří.

Vlak se rozjel.

„Musím přece střežit brankáře,“ prohlásil Marcus, když se k němu Nick vrátil. „To mám v popisu práce.“

„Jsi pitomec.“

„Možná,“ ušklíbl se Marcus, urovnal si kravatu a zastrkal si bílou košili do kalhot. „Ale momentálně ti je tenhle pitomec k službám.“

Horaci Randallovi chybělo několik měsíců do důchodu. Odsloužil u policie pětadvacet let. Dobrovolně si prodloužil službu o pět let, aby měl při odchodu do penze nastřádáno dost peněz. Jenže člověk míní, život mění, a tak se mu přihodilo, že už všechny úspory utratil a v prosinci měl odejít na odpočinek s úplně prázdnou kapsou.

Když v osmadvaceti nastoupil k policii, překypoval mladickou energií a nezištnou touhou prosazovat spravedlnost. Ale za léta služby systému, kde neexistuje žádná ostrá hranice mezi dobrem a zlem, žádná černá a bílá, ale zato spousta šedých zón, v nichž bují politikaření a osobní zájmy, z něj veškeré nadšení vyprchalo. Posledních deset let odpracoval mechanicky, jen vyřizoval papírování a popíjel pivo.

Za celou dobu u policie ani jedinkrát nevystřelil z pistole, ani jedinkrát nehonil podezřelého, nezakusil nic ze zromantizované verze policejního života. Ale to mu dokonale vyhovovalo.

Když před deseti lety nastoupil k policii Ethan Dance, začal ho Randall školit, vzal si ho pod křídlo, naučil ho, jak to chodí, a díval se, jak se Dance rychle vypracovává, až to dotáhl na detektiva. Moc dobře věděl o Danceových bokovkách, ale pokud se ho nijak netýkaly, byly mu fuk, a navíc – ačkoli nebyl ani zdaleka vzorový policajt – měl smysl pro policajtskou solidaritu a nikdy by nežaloval na kolegu.

Vážil sto deset kilo; v posledních osmi letech letech přibíral každý rok v průměru skoro pět kilo a o dobách, kdy míval kolem pasu osmdesát čísel, si mohl nechat leda tak zdát. Brýle s rohovinovými obroučkami, které nosil, pokládali někteří jeho mladí kolegové za módní retro styl, ale pravda byla taková, že je nevyměnil od svých patnácti.

Dance věděl, jak na tom Randall finančně je, a nabídl mu řešení. Takové, kterým by mu nabobtnalo bankovní konto, takže by měl do konce života vystaráno.

A právě Horáci Randallovi posléze připadl úkol vystopovat Julii Quinnovou. Původně měli v úmyslu zajít za ní večer, až bude doma, ale Dance z nějakého neznámého důvodu změnil plány. Kdyby se drželi původního rozvrhu, všechno by bylo mnohem jednodušší.

Randall byl všeobecně považován za lenocha, jenže spousta lidí si neuvědomuje, že lenost vede k vynalézavosti – jestli je potřeba matkou invence, tak lenost je jejím otcem. Randall se nehodlal za Julií Quinnovou bezhlavě honit po celém městě, když stačilo párkrát ťuknout do klávesnice, aby dosáhl mnohem lepších výsledků.

Život v Byram Hills se sice zastavil, ale lidé přesto potřebovali nakupovat, jíst, tankovat benzín. Jakkoli se to může zdát necitlivé, život jde navzdory tragédiím dál. A tak Randall našel Juliinu fotografii, označil ji za pohřešovanou osobu, jejíž zmizení může souviset s havárií letu číslo 502, a rozeslal ji okolním policejním stanicím, nádražím, restauracím, čerpacím stanicím a dalším provozovnám v sousedních městech.

Julia byla krásná, to bylo jasně patrné i z prkenné fotografie v registru motorových vozidel. Nebylo pochyb, že si jí dřív nebo později někdo všimne – jen nečekal, že telefonát přijde tak brzy. Ale bylo skvělé zjistit, že i v dnešní době se lidé dovedou pochlapit a bez otálení vykonat svou občanskou povinnost, když jde někomu o život.

Rychlík byl skoro prázdný. Jelikož bylo časné odpoledne, necestovalo do města a z města tolik lidí jako ve špičkách, kdy si ve vlaku nebylo kam sednout. V celém vagónu seděli kromě Julie všehovšudy dva další cestující: postarší žena v šatech od Chanelu s nosem zabořeným v brakovém románku, která nejspíš mířila na nějakou společenskou akci, a mladík v lékařském stejnokroji; četl si noviny a měl co dělat, aby udržel otevřené oči.

Julia jezdila vlakem zřídkakdy, připadalo jí to nepohodlné a omezující, radši cestovala vlastním autem, kde mohla poslouchat rádio nebo klábosit z mobilu, jak se jí zlíbí.

Když se uvelebila na sedadle, zase na ni plnou vahou dolehlo vědomí, že seděla v letu 502, měla zapnutý pás a chystala se k odletu. Pořád tomu nemohla uvěřit. Teď si ale uvědomila, že úleva, že jen tak tak unikla smrti, možná byla předčasná – vždyť je na útěku.

Nikdy nechápala, co se odehrává v mysli těch, kdo ubližují druhým. Nechápala, jak může někdo dobrovolně působit bolest a utrpení. Nikdy dřív se nebála o svůj život, nikdy nepřemýšlela o vlastní smrti, ale teď v posledních dvou hodinách nahlédla smrt z různých úhlů a tím víc si cenila života, uvědomovala si, jak vzácné a drahocenné jsou přítomné chvíle.

Marcus i Nick jí oba říkali, ať si nedělá starosti, ale tím ji jen vyplašili ještě víc. Netušila, proč Nick působil tak vystrašeně; za celých těch šestnáct let, co spolu prožili, nezažila, že by mu nahnalo strach cokoli kromě blesků a létání. Ale zaplašila obavy a rozhodla se manželovi důvěřovat. Nick není hlupák, to ani náhodou. Je inteligentní a umí si poradit v nejrůznějších situacích – díky tomu slaví úspěchy v kariéře i v osobním životě. Jestli ji někdo dovede zachránit, jestli někdo dovede vyřešit všechny potíže, tak je to právě on.

Přejela si rukou po břiše. I když ho pořád měla ploché, vnímala nový život, který se vyvíjí a roste v jejím lůně a který završí její svazek s Nickem; skutečný plod lásky, který je k sobě připoutá navěky. V dítěti se smísí to nejlepší z nich obou. Zajímalo by ji, jak si s ním asi pohraje genetická ruleta života. Bude se podobat Nickovi, nebo jí, anebo snad oběma? Bude mít blond vlasy, nebo hnědé, anebo snad zrzavé, které se vyskytovaly v obou jejich rodinách? Zelené oči, anebo modré? Určitě po rodičích zdědí předpoklady ke sportu…, anebo co když ne? Třeba bude sport nenávidět. Věděla, že ho bude mít ráda, ať bude jakékoli, protože bude jejich, dodá jejich životu nový smysl, změní jim životní priority.

Chtěla Nickovi hned u té benzínky všechno vyklopit – stejně už se jí zhroutily plány, že ho překvapí sonogramem –, jenže tam s ním přijel Marcus. A pak ji narychlo odvezli a naložili do vlaku, plnou pusu řečí o hrozícím nebezpečí. Takže ty velkolepé novinky budou muset počkat na později, až spolu budou sami.

Zatímco se tak hroužila do myšlenek, vlak zničehonic zpomalil a zastavil. Julia vyhlédla z okna a srdce se jí rozbušilo, že jeho tlukot slyšela až v uších; vlak stál uprostřed ničeho, kdesi mezi stanicemi. A přitom tohle měl být rychlík, který zastaví až na hlavním nádraží přímo v srdci Manhattanu.

Julia se rozhlédla úzkou uličkou, pokoušela se dohlédnout za prosklené dveře oddělující jednotlivé vagóny, ale nikde nic neviděla. Zase se na sedadle opřela a doufala, že je to pouhá náhoda, že se něco přihodilo na trati a s ní to ani v nejmenším nesouvisí. Strojvůdce jim neoznámil, co se děje, průvodčí se neukázal a zdálo se, že všem kromě ní je to úplně jedno.

A vtom se dveře s heknutím otevřely. Dva spolucestující vzhlédli od čtení, ale hned zase nevzrušeně zabořili nos do knížky a do novin.

Tohle není náhoda. Julia se přimáčkla k opěradlu a vytáhla mobil. Ovládla ji panika, jakou ještě nikdy nezažila. Nejradši by vzala nohy na ramena; věděla, že dovede utéct téměř každému, jenže neměla nejmenší ponětí, kam by měla běžet.

Zrychlenou volbou vytočila Nickovo číslo a chystala se na něj vychrlit prosbu o pomoc. Mobil vyzváněl. A vyzváněl a vyzváněl, až se konečně přepnul na hlasovou schránku.

A najednou nad ní někdo stál, postarší muž se špatně ostříhanými vlasy, na nose brýle s obroučkami z rohoviny. Byl při těle a hlasitě funěl. V masité ruce držel fotografii; podíval se na snímek a pak se vrátil pohledem k Julii.

„Dobrý den, paní Quinnová.“

Nick zapnul Juliin kapesní počítač a našel Hennicotovy soubory. Videosoubory se nedaly otevřít, ale ostatní dokumenty ano. Přečetl si inventář předmětů, které měl Hennicot uložené v nesčetných bednách: obrazy od Moneta, Picassa, Renoira i Gordona Greena. Nesmírně cenná umělecká díla z celého světa a ze všech období, od dávné minulosti až po žhavou současnost. A k tomu nespočet nejrůznějších soch a starožitností.

Prošel si seznam třikrát a pokaždé nanovo žasl nad tou sbírkou, která směle konkurovala špičkovým muzeím. Ale nenašel tam ani zmínku o mahagonové skříňce. Seřadil seznam podle let, podle typů předmětů, podle umístění ve skladu, ale pořád nic.

„Co váží deset kilo, dá se uložit do dřevěné skříňky a má hodnotu v řádech miliónů, nebo spíš ještě mnohem větší?“

Marcus zavrtěl hlavou; projížděli postranními ulicemi Byram Hills a blížili se k centru města. „Několik zlatých prutů by váhou odpovídalo, ale takovou cenu by ani zdaleka neměly. Ale deset kilo diamantů, to by byla jiná, za ty bys utržil stamilióny.“

„Jo, to asi jo.“

„O co jde?“

„Tu skříňku si pro sebe ukradl Sam Dreyfus – právě kvůli tomu se celá ta jejich povedená loupež zvrtla.“

„Nic nestojí za to, aby kvůli tomu člověk umřel,“ prohlásil Marcus. „Snad jedině láska. Když člověku na někom opravdu hodně záleží.“

„Já myslím, že nikdo nikdy nechce pro něco doopravdy umřít, i když to třeba prohlašuje. Podle mě každý v koutku duše věří, že přežije.“

„No, jestli měl tu skříňku v tom havarovaném letadle, tak z ní nejspíš nic nezbylo. Tak co na tom záleží?“ Marcus změnil téma: „Jak to s tím Dancem provedeme?“

„Narafičíme na něj návnadu.“ Nick zvedl ruku s kapesním počítačem.

„A co uděláme, až nám nakráčí do pasti? Jak víme, že v tom s ním nejede celá policejní stanice?“

„Myslím, že znám někoho, komu se dá věřit.“ Nick rozevřel mobil a vytočil číslo.

Dva vozy odlišné jako den a noc stály jeden proti druhému. Zelený taurus a modrý bentley parkovaly uprostřed parkoviště byramské střední školy, rozlehlé betonové plochy, ke které vedla jediná příjezdová cesta. Vzhledem k leteckému neštěstí a k tomu, že studenti měli letní prázdniny, zela škola prázdnotou stejně jako všechny místní obchody a instituce.

„Kdo jste?“ chtěl vědět Dance, když vystoupil z vozu.

Nick si ho měřil a snažil se nedat najevo hněv a opovržení, které vůči němu choval. Ten člověk se ho v budoucnosti pokusil zabít, zavraždil vojína McManuse a Paula Dreyfuse, vydal pokyn k Juliině vraždě.

„Přijel jste sám?“ zeptal se ho.

„Jo, na rozdíl od vás,“ odpověděl Dance s pohledem upřeným na Marcuse, který se opíral o bentleye.

Nick mu předvedl kapesní počítač. „Víte, co to je?“

Dance mlčel.

„Je na tom jedna z několika kopií nahrávek, které vás zachytily, jak se s kamarády vloupáváte do Washington House.“ Popravdě řečeno, Nick na záběrech neviděl Dance ani nikoho jiného, koho by dokázal identifikovat, ale to Dance nemusí vědět. „Sam to fakt podělal.“

„Kdo?“ předstíral Dance nevědomost.

„Ale no tak, určitě se pamatujete na toho chlapíka, který tohle všechno vymyslel, který vás do toho zasvětil. Na Sama Dreyfuse, který teď leží mezi dvěma stovkami mrtvých na Sullivan Field.“

„Jestli je to kapesní počítač,“ Dance kývl hlavou k předmětu v Nickově ruce, „tak nejspíš patří Julii Quinnové.“

Nickovi se příčilo udržovat pokerový výraz, ale ze všech sil se snažil skrýt nenávist, která v něm vřela.

„Možná mám za co ho vyměnit,“ ušklíbl se Dance. „Možná mám ji.“

Nick byl rád, že je Julia ve vlaku na cestě do New Yorku, protože díky tomu má nad Dancem navrch.

„Anebo jste tu loupež možná spáchal vy sám,“ nadhodil Dance.

„Cože?“

„Víte, že nabízet policistovi úplatek je zločin?“

„Hezky se snažíte.“

Jelikož Dance stál zády k příjezdové cestě, nepostřehl zelený džíp, který se k nim blížil. Armádní vůz projel kolem něj a zastavil. Zpoza volantu vystoupil vojín McManus a za ním vyskákali tři další mladí gardisté v maskáčích, u pasu pistole a přes rameno přehozené pušky.

Nick byl rád, že je vojín naživu, a doufal, že to tak tentokrát i zůstane. „Já jsem Nick Quinn, ten, kdo vám volal.“

„Nevím, co pro vás můžeme udělat, pane Quinne. Tohle k našemu pověření nepatří, máme zasahovat u té havárie.“

„Nezdržím vás dlouho.“

„Odkud mě vůbec znáte? Nepamatuju se, že bychom se někdy potkali.“

„Dostal jsem na vás číslo od plukovníka Wellse,“ zalhal Nick, protože věděl, že vojáky většinou umlčí, když slyší velitelovo jméno. Nehodlal vysvětlovat, že mu mladý vojín nadiktoval číslo sám, a to v budoucnosti, která pro něj momentálně nevypadala nijak růžově, protože se neměl dožít večera. Ale Nick doufal, že svým nynějším počínáním zachrání nejeden život a vrátí McManusovi jeho budoucnost. „Prý jste byl ve své skupině nejlepší střelec, vystudoval jste ekonomii a ani trochu vás nebaví smažit hamburgery.“

McManus jen zíral, že toho o něm úplně cizí člověk tolik ví.

„Co kdybyste naskočili zpátky do džípu a jeli si hrát na vojáčky k tomu spadlému letadlu?“ procedil Dance skrz zaťaté zuby.

„Co kdybyste se s námi uráčil mluvit slušně?“ opáčil McManus.

„Tady nemáte žádnou pravomoc,“ zavrčel Dance.

„Guvernér by s vámi nesouhlasil a ústava taky ne. Ve stavu nouze má guvernér právo zmobilizovat nás a udělit nám vysoké pravomoci.“

„Na tyhle kecy od víkendových válečníků nemám náladu,“ ucedil Dance a položil ruku na pistoli.

McManus okamžitě pozvedl a odjistil pušku a jeho tři společníci jakbysmet. Na Dance mířily zbraně v rukou mladíků, kterým bylo sotva dvaadvacet, mladíků, kteří se v podobné situaci ocitli poprvé v životě.

„Jestli chcete zpochybňovat moje pravomoci,“ vyštěkl McManus, „tak vám doporučuji, abyste se neprodleně dotázal svého velitele, protože jinak byste se vzhledem ke svému chování nemusel dočkat jeho odpovědi. A ta bude znít, že v tomhle případě jsem hierarchicky nad vámi.“

„Vměšujete se mi do vyšetřování,“ prohlásil Dance s pohledem upřeným na čtyři hlavně pušek, které na něj mířily.

„To vyřešíme, až spustíte ruku z pistole.“

„To se teprv uvidí.“ Dance se zadíval McManusovi přes rameno. „Možná to vyřešíme úplně jinak.“

Po příjezdové cestě se řítily dva policejní vozy, motory vrčely, majáčky blikaly, ale sirény měly vypnuté. Prudce zabrzdily, vyskákali z nich čtyři uniformovaní policisté, vytasili zbraně a zaujali střelecké pozice za otevřenými dvířky.

Tři gardisté se okamžitě přikrčili za džíp a namířili na ně puškami.

„Odhoďte zbraně!“ křikl mladý zrzavý policista. „Teď hned.“

McManus nespouštěl namířenou zbraň ani pohled z Dance. „Jsem vojín McManus z Národní gardy, jsme tu z pověření guvernéra státu New York, máme v tomhle městě momentálně větší pravomoc než vy. Klidně si vysílačkou zavolejte nadřízeným a ověřte si to.“

„Odhoďte zbraně,“ poručil znovu vychrtlý zrzek a bylo na něm znát, že se celý klepe.

Situace se vyhrocovala, nikdo nehodlal ustoupit a atmosféra byla nasáklá testosteronovou agresí. Policisté i gardisté setrvávali ve svých pozicích, hleděli zpoza aut a stáčeli namířené zbraně sem a tam. McManus mířil Danceovi přímo na čelo, nachystaný ke smrtícímu výstřelu, Dance rozechvěle držel ruku těsně nad pistolí, připravený tasit.

A Nick s Marcusem se ocitli přímo uprostřed.

„Zavolejte svým nadřízeným,“ zopakoval McManus. „Než někdo udělá osudovou chybu.“

Atmosféra houstla. Čas ubíhal…

A pak zrzoun zmizel v autě. Ostatní tři policisté zůstali na svých místech a dál drželi v rukou namířené zbraně, stejně jako gardisté. Nikdo se ani nehnul.

Nick s Marcusem si vyměnili pohled; rozhodně nečekali, že se ocitnou v takhle vyhrocené situaci.

Zrzavý policista vystoupil z auta a rázně přešel před něj, ruce v bok, pistoli zastrčenou v pouzdře. Otočil se ke kolegům a pokývnutím jim naznačil, ať schovají zbraně.

„Nemáš ponětí, cos právě provedl, Brineharte,“ osopil se na něj Dance.

„Detektive, ten člověk má pravdu,“ prohlásil Brinehart. „Doporučuju vám, ať tu pistoli necháte na pokoji.“

Dance se podvolil, ale oči mu překypovaly nenávistí.

„Tak, a poví mi teď někdo, co se to tu děje?“ zeptal se Brinehart.

„Ráno došlo k loupeži ve Washington House,“ ozval se Nick. „Podílel se na ní tady detektiv Dance.“

Brinehart se k Danceovi otočil.

„Vy mu věříte?“ opáčil Dance. „Ten zločin spáchali tihle dva. A pokoušeli se mě podplatit.“

Brinehart i McManus se obrátili k Nickovi.

„Nesmysl.“ Nick ukázal na zelený taurus, protože věděl, co se uvnitř skrývá. „Podívejte se mu do kufru.“

„Co kdybyste prověřili jejich auto?“ vyštěkl Dance; na spáncích se mu perlil pot. „Nabídli mi diamanty za milión dolarů, aby mě přiměli držet jazyk za zuby.“

Vojín McManus a policista Brinehart si vyměnili pohled. Zvažovali, co si počít.

„Co kdybyste nám oba dali klíčky?“ navrhl nakonec McManus.

Brinehart došel k Danceovi. „Omlouvám se, pane, ale dejte mi je.“

Dance vytáhl klíčky a s pohledem zabodnutým do Nicka je mrskl Brinehartovi do dlaně.

Marcus sáhl do kapsy, počkal, až se k němu Brinehart otočí, a hodil mu svoje.

Brinehart beze slova došel k taurusu, provázený pohledy policistů i gardistů, otevřel kufr, takže zvednuté víko všem ostatním zaclonilo výhled, a zadíval se dovnitř. Chvilku tam jen tak stál, zašátral v kufru a pak víko rázně přibouchl. Mlčky došel k bentleymu. Otevřel kufr a taky se do něj zadíval, ale skoro vzápětí ho zabouchl. Chvíli si měřil Nicka, Marcuse a Dance. Pak obešel kabriolet k dvířkům na straně spolujezdce, otevřel si je a posadil se na pohodlné kožené sedadlo. Odemkl a otevřel si palubní přihrádku. Začal se v ní přehrabovat, ale vůz opět clonil ostatním výhled.

Nakonec z luxusního auta vystoupil, zabouchl za sebou a vytáhl želízka.

Došel k Danceovi a ustaraně řekl: „Mrzí mě to.“

Vzápětí se obrátil k Nickovi. „Ruce za záda, prosím.“

„Cože?“ Nick se podíval na McManuse.

„Co jste našel, policisto?“ zeptal se McManus.

„Nedělejte si to těžší, než to je,“ řekl Brinehart Nickovi, neurvale ho otočil a zaklapl mu na zápěstích pouta.

„Co jste našel?“ zopakoval McManus.

Brinehart mu podal klíčky.

McManus došel k Danceově vozu a otevřel kufr. Uvnitř spatřil rezervní pneumatiku, několik ocelových desek, lékárničku, automatický defibrilátor, plastová pouta, krabici zámků na kolo a tři světlice.

Přešel k Marcusově kabrioletu, otevřel si dvířka, sáhl do palubní přihrádky a vyndal z ní černý sametový váček. Rozvázal šňůrku a zevnitř na něj vykoukla hrst třpytivých diamantů.

„Ty hajzle, tys je tam narafičil,“ zařval Marcus na Brineharta. Obrátil se k Danceovi. „Kolik z nich pro vás pracuje? Všichni?“

Otočil se zpátky k Brinehartovi. „Za kolik jste se zaprodal, policisto?“

Pak přikráčel k Danceovi. „Tohle vám neprojde.“

„Otočte se,“ poručil mu Dance.

„Ani mě nenapadne, ty parchante.“

Dance ho popadl za paži, ale to udělal chybu. I když Marcus působil zavalitě a táhlo mu na čtyřicet, měl bleskové reflexy. Jediným plynulým pohybem se vyprostil z jeho sevření, přitáhl si ho k sobě a vší silou ho praštil pěstí do brady. Dance to nečekal a svalil se na zem.

Marcus se rozmáchl k další ráně, ale vtom ho do týla zasáhla pažba McManusovy pušky, takže se v bezvědomí zhroutil na zem vedle detektiva.

McManus se obrátil ke svým lidem a kývnutím jim naznačil, ať nastoupí zpátky do džípu. „Omlouvám se za ty zmatky,“ řekl Danceovi.

Dance se na něj ze země mračil. „Odjeďte zpátky k té havárii a nechte nás, ať to dořešíme. Tohle je naše práce.“

„Omlouvám se, pane.“

McManus napřáhl k Danceovi ruku, aby mu pomohl vstát, ale ten jeho vstřícnost i omluvu ignoroval, pomalu se vyškrábal na nohy a zamnul si potlučenou čelist.

Vojín bez dalších průtahů naskočil do džípu a i s kolegy odjel.

„Brineharte, zatkni je.“ Dance se otočil ke zbývajícím třem policistům: „My dva už to tu zvládneme. Vraťte se k té havárce a pomáhejte těm chudákům, co přišli o své blízké.“

Policisté nasedli do auta a odporoučeli se.

Dance se upřeně zadíval Nickovi do tváře.

„Ví to?“ Nick kývl bradou k Brinehartovi.

Dance do něj dál zabodával pohled a mlčel.

„Co jestli vím?“ zeptal se Brinehart. Podřepl u omráčeného Marcuse, přitáhl mu ruce za záda a nasadil mu pouta.

Nick na něj hleděl, na toho mladičkého policistu v nažehlené modré uniformě. Sice mu chvíli trvalo, než ho poznal, ale teď už o jeho totožnosti ani v nejmenším nepochyboval. „Že vám tady detektiv Dance přiváže ke kotníkům jednu z těch ocelových desek, co má v kufru, hodí vás do přehradní nádrže Kensico, abyste se tam utopil, a…“

Do hlavy ho udeřila Danceova pistole, až se sesypal na zem.

„Možná hodím do přehradní nádrže tebe,“ prohlásil Dance a uštědřil svíjejícímu se Nickovi prudký kopanec do břicha.

„Kdes ses sakra coural?“ zařval Dance, když vystoupil z taurusu.

„Při tom, co se semlelo, je fuška odtamtud vyklouznout,“ řekl Brinehart a zavřel za sebou široké dveře vedoucí na nakládací rampu. Přistoupil ke kufru svého auta. „Viděls, co z toho letadla zbylo? To je nelidský.“

Otevřel kufr, vyndal z něj dvě tašky a naložil je do otevřeného kufru Danceova vozu.

„Mohli mě zabít,“ hudroval Dance.

„Klídek, zachránil jsem ti krk,“ mávl rukou Brinehart.

„Kde jsou ty diamanty?“

Brinehart vylovil z kapsy černý sametový váček a podal mu ho.

„Nepřej si mě, jestli chybí jedinej šutr…“

„Pěkně si vyskakuješ na to, žes před chvilkou vlezl do pasti a musels čekat na pomoc.“

„Jen si na mě moc nedovoluj.“ Dance na něj namířil prstem. „Měl jsem dost rozumu, abych vyndal ty tašky od sebe z kufru. A abych ti dal patřičný instrukce a zajistil si, že mi budeš krejt záda. Takže jsem si v podstatě pomohl sám.“

„No jasně. Když ti dva chlapi vevnitř ve skladišti vědí, že máš v tý loupeži prsty, kdo další to ještě ví?“ Brinehart přistoupil těsně k Danceovi, až mu narušil osobní zónu. „A co mělo sakra znamenat to, že mě hodíš do přehrady? Chceš se mě zbavit, Danci? Chceš nás zlikvidovat všecky? Tak to mě neznáš.“

„Poslouchej mě, a pořádně,“ naklonil se k němu Dance. „Dávej si bacha, co děláš, jinak nedostaneš ani čtvrťák.“

„Hele, Danci,“ opáčil Brinehart, „nezapomínej, že šli po tobě, ne po mně.“

„Myslíš, že bych se ti pro radost nechal zastřelit, Brineharte? V tom případě neznáš ty mě. Dávej si bacha, nebo tě fakt hodím do přehrady.“

Brinehart s kyselým výrazem kapituloval. Mlčky vytáhl zpoza opasku pistoli a podal ji Danceovi. „Sebral jsem ji tomu s vlasama.“

„Dobrá práce, Brineharte. Teď jsou na ní otisky nás obou.“

Nick s Marcusem seděli naproti sobě v šeré místnosti. Světlo se dovnitř linulo jen škvírou pod těžkými ocelovými dveřmi. Ruce měli oba spoutané za zády, nohy přivázané k židli.

„Jsi v pohodě?“ zeptal se Nick.

„To teda ne, krucinál. Pukám vzteky a bolej mě záda. A rozbiju hubu tomu hajzlovi, co mě praštil,“ zahulákal Marcus a rozhlížel se kolem ve snaze rozeznat, kde se to ocitli. „Máš ponětí, kde to jsme?“

Nick se taky rozhlédl po ohromném otevřeném prostoru. U zdí se vršily bedny, v rohu stál psací stůl. Stejně jako všude jinde v Byram Hills tu nešel proud.

„V temné komoře,“ opáčil, aby Marcuse přivedl na jiné myšlenky.

„Fakt vtipný.“

„Někde ve skladišti.“

„Nekecej,“ utrousil Marcus sarkasticky. „A proč tu není ani noha?“

„Všichni jsou buď u té havárie, anebo doma.“

„Víš, jak štědře každoročně přispívám do fondu pro policisty ve výslužbě?“ Marcus sklopil pohled ke své pomačkané košili a potrhaným kalhotám. „S tím je konec. Zničili mi bezvadnou košili a kalhoty.“

Nick se podíval na hodiny na zdi – za deset minut dvě.

„Přestaň se furt koukat, kolik je,“ hudroval Marcus. „Čas nezpomalíš.“

Nick si uvědomoval, že mu zbývá už jenom deset minut, aby se odtud i s Marcusem dostal, než se propadne v čase zpátky a nechá ho tu samotného, vydaného Danceovi napospas.

Snažil se zaplašit výčitky svědomí, nemyslet na to, do jaké mizérie Marcuse zatáhl. Chtěl zachránit Julii a přitom nechtěně vystavil svého nejlepšího kamaráda smrtelnému nebezpečí. Nehodlal mít na rukou jeho krev, takže musí hodně rychle něco podniknout – ani v nejmenším nepochyboval, že jestli tu zůstanou takhle trčet, nemají moc růžové vyhlídky.

Bočním vchodem vstoupil do skladiště Dance a práskl za sebou dveřmi. Mlčky došel přes místnost ke svým dvěma zajatcům. Zastavil se před Nickem, naklonil se k němu a zašeptal mu do ucha: „Kde je tvoje žena, Nicholasi?“

Nick na něj jen vzdorně hleděl a v očích mu bublal vztek.

„Proč se tě vůbec ptám?“ Dance přesunul pozornost k Marcusovi. „Tak co, kde je? A kdo další ještě ví o té loupeži?“

Marcus se usmál; nasadil provokativní nevyzpytatelný úsměv, který nasazoval, když chtěl při obchodních jednáních vytočit své protivníky.

„Slyšels mě? Odpověz mi!“ zařval Dance, kterému povolily nervy. „Kde je? Kdo o té loupeži ještě ví?“

Rozmáchl se a praštil Marcuse pěstí do nosu, až mu ho zlomil. Bylo to v Marcusově životě už počtvrté. Vytryskla mu krev a pokapala mu bílou košili a modrou kravatu od Hermese.

„Tak a teď poslouchej ty mě, ty srabe,“ zašeptal Marcus, který se tou surovostí nenechal rozhodit. „Sundej mi pouta a pak mě prašť znova, ať se ukáže, jakej jsi doopravdy drsňák.“

Dance mu místo odpovědi zasadil ránu ze strany do obličeje.

„Řekni mi, kde je!“ zařval na Nicka, vytasil pistoli a namířil na něj. Vzduch zhoustl napětím. „Poznáváš svoji bouchačku?“

Otočil se, praštil Nickovou pistolí Marcuse do hlavy a pak mu vrazil hlaveň pod bradu.

„Koukej vybalit, kde je tvoje žena, nebo ho oddělám,“ řekl Nickovi. Nebyla to planá výhrůžka; Nick na něm viděl, že to myslí smrtelně vážně.

Díval se na Marcuse a svíralo se mu srdce, že má kvůli jednomu životu obětovat ten druhý.

Marcus mu pohled opětoval, slabě zavrtěl hlavou a usmál se. Byl to takový ten srdečný úsměv, kterým ho obdařil, kdykoli nechal Nick proklouznout puk do branky nebo v golfu zkazil úder, třebaže už měl vítězství na dosah, takový ten úsměv, kterým říkal to nic, vždyť jsme kamarádi, takový ten úsměv, kterým se utěšovali, kdykoli Marcuse opustila manželka.

„Jestli to uděláš, tak tě zabiju,“ vmetl Nick Danceovi nenávistně.

„To by ses napřed musel naučit kouzlit,“ prohlásil Dance. „Protože tebe zabiju hned po něm.“

„Ty zkurvy…“ Nick se zběsile zmítal, na krku mu vystoupily žíly, bezmocně škubal rameny a rukama.

„Nicku,“ řekl mu Marcus tiše.

„Poslouchej mě, ty sráči,“ zařval Nick na Dance. Přítele ignoroval.

„Julia je v bezpečí,“ pokračoval Marcus tichým, prosebným tónem.

„Nejradši bych ti vyrval srdce z těla,“ zaječel Nick na Dance a dál sebou zoufale házel.

„Nicku,“ zašeptal Marcus a konečně to zabralo; ten tichý tón, který byl v přímém protikladu k jeho povaze, Nicka konečně zklidnil. „Julia je v bezpečí. Utěšuj se tím. O mě si nedělej starosti.“

Vtom se pomalu otevřely dveře a objevil se v nich zavalitý šedovlasý muž. Nick ho poznal, byl to ten chlap, který pomáhal Juliinu vrahovi, ten, který stál u něj doma na prahu a zvonil, aby ho od Julie odlákal a vrah mohl nepozorovaně vykonat své.

„No hurá,“ řekl Dance s úlevou v hlase.

A zmáčkl spoušť. Výstřel zaburácel celým skladištěm. Marcusovi se rozprskla hlava v gejzíru krve, zvrátila se mu dozadu a hned nato mu sklesla na hruď.

Nick nedokázal odtrhnout od mrtvého přítele zrak, v uších mu duněla ozvěna výstřelu a vzápětí se mu do nich zabodl ztrýzněný výkřik, ze kterého mu tuhla krev v žilách.

Ohlédl se po zvuku a rázem ho opustila naděje; pochopil, že veškerá jeho snaha byla marná. Jeho nejlepší přítel je po smrti, on sám tu bezmocně sedí v poutech a Danceovi to všechno projde.

Protože ve dveřích stála ta poslední osoba, kterou by tu čekal; zděšeně křičela a oči jí překypovaly strachy.

Julia. Srdce se mu zlomilo.

A pak svět zčernal.

3

12:00

Nick se sesunul na podlahu knihovny a zmučeně naříkal nad smrtí svého nejlepšího přítele. A taky nad tím, že už zase nechal Julii napospas vrahům.

Teď už nestačí zachránit ji před smrtí v 18:40. Teď ji musí zachránit před budoucností, kterou jí právě uchystal, před budoucností, v níž zemře Danceovou rukou už v jednu hodinu. A taky musí změnit Marcusovy neutěšené vyhlídky – odvrátit smrt přítele, který mu bez okolků pomohl, který mu věřil, i když na něj vyrukoval s řečmi o naprosto nepravděpodobných událostech, který obětoval svůj život, aby zachránil Julii, a ještě ke všemu zbytečně.

Nick si troufá hrát na Boha a teď sklízí důsledky.

Životní osudy jsou jednou dané, co se stane, to se nedá odestát, a on přesto běhá sem a tam a pohybuje figurkami po šachovnici, i když už partii dávno prohrál. Nemůže udělat pořádný krok vpřed a své nejbližší zachránit, protože ho to neustále hází zpátky, jako by se ocitl v nějakém příběhu z řecké mytologie a laškovali s ním Zeus a Athéna. Ovšem Zeus v tomhle případě nosí dvouřadé modré sako a rozdává tajuplné hodinky, o kterých se Einsteinovi ani nesnilo.

Každým krokem, který v posledních devíti hodinách učinil, jen zhoršil původní situaci. Jeho život se pomalu, ale jistě trhá na cáry.

Člověk nikdy neví, kam se jeho život bude ubírat, jaké osudné odbočky ho nasměrují ke katastrofě, anebo ho před ní naopak uchrání; občas třeba i laskavý, nesobecký čin může vyprovokovat válku.

Nick věděl, že jestli má mít šanci na nápravu, potřebuje zabránit událostem, ještě než k nim dojde. Jenže vším, co dosud podnikl, vytvářel ještě mnohem horší budoucnost, než byla ta původní.

Uvědomil si, že Marcus měl pravdu. Svým počínáním a nezamýšlenými důsledky, ke kterým vede, neměníme jenom svou vlastní budoucnost, ale i budoucnost všech kolem nás, lidí, na kterých nám záleží.

Nick uháněl po Sunset Drive a pokoušel se vyždímat z audi, co se dalo. Před cestou si vzal ze stolu svůj mobil, protože v budoucnosti ho zapomněl v Marcusově voze. Stejně tak klíčky od auta našel na jejich původním místě ve skříňce v šatně. Ze sejfu vytáhl pistoli a teď cítil, jak ho studí do zad. Nemohl věřit vlastním očím, když otočil ovladačem sejfu doleva, doprava a pak zase doleva a spatřil pistoli, jak si hoví uvnitř. Zase jednou ji nechal v budoucnosti a našel ji v minulosti. Pořád se s tím nemohl srovnat a neubránil se přemítání, jaký bude mít dopad, když ji ze sejfu zas a znova vytahuje, čímž pokaždé zaviní, že se tu pistole nebude nacházet v budoucnosti. Jenže pokud Julia nepřežije, tak pro něj žádná budoucnost stejně neexistuje.

Dojel do města a zamířil přímo k místu katastrofy. Na chodnících se tísnili lidé, ulice byly ucpané auty, takže se jimi nedalo pořádně projet, a řidiči postávali vedle svých vozů uvízlých v zácpě. Všichni upírali oči k hustým černým mračnům dýmu; vzápětí se ozvaly výbuchy, jak explodovaly nádrže s leteckým palivem, země se otřásla pod nohama a horizont se rozzářil plameny.

Působilo to, jako by v Byram Hills propukla válka. Jako by se na obzoru objevil mohutný netvor a chystal se město spolknout. Propukla panika, prodavači zamykali obchody, parkoviště se vylidňovala.

Lidé rozklepanýma rukama vyťukávali na mobilech čísla, aby se ujistili, že jejich blízcí nenasedli do osudného letu. Děti rozrušeně kulily oči a vůbec jim nedocházelo, na co se to dívají.

Do Byram Hills vtrhla smrt.

Ozývaly se zděšené výkřiky a lapání po dechu. Lidé pobíhali po chodnících, naskakovali do aut. Z dálky bylo slyšet jekot požárních sirén. Bočními ulicemi se proplétaly policejní vozy, sirény zapnuté na plné pecky, aby přiměly ostatní uhnout jim z cesty. Všichni se sjížděli ke katastrofě.

Lidé odříkávali modlitby a dočista zapomněli na každodenní starosti. Všichni mysleli jen na oběti neštěstí a na jejich blízké.

Nick se ocitl v centru té paniky a jen pomalu se plazil s autem vpřed. Oči měl přilepené k hodinám na palubce a zlaté hodinky ho v kapse tížily jako olověné závaží.

12:05.

Už mu zbývají jen necelé tři hodiny, než čas vyprší.

Konečně se vymotal z dopravní zácpy a zahnul na Maple Avenue, aby se dostal k Washington House. Rychle hodil blinkr a vzápětí šlápl na plyn.

Úplně zapomněl, jak si události v tuhle chvíli stojí.

Na postranním parkovišti u Hennicotova domu parkoval Juliin lexus. Julia je naživu, zrovna se někde uvnitř smiřuje se skutečností, že jejího klienta okradli, a vůbec netuší, jaký dopad to bude mít na její vlastní budoucnost.

Nick měl sto chutí vrazit dovnitř, obejmout ji a už ji nepustit, jenže k loupeži už došlo. To znamená, že na Dance a jeho kumpány už doléhá paranoia. Začali pátrat po svědcích a po nahrávkách z kamer a hledání je nevyhnutelně dovede k Julii.

Nick zvažoval, že znovu poprosí o pomoc Marcuse, ale už ho jednou zavedl na smrt. Taky zvažoval, že Julii někam odveze, jenže mu bylo jasné, že ji dřív nebo později najdou – už dvakrát se přesvědčil, že smrti neujde. McManus ještě na místo neštěstí nedorazil, a kde je právě teď Paul Dreyfus, to Nick netušil.

Vytáhl medailon se svatým Kryštofem, který serval z krku Juliinu vrahovi, a prohlížel si ho. Myslel si, že to bude talisman pro štěstí, který mu pomůže rozlousknout Juliinu vraždu, jenže zatím je to jen kus kovu, který ho zbytečně tíží v kapse.

Vodítko se z něj nevyklubalo. Nick byl přesvědčený, že patří Danceovi, jenže Dance na krku žádný medailon neměl.

Shannona viděl v propoceném tílku a po medailonu taky nikde ani stopy. Brineharta Dance zabil ještě před Juliinou vraždou a Randall byl ten obézní komplic, který od vraždy odváděl pozornost zvoněním u dveří. Takže zbýval Arilio, kterého zatím nepotkal, a Rukaj. Možná je to jeden z nich, anebo někdo další, na koho dosud nenarazil. Hodlal se dál pečlivě rozhlížet, ale už nevěřil, že mu medailon nějak pomůže.

Uvědomoval si, že všechno – medailony, mahagonové skříňky, zlaté meče a dýky, události posledních hodin, všechno to umírání – poukazuje k jedinému. Všechny nitky se sbíhají u loupeže v Hennicotově domě.

Jestli chce zachránit Julii, jestli chce zachránit Marcuse, musí právě tomu incidentu zabránit, musí se postarat, aby Dance nespáchal loupež, kterou by pak potřeboval zamaskovat. Jenže to nesvede teď, kdy už se loupež odehrála. Bude si muset počkat do jedenácti, do doby, než zloději do Hennicotova domu vniknou. Takže teď má necelou hodinu na to, aby si dal všechno dohromady, aby si naplánoval, jak zastaví skupinu ozbrojených mužů, kterou vede detektiv Ethan Dance, muž, pro kterého je zabíjení stejná samozřejmost jako dýchání.

Policista seděl v neoznačeném voze, upíral oči na bílou budovu o padesát metrů dál a nervózně bubnoval prsty o volant. Na sedadle vedle něj se povalovala policajtská čepice; nesnášel ji, příčilo se mu, jak mu vždycky splácne zrzavé vlasy, nelíbilo se mu, jak v ní vypadá, a nešlo mu do hlavy, proč musí nosit tuhle neforemnou ohavnost navrženou před pětasedmdesáti lety, když zbytek národa žije v přítomnosti a podle toho se taky obléká.

Nolan Brinehart odmala toužil po práci detektiva, snil, že se stane takovým tím geniálním hrdinou z televizních seriálů, který bojuje proti bezpráví a pomocí hrstky vodítek rozlouskne zdánlivě neřešitelný zločin. Jenže se mu nedařilo luštit ani kvadratické rovnice a běžné úlohy z algebry, nemluvě o tom, že si v dětství pomalu nedovedl poradit se skládankou.

Už když chodil na byramskou střední školu, nasbíral bohaté zkušenosti s policejními procedurami – pochopitelně při tom stál na opačné straně zákona. Nikdy ho za nic neodsoudili ani z ničeho neobvinili, byl zkrátka typický mladistvý delikvent – opilství, výtržnictví, rvačky, ale nic, co by překračovalo běžné mladické vylomeniny.

Jelikož by si rád co nejdřív začal vydělávat slušné peníze a zbavil se modré uniformy a té směšné čepice, vlichotil se do přízně detektivu Danceovi, aby si kariérní postup urychlil. Věděl, že Dance před několika lety pomohl detektivu Shannonovi – ujal se kolegy, který stejně jako sám Dance pocházel z Brooklynu, a pomohl mu dosáhnout povýšení za třetinu běžné doby.

A tak Brinehart využil příležitosti a stal se Danceovým učněm. Byl pilný a snaživý a trefil se do chvíle, kdy Dance sháněl nového žáka.

Dance mu vysvětlil, že zromantizovaný obraz detektivní práce, který všichni tak dobře znají z filmů a z televize, ve skutečnosti neexistuje. Zločiny se buď vyřeší snadno, anebo se nevyřeší vůbec a plat je mizerný. Ale kdyby byl Brinehart ochotný vydat se jinou cestou, nejenže by se do roka mohl stát detektivem, ale navíc by měl v bance tučné konto, díky kterému by si mohl dovolit životní styl, na jaký se z bídného policejního platu nikdy nezmůže.

A tak se Brinehart na poslední chvíli přidal k Danceově týmu; měl za úkol držet hlídku a dělat poskoka, pomáhat Danceovi, s čímkoli bude potřeba.

Těšil se na podíl, který dostane. Dance mu slíbil milión dolarů a Brinehart si plánoval, že je bude utrácet postupně, že konečně bude takový, jak si přeje jeho žena. Dance ho přesvědčil, že si ty peníze zaslouží – berou je člověku, kterému vůbec nebudou chybět, člověku, který má bohatství, o jakém se jim ani nesnilo.

Brinehart spoléhal na to, že díky Danceovým schopnostem a zkušenostem zločin nikdy nikdo nevyřeší. Bylo mu řečeno, že mají vnitřní informace, díky nimž akce půjde jako po másle. Od něj se jen chce, aby sledoval, jestli se neděje nic podezřelého, jestli se nevyskytly nějaké potíže nebo se kolem domu někdo neochomýtá.

A tak zůstal venku a přihlížel, jak Sam Dreyfus vede Dance s Randallem a Ariliem do domu, jak Randall s Ariliem vynášejí zevnitř dvě nadité tašky, ukládají je do kufru Danceova taurusu a zase mizejí uvnitř.

Dvě minuty nato se vynořil Sam s dřevěnou skříňkou v podpaží; prohodil s ním pár slov, pochválil, jak se jim akce vydařila a jak snadno si pomohli k penězům, a pak nasedl do Randallova chrysleru a odjel.

Vzápětí se ze dveří domu vyřítil Dance s výrazem rozzuřeného býka, naskočil do svého auta a vyrazil za Samem.

Brineharta by ani v nejmenším nenapadlo, že se potíže můžou vyklubat uvnitř v domě, v rámci jejich skupinky. Připojil se k týmu až na poslední chvíli, měl za to, že se ostatní dobře znají, že jsou parťáci a kamarádi. Netušil, že člověk, který jim poskytl vnitřní informace, má své vlastní plány, které mohou otřást celou jejich akcí a proměnit ji v katastrofu.

Dance mu zatelefonoval z auta a vyčinil mu, že nechal Sama ujet – že ho klidně nechal nasednout do Randallova vozu a nepokusil se ho zarazit. Poručil mu, ať dál sleduje dům, jestli se neděje nic podezřelého, a dá mu vědět, kdyby ano. A hlavně ať už nedělá žádné pitomosti.

Brinehart viděl, jak v 11:50 přijela žena v černém lexusu. Teď už byla pětadvacet minut uvnitř v domě. Prověřil si její poznávací značku – byla to Julia Quinnová, Hennicotova advokátka. Počítali s tím, že se tohle jméno možná vynoří.

Brinehart ignoroval povel, že se všichni mají dostavit ke spadlému letadlu, dál seděl v neoznačeném hlídkovém voze za živým plotem a sledoval, jak jeho kolegové od policie spolu s hasiči i dobrovolnými hasiči uhánějí na místo neštěstí. Z vysílačky slyšel křik, kolegové hlásili, že takovouhle katastrofu ještě nikdy neviděli. Zvědavost ho ponoukala, ať se tam rozjede taky, jenže Dance mu přikázal, ať zůstane na místě, sleduje, co se děje, a dává pozor, jestli něco nevybočuje z normálu.

Dům už potřetí objelo modré audi. Za normálních okolností by na tom nebylo nic až tak divného – třeba ten člověk bloudí. Ale teď, kdy byl vzduch prosycen černým kouřem a žárem plamenů, kdy se ulice vylidňovaly a všude vřeštěly sirény, se takové vysvětlení zdálo krajně nepravděpodobné.

Brinehart si ověřil poznávací značku a zjistil, že audi patří Nicholasi Quinnovi, který bydlí na stejné adrese jako Julia Quinnová. Srdce se mu rozbušilo rychleji a vzedmulo se v něm podezření; Quinnovo počínání působilo dojmem, jako by nechtěl, aby se o něm žena dozvěděla.

Brinehart Julii Quinnovou sledoval, jak konečně vychází z domu a dívá se k nebi. Vytáhla z kabelky mobil, někam zavolala, pak nasedla do auta a kvapně odjela.

Sotva zmizela, zase se objevilo audi; pomaloučku projíždělo kolem Washington House a nakonec zajelo na příjezdovou cestu.

To Brinehartovi stačilo. Nastartoval, popojel a zablokoval příjezdovku svým vozem.

Nick už udělal tři kolečka kolem Washington House. Chaos byl čím dál horší, mezi lidmi se rychle šířila panika a nevěděli, co si počít. Jak Nick pomalu popojížděl ucpanými ulicemi, slyšel rozrušený křik a vnímal všudypřítomnou nervozitu; lidé spekulovali, že spadlo letadlo, že prasklo plynové potrubí, že jde o teroristický útok.

Nick zahlédl Larryho Powerse, jak postává před obchodem s dárkovými předměty patřícím jeho ženě. Lidé se kolem něj shlukli, jako by byl vyvolávač, který zná odpovědi na všechny otázky.

K Nickovi dolehl útržek vzrušeného hovoru.

„… Viděl jsem to. Zrovna jsem se podíval vzhůru a bylo to příšerný. Dvě letadla…“

„Dvě letadla?“ zařval kdosi. „Jaký letadla?“

„Jedno narazilo do toho druhýho, vypadalo to, jako by se srazili dva ptáci a mrtví se zřítili na zem…“

Za Nickem se rozječely klaksony a popoháněly ho vpřed, a tak přidal. V hlavě mu zněla slova Paula Dreyfuse. To letadlo, které zavinilo srážku, patřilo jemu a v pilotní kabině seděl jeho bratr. Osudná loupež u Shamuse Hennicota nejenže vedla k Juliině vraždě, ale nešťastným sledem událostí zapříčinila i havárii letu 502, při které zemřelo dvě stě dvanáct pasažérů. Tolik lidí přišlo o život kvůli chamtivosti…

Nick se celý tenhle den převrácený vzhůru nohama soustředil jen na jediné, na záchranu Julie, a vůbec nepřemýšlel, co zavinilo leteckou havárii, proč se letadlo zničehonic zřítilo ve slunný, bezmračný den.

Napadlo ho, že zavolá vyšetřovatelům a poví jim to, aby se mohli soustředit na jiné věci než na pátrání po příčinách nehody, ale usoudil, že brzy na to stejně přijdou sami.

A uvědomil si, že jestli uspěje, jestli se mu povede zarazit loupež a zabránit Samu Dreyfusovi a Ethanu Danceovi v uskutečnění jejich plánů, možná zachrání nejenom Julii…

Když znovu zahnul na Maple Avenue, ještě v dálce zahlédl Juliin lexus mířící k silnici číslo 22. Zpomalil a rozhlížel se kolem.

Kdykoli dům objížděl, pátral po Danceovi, ale nikde ho neviděl; ulice byly plné aut prchajících z města, jako by se co nevidět mělo zřítit další letadlo anebo třeba dům a spadnout lidem na hlavu.

Byram Hills ovládly základní instinkty – postav se nepřízni čelem, nebo uteč. Spousta obyvatel prchala domů, ale spousty dalších mířily po silnici číslo 22 na Sullivan Field. Některé tam táhla morbidní zvědavost, ale většina jich chtěla pomoci. Někteří jeli autem, jiní šli po svých; k místu neštěstí se hrnul neutuchající proud lidí.

A Nick si uvědomil, že když udeří katastrofa, lidstvo ze sebe opravdu dovede vydat to nejlepší.

Rád by taky něco udělal, přiložil ruku k dílu, jenže jestli má Julia přežít, tak musí věnovat každou minutu a každou vteřinu plánování, jak zarazit tu loupež. Už mu zbývá jen padesát minut, než zase odbije celá. Za padesát minut se vrátí v čase do chvíle, kdy k loupeži došlo, kdy se dal do pohybu sled událostí vedoucích k Juliině smrti, k Marcusově smrti, ke ztrátě všeho, na čem mu záleží.

Zabočil na příjezdovou cestu k Hennicotovu domu a opanovalo ho vzrušení; v srdci mu vzklíčila naděje. Jeho plán se začíná naplňovat – to, co zkraje považoval za pošetilé fantazírování zlomeného člověka, se mění ve skutečnost. Vzkřísí svou ženu z mrtvých.

Když zastavil a vystoupil z audi, zaparkovalo za ním na příjezdovce neoznačené auto.

Z vozu vystoupil Brinehart, narazil si na hlavu policejní čepici, položil ruku na pouzdro s pistolí a zamířil k audi.

Nick se na něj díval a bylo mu jasné, že tohle není běžná dopravní kontrola. Na vlastní oči Brineharta viděl, jak si hrál na neviňátko, jak všechny obelhal a podstrčil Marcusovi do auta pytlík s diamanty. Kvůli tomu je pak zatkli a Marcuse zabili.

Vlastně ho viděl už jednou předtím, jenže… Brinehart ho tehdy vidět nemohl, protože mrtvý vězel na dně přehradní nádrže.

Pro Brineharta ale tohle pochopitelně bude jejich první setkání.

„Děje se něco?“ zeptal se Nick.

„Smím se vás zeptat, co tu děláte?“ odvětil Brinehart.

Kolem se prořítily dva hasičské vozy se zapnutými sirénami a na okamžik je ohlušily.

Nick zničehonic pronikavě vnímal, jak ho do zad tlačí vlastní pistole; mohl by po ní bleskově sáhnout, ale pustil takový nápad z hlavy. Stačí jednou šlápnout vedle, a Julia je po smrti.

„Mohl byste se otočit, pane, a položit ruce na střechu auta?“

„Proč? Nic jsem neprovedl.“

„Otočte se prosím a položte ruce na auto.“

Nick se pomalu otočil a v duchu se proklínal, že tak hloupě usnul na vavřínech a uvěřil, že je v bezpečí. Myslel si, že Danceovi lidé nebudou dům po loupeži sledovat.

„Než mě prošacujete,“ prohodil přes rameno, „rád bych vás upozornil, že mám za opaskem sig sauer. Pořídil jsem si ho legálně a mám na něj povolení.“

„Mohu se zeptat, proč chodíte ozbrojený?“ Brinehart vyhrnul Nickovi košili a sebral mu pistoli.

„Mám to na svou ochranu.“

„V Byram Hills?“

„V New Yorku,“ řekl Nick. Příčilo se mu, jak snadno přivykl lhaní. „Mám tam nemovitosti v docela drsných oblastech.“

„Hmm.“ Brinehart si pistoli prohlédl, pak si ji zastrčil za opasek a prošacoval Nicka; přejel mu rukama od kotníků až k pažím.

„Mohl byste vyndat věci z kapes? Pomalu, prosím.“

Nick vytáhl z kapsy Dreyfusovu peněženku i svoji vlastní a obě položil na kapotu vozu. Pak vyndal mobil, drobné a dvě obálky s dopisy – od Marcuse a od toho neznámého. Proklínal se, že je u sebe pořád nosí.

„To je všechno?“ zeptal se Brinehart s pohledem upřeným na vybouleninu v jeho levé kapse.

Nick neochotně sáhl dovnitř a vylovil hodinky a medailon se svatým Kryštofem; schválně sledoval, jestli Brinehart medailon pozná.

„Pěkný kousek.“ Brineharta zaujaly hodinky. „Takové se dneska už moc nevidí.“

Přesunul pozornost k peněženkám a jednu po druhé je zvedl. „Proč u sebe nosíte dvě?“

Nick mlčel. Brinehart otevřel první a prohlížel si Nickovy doklady a kreditní karty. Odložil ji a otevřel Dreyfusovu. Bylo na něm znát, že ho to zaskočilo. Prudce se k Nickovi otočil. „Dejte prosím ruce za záda.“

„To si ze mě snad děláte legraci. Co se děje?“

„Podruhé vás o to žádat nebudu.“ Brinehart položil ruku na pouzdro s pistolí, aby svým slovům dodal váhu.

Nick potřásl hlavou, dal ruce za záda a vzápětí mu na nich zaklapla želízka; připadalo mu to jako ortel smrti.

Brinehart přešel k jeho vozu, vytáhl klíčky ze zapalování a vyndal si zpoza opasku vysílačku.

„Danci?“

„Jo?“ ozval se z vysílačky detektivův hlas, který se nedal splést s žádným jiným.

„Kde jsi?“

„Na letišti, co chceš, krucinál?“

„Možná tu máme problém. Načapal jsem Nicholase Quinna, jak čenichá kolem Washington House.“

„Quinn? Od Julie Quinnové?“

„Jo, ta přijela po vlastní ose, ale už zas odjela.“

„A on jí kryje záda?“

„Má u sebe doklady Paula Dreyfuse.“

„Kde je sebral?“

„Mám ho vyslechnout?“ Z Brinehartova hlasu bylo znát, že by se do toho dal s chutí.

„Ne,“ okřikl ho Dance. „Odvez ho na stanici. Předhoď ho Shannonovi. Ať ho vyslechne někdo, kdo s tím má zkušenost.“

Nick se rozhlížel po místnosti, kam ho posadili. Strohý kovový stůl, oprýskané kovové dveře s okénkem, v jedné stěně zrcadlo. Stejně jako všude jinde ve městě tu nešel proud. Přesně na tomhle místě seděl před devíti hodinami, v půl desáté večer v budoucnosti. Byl tu s ním Dance a působil vlídně a starostlivě; teprve později se ukázalo, co je ve skutečnosti za grázla.

Právě tady všechno začalo, ve výslechové místnosti na policejní stanici v Byram Hills, kam ho přivedli coby podezřelého z vraždy manželky. Teď už věděl, že to na něj všechno narafičil tentýž člověk, který ho vyslýchal.

Brinehart mu sebral všechno, co měl v kapsách: peněženku Paula Dreyfuse i jeho vlastní, klíče, pistoli, Marcusovu obálku s dopisem a s vytištěnou stránkou z Wall Street Journalu, dopis od neznámého, medailon se svatým Kryštofem – a co bylo vůbec nejhorší a nahánělo mu hrůzu – i tu věc, kterou nesmí pustit z ruky, jestli má uspět a zachránit Julii: zlaté hodinky.

Teď už bral jejich moc jako samozřejmost. Zpočátku byl skeptický, přišlo mu to šílené a naprosto nemožné, ale po devíti skocích v čase už hodinkám bezvýhradně věřil. Věřil jim stejně jako tomu, že každé ráno vyjde slunce. Už k nim nechoval posvátnou úctu a nepohlížel na ně s úžasem. Celé hodiny už je nevytáhl z kapsy, aby se díval, jak odpočítávají minuty, prostě vkládal do jejich ručiček důvěru, nepochyboval, že ho zase přenesou zpátky v čase.

Byly pro něj jako most, jako maják, který mu ukazuje cestu k záchraně Julie.

Jenže teď o ně přišel.

Podíval se na hodiny na zdi – 12:30.

Do místnosti vstoupil detektiv Shannon; nesl mělký proutěný košík, ve kterém byly naskládány Nickovy osobní věci, a dva kalíšky kávy.

Tmavé vlasy měl úhledně sčesané dozadu, ruce čisté, nikde po těle ani stopy špíny a potu. Vypadal odpočatě a fit, úplně jinak, než když ho Nick potkal na místě havárie; tehdy měl v očích vepsanou hrůzu ze všudypřítomné smrti a působil skoro zlomeně.

„Nezlobte se, že jste musel čekat,“ omluvil se. To bylo úplně jiné přivítání než před devíti hodinami, kdy na něj v téhle místnosti verbálně zaútočil a obvinil ho z manželčiny vraždy. Teď před něj postavil kávu a posadil se naproti němu.

„Hrajete roli hodného policajta?“ zeptal se Nick.

„Věřte nebo ne, ale nikdo další tu není. Jenom vy a já. Takže musím být ten hodný i ten zlý zároveň,“ usmál se Shannon, ale vzápětí mu úsměv z tváře vyprchal. Prohrábl si tmavé vlasy a opřel se na kovové židli. „To spadlé letadlo je příšerná tragédie. Všichni tam odjeli. Já jsem tu zůstal na všechno sám, jinak je tu už jenom seržant, který zvedá telefony. Takže na vás nezkouším žádnou otřepanou policajtskou taktiku, jenom jsem usoudil, že v takhle mizerný den člověku bodne pořádné kafe.“

„Chtěl bych vědět, o co vlastně kráčí,“ řekl Nick.

„Z ničeho jsme vás neobvinili, pane Quinne. Jen vám potřebuju položit pár otázek. Strážník Brinehart je ještě nováček. A v tuhle chvíli se nám zoufale nedostává lidí. Detektiv Dance mi zavolal a požádal mě, ať se vás vyptám na pár věcí, než sem dorazí.“

„Tak se ptejte,“ vybídl ho Nick a zalétl pohledem k nástěnným hodinám odměřujícím plynutí času.

„Dance chce vědět, kde jste přišel k peněžence toho člověka.“

„Myslíte si, že jsem ji ukradl?“

„Ne, pane Quinne. Už jsem si vás prověřil. Vím, kdo jste, vím, že jste tady vyrostl a spousta lidí by za vás dala ruku do ohně. Taky vím, že máte povolení na tu pistoli – tu jsme zatím dali pod zámek. Takže navzdory tomu, co si možná myslí Dance, já pochybuju, že jste tu peněženku ukradl. Dance tvrdí, že hledá jejího majitele, Paula Dreyfuse, kvůli nějakému předběžnému vyšetřování, které vede.“

„Našel jsem ji,“ zalhal Nick, aby měl ten výslech co nejrychleji z krku.

„Kde?“

„U Washington House, na chodníku.“

„Smím se vás zeptat, co jste tam dělal?“

„Majitel toho domu Shamus Hennicot je klientem mé ženy. Měla důvod domnívat se, že u něj možná došlo k loupeži, a já ji tam přijel vyzvednout.“

„K loupeži? Cože? Nic takového se mi nedoneslo.“ Nick netušil, jestli mu Shannon nelže, jestli taky nepatří k Danceovým kumpánům, ale překvapení v jeho tváři působilo upřímně.

„Žena tvrdí, že ho možná vykradli.“ Nick podrážděně rozhodil ruce. „Heleďte, měla sedět v tom letadle, je fakt rozklepaná. Rád bych za ní zajel.“

„Dobrá,“ přikývl Shannon. „Už mám jenom jednu otázku.“

Nick ho sledoval, jak sahá do košíku. Přejel rukou nad Marcusovým dopisem, nad dopisem od neznámého a mířil k hodinkám. Pak se ale zarazil u medailonu se svatým Kryštofem a zvedl ho za stříbrný řetízek. Položil ho na stůl, přičemž se řetízek zavlnil jako voda, a přisunul ho k Nickovi.

„Kde jste přišel k tomuhle?“

Nick medailon zvedl, převracel ho v ruce a znovu si četl vyrytý nápis. „Nevím, komu patří.“

„Na to jsem se vás neptal.“ Shannon si sáhl do kapsy a položil na stůl ruku zaťatou v pěst. Chvíli na ni hleděl, pak ji konečně rozevřel a předvedl mu totožný medailon.

Nickovi se rozbušilo srdce, jako by mu mělo prorazit hruď. Podíval se na Shannona, na detektiva, který ho v téhle místnosti za devět hodin odteď vyslýchal, neurvale na něj tlačil, osočoval ho z manželčiny vraždy a neváhal by ho zabít – a přitom to byl on sám, kdo stiskl spoušť a ukončil Juliin život. Nick sice z celé duše nenáviděl Dance, ale Juliina vraha má před sebou teď.

Tohle je ten muž, kterého pronásledoval ulicemi, kterého přiměl nabourat do stromu. Ten muž, který po něm střílel a kterému nestačil pohlédnout do tváře. Ten muž, kterému v budoucnosti serval medailon z krku, takže ten medailon teď existuje dvakrát.

Nickovi zaplály oči nenávistí.

„Ale ale, že bych vám šlápl na kuří oko? Co má znamenat ten vražedný pohled?“ zeptal se Shannon. „Vždyť je to jen náboženský medailon.“

Nick by po něm nejradši skočil a zabil ho; naivně si myslel, že tomuhle jedinému člověku na celém policejním oddělení se dá věřit.

„Podívejte, vážně potřebuju vědět, kde jste ho sebral,“ řekl Shannon.

„Proč?“ hlesl Nick a těkal pohledem mezi dvěma medailony.

„Protože vím, komu patří, a netušil jsem, že ho ztratil.“

Nickův svět se už po bůhvíkolikáté převrátil vzhůru nohama.

„Jak to myslíte, že víte, komu patří?“ zeptal se; ani ve snu by ho nenapadlo, že těch medailonů může existovat víc než jen jeden.

„Podle toho nápisu na zadní straně,“ řekl Shannon. Vzal Nickovi medailon z ruky, obrátil ho a totéž udělal s medailonem na stole. A Nick spatřil rozdíl – na tom Shannonově vyrytý nápis chyběl.

„Vždycky si ho ráno, když přijde do práce, sundá, stejně jako prsteny, náramek a hodinky. Strčí si to všechno do boty, zamkne ji do skříňky a večer při odchodu si to z ní zase vezme. Co mě mate, je, že jsem ho v sedm ráno viděl, jak si ten medailon sundává, a do jeho skříňky jste se ani náhodou nemohl dostat. Šatna je bytelná jako sejf a až do té havárie se to tam hemžilo policajty.“

„Komu to patří?“ zeptal se Nick nedočkavě.

„Ironií osudu detektivu Danceovi,“ odpověděl Shannon.

„Víte to jistě?“ zeptal se Nick pomalu.

„No ovšem.“ Shannon se k němu naklonil. „Vidíte tady na okraji ten škrábanec? To se mu stalo při nějakém melouchu mimo město. A ten nápis mu nechala dozadu vyrýt jeho máma – Zázraky se dějí. Byla to moc milá paní, hrozně pobožná. Věřila, že náš osud je v rukou Božích, a že po smrti nás bude soudit vyšší moc. Dance byl její jediné dítě, její zázrak.“

V tu chvíli Nickovi všechno zapadlo dohromady. Dance zabil Julii, stejně jako Paula Dreyfuse, McManuse a Marcuse. Je to ten největší hajzl, jakého kdy potkal. Nick se rázem zaměřil na nový cíl. Potřebuje zarazit tu loupež, ale hlavně potřebuje zarazit Dance. Pokud k loupeži nedojde, nebude důvod zabíjet Julii ani Marcuse, nikdo nebude muset umřít.

A i když loupež nezarazí, aspoň už našel Juliina vraha a ví, koho bude muset zabít. Utěšoval se tím vědomím.

Vzhlédl k Shannonovi a potřetí za den na něj změnil názor. „Jak to, že vy dva nosíte úplně stejný medailon?“

„Dance je sice občas prevít, ale patří do rodiny. Dohodil mi tenhle džob a chodili jsme spolu v Brooklynu na stejnou střední školu. Je to můj bratranec.“

„Bratranec?“ vyhrkl Nick nevěřícně.

„Nemáme se dvakrát v lásce, to mi věřte. Chodili jsme na katolickou školu svatého Kryštofa a tohle jsme dostali při dokončení studia.“

„Hrozně nerad vás otravuju, ale moje žena… Neví, kde jsem.“ Nick hořel nedočkavostí dostat se odsud, aby se stačil připravit na odvrácení loupeže.

„Jasně, jasně.“ Shannon vstal, shrábl oba medailony, svůj si strčil do kapsy a Danceův vrátil do košíku. Došel ke dveřím a otevřel je. „Jenom musíme vyřídit vaše propuštění a nechat vás podepsat, že jsme vám všechno vrátili. Slibuju, že to potrvá jenom chvilku.“

Nick vstal a zamířil za ním ven z místnosti celý šťastný, že je volný, a že se mu snad konečně povede všechno napravit, zachránit Julii a zajistit jim dlouhou společnou budoucnost.

Shannon odložil košík na stolek v chodbě a pustil se do vyplňování propouštěcího formuláře. „Pistoli jsme schovali do sejfu, skočím vám pro ni, jakmile mi to tady podepíšete.“

Nick hmátl po Marcusově dopisu a dopisu od neznámého a zastrčil si je zpátky do kapsy saka. Byl rád, že si je Shannon nepřečetl.

„Co to sakra děláš, Shannone?“ křikl ode dveří Dance. Měl na sobě modré sako, bílou konfekční košili a modrou proužkovanou kravatu a ještě na něm nebyly patrné útrapy toho dlouhého dne.

„Kde ses celý ráno flákal?“ opáčil Shannon. „Celý hodiny tě nemůžu najít a pak mi najednou hodíš na krk úplně zbytečnej výslech.“

Dance se k nim přiřítil chodbou, Shannona si vůbec nevšímal, popadl Nicka za paži a vlekl ho pryč.

„Tak moment,“ zavolal Shannon a kvapně zamířil za nimi. „Co to krucinál vyvádíš?“

Dance kráčel dál a Nicka táhl s sebou. Otevřel masivní kovové dveře a za nimi se objevila místnost s pěti celami pro zadržené.

„Pusť ho, Danci. Vždyť nic neprovedl.“

„Shannon se nám naježil,“ utrousil Dance k Nickovi.

Otevřel nejbližší celu, strčil Nicka dovnitř a s hlasitým prásknutím za ním zabouchl mřížové dveře. Cela byla mrňavá místnůstka tři krát tři metry, kterou obklopovaly klasické mříže ze svislých tyčí s vodorovnými příčlemi. Uprostřed stály dvě skládací židle a ke zdi byla uchycena dřevěná lavice.

„Proč ho tam sakra cpeš?“ zeptal se Shannon. „Nech ho na pokoji. Jeho žena málem nastoupila do toho letadla. A krom toho bys mu měl bejt vděčnej, že ti našel medailon s Kryštofem, cos ho ztratil.“

„Cože?“ Dance naklonil hlavu ke straně. „Já ho neztratil.“

V místnosti se rozhostilo zmatené ticho.

Shannon s Dancem vyšli ven a zavřeli za sebou.

„Co se to hergot děje?“ naléhal na Dance Shannon.

„Můžeš mi laskavě vysvětlit, co tě to napadlo, žes ho chtěl pustit?“ opáčil Dance.

„Proč ho tu držíme? Vždyť neprovedl nic horšího, než že byl ve špatnou dobu na špatným místě…“ Shannon se zarazil. „A ještě jsi mi neodpověděl – kdes byl celý ráno?“

Shannon byl o kus vyšší a měl deset kilo svalů k dobru, ale Dance to neodradilo, vrazil mu tvář před nos a zadíval se na něj jako vzteklý pes.

„Teď mě dobře poslouchej,“ vybafl. „Odkdy mi poroučíš, co mám dělat? Pracuješ tady jenom díky mně – nevděčíš za to kapitánovi ani nikomu jinýmu. Tenhle džob jsem ti dohodil já a taky tě o něj můžu připravit. A to si piš, že jestli s tebou budu chtít skončit, tak dám echo oddělení pro vyšetřování vnitřních záležitostí.“

„S tímhle na mě nechoď,“ opáčil Shannon. „Nic na mě nemáš a nic nenajdou. Jsem čistej jako lilium.“

„Fakt? A co těch pět táců, cos stopil loni při drogový šťáře?“

„To jsou kecy, ty prachy jsi mi podstrčil ty, šoupnuls mi je do kapsy.“ Shannon namířil na Dance prstem. „A já ti je obratem vrátil. Nechci s těma tvejma melouchama mít nic společnýho.“

„No, já si to pamatuju kapánek jinak,“ pronesl Dance výsměšně.

„Ty bys klidně nalhal nesmysly, abys dostal člena vlastní rodiny do basy?“

„Jsme jenom bratranci, nic víc. Naši rodiče snad ani nemohli bejt rozdílnější, díkybohu.“

„Tys něco provedl,“ řekl Shannon. „Vidím ti to na očích. A nevyšlo ti to podle představ, co? Kdyby jo, tak se budeš tlemit od ucha k uchu, i když tady dneska umřely dvě stovky lidí. Cos sakra provedl? A co s tím má společnýho tenhle Quinn?“

Dance otevřel dveře místnosti s celami, vkročil dovnitř a na prahu se k Shannonovi otočil. „Jeď k tý havárce a pořádně popřemejšlej o tom, jakou si pro sebe představuješ budoucnost.“ Udělal odmlku. „A nezapomínej, kdo to má v rukou.“

Dance zasunul do těžkých mřížových dveří cely klíč, otevřel si je a vešel dovnitř. Zavřel za sebou a klíč si strčil do kapsy. V jedné ruce nesl košík s Nickovými osobními věcmi. Zůstal stát a díval se na Nicka, který seděl uprostřed stísněného prostoru na jedné z kovových skládacích židlí a civěl na otlučené hodiny na zdi.

Zamával mu košíkem před očima. Ležela tam Dreyfusova i Nickova vlastní peněženka, mobil a klíče, ale Nick to všechno ignoroval a dál upíral pohled na zeď. Pak se ale jeho oči chtě nechtě stočily ke zlatým hodinkám, na nichž nebylo zvenčí vůbec patrné, jakou moc tají. Byly to jediné, o co v tuhle chvíli stál. Ne o klíč v Danceově kapse, kterým by si mohl pomoct na svobodu, ani o klíčky od auta, aby odtud mohl odjet. Nezáleželo mu na ničem jiném než na tom, aby se hodinek zase zmocnil.

Dance košík odtáhl, aby mu dal najevo, že pánem situace je tu on.

„Máš pěkný hodinky,“ prohlásil a vyndal je z košíku. Převracel je v rukou, přejížděl palcem přes leštěný zlatý povrch a přes kolečko, kterým se natahovaly. Pak je otevřel a zadíval se na staromódní ciferník. „Starožitnost, co? Patřily tvýmu tátovi nebo dědovi? Maj pro tebe pořádnou sentimentální hodnotu? Fugit inreparabile tempus,“ přečetl vyrytý nápis. „Asi by tě sebralo, kdybys o ně přišel, co?“ Strčil si je do pravé kapsy.

Dopisy v kapse Nicka pálily jako oheň. Jestli je Dance najde, jestli uvidí tu stránku z Wall Street Journalu, jestli si přečte dopis, který moc hodinek popisuje… V uších mu zněla Marcusova slova: Když ta věc padne do špatných rukou… Bylo mu jasné, že neexistují horší ruce než ty Danceovy.

Dance zase sáhl do košíku a vytáhl medailon se svatým Kryštofem. „Kdyby někdo ukradl něco mně – něco, na čem mi záleží, co jsem dostal od mámy… No, říct, že by mě to naštvalo, by bylo slabé slovo.“

Prostrčil drobný košík mezi mřížemi a nechal ho ležet venku na podlaze. Pak se otočil k Nickovi a svrchu se na něj zadíval.

„Kdes to sebral?“ zahoupal mu medailonem před nosem, jako by to bylo kyvadlo. „Hrabal ses mi ve skříňce? Anebo snad Dreyfus? Jak ses tam sakra dostal?“

Nick mlčel a pozoroval, jak se Danceovi rozostřuje pohled.

„Dostal jsem to k maturitě.“ Dance převracel medailon v rukou a prohlížel si vyrytý nápis. „Zázraky se dějí. To mi tam nechala vyrýt máma, protože fotr říkával, že bude zázrak, jestli vychodím střední, jestli ze mě někdy něco bude. Máma odjakživa tvrdila, že jsem její zázračný dítě.“

Nickovi se na kratičký moment zazdálo, že v Danceových očích probleskla lidskost. Přetáhl si řetízek přes hlavu a medailon mu spočinul na hrudi, podivně se tam vyjímal přes košili s kravatou, vypadal jako medaile, kterou mu udělili za příkladnou službu vlasti.

„V práci si ho sundávám, protože ho nechci ztratit. Je to asi jediná věc, na který mi záleží. Nejsem sentimentální, ale tenhle medailon pro mě něco znamená, asi bys to nepochopil. Měl bych tě zabít za to, žes mi ho ukradnul.“

Dance sáhl do kapsy a něco z ní vylovil; svíral to v pevně zaťaté pěsti. „Koukej mi říct, co to má znamenat. Kdes ten medailon sebral?“

Nick neodpověděl.

Dance zajel pohledem k pěsti, ve které něco držel, pak se jí zničehonic rozmáchl a praštil Nicka do obličeje, až ho srazil ze židle.

„Doporučuju ti, abys začal mluvit.“ Zůstal stát nad ním.

Nick se na podlaze svíjel bolestí; měl roztržené pravé obočí a prýštila mu z něj krev, ale vypnul všechny ty vjemy a soustředil se na hodiny na zdi – 12:56.

„Jaks to udělal? Co to tu na mě zkoušíš?“

S těmi slovy ho Dance znovu praštil. Pěst ho zasáhla ze strany do hlavy; detektiv byl bez sebe vzteky, a tak nedokázal přesně mířit.

Podřepl před Nickem a podržel mu pěst u obličeje. Chvíli na sebe beze slova hleděli a pak Dance pěst pomalu rozevřel. Vypadl mu z ní řetízek a houpal se mu mezi prsty; na jeho konci visel medailon a točil se ve vzduchu sem a tam.

Byl to medailon se svatým Kryštofem, přesně stejný jako ten, který Danceovi visel přes košili s kravatou. Podobal se mu ve všech směrech – velikostí, tvarem i provedením –, ale nejen jako ten Shannonův, který Shannon taky dostal k maturitě na střední škole svatého Kryštofa v Brooklynu. Tenhle medailon byl identickým dvojčetem medailonu na Danceově krku. Každý škrábanec, každá oděrka, každá stopa opotřebení životem, všechno se dokonale shodovalo. Medailon se pohupoval Nickovi před očima a ten na něm snadno přečetl vyrytý nápis Zázraky se dějí.

„Jaks to sakra udělal? To je nějakej blbej fór, abys mi zamotal hlavu? Upekli jste to spolu s Dreyfusem, že jo?“ Z Danceových slov čišela paranoia. „Myslíte si, že si se mnou můžete zahrávat, že na mě můžete zkoušet stupidní fígle? No, Nicholasi Quinne, Shannon tě chtěl pustit, ale já vím, co jsi doopravdy zač a o co ses pokoušel.“

Nick probodával Dance pohledem.

„Pracuješ s bráškama Dreyfusovýma, co? Pomáháš jim, aby mě podrazili.“ Dance se odmlčel a pak se ušklíbl. „Měl bys vědět, že tvůj kámoš Sam Dreyfus je po smrti. Věděl, že ho chci zabít, a tak zbaběle vzal roha s kořistí, kterou nám vyfouknul. Lepší smrt bych si pro toho sráče snad ani sám nevymyslel. A co jeho brácha Paul? Ten v tom jel určitě taky – a taky na nás chystal podraz. Vyřídím si to s ním, jen co tady skončím s tebou. A s tvojí ženou.“ Dance udělal odmlku. „Vím, kdo je tvoje žena. Vím, že je Hennicotova advokátka a že má v kanceláři nahrávky z loupeže. Možná ti ji zabiju před očima, to by mě bavilo.“

Když Nick tohle slyšel, povolily mu nervy. Všechno se v něm nahromadilo: děs z toho, že viděl Julii umírat, že se díval do její tváře rozervané výstřelem, vědomí, že jí pořád hrozí nebezpečí. Marcusova smrt i frustrace nad tím, že se honí za chimérami, žije v mikrokosmu, kde mu čas plyne jinak než ostatním, takže je odtržen od světa. Zná budoucnost, úporně se ji pokouší změnit a teď se mu v tom tenhle hajzl snaží zabránit, chce mu převrátit životní úděl vzhůru nohama. Přišlo mu jako krutý výsměch osudu, že došel tak blízko, jen aby teď zemřel a nestihl Julii zachránit před neodvratnou budoucností.

Popadl Dance za nohu, takže detektiv ztratil rovnováhu. Nick vyskočil na nohy a praštil ho prudkým pravým hákem do nosu. Dance to ani v nejmenším nečekal. Nick se rozmáchl znova a vrazil mu jednu pěstí do čelisti; vložil do té rány všechen svůj vztek a zuřivost. Zasypával Dance dalšími a dalšími ranami, ulevoval si od bolesti a frustrace. Do zaťatých pěstí se mu vlévaly všechny emoce, které v sobě choval. Tloukl toho muže, který ukončí Juliin život, který ji chladnokrevně zastřelí a sprovodí ze světa, toho ďábla, který si hraje na Boha. Klidně by ho zabil hned teď, holýma rukama. Dance byl sice silný a houževnatý, ale Nicka pohánělo zoufalství, které se člověka zmocní, když přijde o to nejdražší, když ho bezohledná hamižnost připraví o milovanou osobu. Na vlastní oči viděl Juliinu smrt, prožíval její strach, trýznilo ho vědomí, v jakém nebezpečí se ocitla. A vědomí, že ji nechal na holičkách, takže zase zemře Danceovou rukou, zase ji zabije muž, který ho následkem časových skoků pronásleduje snad v každé minutě.

Tloukl ho dál a dál.

Ale Dance měl výdrž; příští ránu odrazil a kontroval příkrým úderem, až se Nick zapotácel. Dance po něm skočil, popadl ho za límec a zasypal ho sérií ran. Nick se zlomil v pase, protože mu to vyrazilo dech. Cítil, že mu prasklo žebro, ochromila ho mučivá bolest a zoufale se pokoušel nadechnout, zatímco Dance běsnil dál.

Nick cítil, že ho opouští vědomí, potácel se na pokraji mdlob, ale pak se mu v mysli vynořil jasný obraz a celou ji zaplnil. Zlaté hodinky. Bez nich uvízne v téhle časové linii, jeho i Juliin život se bude ubírat nastoleným směrem a ten je oba zavede ke smrti – jeho samotného nejspíš už co nevidět. A Julie brzy zemře taky, osaměle, s hlavou plnou vtíravých otázek.

Skoro neviděl přes krev, která mu stékala do očí, a tak sotva rozeznal hodiny na zdi. Ale přesto se mu povedlo zahlédnout, co ukazují – 12:59. Vteřinová ručička se sunula ke dvanáctce.

Pomyslel na Julii, na to, co pro něj znamená. Vybavil si její něžné doteky, hebké rty, kterými ho ráno probudila, oči překypující nadějí, blond vlasy, které ho hladily při milování. Myslel na to, jak je laskavá a vášnivá. Vybavilo se mu, jak v patnácti přepálila start plaveckého závodu a jak lapala po dechu, když jí pomáhal z bazénu, ale ani slůvkem si nepostěžovala. Ona je pro něj všechno na světě, všechno, na čem mu záleží, všechno, pro co žije.

Sáhl až nad dno svých sil a z posledních zbytečků energie se rozmáchl a praštil Dance do nosu, až detektiv naletěl na mříž cely a na moment se nezmohl na reakci.

A v tom pronikavém okamžiku, kdy už hodiny odbíjely jednu, zajel Danceovi do kapsy saka a vytáhl z ní zlaté hodinky.

2

11:00

Julia Quinnová zajela na krátkodobé parkoviště na westchesterském letišti. Popadla ze sedadla kabelku a rozběhla se k terminálu. Zdržel ji nečekaný konferenční hovor, který se protáhl na tři čtvrtě hodiny, takže měla zpoždění a bála se, že let nestihne.

Domluvila si s doktorem Colverhomem návštěvu v pondělí a schválně si nechala páteční odpoledne volné, aby si mohla dopřát kapku radosti z nadcházejícího mateřství.

Na sedadle auta zůstaly ležet tři rámečky. Stavila se pro ně cestou a koupila různě velké, protože nevěděla, jaké rozměry takový sonogram vlastně má. Nemohla se dočkat, až ho večer dá Nickovi a překvapí ho tou novinou. Už si nachystala balicí papír s medvídky a knížku Lišák v punčochách od doktora Seusse. V dětství ji mívala ze všech nejradši, vždycky se těšila, až jí z ní táta bude předčítat, a doufala, že Nick bude v té tradici pokračovat a číst z ní jejich dětem.

I když dítě bude asi na tom odborném snímku jejího lůna maličké, bude to první fotografie, která je spojí jako skutečnou rodinu. Vystaví si ji na poličce v knihovně mezi všemi těmi praštěnými fotkami z dovolených.

Podívala se na hodinky – 11:01. Letadlo se mělo odlepit ze země v 11:16; třeba ho přece jen stihne. Na tomhle malém letišti nebývaly fronty a odbavení šlo většinou jako po másle.

S palubní vstupenkou v ruce proběhla bezpečnostní kontrolou a s úlevou spatřila, že do letadla se teprve začalo nastupovat. Přímo překypovala vzrušením, nejradši by hned teď zavolala Nickovi a pověděla mu, co dělá, vyklopila mu všechno o děcku, ale trpělivost zvítězila. Chtěla vidět, jak nad tím překvapením užasne, chtěla, aby ji objal a projevil stejnou radost, jakou pocítila ona sama, když se dozvěděla, že v ní klíčí nový život.

Nick netušil, co má v plánu, vůbec nevěděl, že se chystá někam letět, a Julia kvůli tomu měla výčitky svědomí. Nelétal ani trochu rád a chtěl po ní, ať mu vždycky řekne, když někam poletí, a ozve se mu, hned jak letadlo přistane. Jenže tentokrát se bála, že by se jí začal vyptávat, o co jde, a snadno by prokoukl její lži – uměl v její tváři číst jako v otevřené knize.

Před pár hodinami se rozešli ve zlém. Nicka naštvalo, že by měl jít na večeři se známými, které nemá dvakrát v lásce, a i když mu Julia navenek oplácela stejnou mincí a tvářila se uraženě, v duchu se dobře bavila, protože věděla, že ve skutečnosti je to všechno podfuk, a že tím radostnější překvapení to pro něj bude.

Když pomyslela na Nicka, poskočilo jí srdce; vzedmul se v ní stejný pocit, jako když ho před šestnácti lety poprvé uviděla v plavkách u bazénu. A zatímco Nick netušil, kde Julia zrovna teď je, ona sama znala jeho rozvrh jako své boty. Nick dneska pracuje z domova, nejspíš sedí v koženém křesle v knihovně pohroužený do práce a příštích osm hodin se odtamtud nehne; nevzhlédne od počítače, zapomene jíst, úplně ztratí ponětí o čase.

Nick seděl v audi a prohlížel si sig sauer; zkontroloval, že je nabitý, a pak si ho za zády zastrčil za opasek. Projel městem Byram Hills, které kypělo životem stejně jako kterýkoli jiný den touhle dobou. Matky s kočárky mířily na brzký oběd do restaurace Country Kitchen, dělníci si šli do bistra pro svačinu, zahradníci shrabávali posekanou trávu a nakládali ji na korby náklaďáků, realitní agenti popíjeli na zahrádce před kanceláří kávu a klábosili o situaci na trhu, otcové chvátali do bank vyzvednout peníze, aby se mohli s rodinou vypravit na víkend na pobřeží.

Lidé se míjeli na ulicích, usmívali se na sebe, mávali si na pozdrav, objímali se a líbali; byl to pro ně den jako každý jiný a nikdo netušil, že ani ne za hodinu se poklid zvrhne v tragédii.

Nick se rozhodl, že se obrátí na policii. Po všem usilovném přemýšlení a všech nápadech se nakonec vrátil k tomu nejjednoduššímu řešení. Není žádný superman, nikdy nebyl v armádě a nedělal si iluze, že dokáže vlastními silami bojovat proti zločinu. Nemůže vtrhnout na místo činu s pistolí v ruce a postřílet všechny, kdo se na loupeži podílejí – byl by zázrak, kdyby uspěl a kdyby přežil, nemluvě o důsledcích. Je prostě jenom obyčejný člověk, který se snaží zachránit manželku.

Dospěl k závěru, že existuje osoba, které může důvěřovat a která má navíc potřebné schopnosti a pravomoci. Na vlastní oči viděl, jak se ten muž zastal zákona, jak se postavil vlastnímu zkaženému bratranci, jak obětavě se choval na místě havárie; poznal na něm, že je zásadový a pevně se zastává toho, co považuje za správné. Ale hlavně mu intuice napovídala, že tomu člověku se prostě dá věřit.

Sam Dreyfus povytáhl nohy malého stativu, pevně ho postavil na zem a namířil mikrolaser na čočku kamery ve východním rohu parkoviště vedle domu. Laser kameru neponičí, jen ji na chvíli vyřadí z provozu. Místo záběrů bude ukazovat jenom zrnění. A alarm teprve za patnáct minut pozná, že je někde něco špatně, a rozječí se, aby si vynutil pozornost.

Totéž udělal s kamerou na západě a na severu, takže dění na celém parkovišti zahalil na příští čtvrthodinu clonou šumu. Vytáhl z kapsy vysílačku a třikrát stiskl knoflík.

Sam Dreyfus byl extrémně vychrtlý, jen mu přes opasek z krokodýlí kůže visel mírně vydutý pivní pupek. Na sobě měl hnědé plátěné kalhoty a bílou košili s rukávy vyhrnutými skoro až k loktům. K tomu si obul mokasíny z krokodýlí kůže, které ladily s páskem; podle oblečení by ho na zloděje rozhodně nikdo netipoval. Hnědé vlasy, rozdělené pěšinkou na straně, mu ještě nezačaly šedivět. Oči měl podlité krví a unavené, ale skrýval to za slunečními brýlemi Ray Ban.

Bylo mu devětačtyřicet a připadal si mladý i hrozně starý zároveň. Od útlého věku měl pověst bezstarostného rebela, který si dělá, co se mu zlíbí, jenže ta pověst vůbec neodpovídala tomu, jak se cítil.

Odjakživa žil v bratrově stínu a byl to pořádný stín. Všichni o něm mluvili jako o Paulovu bratrovi a často zapomínali, jak se vlastně jmenuje. Obzvlášť ho dokázalo rozlítit, když se někdo podivil: „Netušil jsem, že Dreyfusovi mají dva syny!“

Odmalička za Paulem zaostával v očích rodičů i ostatních, a tak se úmyslně vydal úplně jiným směrem než bratr.

Dal se dohromady se špatnou partou a objevil alkohol a drogy. Vzrušovaly ho rvačky, lumpárny a rebelantství; naplno žil přítomnou chvílí.

Když mu bylo sedmnáct, utekl do Kanady – ani ne tak proto, že by se bál jít do války, jako spíš proto, že věděl, že tím popudí otce. Stal se černou ovcí rodiny a to mu dodávalo aspoň nějaký pocit vlastní identity.

V průběhu let vyzkoušel nejrůznější zaměstnání – pracoval v realitní kanceláři, ve finančnictví, v marketingu. Vždycky to chtěl dotáhnout až na vrchol, ale nikdy nevydržel na spodní příčce žebříčku déle než rok. Byl přesvědčen, že je chytrý, že jen nikdy nedostal šanci.

Ale Paul se o něj navzdory všem jeho selháním staral, dal mu práci, když ji potřeboval. Měl ho nastálo na výplatní listině. Dokonce na něj převedl podíl ve firmě, aby měly co zdědit Samovy děti. Nikdy ho nekritizoval za chyby, kterých se dopustil. Zatímco otec mu bez obalu dával najevo hořkost a zklamání, Paul ho nikdy za nic neodsuzoval.

A asi tak před rokem Sam zničehonic prohlédl. Uvědomil si, že žije jen a pouze z bratrovy dobročinnosti. Konečně si přiznal to, co v skrytu duše věděl odjakživa – že je úplná nula. Paulovi je ho líto a stará se o něj ze soucitu.

Sama to podráždilo, rozzuřilo, zmobilizovalo.

Zavolal Paulovi, řekl mu, že chce pracovat – doopravdy pracovat –, a začal se v jeho firmě mnohem víc snažit. Chodil do kanceláře každý den, zůstával tam celých osm hodin, získával kontrakty a poprvé v životě se mu něco skutečně dařilo. Byl sice unavený, unavenější než kdykoli dřív, ale naplňoval ho pocit uspokojení.

Nepolevoval v píli přes půl roku a Paul ho za to odměnil. Tentokrát to neudělal ze soucitu, ale prokazoval mu tím vděk a uznání za to, co dokázal. Sam se víc zapojil do chodu firmy, bratr s ním začal jednat jako se skutečným partnerem a otevřel mu přístup ke všem projektům, technologiím a firemním strategiím.

Jednou takhle večer Sam osaměl v kanceláři. Byla středa uprostřed ledna, v nejponuřejším období zimy. Pročítal si informace o bezpečnostních zařízeních, aby se dovzdělal, a přitom narazil na jméno Shamuse Hennicota. Ten člověk měl majetek v řádu miliard dolarů a proslul svým bohatstvím a štědrostí.

Paul vyřizoval Hennicotovy záležitosti osobně a nejednal s ním jako s běžným zákazníkem. Propracovaný bezpečnostní systém mu sám navrhl i namontoval, zatímco běžně to nechával na podřízených. V Samovi to probudilo zvědavost. Zahloubal se do Paulových dokumentů a dočetl se o unikátně řešeném zabezpečení, alarmech a bezpečnostních kamerách, které proměnily místo, kde Hennicot uchovával své poklady, v nedobytný sejf.

Zaujatě si pročítal soupis předmětů v Hennicotově soukromém muzeu. Starožitné zbraně, klenoty, obrazy, sochy; každá ta věc měla cenu od stovek tisíc po desítky miliónů. Paul vytvořil i vitríny, ve kterých byly uloženy zbraně, místnosti s regulovanou teplotou vzduchu pro umělecká díla, podstavce citlivé vůči změně tlaku, na kterých stály sochy, a speciální osmiboký klíč k odemykání hlavního vstupu.

Ale co Sama zaujalo nejvíc, to byla speciální dřevěná skříňka, kterou Paul vyrobil doma. Na rozdíl od všech ostatních součástí bezpečnostního systému k ní chyběly plány i jakékoli specifikace. Uvádělo se jen, že jde o mahagonovou skříňku o rozměrech půl metru krát půl metru krát třicet centimetrů. Obsah: osobní a důvěrný. Pořídili pro ni speciální sejf, vybudovali speciální ukrytou místnost a přitom se nikde ani slůvkem nezmiňovalo, co se nachází uvnitř.

Sam pukal zvědavostí. Prohledal všechny dokumenty, všechny skříně a zásuvky v bratrově kanceláři, až konečně mezi Paulovými věcmi narazil na rukou psané poznámky. Byly načmárané na zmuchlaném kusu papíru a válely se v jeho krabici s nářadím. Nebyly nijak podrobné; kdyby nevěděl, co hledá, nejspíš by je ani nepochopil.

Když si je četl, narůstal v něm pocit, že našel něco, co mu změní život, co mu zajistí bohatství, vliv a hlavně uznání, po kterém tolik prahl, aby konečně vystoupil z bratrova stínu.

Skříňka, kterou Paul vyrobil, měla střežit rodinná tajemství, vědomosti předávané z děda na otce a z otce na syna.

Sam se usmál, protože tohle bylo přesně to, co hledal.

Během dalších čtyř měsíců si okopíroval plány domu s vyznačeným umístěním bezpečnostních kamer, obstaral si kódy potřebné k výrobě duplikátů klíčů a magnetických karet. Většinu toho našel v Paulových osobních dokumentech, ke kterým od něj získal přístup. Paul mu říkal, že k něčemu takovému umožní přístup jen bratrovi, jen partnerovi.

Obhlédl si Hennicotův dům a pak si na policejní stanici v Byram Hills našel skvělého komplice, hamižného a skrznaskrz zkaženého, který se postará, aby jeho kolegové od policie do ničeho nestrkali nos. Všechno šlo jako po másle a Sam se těšil, že to bude jeho největší životní úspěch.

Říkal si, že tím zločinem nikdo neutrpí. Věci, které seberou, budou mít hodnotu sotva půl procenta Hennicotova rodinného majetku; ztracené peníze se mu vrátí na úrocích během pár týdnů, pokud je rovnou nedostane zpátky od pojišťovny.

A co se týče obsahu skříňky… Sam si říkal, že u té se cena stanovit nedá. Vědomosti nelze pojistit a tajemství taky ne. Shamus nemá děti, nebude mít komu skříňku odkázat, tak proč ji nepředat do opatrování někomu jinému, jiné rodině, člověku, který se zajímá o víc než jen o rodinné podniky a bezpečnostní firmy.

Sam konečně dosáhne úspěchu vlastními silami. Konečně se vymaní ze stínu, který nad ním celý život visí.

Ani ne deset vteřin poté, co stiskl knoflík na vysílačce, se objevil zelený Ford Taurus a zaparkoval na parkovišti za Washington House. Vzápětí přijel ještě bílý Chrysler Sebring. Z fordu vystoupil Dance a z chrysleru Randall s Ariliem.

Arilio pracoval u policie už deset let, byl společenský, v jednom kuse se usmíval od ucha k uchu a považoval se za nejoblíbenějšího člověka na stanici; vůbec mu nedocházelo, že ostatním spíš leze na nervy. Bylo mu dvaatřicet a s dlouhými černými vlasy vypadal, jako by se zuby nehty držel dětství. Vydával se za proutníka, ale ve skutečnosti doufal, že najde ženu, se kterou by se mohl usadit. Naneštěstí si dělal chutě na šampaňské, zatímco v peněžence měl leda tak na pivo – ženy, k jakým ho to táhlo, by se svým příjmem neuživil.

Zastrkal si modrou košili do kalhot a spolu s Randallem vykročili kolem zadního traktu domu, jako by byli na obchůzce.

Vzápětí dorazil Brinehart v neoznačeném autě, zaparkoval vedle Dance a s natěšeným úsměvem vystoupil.

Dance vytáhl z kufru dvě tašky a postavil je k zadním dveřím.

Sam umístil poslední laser a rozběhl se k nim. Cestou vylovil z kapsy klíč a magnetickou kartu. „Máme čtrnáct minut.“

Julia procházela uličkou v letadle a byla ráda, že s sebou nevláčí nic než kabelku. Jelikož byla zvyklá cestovat s kufříkem a těžkou taškou, pořád jí připadalo, že si něco zapomněla.

Našla svoje místo v první třídě a uvelebila se na širokém koženém sedadle. Bohatě to stihla. Vedle ní seděla upravená stará paní s vlasy sčesanými do drdolu a četla si časopis aerolinek, který vytáhla z kapsy na sedadle před sebou.

Do letadla nastupovali další lidé; takhle v pátek to byl úplně jiný mix cestujících než v ostatní pracovní dny. Jindy cestovali tímhle letem hlavně podnikatelé, ale dnes tu byla spousta rodin, které mířily na víkend na chatu. Julia poslední dobou nahlížela na hlučné děti v úplně jiném světle. Dvě holčičky, kterým nemohlo být ani pět, hrály tleskací hru, recitovaly říkanku a každou chvíli je popadl záchvat smíchu.

Když se Julia potřebovala soustředit na práci, doháněly ji takové věci k šílenství, ale teď se při pohledu na radostné rozrušení v dětských tvářích neubránila úsměvu. Dívala se na svět úplně novýma očima.

„Jsou roztomilé, co?“ prohodil světlovlasý byznysmen usazený přes uličku od ní.

Julia přitakala. „Už jsem skoro zapomněla, jak upřímně se děti dovedou smát.“

„Ty moje jsou kapku mladší, ale smějou se úplně stejně.“

„Letíte za nimi domů?“ zeptala se Julia.

„Ne, letím do Bostonu na služební cestu. Snad chytím zpáteční let brzo večer a budu doma, abych jim stačil dát pusu na dobrou noc.“

„Nějaká schůzka na poslední chvíli?“ zeptala se Julia, protože sama si takových rychlovek užila víc než dost.

„Potřebuju oťukat potenciální kontrakt,“ poklepal na dokumenty na klíně a představil se: „Jmenuju se Jason Cereta.“

„Já jsem Julia,“ usmála se.

„Kolik máte dětí?“

„Za necelých osm měsíců budu mít aspoň jedno.“ Julia si pohladila břicho. Poprvé veřejně přiznala, že je těhotná.

„To je báječné.“ Stará paní na sedadle u okénka vzhlédla od časopisu. „Letíte do Bostonu pracovně, nebo za zábavou?“ vyzvídala.

„Chci si nechat udělat sonogram.“

„Takže za zábavou,“ usmála se Juliina sousedka, sundala si sako a položila si ho do klína. „Ale to jste se kvůli obrázku vypravila na pořádně dlouhou cestu.“

„Já vím. Ale mám tam báječného doktora a chci překvapit manžela první fotkou jeho dítěte.“

„On to ještě neví?“

„Ne. A už si to vyčítám.“

„Já jsem Katherine,“ představila se stará paní. V zelených očích jí vesele jiskřilo a při tom, jak byla usměvavá a energická, bylo těžké odhadnout její věk.

„Julia.“ Nebylo třeba říkat si příjmení, stačilo jen znát křestní jména, aby si mohly bezprostředně popovídat během letu, než zase zmizí jedna druhé ze života.

„My děti nemáme,“ řekla Katherine. „Ale oba s manželem je máme odjakživa hrozně rádi. Já mám spoustu neteří a synovců. Děti nám dávají smysl života, připomínají nám, na čem doopravdy záleží. Nemám pravdu?“ Katherine se předklonila a podívala se na Jasona.

„Právě kvůli nim dělám to, co dělám,“ usmál se Jason. „Věřte mi, že sám kvůli sobě bych se takhle nedřel.“

„Kam máte namířeno?“ zeptala se Julia Katherine.

„Zpátky do Chilmarku, byla jsem na návštěvě u sestry v Larchmontu. Manžel stoná.“

„To je mi líto.“

„To nic nebude, však víte, jak chlapa sebere, když dostane rýmu a teplotu. Vykurýruje se z toho.“ V očích se jí ale taková jistota neodrážela. „Oba máme párkrát do roka zdravotní potíže. Teď přišla řada na něj.“

Julii v kabelce zabzučel mobil. „Omluvte mě,“ sáhla do kabelky a vylovila ho.

Otevřela příchozí textovou zprávu a přečetla si stručný vzkaz.

Bezpečný let a krásný víkend, Jo.

Julia měla svoji asistentku hrozně ráda, protože Jo svým uspořádaným jin báječně doplňovala její zbrklé jang.

Blesklo jí hlavou, že zavolá Nickovi a poví mu o svých plánech, ale usoudila, že je nejspíš zabraný do práce a nechce, aby ho někdo rušil.

A tak se na sedadle pohodlně opřela, vytáhla z kapsy před sebou časopis a uzavřela se do vlastního světa, aby si zkrátila čekání na odlet.

Detektiv Bob Shannon zajel ve svém černém Mustangu Cobra na příjezdovou cestu k Washington House. Ten elegantní vůz byl jediná rozmařilost, kterou si v životě dopřával. Nehrál golf, nechodil na ryby, moc ho nebavilo hrát karty, ale už od dětství si potrpěl na silné vozy, a jelikož neměl manželku, která by mu takovou marnotratnost rozmluvila, koupil si za 38 800 dolarů ojetou cobru ročník 1999 a každý týden ji voskoval a leštil, aby vypadala jako nová.

Když vystoupil z auta, Dance, Brinehart, Randall, Arilio i Sam se po něm užasle ohlédli.

„Zdravíčko, pánové,“ kývl jim na pozdrav a zamířil k nim.

„Nazdar, Shannone,“ řekl Brinehart, jako by byli nejlepší kamarádi.

Shannon si ho nevšímal a upřeně se díval na Dance.

„Myslel jsem, že jsi na stanici,“ řekl Dance. „Že sis vzal do parády ty grázlíky z Bronxu, co jsme je načapali, když na Wampus Lake Drive kradli auťáky.“

„Někdo se na mě obrátil.“

Všichni se podívali po Nickovi, který se vynořil ze sedadla spolujezdce. Čelil jejich pohledu a neuhnul očima.

„Takže vy jste sem kvůli tomu přijeli taky?“ pokračoval Shannon.

Dance na něj jenom zíral.

„No přece kvůli té loupeži,“ objasnil Shannon.

„Jasně,“ vyhrkl k Danceově zděšení Brinehart.

„Taky vám zavolal tenhle člověk?“ Shannon ukázal palcem na Nicka, ale díval se přitom na Brineharta.

Brinehart neudělal podruhé tutéž chybu.

„Protože ve vysílačce o tom nepadlo ani slovo.“

Vzduch zhoustl. Všechny oči se upíraly na Dance, který tam jen stál a nehnul ani brvou.

„Chci vědět, co se tady sakra děje,“ obořil se na něj Shannon. Na krku mu vystoupily šlachy, jak stěží potlačoval vztek.

„Co je ten chlap zač?“ zeptal se Brinehart.

„To je fuk,“ vyštěkl na něj Shannon, ale nespustil oči z Dance. „Odpověz mi, Ethane, co tady děláš?“

Dance se podíval na Brineharta a Randalla, zatímco Sam si posunul sluneční brýle a nenápadně udělal krok zpátky k domu, jako by se snažil zmizet.

„Vy jste kdo?“ zamračil se na něj Shannon.

„Já…,“ vykoktal Sam s rozklepanýma rukama.

Brinehart obešel Nicka a postavil se mu za záda. „A kdo jste vy?“

Vymrštil ruku a vytáhl Nickovi zpoza opasku pistoli. „Co to má hergot znamenat? Jste polda?“

Shannon se podíval na pistoli a pak na Nicka. „Nezmínil jste se mi, že jste ozbrojený.“

„Při tom, jaký mám za sebou den, mi to přišlo nejmoudřejší,“ řekl Nick.

„Danci,“ obrátil se Shannon zpátky ke svému parťákovi, „tenhle člověk tvrdí, že jsi sem přišel ukrást – schválně, jestli si to dobře pamatuju – čtyři zlaté meče, dva rapíry, tři šavle, pět dýk, tři střelné zbraně, pytlík diamantů a…,“ Shannon udělal odmlku, „… nějakou skříňku.“

Všichni mlčeli.

„Tak hele,“ Shannon trochu zjemnil tón, „ještě jste nic neprovedli, tak co kdybyste nasedli do aut, zmizeli odtud a já na všechno zapomenu?“

„Ty bys klidně prásknul kolegy?“ vyjel na něj Brinehart.

„Jak dlouho jsi u policie, rok? Brzdi. Nezkoušej to na mě s řečičkama o policajtský loajalitě.“ Obrátil se zpátky k Danceovi. „Co to proboha provádíš, Ethane?“

Dance tam chvíli jen mlčky stál a všichni napjatě čekali, co odpoví.

„Ty možná zapomeneš, ale co on?“ řekl a ukázal prstem na Nicka.

Zničehonic vytasil pistoli a vrazil ji Shannonovi do břicha.

„To si ze mě děláš srandu, nebo co?“ vybuchl Shannon, ani se na zbraň neobtěžoval podívat. „Dej to sakra pryč, než ti to narvu do chřtánu. Jsme bratranci.“

Aniž mu Dance přestal hledět do očí, stiskl spoušť.

Střela se zaryla Shannonovi do břicha a odhodila ho dozadu.

Ale nesvalil se na zem; udělal tři kroky dopředu, popadl Dance za krk, přirazil ho ke zdi domu a začal ho škrtit.

A Dance ho znovu střelil do břicha.

Tentokrát se Shannon zakymácel, podklesly mu nohy a pozadu se zhroutil na zem.

Danceovi kumpáni se rozhlíželi na všechny strany, jestli se ke střelbě nepřichomýtli svědkové.

Nick tam jen v šoku stál a díval se, jak ze Shannona vyprchává život.

„No to je paráda,“ utrousil Brinehart přeskakujícím hlasem. „Zabils poldu. A před svědkem.“

„Spoutejte ho,“ ukázal Dance pistolí na Nicka.

„Chceš ho zabít taky?“ vymáčkl ze sebe Sam zpanikařeně.

Dance k Nickovi došel, vytáhl mu z kapsy peněženku a přečetl si jméno na řidičském průkazu. „Tak nám povězte, pane Quinne, jak jste se dozvěděl, co se tady děje.“

„On je Quinn?“ zeptal se Sam. „Stejně se jmenuje i Hennicotova advokátka. Chystáš se ho zabít?“

„Proč bych zabíjel podezřelého, teď aspoň máme komu to hodit na krk. Za vraždu policisty se dává trest smrti.“ Dance Nicka provokativně poplácal po tváři. „To máš fakt blbý.“

Julia se dívala, jak letuška zavírá a zajišťuje dveře.

„Dámy a pánové, jsme připraveni ke startu a žádáme vás, abyste na celou dobu letu vypnuli své mobilní telefony a pagery. Vypněte prosím i ostatní elektronická zařízení – až budeme ve vzduchu, oznámíme vám, kdy je budete moci opět zapnout.“

Julia kvapně vytočila Nickovo číslo. Hovor se přesměroval do hlasové schránky a Julia bleskově vychrlila: „Ahoj, miláčku, mrzí mě, že jsme se chytili kvůli té večeři s Mullerovými. Nedělej si vrásky, jestli se ti tam fakt nechce, tak to zruším. Naplánovala jsem něco lepšího. Vyrazíme si někam jenom my dva. Teď letím do Bostonu na krátkou schůzku. Promiň, že jsem ti o tom neřekla…“

„Nezlobte se, madam,“ skočila jí do řeči letuška a sklonila se k ní. „Chystáme se ke startu, všichni musejí vypnout mobilní telefony.“

„Pardon,“ naznačila jí Julia rty. „Miláčku, už musím končit. Miluju tě. Zavolám ti, až přistaneme.“

Ukončila hovor. „Omlouvám se.“

„Já taky před odletem vždycky ještě na poslední chvíli volám manželovi,“ usmála se letuška a zamířila uličkou dál.

Julia se sama pro sebe uculila; už se nemohla dočkat, jak užasle se Nick zatváří, až mu poví o dítěti.

Vypnula telefon a schovala ho zpátky do kabelky. Opřela se o měkké kožené sedadlo a s hlavou plnou myšlenek na manžela zavřela oči, aby si chvilku zdřímla.

* * *

„Strčte je oba ke mně dozadu,“ poručil Dance. Brinehart s Ariliem otevřeli dvířka taurusu a nacpali na zadní sedadlo mrtvého Roberta Shannona. Brinehart se obrátil k Nickovi, který měl ruce spoutané za zády, a vzal ho za paži.

„Anebo ne, mám lepší nápad. Brineharte, ty tu zůstaň a hlídej.“ Dance popadl Nicka. „A co kdybys ty šel s náma a pěkně se usmíval do kamer?“

Sam přistoupil ke dveřím domu a zasunul klíč do zámku. „Máme čtyři minuty zpoždění.“

„A bude jich pět, jestli nepřestaneš žvanit. To je fuk, prostě všichni budou muset hejbnout kostrou dvakrát tak rychle.“

Navlékli si chirurgické rukavice.

„Nezapomeň tady našeho novýho parťáka,“ předhodil mu Dance Nicka.

„No jo.“ Sam postrčil Nicka ke dveřím. „Jen ať se pěkně ukáže celýmu světu.“

Přehodil si obě tašky přes rameno, protáhl magnetickou kartu čtečkou, otočil klíčem a otevřel si. Vytáhl z tašky malou krabičku s červenou polokoulí navrch, stiskl na ní knoflík a připevnil ji na zeď. Kvapně došel ke dveřím ze světlého dřeva. Přichytil další krabičku na kuchyňskou linku, zmáčkl knoflík a tiše hvízdl.

Všichni k němu přispěchali.

Sam protáhl magnetickou kartu čtečkou skrytou po straně dveří s masivním ocelovým vnitřkem a odemkl si. Za dveřmi se vynořilo jasně osvětlené schodiště potažené kobercem a stěny přikrášlené světlezelenou tapetou s květinovým vzorem.

Sam chňapl Nicka za paži a strkal ho před sebou, aby Nickův obličej bylo jasně vidět na nahrávce ze skryté kamery, zatímco sám si tvář pečlivě clonil.

„Počkejte tady, dokud dole neotevřu a nevyřadím z provozu všechny kamery,“ řekl Danceovi, Randallovi a Ariliovi a nechal je stát nahoře nad schody.

Spolu s Nickem dorazil ke dveřím na dolním konci schodiště. Nick ty kovové dveře bez kliky a bez pantů dobře znal, procházel jim před pár hodinami – tedy pro všechny ostatní, pro které čas běžel normálně, by to bylo za pár hodin.

Sam vytáhl z kapsy osmiboký klíč a několikrát překontroloval, že ho drží písmenem D nahoru.

„Tak tak, pěkně se ujisti, že máš nahoře déčko, jinak si neodemknem a nádavkem nás to tu zamkne,“ ušklíbl se Nick.

„Jak to sakra víš?“ obořil se na něj Sam. Z hlasu bylo poznat, že má strach.

„Šťastná trefa,“ prohlásil Nick. „A než nás tvůj kámoš Dance dožene, možná by tě zajímalo, že se tě chystá oddělat. Brineharta s Ariliem hodí do přehradní nádrže.“

„Myslíš, že Danceovi věřím? Myslíš, že jsem si nepojistil, abych měl krytý záda?“

„A jak si je budeš krýt před bráškou Paulem? On ví, co se děje.“

„Tak takhle ses všechno dozvěděl. Pracuješ pro něj, co?“ Sam zuřil. „Že je to tak?“

„Popravdě řečeno, ještě jsme se nepotkali. Kdybych stál před ním, tak mě nepozná ani nebude vědět, jak se jmenuju.“

„O čem to tam hergot žvaníte?“ křikl seshora ze schodů Dance. „Utíká nám čas. Už máme jenom deset minut.“

Sam zastrčil osmiboký klíč do zámku písmenem D navrch, přesně jak říkal Nick, naťukal na klávesnici na zdi číslo bratrova sociálního pojištění, třikrát protáhl magnetickou kartu čtečkou, otočil klíčem a otevřel si dvoutunové dveře.

Věděl, že na dveře v suterénu je napojen alarm, který vyšle signál, když dojde k neplánovanému proniknutí dovnitř, a taky věděl, že na rozdíl od většiny alarmů nezburcuje policii. Dá vědět bezpečnostní firmě Dreyfus Security a Hennicotově advokátce, jenže než stihnou zareagovat, bude on sám už dávno pryč.

Načetl si, jak alarm funguje, a věděl, jak ho vyřadit z provozu. Vlastně to bylo vcelku snadné. Ale alarm nejenže vyšle signál – zároveň spustí sekundární bezpečnostní opatření. Nahrávky z bezpečnostních kamer se automaticky odešlou do kanceláře Hennicotovy advokátky a navíc se aktivují záložní kamery, které nejsou vyznačeny v plánech, a záběry z nich se uloží do zakódovaného souboru. Tyhle kamery, o kterých věděl jen on sám, natočí Dance a jeho muže, jak budou scházet po schodech.

Nechal si to jako pojistku, aby měl na Dance páku, až se obrátí proti němu. Ani v nejmenším nepochyboval, že to detektiv udělá. Nedělal si iluze o zlodějské cti a celý poslední měsíc žil ve strachu z toho, o čem mluvil Quinn – že Dance všechny ostatní zabije –, a důkladně se na to připravil. Smířil se s tím strachem, hodlal podstoupit riziko, jen aby získal skříňku z Hennicotova sejfu.

„Hotovo, Danci,“ oznámil.

A Dance s Randallem a Ariliem seběhli po schodech a zastavili se přede dveřmi vedle Nicka.

Když se masivní ocelové dveře otevřely, Nickovi ze všeho nejdřív padly oči na velkou prosklenou vitrínu. Sklo bylo netknuté a neporušené, ne jako před pěti hodinami, kdy v něm zela ohromná díra. Ve vitríně si hověly meče a dýky, rapíry a šavle, ale Nickův pohled přitáhl hlavně zlatem vykládaný kolt Peacemaker, kterým zabili Julii.

Sam sáhl rukou v chirurgické rukavici do tašky a vylovil čtyři další drobné krabičky s červenou polokoulí navrch. Otočil Nicka k sobě. „Podrž to,“ vrazil mu jednu krabičku do spoutaných rukou. „Otisky prstů jsou náramně užitečná věc.“

„Prima nápad,“ usmál se Dance.

„Počkej tady,“ poručil Sam Nickovi, jako by snad Nick mohl s rukama v želízkách a se třemi ozbrojenými muži kolem někam utéct.

Zase si od něj krabičku vzal, stiskl tlačítka po stranách u ní i u tří ostatních, vběhl do suterénních prostor, připevnil jednu na zeď naproti dveřím a odběhl někam dál.

Během půl minuty byl zpátky. „Jdeme, všechny kamery jsou nefunkční.“

Dance a jeho kumpáni popadli Nicka a vtáhli ho s sebou dovnitř.

Sam odložil tašky na zem, vytáhl kovovou tyč a přísavkou ji přichytil k vitríně se zbraněmi. K noze vitríny upevnil čtvercovou krabičku velkou asi jako krabička od sirek. Zařízení produkovalo elektromagnetické rušení, které vyřadilo z činnosti alarm, jímž vitrínu opatřil jeho bratr Paul.

Dance a jeho muži se shlukli kolem a přihlíželi jeho počínání; Sam objížděl sklo diamantovým řezákem a vyřezával v něm kruhový otvor.

Nick se v duchu musel smát při pohledu na Moneta v ceně osmdesáti miliónů pověšeného na zdi za Danceovými zády. Ten jediný obraz leknínů by jim i na černém trhu vynesl víc, než si dovedou představit, víc než všechno, co je v té vitríně.

Sam dál řezal sklo, až dojel na konec kruhu. Chytil tyč s přísavkou, opatrně uvolnil vyříznuté skleněné kolo a za přísavku ho zvedl.

„Danci a ostatní, nandejte ty věci do tašek a zabalte je do utěrek, aby se o sebe nepoškrábaly.“

„Nejsou pod nima čidla změny tlaku?“ zeptal se Dance.

„Neblbni.“ Sam se na něj díval jako na nedovtipné děcko. „K čemu myslíš, že je ta krabička, co jsem ji zrovna přidělal na nohu? Vyřadila magnetický čidla z provozu.“ Popadl Nicka za paži a vlekl ho chodbou pryč.

„Kam jdeš?“ křikl za ním Dance.

„Pro diamanty,“ houkl Sam.

Sam vběhl do Shamusovy kanceláře, jako by ji navštěvoval dnes a denně, ačkoli tu byl poprvé v životě. Odstrčil Nicka do rohu, připevnil doprostřed stolu krabičku s červenou polokoulí a rozsvítil stolní lampu ve stylu Tiffanyho. Rukou v rukavici lampu zvedl, otočil Nicka a přitiskl mu ji k rukám spoutaným za zády. Pak ji postavil zpátky na stůl potažený kůží a obrátil Nicka tváří k sobě.

„To jen pro případ, že by u soudu potřebovali víc fyzických důkazů.“

„Pěkně děkuju,“ opáčil Nick. „Jen je škoda, že ty se toho soudu nedožiješ.“

Sam Nickovu kousavou poznámku ignoroval, zadíval se na stěnu z tmavého ořechového dřeva a přejel magnetickou kartou kolem levého rohu stolu. Ozvalo se slabé klapnutí. Sam došel ke stěně, jemně se o ni opřel dlaní a tajné dveře se nehlučně zhouply dovnitř.

Vzal do ruky poslední krabičku. „Počkej tady,“ poručil Nickovi a uchechtl se. „Ne že bys snad měl šanci proklouznout kolem Dance a jeho chlapů.“

„Dej mi vědět, kdybys potřeboval píchnout se sejfem.“ Nick se opřel o stůl.

Sam si ho nevšímal, vstoupil do skryté místnůstky a přichytil poslední krabičku na zeď. Místnůstka měla holé betonové zdi, ze stropu visela tři světla a uvnitř nestálo nic než dva sejfy.

Sam se podíval na hodinky. Už jim zbývá necelých pět minut, pak rušené kamery na parkovišti spustí alarm.

Sundal si sluneční brýle, strčil si je do kapsy a podřepl před metr dvacet vysokým sejfem napravo. Popadl masivní mosazné kolo a začal jím točit doprava. Otočil ho třikrát kolem dokola, při čtvrté otočce zpomalil a zastavil na 64. Potom ho otočil o celé kolo doleva, zastavil se na 88, vrátil se doprava na nulu a nakonec otočil doleva na 90.

Počínal si sebejistě, jako by to dělal už posté. Vzal za mosaznou rukojeť a otevřel si masivní ocelové dveře.

Když dovnitř proniklo světlo, spatřil tu věc, kvůli které sem přišel. Skříňka tam trůnila ve vší své prosté velkoleposti. Byla zhotovena z tmavého afrického mahagonu, Shamusova oblíbeného dřeva, a leskla se jako dřevěné zlato. Měla rozměr půl metru krát půl metru a na výšku třicet centimetrů, víko bylo pět centimetrů silné a oddělovala ho téměř neviditelná štěrbinka. Vzadu drželo na pantech umístěných uvnitř, aby se nedaly poškodit, a ve zbývajících třech stěnách zely klíčové dírky, v každé jedna. Nebyly to obyčejné dírky, měly tvar osmiúhelníků, podobně jako zámek na dveřích do suterénu.

Sam vylovil z kapsy osmiboký klíč a kvapně ho vyzkoušel, ale byl příliš velký. Strčil si ho zpátky do kapsy; jak se dostat dovnitř, bude řešit později.

Otevřel malou zásuvku v levém horním rohu sejfu a vytáhl z ní sametový váček. V rychlosti ho rozvázal a nahlédl dovnitř; do očí ho udeřily duhové záblesky odrážející se na vyleštěných ploškách stovek velkých diamantů. Pevně váček zavázal a schoval si ho do kapsy.

A v tu chvíli si všiml vzkazu připevněného na vnitřní straně dveří sejfu; nechápal, jak ho prve mohl přehlédnout. Byl to stručný vzkaz napsaný na obyčejném archu papíru, ale Samovi připadal jako časovaná bomba.

Nešlo mu do hlavy, kde se tam vzal, jak se někdo mohl dozvědět, co se chystá. Od chvíle, kdy vkročil dovnitř, měl pocit, jako by ho někdo sledoval, ale přičítal to rozjitřeným nervům.

Popadl skříňku a vyndal ji ze sejfu. Překvapilo ho, jak je těžká, vážila nejmíň deset kilo. Strhl vzkaz ze dveří sejfu, ještě jednou si ho přečetl – Zamysli se nad tím, co provádíš, víš, kde budu čekat – a vztekle ho zmuchlal.

Dance vzal do rukou každý meč, dýku, rapír i šavli, prohlédl si je a pak je podal Ariliovi, který každou zbraň zvlášť zabalil do utěrky a uložil do tašky. Jílce mečů byly z ryzího zlata, umně zdobené a posázené safíry, rubíny a smaragdy.

Lup od nich měl koupit člověk čínsko-japonského původu, náruživý sběratel, o kterém se šuškalo, že má miliardové jmění. Na devátou hodinu večer měl Dance naplánovanou schůzku s jeho agentem, který jim za sbírku zaplatí dvacet miliónů – čtyřikrát víc, než Dance řekl ostatním, včetně Sama Dreyfuse. Mysleli si, že si loupeží každý přijde na milión v hotovosti, a byli s tím nadmíru spokojeni – ačkoli jenom Randall a Sam Dreyfus se měli dožít toho, aby se z kořisti mohli těšit. Když se připočtou diamanty, pro které šel Sam, Dance osobně si měl dohromady polepšit o víc než dvacet miliónů – milión dá Rukajovi a díky zbylým devatenácti vypadne z Byram Hills a bude mít vystaráno.

Vyndal z vitríny tři střelné zbraně: Smith & Wesson z roku 1840, kolt Peacemaker z roku 1886 a Belatoro z roku 1789. Všechny byly vyrobené na zakázku a plně funkční, pažby měly zdobené zlatem a stříbrem, na hlavních vyryté náboženské texty. Dance shrábl hrst stříbrných kulek. Majitelé na ně nechali vyrýt kletby, rouhačské řeči proti zamýšleným obětem a jejich bohům, jména těch, kterým je ta či ona kulka určena, nepřátel, které chtěli zasáhnout do srdce.

Když podal poslední pistoli Ariliovi, uvědomil si, že Shannon popsal obsah vitríny, který přemístili do tašky, naprosto přesně. Dopočítal se všech mečů, dýk a střelných zbraní. Dokonce zmínil i diamanty. Jako kdyby našel nákupní seznam a zpaměti ho odříkával.

Z chodby se vynořili Sam s Nickem a došli k vitríně, která teď zela prázdnotou. Nick měl pořád na zápěstích želízka a Sam ho jednou rukou postrkoval před sebou, zatímco ve druhé nesl v podpaží jakousi neforemnou skříňku.

„Padáme odtud. Naložte ty tašky ke mně do kufru,“ poručil Dance Ariliovi a Randallovi.

Zadíval se na Sama s mahagonovou skříňkou v podpaží, zamyslel se…

„Ještě něco,“ kývl hlavou směrem k Nickovi. „Vemte ho, strčte ho dozadu do auta k Shannonovi a řekněte Brinehartovi, ať na něj dohlídne.“

Arilio si přehodil tašky přes rameno, Randall chytil Nicka za paži a zmizeli za ocelovými dveřmi.

Jakmile Dance se Samem osaměl, přistoupil k němu. „Co je v tý bedně?“

„Tumáš,“ podal mu Sam váček naditý diamanty.

Dance ho otevřel a podíval se na hromadu drahokamů uvnitř; tolik pohromadě jich ještě nikdy neviděl. Vysypal si jich pár do dlaně a přehraboval se v nich ukazováčkem. Byly ještě větší, než čekal, dobře od dvou do pěti karátů. Dokonale čiré. Zdálo se, že se Samem odhad kořisti ze sejfu podcenili. Těch kamenů tu byly snad dvě stovky a mohli by utržit dvakrát víc než odhadovaných dvaadvacet miliónů.

„Řekl bych, že si vyděláme kapku víc, než jsi čekal,“ poznamenal Dance.

„Netušil jsem, že jich tam má tolik,“ přiznal Sam.

„A taky ses nezmínil o žádné krabici.“ Dance se na Sama usmíval, ale v očích měl úplně odlišný výraz. „Když nad tím teď tak přemýšlím, tak Shannon o nějaké krabici mluvil.“

„Je moje,“ prohlásil Sam.

„Co je v ní?“ chtěl vědět Dance. Nasypal diamanty zpátky do váčku a pevně ho sevřel v levé ruce. „Nechceš si vzít neférový podíl, že ne?“

Sam na něj nervózně hleděl.

„Tak co, Same?“

„Patří Hennicotovi…“

„Tohle všechno patří Hennicotovi,“ uťal ho Dance a mávl rukou kolem.

„Byla v sejfu. Jsou tam obchodní tajemství, papíry a tak.“

„Můžu se kouknout?“ Dance ke skříňce natáhl ruku.

Sam z něj chtě nechtě měl strach; bál se ho od začátku, ale teď, když na vlastní oči viděl, jak Dance chladnokrevně odpráskl svého parťáka, ten strach ještě narostl. Neochotně mu skříňku podal.

„Je pěkně těžká,“ konstatoval překvapeně Dance. „Štos papírů by tolik nevážil. Co v ní je? Zlato? Další diamanty?“

„Ne, nic takového.“

„No, ať už je to co buď, chci polovinu.“ Dance skříňku potěžkával. „Na ostatní se vykašlem, ale já chci svůj podíl.“

„Už musíme jít.“ Sam se mrkl na hodinky. „Zbývají nám jenom čtyři minuty.“

„Napřed mi povíš, co tam je,“ prohlásil Dance a zastoupil mu dveře.

Sam mlčel; Dance ho zahnal do slepé uličky, lekal očima sem a tam a na čele mu vyrazil pot. „Hele, dám ti místo toho svůj podíl ze všeho ostatního – z těch starožitností i z diamantů.“

To bylo to nejhorší, co mohl říct, protože tím potvrdil, že skříňka má nedozírnou cenu.

„Cože, ty si klidně vezmeš jenom tuhle bednu místo všeho, co jsme si odnesli?“ Dance nevěřícně rozhodil ruce.

Sam přitakal.

„Já o tvůj podíl nestojím,“ řekl Dance. „Zasloužíš si ho. Jenom chci mít jistotu, že mě nikdo neošidí o pár babek navíc.“

„Já se tě nesnažím ošidit.“

„Jedete v tom spolu s bráchou?“

„Cože?“ vyhrkl nevěřícně Sam.

„Naplánovali jste si, že tě vyzvedne? Chystáš se mi zdrhnout?“

„To snad nemyslíš vážně – ukradnu mu všechny ty informace o tomhle baráku a pak mu zavolám, ať mě sveze?“

„Ukaž mi mobil,“ natáhl k němu Dance ruku.

„Víš, že začínáš být paranoidní?“ Sam vytáhl z kapsy mobil a podal mu ho.

„To není paranoia, to je opatrnost. Nechci, abys mu volal, ať tě někde vyzvedne.“

„To je přece absurdní.“

„Co kdybys tu bednu otevřel a předvedl mi, co je vevnitř? Pak uvidíme, jestli se chovám absurdně.“

„To nejde.“

„Proč to nejde?“

„Nemám k ní klíče. Hele, je úplně bezcenná,“ řekl Sam prosebně.

„Pro tebe a pro Hennicota zjevně ne.“ Dance položil skříňku na stůl, otáčel ji a prohlížel si klíčové dírky. „Na úplně bezcennou krabici má pořádnou kupu zámků.“

Sam mlčel; hrál s Dancem pomyslné šachy.

„Co kdybys vyšel s pravdou ven?“ řekl Dance a vytasil pistoli; zatím ji držel ve spuštěné ruce.

„Jestli mě zabiješ, tak se dovnitř nedostaneš. A měl bys vědět ještě něco,“ opáčil Sam s narůstajícím sebevědomím. „Jestli mě zabiješ, tak si nebudeš vědět rady, jak vymazat nahrávky ze záložních kamer, co natočily tvůj ksicht.“

Dance na něj namířil pistolí. „Cos sakra provedl?“

„Pojď se kouknout.“ Sam ho zavedl k ocelovým dveřím a pokynul mu do maličké předsíňky u paty schodiště.

„Koukni se nahoru,“ vybídl ho.

Dance zvedl oči ke zdi s květinovou tapetou, zaklonil hlavu a zadíval se do míst, kde se stýkala se stropem. A ošklivě v něm za trnulo, protože to spatřil. Na první pohled nebylo vidět nic než uzoučkou škvírku mezi tapetou a lištou pod stropem, ale když věděl, co má hledat, neunikla mu drobná čočka.

„Ta kamera snímá vršek schodů. Nahrávky se ukládají v kanceláři Hennicotovy advokátky do zašifrovaného souboru. Aby si ho člověk mohl pustit nebo ho vymazat, musí znát bezpečnostní kód – a ten zná jenom Hennicot, můj bratr a já. Je to dobrý fígl, taková pojistka. Stačí když Hennicotova advokátka pošle nahrávku Hennicotovi, Paulovi nebo mně a my ji můžeme předvést celému světu. Všichni se budou moct pokochat pohledem na tebe, Arilia a Randalla.“

„A na tebe,“ dodal Dance; snažil se zachovat pokerový výraz a dál na Sama mířil.

„Kdepak, jenom na Quinna. Já o té kameře věděl, takže jsem se od ní schválně odvrátil.“

Dance ho probodával pohledem.

„Tak hele,“ řekl Sam, „já se k těm nahrávkám dostanu a zajistím, aby si je nikdo nepustil. Ale jestli se vyskytnou potíže…“

Dance se vrátil do místnosti s vitrínou.

„Užívej si svůj podíl,“ pokračoval Sam. „Klidně si užívej i můj, ale tu skříňku si nechám.“

Po schodech se zpátky dolů přiřítili Randall s Ariliem.

„Na co máš tu pistoli?“ zeptal se Randall.

Dance se Samem ho ignorovali.

„Odneste ten řezák a vyříznutý sklo,“ poručil Dance a mávl rukou k náčiní na podlaze. „A nesundávejte si rukavice, dokud se toho nezbavíme.“

„Dochází nám čas, ani ne za dvě minuty se rozječí alarm,“ upozornil Sam a s pohledem upřeným na Dance dodal: „A já se musím postarat o ty videonahrávky.“

„No dobře, tak jdem,“ řekl Dance. „Ale víš co? Půjdeš jako první.“

Arilio s Randallem se podívali jeden na druhého, protože nechápali, co se to děje.

„Cestou dovnitř ti možná clonil ksicht Quinn, ale teď tě clonit nebude.“ Dance na Sama zase namířil pistolí. „A nezapomeň tu bednu.“

Sam se díval do ústí pistole. Rozklepanýma rukama sebral skříňku a zamířil ke dveřím. Randall s Ariliem vykročili tamtéž.

„Vy dva počkejte,“ poručil jim Dance. „Nechte ho jít prvního.“

Sam prošel ocelovými dveřmi.

„Same, je ti doufám jasný, že ti na ty tvoje výhrůžky kašlu. Je mi šumafuk, jestli jsem vidět na nějaký nahrávce, klidně ti to jen tak z plezíru napálím do zad, nechám tě tu povalovat a všechno ti hodím na krk. Vymyslels celou tuhle akci a já tě načapal při činu.“ Dance mu pistolí naznačil, ať jde nahoru.

Sam vyšel po patnácti schodech a nahoře se zastavil.

„Tak,“ řekl Dance a namířil přímo na něj, „a teď se pěkně otoč a řekni sýr.“

Sam ho poslechl a zadíval se přímo do místa se skrytou kamerou. „Jsme bezva tým, co?“ rýpl si Dance.

Sam se usmál.

Danceovi chvíli trvalo, než mu došlo, že ten úsměv není nucený, ale upřímný. Ale než stačil udělat dva kroky, Sam vyletěl z bytelných dveří nad schody a práskl jimi za sebou, až to zadunělo. Magnetický zámek okamžitě zapadl a uvěznil ostatní uvnitř.

Sam dosprintoval ke spíži, rozrazil dveře, zastrčil osmiboký klíč do zámku a odsunul tajný panel, za nímž se skrývala klimatizovaná místnůstka s počítači.

Server měl čtyři pevné disky, každý o kapacitě pět set megabytů, takže se na ně bohatě vešly videonahrávky za posledních pět dnů.

Sam strčil do portu počítače kabel, nožíkem oloupal z druhého konce bužírku a vrazil obnažené dráty do zásuvky. Počítač sám o sobě byl zapojen do zásuvky s přepěťovou ochranou, která ho chránila i proti úderu blesku, ale proti takovémuhle útoku z nečekaného směru byl bezbranný. Kabelem se přímo do jeho obvodů vmžiku nahrnulo ničivých 110 voltů.

Během pár vteřin začaly ze serveru létat jiskry a ven se vyvalil kouř. Sam vytáhl kabel ze zdi; stačilo mu, že doslova uškvařil systém, založit požár nechtěl. Sice se uchýlil ke krádeži, ale to si před sebou dokázal ospravedlnit, kdežto žhářství a vraždy do jeho repertoáru nepatřily.

Nožem vydoloval z počítače čtyři uškvařené harddisky, položil je na mahagonovou skříňku a zvedl ji. Zasunul tajný panel zpátky, zabouchl za sebou dveře, proběhl kuchyní a vyřítil se zadními dveřmi na parkoviště.

„Hotovo?“ zeptal se ho Brinehart, který se opíral o auto.

„Jo, úspěch,“ řekl Sam. Díval se mu do očí a nedával na sobě znát, jak má pocuchané nervy.

„Páni.“ Mladý policista se usmál od ucha k uchu. „To šlo jak po drátkách.“

Sam došel k Shannonovu mustangu; dvířka pořád zela dokořán a v zapalování trčely klíčky, přesně jak doufal. Odložil harddisky a skříňku na sedadlo spolujezdce.

„Hej,“ zavolal za ním Brinehart, „Dance tě pověřil, ať provedeš něco se Shannonovým autem?“

Sam se ohlédl a viděl, že Brinehart se pořád opírá o Danceův otlučený taurus a zpoza zadního okénka vykukuje Nickův obličej.

„Musíš uznat, že Shannon měl na auťáky nos,“ prohodil mladý policista, odlepil se od auta a zamířil k němu.

„Jo,“ utrousil Sam a sedl si za volant; byl rád, že Brinehart nesebral klíčky. Sáhl pod sedadlo, pak do kapsy na dveřích a nakonec to, co hledal, našel v palubní přihrádce. Věděl, že Dance u sebe nosí dvě pistole, a teď s povděkem kvitoval, že jeho parťák Shannon si počínal stejně a do palubky si schoval záložní devítku.

„Takže všechno hotovo?“ zeptal se Brinehart a dál se k němu blížil.

Sam otočil klíčkem a silný motor zavrčel, jako by se probíral z dlouhého spánku. Sam popadl pistoli, zastrčil si ji za opasek a rázem ho zaplavil hřejivý pocit bezpečí. Šlápl na plyn, zařadil jedničku a pustil spojku. Kola se divoce roztočila, motor zaburácel a vůz se vyřítil z parkoviště.

„Tak tak, všechno hotovo,“ zamumlal si Sam pro sebe.

Dance vyběhl po schodech a vrazil ramenem do dveří. Nejenže se ani nehnuly, ale přestože do nich udeřil metrákovou váhou, dokonce ani nezavrzaly.

„Sráč jeden,“ zařval Dance a namířil na dveře pistolí.

„Zadrž,“ křikl na něj Randall. „Leda tě zabije odražená kulka.“

Dance se celý třásl vzteky. Seběhl zpátky dolů, proletěl ocelovými dveřmi do suterénu a horečně přebíhal z místnosti do místnosti. Nahlédl do skladiště, do konferenční místnosti, do Hennicotovy elegantní kanceláře a hledal únikový východ vybudovaný pro kritické situace – jako byla třeba právě ta, v níž se ocitli.

Když už vybíhal z kanceláře ven, spatřil na podlaze odhozený zmuchlaný papír, který v tom dokonale čistém a uklizeném prostředí působil naprosto nepatřičně. Zvedl ho, v rychlosti si ho přečetl, zastrčil si ho do kapsy a sprintem doběhl zpátky k ostatním.

„Co takhle aktivovat protipožární sprinklery,“ nadhodil Arilio a vytáhl zapalovač. „Vsadím se, že se dveře automaticky otevřou. Hennicot by přece nechtěl, aby se mu tu někdo ze zaměstnanců nedopatřením usmažil.“

„Schovej to,“ okřikl ho Dance a vyrval mu zapalovač z ruky. Ukázal na kruhové kovové desky na stropě. „Mají tu na hašení halon. Nechtějí, aby jim cennosti zničila voda. Jestli to aktivuješ, tak se tady udusíme. A kromě toho bys přivolal hasiče, ty pitomče. Lepší nápad byste někdo neměl?“

„No,“ řekl Randall, „dveře se zavírají magneticky a pohání je záložní baterie. Takže odříznout přívod proudu nepomůže.“

„Na to bysme bez tebe fakt nepřišli, ty blbče,“ osopil se na něj Dance.

„Hmmm,“ protáhl Randall významně.

„Co?“ zeptal se Dance, protože v jeho očích spatřil záblesk naděje.

„Stačí vyřadit z činnosti magnet,“ řekl Randall, došel k vitríně a strhl malou krabičku přichycenou k noze. Chvatně vyběhl po schodech nahoru, Dance s Ariliem dva kroky za ním.

Randall přiložil krabičku k magnetickému disku nahoře na dveřích a ty se bez fanfáry nehlučně otevřely.

Letoun AS 300 stál na letištní ploše a čekal na start; už v tuhle chvíli zaostávali oproti letovému řádu o patnáct minut. Cestujícím bylo řečeno, že budou mít malé zpoždění, ale od té chvíle nedostali žádné nové informace. Začaly kolovat zvěsti, že nemohou odstartovat kvůli mechanické poruše a že budou muset přesednout do jiného letadla. Lidé začínali mrmlat, zlobilo je, že přiletí pozdě domů nebo že si zbytečně krátí volný den, báli se, že propásnou obchodní jednání nebo návštěvu u doktora. Ale tohle vysvětlení se jevilo jako nepravděpodobné, protože před nimi čekala na povolení ke startu další tři letadla a za nimi se pomalu tvořila fronta dalších.

Julii svrběly prsty nenápadně si zkontrolovat mobil, ale nechtěla porušit bezpečnostní pravidla a muset vysvětlovat, co ji k tomu vedlo.

„Dobrý den, dámy a pánové. Jmenuji se Kip Ulrich a jsem kapitánem vašeho letadla na tomhle krátkém letu do Bostonu. Jak jste si nepochybně všimli, máme dnes trochu zpoždění, ale ujišťuji vás, že za to nemůže žádná závada ani nepřízeň počasí. Zavinilo ho vcelku roztomilé čtyřnohé stvoření. Pokud sedíte na levé straně, tak se na něj můžete podívat a třeba mu i zamávat.“

Julia a Katherine vyhlédly z okénka a spatřily světlého labradora chaoticky kličkujícího po letištní ploše, kterého úporně honili čtyři zaměstnanci letiště.

„Mohu vás, dámy a pánové, ubezpečit, že honička se chýlí ke konci, protože mi právě bylo řečeno, že už sem míří mechanik s voňavým šťavnatým steakem. Za chvilku budeme ve vzduchu.“

Julia se usmála na Katherine. Obě se ještě jednou podívaly na pobíhajícího labradora a pak zase zavřely oči a čekaly na odlet.

Nick seděl na zadním sedadle Danceova vozu vedle mrtvého Shannona, jehož zkrvavené tělo se opíralo o okénko a bylo připoutáno bezpečnostním pásem – působilo to jako nevkusný kanadský žertík. Nick se pokoušel vyprostit z pout, ale kdykoli se zavrtěl, Brinehart výhrůžně bouchl do okna. Hrál si na drsňáka, který má na dosah ruky bohatství a úspěch – netušil, že za tři hodiny bude po smrti, že ho jeho učitel shodí z mostu.

Nick pořád nemohl uvěřit tomu, že Dance chladnokrevně a bez zaváhání zastřelil vlastního bratrance. Nepochyboval, že tatáž chladná odtažitost mu čišela z očí, když namířil na Julii a stiskl spoušť.

Znenadání se Dance vyřítil z domu a řval jako tur. Rozběhl se plnou parou přes parkoviště s Randallem a Ariliem v patách. Chňapl Brineharta za límec, praštil jím o auto a pak ho odstrčil stranou. Sálal z něj přímo zvířecký vztek. Rozrazil dvířka a skočil za volant.

Nastartoval, dupl na plyn, plnou rychlostí se vyřítil z příjezdovky a zahnul na Maple Avenue. Když strhl auto do zatáčky, Nicka to odhodilo na Shannonovo tělo a vzápětí to jím smýklo na druhou stranu, protože Dance prudce zabočil na silnici číslo 22.

Bylo vidět, jak se detektivovi na spáncích perlí pot. Hmátl po vysílačce.

„Nazdar, Leno,“ zahlaholil do ní s předstíraným veselím; dokonce se nuceně usmíval, aby ta přetvářka působila přesvědčivě.

„Ahoj, Danci,“ ozvalo se přes praskot ve vysílačce.

„Shannonovi chcípla vysílačka a nemůžu se mu dovolat na mobil. Měli jsme se ráno sejít, jenže se mi vykouřilo z hlavy kde.“

„Počkej moment,“ zasmála se Lena. „Je na silnici 684.“

„Tohle satelitní sledování, to je věc.“

„Slouží nám k tomu, abychom vás našli a mohli vám poslat posily, když se ocitnete v maléru. Ne abychom vám vytrhli trn z paty, když si zapomenete něco poznamenat.“

„Kam jede?“

„Na jih…, ne, počkat, teď právě zahnul na letiště. Chystáte se na romantický víkend?“

„Jé, tys nás načapala.“ Lži se hrnuly Danceovi z pusy naprosto lehce. „Chceš se přidat?“

„Jo,“ zažertovala Lena. „Míří k soukromému terminálu. A já na rozdíl od tebe teď musím makat. Příště si pořiď diář, Danci.“

„Díky, Leno.“

Dance sešlápl plyn až k podlaze, najel na mezistátní silnici číslo 684 a s blikajícím majáčkem a zapnutou sirénou kličkoval mezi vozy. Nickem to na zadním sedadle házelo sem a tam. Dance ujel po dálnici tři kilometry a sjel výjezdem k letišti. Předjížděl každého, kdo mu stál v cestě, a házel ostatním před auta myšky, jako by tu celá silnice byla jen pro něj.

Vtom mu zazvonil telefon. Rozevřel ho a převzal hovor: „Jo?“

„Detektive,“ zaburácel z hlasitého odposlechu hlas se silným cizím přízvukem. Nickovi z něj naskočila husí kůže.

„Kolikrát za den mi budete volat?“ zařval Dance, ale Nick postřehl v jeho rozzuřeném tónu strach – to ho u Dance překvapilo. A nebyl to jen tak nějaký strach, byla to přímo panika hraničící s bezbřehou hrůzou.

„Jsem velkorysý,“ prohlásil ten neznámý hlas. „Měl byste považovat za laskavost, že jste ještě pořád naživu. Už dvakrát jsem vám prodloužil termín, ale třetí prodloužení nečekejte. Možná mi budete muset platit dalšími částmi těla.“

„Říkal jsem, že do pátku vám to dám.“

Vpředu se vynořil vjezd na letiště.

„Ano, já vím,“ ozvalo se z telefonu. „Pátek je dneska.“

Dance mobil zuřivě zaklapl a strčil si ho zpátky do kapsy. Zaslepený vzteky dupl na plyn a řítil se k soukromému terminálu.

Sam Dreyfus zajel na letištní plochu, kde stálo asi třicet letounů – pipery, learjety, cessny a hondy. Parkoviště pro smetánku.

Dojel přímo k Cessně 400, u které stál jeho bratr Paul, smykem zastavil a vyskočil z auta.

„Co to má sakra znamenat?“ zařval.

„Bereš mi tu otázku z pusy,“ opáčil Paul a potřásl hlavou. „Po tom všem, co jsem pro tebe udělal, po tom všem, cos mi poslední rok vykládal… A já si myslel, že se v tobě fakt probudila lidskost, že máš kouska srdce.“

„Hraješ si tu na kazatele?“ ušklíbl se Sam. Přes všechen sarkasmus čišela z jeho slov hořkost.

„Ty si prostě nikdy nedáš pokoj.“

„Dochází ti, co je v tom za poklad?“ Sam vytáhl z předního sedadla mahagonovou skříňku. „Dochází ti, co bysme s tím mohli dělat?“

„My? Takové slovo od tebe slyším poprvé. Odjakživa jsi byl lenoch, chtěl jsi, aby ti všechno šlo bez námahy, a vztekal ses na celý svět, když ti nevyšel vstříc.“

„Nechals mi tam ten podělanej vzkaz. Zamysli se nad tím, co provádíš, víš, kde budu čekat. Tos mě chtěl nasrat, nebo máš zálusk na podíl?“ Sam pozvedl skříňku.

„Chtěl jsem, abys věděl, že je hračka tě dopadnout.“

„Přesně jsi věděl, co dělám. Mohls zavolat policajty…“

„Mám dojem, že to už jsi udělal ty.“

„Pročs tam tu skříňku nechával, když jsi věděl, že ji seberu? Tos myslel, že si to kvůli tomu pitomýmu vzkazu rozmyslím?“

„Same,“ Paul se díval na svého bratra se zklamáním v očích, „takovouhle věc jsi ještě v životě neudělal. Dej mi tu skříňku. Nech mě, ať napravím, co se dá.“

„Zbláznil ses?“ vybuchl Sam. „Tohle ti ani náhodou nedám.“

„Nikdo se nedozví, žes v té loupeži měl prsty. Ještě je čas.“

„Čas na co?“ vyjel na bratra Sam. „To si myslíš, že prostě a jednoduše zameteš všechny stopy? Že budeš dělat, jako by se nic nestalo? Myslíš, že ostatní přesvědčíš, ať vrátí všechny ty meče, nože a pistole? Pochybuju, že se budou chtít rozloučit s diamantama.“ Sam se rozchechtal. „Ty seš fakt vzorňák, co? A celej život všechno vidíš černobíle. Víš, Paule, na světě je pěknej bordel. A máš recht, odjakživa jsem si myslel, že mi svět něco dluží a že se o mě maj ostatní starat, ale tys mi otevřel oči. Naučils mě, že si člověk musí vzít to, co chce, skočit po příležitosti, než mu ji vyfoukne před nosem někdo další.“

Zničehonic kolem nich zasvištěly kulky, zarývaly se do země, odrážely se od letadel a zaparkovaných aut. Ohlédli se a uviděli, že se k nim žene Dance, v ruce devítimilimetrový policejní glock. Mířil na Sama.

Sam s Paulem se vrhli stranou z palebné linie a schovali se za mohutnou Cessnu Caravan; původně nákladní letoun měl nízko posazený silný trup, který jim poskytl dobré krytí.

„Dej mi klíče od letadla,“ zařval v pokleku Sam na Paula.

„Cože? Vždyť jsi neřídil letadlo nejmíň dvacet let. Dneska už to vevnitř vypadá úplně jinak, žádný mechanický ukazatele a měřidla. Je to mnohem složitější než ty starý rachotiny, co jsme v nich lítali, a než počítačový simulátory.“

„Nahoru, dolů, doleva, doprava.“ Sam vytáhl zpoza opasku Shannonovu pistoli a namířil na bratra. „Prosím tě, dej mi ty klíče.“

„Zabiješ se,“ řekl Paul a namířenou pistoli ignoroval.

„Možná.“ Sam vykoukl zpoza čumáku letadla. Dance od nich byl nějakých šedesát metrů a rychle se blížil. „Ale nikomu jinému tu radost nedopřeju.“

Přimáčkl hlaveň pistole Paulovi k srdci. Paul neměl v očích ani špetku strachu, ani náznak paniky či obav, jen bezbřehý smutek, hluboké zklamání z toho, že bratr, kterého nikdy nepřestal milovat, mu dovede byť jen vyhrožovat, že by ho připravil o život.

„Vážně chceš, aby ze Susan byla vdova?“ vyštěkl Sam. „A co tvoje dcery – fakt nevyměníš svazek klíčů za to, aby tě měly kolem sebe ještě nějakejch dvacet let?“

I když se mu to příčilo, Paul sáhl do kapsy, vyndal klíče a podal je bratrovi.

Sam si zastrčil skříňku do podpaží, překontroloval, že má nabitou pistoli, a rozběhl se pryč. Paulova cessna stála o nějakých třicet metrů dál, předek mířil k ranveji, byla přichystaná k odletu. Sam sprintoval, jak rychle ve svých devětačtyřiceti dokázal, ztěžka funěl a plíce zhuntované léty kouření ho pobolívaly.

Dance ho rychle doháněl; když stáhl náskok na polovinu, začal po něm v pravidelných vteřinových intervalech pálit, jako by měl automat.

Sam zabíral ze všech sil, věřil, že to dokáže. Zmizí odtud, uprchne tomuhle vraždícímu policajtovi. Jakmile se vznese do vzduchu, má vyhráno. Ty tři zámky na mahagonové skříňce mu dají zabrat, možná se s nimi bude lopotit celé měsíce, ale má základní nákresy, které sebral Paulovi, a určitě se dřív nebo později dostane dovnitř. A potom…

K letadlu mu chybělo už jen pět metrů, když vtom ho do boku zasáhla kulka a tělem mu projela mučivá bolest; srazila ho na zem, až se čelem udeřil o asfalt. Skříňka mu vyletěla z rukou a zakutálela se pod cessnu.

Když Dance viděl Sama Dreyfuse, jak stojí spolu se svým bratrem u řady letadel, mahagonovou skříňku zastrčenou v podpaží, popadl ho nepříčetný vztek. Vyřítil se z auta, vytasil pistoli a chtěl oddělat toho grázla, který ho zradil.

Zaslepený zuřivostí úplně zapomněl na Nicka a nechal ho v autě samotného.

Nick si přitáhl kolena k hrudi, protáhl si spoutané ruce pod zadkem a provlékl jimi nohy, takže se mu ruce ocitly před tělem; byl rád, že si díky plavání a cvičení udržel pružnost. Natáhl se k mrtvému Shannonovi. Krev na detektivově košili zhoustla a srazila se, už mu z těla nevytékala, protože mu srdce přestalo bít před víc než půl hodinou. Nick mu prohrabával kapsy, až našel klíček od pout; vytáhl ho, odemkl si želízka a osvobodil se.

Sebral Shannonovi pistoli, devítimilimetrový glock rakouské výroby, a podíval se, jestli je nabitá, ale zásobník chyběl a ani v komoře nebyl náboj. Převrátil Shannonovo tělo a hledal, jestli nemá rezervní zásobníky na opasku, ale kde nic, tu nic. Brinehart nebyl zas až takový hlupák. Nenechal Nicka v autě s mrtvolou a s nabitou zbraní.

Nick si pistoli přesto vzal, rozmáchl se a rozbil pažbou okno. Odlámal zbylé kusy skla a prosoukal se ven.

Oběhl vůz dozadu a začal se přehrabovat v taškách v kufru, vybaloval exotické zbraně z utěrek a odhazoval je na podlážku kufru. Meče, dýky, rapíry… A střelné zbraně.

Sebral kolt Peacemaker zdobený rytinami a vykládaný zlatem, ten, který se mu Dance chystal narafičit do garáže. Ani ho nepotřeboval zkoušet, věděl, že funguje, vždyť Dance jím v budoucnosti zabije Julii, pokud ho včas nezarazí. Zatočil bubínkem a vyklopil ho. Zašátral v tašce a spatřil na dně rozsypané stříbrné náboje. Hrst si jich nabral, šesti nabil kolt a zbytek si strčil do kapsy. Zaklapl bubínek a sprintem vyrazil za Dancem.

Běžel, seč mu síly stačily, až Dance konečně zahlédl, jak stojí nad krvácejícím Samem Dreyfusem. Ještě zrychlil. Dance přiložil Samovi pistoli zezadu k hlavě a chystal se ho popravit. Nick bez otálení zamířil koltem a v rychlém sledu po něm třikrát vypálil, čímž ho zahnal do úkrytu mezi auta a letadla.

Běžel podél řady letounů, nakukoval za ně a pod ně. Přitom si hlídal záda a rozhlížel se napravo nalevo, aby se nenechal vehnat do pasti.

Doběhl k Shannonovu mustangu. Opatrně pod něj nahlédl a spatřil nohy přikrčené postavy; dotyčný o něm neměl tušení. Nick pomalu a nehlučně postupoval kolem auta dozadu, když vtom ho v týle zastudila hlaveň pistole.

„Zahoď tu zbraň,“ ozvalo se za ním. „A polož si ruce zezadu za hlavu.“

Nick poslechl a odhodil kolt. Došlo mu, že udělal hloupou chybu. Nikdy dřív se neocitl v podobné situaci a zbrkle usoudil, že se za autem schovává Dance. Myslel si, jak mazaně ho zaskočí, jenže ty přikrčené nohy vůbec nepatřily Danceovi. Za mustangem se krčil Paul Dreyfus a mezitím už se přesunul do jiného úkrytu.

Nick se pomalu otočil a setkal se s Danceovým pohledem.

„Neumíš si představit, jak lituju, že jsem tě rovnou nezabil,“ řekl Dance. „A podruhý už stejnou chybu neudělám.“ Napjal prst na spoušti, pomalu ji začal mačkat…

Než si Nick uvědomil, co vlastně dělá, paže mu vystřelila kupředu a vyškubl Danceovi pistoli z ruky. Jediným plynulým pohybem ji odhodil na zem, zaťal ruku v pěst a praštil Dance do brady. Vrhl se na něj a zasypával mu obličej ranami, tloukl ho do žeber, srazil ho na prašnou zem a vybíjel si na něm nahromaděný hněv, mstil se mu za všechno, co Dance provedl, za všechno, co se chystá provést v následujících hodinách, za Juliinu smrt, za Marcusovu smrt, za vraždu Paula Dreyfuse, vojína McManuse a detektiva Shannona, Danceova vlastního bratrance, který Nickovi přišel na pomoc.

Nick to všechno zarazí, zastaví Dance hned teď, právě tady všechno skončí. Odstraní Dance z budoucnosti bez ohledu na to, jaké sám ponese následky.

Zničehonic se mu do očí nahrnul rozvířený oblak prachu a oslepil ho. Zamžoural, pootočil hlavu ke straně a Dance toho využil a praštil ho do ucha. A nezastavil se, tloukl ho dál. Poháněl ho vztek a adrenalin, rval se jako zvíře zahnané do kouta, bojoval o život, až Nicka konečně setřásl a srazil na zem.

Nick tam zůstal ležet, hlava se mu točila, marně se snažil pohnout. A než se nadál, u hlavy měl už zase pistoli.

„Vezmem to pěkně zkrátka a bez proslovů,“ prohlásil Dance, otřel si z obličeje krev a přitiskl prst na spoušť.

Práskl výstřel; vzduchem proletěla kulka z pětačtyřicítky a zaryla se Danceovi ze strany do lebky. Detektiv na okamžik strnul v nehybné poloze s naprosto zmateným výrazem ve tváři.

A pak se mrtvý zhroutil na zem.

Nick se překulil a spatřil Paula Dreyfuse ve střeleckém pokleku s exotickým koltem Peacemaker v rukou.

„Byl jsem ve Vietnamu jako zdravotník,“ zhluboka se nadechl Paul, „ale ve střelbě jsem býval vždycky machr.“

Letoun AS 300 se s ohlušivým burácením rozjel po ranveji za Paulem a Nickem a vytrhl je z ustrnutí. Řvoucí motory ho hnaly rychlostí přes dvě stě padesát kilometrů za hodinu, až se konečně hladce vznesl k modrému dopolednímu nebi.

Nick s Paulem od něj odtrhli zrak, ohlédli se a spatřili Sama, jak nakládá mahagonovou skříňku na sedadlo Cessny 400. Sáhl dovnitř, nastartoval a motor od firmy Teledyne Continental se probral k životu.

Sam se otočil k bratrovi a pozvedl ruku s pistolí; těkal hlavní mezi Paulem a Nickem a přitom šplhal do malé dvoumístné cessny.

„Nedělej to, Same, prosím,“ zakřičel Paul, aby ho bylo slyšet přes hluk vrtule. I když v ruce pořád svíral kolt, držel ji spuštěnou podél boku. „Vždyť už jsi neřídil letadlo celé roky.“

„Neopovažuj se mi říkat, co mám a nemám dělat,“ zařval Sam. „To děláš odjakživa, kontroluješ mi celej život. Práci, vejplatu. Pro tebe je všecko tak jednoduchý, Paule…“

„Nějak to vyřešíme,“ žebronil Paul úpěnlivě.

„Co to meleš? Já už tě nepotřebuju.“ Sam poklepal na skříňku.

„Vždyť ji ani neotevřeš! Má vnitřek z osm centimetrů tlustého titanu, právě proto je tak těžká. Ten mahagon je jenom pro parádu. K těm třem zámkům potřebuješ tři různé klíče a musíš jimi otočit naráz.“

„Zase mě považuješ za pitomce.“ Sam zhluboka oddechoval, na boku se mu rozpíjela šarlatová skvrna a tvář měl čím dál popelavější. „Však já na to přijdu.“

Nick se konečně zvedl ze země; bylo mu jasné, k čemu se schyluje.

„Musíte ho zarazit,“ zavolal na Paula a vykročil k němu.

„Vy se do toho nepleťte,“ okřikl ho Paul, aniž spustil pohled z bratra. „Vím, co dělám.“

„Nechápete, co se stane,“ řekl Nick naléhavě. „Jestli odstartuje…“

„Je to můj bratr, krucinál. Netuším, co jste zač vy, ale zrovna jsem vám zachránil život, tak se do toho nepleťte, jestli se nechcete nechat zastřelit.“

Sam zničehonic vypálil do asfaltu. „Doporučuju vám poslechnout ho, můj bratr má vždycky pravdu.“

Paul se díval na rozšiřující se krvavou skvrnu na Samově boku. Deprimovaně svíral v ruce exotickou pistoli.

„Jestli se mě chystáš zastřelit, jestli mě chceš zabít, tak máš poslední šanci,“ provokoval ho Sam.

Paul Dreyfus odhodil kolt a popošel k němu o několik kroků.

Hleděli jeden na druhého, atmosféra houstla…

„Prosím tě, Same,“ řekl Paul.

Sam beze slova zabouchl dvířka letadla, vytočil motor cessny do obrátek a rozjel se pryč. Letadlo se řítilo přes malé letiště a nabíralo rychlost.

Nick hmátl po odhozeném koltu, zatočil bubínkem, vylovil z kapsy čtyři náboje a spěšně je zastrkal do komor. Rozběhl se po ranveji za letadlem a bez váhání po něm pálil. Střely šly mimo, a tak se zastavil, poklekl do střelecké pozice a koltem pevně sevřeným v obou rukou dál pálil po prchající cessně.

Vzápětí mu někdo vyrval zbraň z rukou. Stál nad ním Paul Dreyfus. Odhodil kolt do křoví.

„Vy to nechápete!“ zařval na něj Nick. „Umře hrozně moc lidí.“

„Cože?“ Paul si Nickova tvrzení nevšímal. „Je mi fuk, co si o něm myslíte. Je to pořád můj bratr, nenechám nikoho, aby ho chladnokrevně odprásknul.“

Nick se díval za cessnou, jak se vzdaluje po pojezdové dráze, najíždí na ranvej, aniž by požádala o povolení, a čím dál víc zrychluje. Nebyl pilot, dokonce ani nerozuměl fyzikálním zákonům, které letadlům umožňují létat, ale bylo mu nad slunce jasnější, že jestli Sam ještě nezrychlí, tak se přes přibližující se plot na vzdáleném konci ranveje nepřenese.

Čumák cessny se začal zvedat, motor úpěl, kola poskakovala na asfaltu. A i když to od Nicka bylo hnusné, doufal, že to Sam nezvládne, že narazí do plotu, že třeba některá ze střel přece jen zasáhla motor. Nepřál Samovi smrt, ale chtěl změnit běh osudu. Protože ta změna by zachránila přes dvě stovky životů.

Jenže cessna se ze všech sil vzepjala a na poslední chvíli se vznesla k nebi; překonala plot jen o pár centimetrů. Nick se díval, jak v podivném úhlu stoupá výš a výš. Řídil ji nezkušený pilot, který byl ještě ke všemu raněný a zpanikařený, zoufale se pokoušel udržet letadlo pod kontrolou a uprchnout.

A vtom Nick spatřil letoun AS 300, jak se obloukem vrací, aby nabral správný směr pro cestu do Bostonu.

* * *

Julia vyhlédla z okénka, spatřila, že přelétají nad přehradní nádrží Kensico, a pak zase zavřela oči, protože si chtěla odpočinout před večerem, ze kterého se určitě vyklube jeden z nejdůležitějších okamžiků v jejím šestnáctiletém vztahu s Nickem.

Zničehonic se letadlo prudce naklonilo doleva, lidem se rozlilo pití, z úložného prostoru nad sedadly se vysypala zavazadla, ozvaly se poplašené výkřiky a všechny cestující rázem opanoval děs.

Motory se pronikavě rozvřeštěly, jak s námahou udržovaly letoun v nepřirozené poloze, nakloněný ve více než šedesátistupňovém úhlu.

Julia se vmáčkla do sedadla, přitiskla ruce na opěrky a křečovitě je svírala celá ochromená strachy, zatímco letoun se dál nakláněl doleva.

Pomyslela na nový život vyvíjející se v jejím těle, netušila, jestli to bude holčička nebo kluk, ale záleželo jí jen na tom, že to děcko je její a Nickovo. Chtěla ho za každou cenu chránit, klidně by kvůli němu obětovala vlastní život.

Z okénka viděla, že jsou jen pár set metrů nad zemí. Nemohla popadnout dech, měla pocit, že se jí panikou zastavilo srdce. Ohlédla se a spatřila přes uličku Jasona; s naprostým klidem ve tváři vytáhl telefon a zapnul ho, nepochybně volal ženě, aby se s ní rozloučil, aby jí naposledy řekl, že ji miluje.

Odevšad se ozýval křik o pomoc, lidé se dovolávali zásahu shůry, žebronili, ať někdo něco udělá, jako kdyby pilot nedělal všechno, co je v jeho silách, aby je zachránil – a tím pádem i sám sebe.

Vtom Julia ucítila, jak jí někdo stiskl ruku – byla to Katherine, konejšivě jí svírala ruku v dlani, jako to dělávala její máma, aby ji zbavila strachu. Julia se k ní otočila, zadívala se do jejích starých moudrých očí a spatřila v nich poklid, který příkře kontrastoval s panikou všude kolem.

„Nebojte se, holčičko,“ řekla jí Katherine.

Dál jí láskyplně tiskla ruku a Julia měla pocit, jako by se všechno zpomalilo a řev motorů i výkřiky ostatních pasažérů se vytratily.

Znovu vyhlédla z okénka. A zjistila, proč letadlo dělá ty krkolomné manévry, které všechny přivedly na pokraj nervového zhroucení – přímo na ně se řítila malá cessna. Viděla pilota, hrbil se na sedadle, tvářil se naprosto zpanikařeně a zoufale se pokoušel uhnout letadlu z cesty.

Všechny oči se upíraly k nebi. Letoun AS 300 tak prudce zahnul doleva, až to vypadalo, že se převrátí. Cessna se mu snažila vyhnout, ale zdálo se, že to k sobě letadla táhne jako magnety a srážka je nevyhnutelná. Nick na Paulovi viděl, že tají dech, upíná se k marné naději a modlí se o zázrak, jenže Nick věděl, že se žádný zázrak nestane. Loupež z obyčejné hamižnosti vyústí v tragédii obřích rozměrů.

Dance sice ležel mrtvý na asfaltu, ale stejně tohle všechno zavinil. To on dohnal Sama k panice, protože se ho pokoušel zabít, to on ho přiměl prchat, aby si zachránil život. To on ho postřelil – nikdo netušil, jak vážné zranění mu způsobil, jestli Sam ztratil hodně krve, jestli střela zasáhla nějaký životně důležitý orgán nebo tepnu, ale Samovi bylo tak jako tak souzeno zemřít.

Nick změnil běh osudu, zbavil svět Dance, usekl hadovi hlavu a doufal, že tím pádem se rozpadne na prach i jeho tělo tvořené dalšími zkaženými policajty. Ale když teď viděl, jak se dvě letadla řítí vstříc zkáze, pochopil, že nezměnil osud dostatečně.

Díval se, jak se malá cessna zoufale pokouší vyhnout obřímu AS 300, a bylo mu jasné, že pasažéři nemají nejmenší naději.

Letadla se srazila. Cessna čumákem narazila přímo do většího letounu a stroje se do sebe zaklesly. Z té dálky – letadla byla půldruhého kilometru daleko a vysoko – to vypadalo, jako by vážka zaútočila na ptáka, ale zranění, které ten mrňavý tvor své o tolik větší oběti způsobil, bylo smrtelné. Velké letadlo se dál bezúčelně naklánělo doleva. Vyvalila se z něj malá ohnivá koule a oba stroje se začaly řítit z nebe jako nějaké boží znamení. Upíraly se na ně oči všech, kteří se k neštěstí přichomýtli.

„Panebože,“ hlesl Paul Dreyfus a pokřižoval se. Zalétl pohledem k Nickovi; došlo mu, co jeho bratr právě způsobil.

Nick si radši ani nepředstavoval paniku, která v letadle propukla. Většina pasažérů nejspíš náraz přežila, ocitli se polapeni v padajících troskách a uvědomují si, že zemřou, že se řítí vstříc příšerné smrti, které se děsí každý, kdo kdy někam letěl.

Pochroumané letadlo padalo k zemi, převracelo se ve vzduchu a ze zadní části vypadávaly drobné flíčky – Nick nepochyboval, že jsou to živí cestující. Řítili se k zemi jako kusy kamene rychlostí deset metrů za vteřinu.

Nicka a Paula Dreyfuse opanoval pocit bezmoci; hrozně rádi by něco udělali, nějak zarazili tu hrůzu.

Padající letadlo, které Nickovi připadalo jako hrob, letadlo plné odsouzenců na smrt zmizelo za stromy. Vzápětí se vysoko k nebi vyvalila ohnivá koule, jak se při nárazu vznítilo prudce hořlavé letecké palivo. Zaduněla exploze, zem se otřásla, jako by propuklo zemětřesení nebo jako by na město dopadla mina. Z místa neštěstí se hrnula oblaka černého dýmu, která ukážou cestu záchranářům – ale ti nenajdou žádné přeživší.

Nick si neuměl představit, co by dělal, kdyby v tom letadle byla Julia. Navzdory tomu, kolik lidí právě přišlo o život, pociťoval vděk, byl rád, že o vlásek unikla smrti, protože ji z letadla na poslední chvíli odvolali kvůli loupeži. Nešlo mu do hlavy, jakými cestami se ubírá osud; sice se ho pokusil změnit, ale přesto ho člověk nemůže účinně předvídat ani ovlivňovat.

Rozhostilo se ticho, lidé se mlčky modlili za mrtvé.

„Jak jste…?“ Paul se podíval na Nicka, ale otázku nedořekl. Konečně vydechl a vytáhl mobilní telefon.

Nick udělal totéž, potřeboval slyšet Juliin hlas. Dance byl sice po smrti, ale Nick jí chtěl říct, že ji miluje a že všechno bude zase dobré.

Zavolal jí, ale hned ho to přesměrovalo do hlasové schránky. Dumal, kde Julia asi zrovna je, a usoudil, že už nejspíš dorazila do Washington House a zjišťuje, co se tam odehrálo.

„Ahoj, miláčku, to jsem já,“ řekl do telefonu. „Jenom ti chci říct, že tě miluju. Miluju tě celým srdcem a duší, celou svou bytostí. Mrzí mě, že jsme se ráno pohádali, mrzí mě, jestli jsem tě naštval. Vím, že máš moc práce, ale hrozně rád bych se s tebou viděl – můžu se u tebe zastavit? Promiň, že jsme se rozešli ve zlém, jsem pitomec. Zavolej mi.“

Ukončil hovor a spatřil, že mu taky někdo nechal vzkaz. Spojil se s hlasovou schránkou; nepochyboval, že mu volala Julia. Možná právě v tu chvíli, kdy on volal jí.

Poslechl si vzkaz; její láskyplná slova se tolik podobala jeho vlastním. Juliin vřelý hlas hladil jeho rozjitřenou mysl jako balzám. Stál tam s telefonem přitisknutým k uchu, jako by to byl talisman, kouzelná spojnice s Julií. Hrozně ho potěšilo, že mu nechala vzkaz. Ale pak uslyšel, jak ji přerušila letuška, jak jí říká, ať vypne telefon, protože jsou nachystáni ke startu.

A v tu chvíli mu došlo, co způsobil. Všechno se v něm sevřelo.

Svými činy zpozdil loupež o pět minut, takže Julii dorazila textová zpráva později a už nestačila vystoupit z letadla. Vůbec se o loupeži nedozvěděla, vůbec netušila, že by měla vystoupit.

Nick se zhroutil na Shannonův mustang, nedostávalo se mu dechu, u srdce ho pálilo. Všechno, co udělal, všechno, čím si prošel, aby ji zachránil, bylo k ničemu. Zahrával si s osudem, věřil, že ho dokáže změnit podle svého přání. Jenže proti němu nemá šanci. Nezmění ho kouzelnými hodinkami ani porušením fyzikálních zákonů. Osud je ta nejmocnější přírodní síla.

Nick věděl, že tentokrát v letadle zahynulo dvě stě třináct lidí – Julia je po smrti a leží kdesi mezi ohořelými pozůstatky letu 502.

Nick vytáhl z kapsy hodinky – 11:55.

Julia je mrtvá. Umírá zas a znovu. Měl pocit, že uvízl v pekle, že si kvůli překroucenému času musí prožívat Juliinu smrt každou hodinu nanovo, všemi možnými způsoby.

Tentokrát nezemřela Danceovou rukou. Tentokrát je to jen a pouze jeho vina – zachránil ji před jedním nebezpečím a tím ji vystavil jinému. Vyrval Danceovi kosu z rukou a svou bezbřehou arogancí jí zasadil smrtelnou ránu sám.

Všechno, oč se snažil, všechno, co udělal, všechno, co považoval za dobrý krok, bylo špatně. Teď už nestačí zabít Juliina vraha, zlikvidovat Dance. Teď je potřeba odvrátit pád letadla.

Nick vylovil z keřů kolt Peacemaker. Doběhl k mrtvému Ethanu Danceovi a prošacoval mu kapsy – našel jeho mobilní telefon, rozevřel ho a vtiskl si do paměti číslo, ze kterého přišel poslední hovor. Napřímil se, odhodil mobil a sprintem se rozběhl k Danceovu autu a k mrtvému Shannonovi.

Ještě pořád má čas.

1

10:00

Všechno bylo dobré – aspoň prozatím. Světla svítila, z nebe nepadala žádná letadla, nedošlo k žádné loupeži a Julia byla naživu a v bezpečí. Lidé chodící po nákupech se usmívali, život plynul jako obvykle a všichni se těšili, jak si užijí další letní víkend.

Nikdo netušil, k čemu se schyluje, nikdo netušil, k jakým hrůzám dojde za hodinu a padesát minut – nikdo kromě Nicka. Ten nahlédl do budoucnosti a věděl, jak se bude život v Byram Hills odvíjet odteď až do večera. A měl možnost, o které se ostatním mohlo jen zdát – osud leží v jeho rukou, svými činy může zvrátit chod událostí, může změnit budoucnost.

Julia stála v obchodě a prohlížela si vystavené rámečky. Neměla ponětí, jak velký takový sonogram vlastně je, a tak se nemohla rozhodnout, který rámeček koupit. Nakonec sáhla po sadě, ve které byly tři různě velké, a doufala, že aspoň jeden bude akorát. Přeběhla o kousek dál, kde se prodávaly dětské knížky, a popadla svého oblíbeného Lišáka v punčochách od doktora Seusse. Cestou k pokladně ještě hmátla po roli balicího papíru s medvídky.

Když jí u pokladny její kamarádka Angela zboží markovala, Julia přímo pukala nedočkavostí. Připadala si jako malá holčička o Vánocích, která už se nemůže dočkat, až jí Santa Claus splní všechna přání. Ale teď se netěšila na to, že něco dostane, těšila se, že něco naopak daruje – že daruje život, dá Nickovi vrcholné naplnění jejich lásky, dá mu dítě.

Nasedla zpátky do auta, vyjela z parkoviště a zamířila k letišti. I když odbavení a bezpečnostní kontroly na westchesterském letišti většinou probíhaly hladce a rychle, chtěla si dopřát časovou rezervu, aby se projednou nemusela honit a sprintovat k bráně.

Když najela na mezistátní silnici číslo 684, zazvonil jí mobil.

Podívala se na číslo volajícího a zapnula hlasitý odposlech. „Ahoj, Jo,“ ozvala se.

„Hrozně mě mrzí, že tě otravuju,“ řekla její asistentka Jo Whelanová. „Pan Isles a pan Lemer jsou u soudu a samozřejmě se zase vyskytl zádrhel v Collierově záležitosti. Přišli s tím, že fúze nebude, pokud se do svěřeneckého fondu pro Collierovy děti nezačlení patřičná ustanovení pro případ, že by se rozvedly.“

„Vždyť těm dětem je pět a sedm,“ zasmála se Julia.

„Možná jejich rodiče vidí do budoucnosti, já nevím. Pan Lemer si přeje, abys v jeho nepřítomnosti vyřídila konferenční hovor.“

„Děláš si legraci? Kdy?“

„Teď hned. Pan Lemer zakončil telefonát tím, že těch zúčtovatelných dvanáct miliónů na Collierově účtu by mělo stačit jako důvod, aby sis odsunula let na později.“

„No tak já jedu zpátky,“ hlesla Julia sklíčeně; měla pocit, jako by jí právě ukradli Vánoce.

„To nemusíš,“ zarazila ji Jo. „Všechno jsem nachystala, můžu tě s nimi spojit. Když to vyřídíš fofrem, tak ten let stihneš.“

Julia se usmála. Jo je prostě jednička. „Jenom zastavím, aby mi nevypadával signál. Můžeš nás zatím spojit.“

„Příjemný let, Julie.“

„Díky, jsi fakt machr.“

„Tak, vážení,“ řekla Jo, „teď vás spojím s Julií Quinnovou.“

„Dobré ráno,“ pozdravila Julia a zastavila na kraji silnice. Jo je prostě skvělá, dneska jí snad už podesáté vyřešila problém a zachránila jí dobrou náladu.

S tímhle nečekaným zdržením bude nejspíš muset bezhlavě upalovat k bráně jako obvykle, ale snad odlet stihne. Podívala se na roli balicího papíru s medvídky trčící z tašky a usmála se. Nick z toho bude úplně paf.

„Vyrozuměla jsem, že vznikl nějaký problém ohledně svěřeneckého fondu pro potomky,“ spustila a pohodlně se opřela na sedadle. „Tak se podívejme, co můžeme udělat, abychom ochránili jejich budoucnost.“

Bob Shannon vyšel z obchodu s bagetami. Láhev energetického nápoje už měl zpola vypitou a žvýkal bagetu, jak nejrychleji to šlo, protože ji chtěl dojíst, než nasedne do mustangu. Příčily se mu drobečky a bageta posypaná mákem měla tu neblahou vlastnost, že o sobě dávala vědět ještě za několik týdnů, protože drobná maková zrníčka napadala úplně všude.

Došel k autu a strčil si do úst poslední sousto. Otřepal ze sebe drobky, a sotva nastoupil dovnitř, zavibroval mu mobil, čímž zvěstoval příchozí textovou zprávu.

Shannon se podíval na displej, ale číslo odesílatele mu bylo nepovědomé. Vtom přišla další zpráva a hned po ní další a další. Otevřel je a zjistil, že vůbec neobsahují text, ale pět obrázků. Užuž se chtěl na první podívat, ale vyrušil ho příchozí hovor z téhož čísla.

„Detektiv Shannon,“ ohlásil se.

„Už jste se podíval na ty fotky?“ zeptal se volající.

„Kdo volá?“

„Jsem na soukromém terminálu na westchesterském letišti, sedím v modrém audi. A ještě něco, detektive – nikomu nevěřte a zvlášť ne svému parťákovi.“

Telefon oněměl.

Shannon na mobil civěl a říkal si, jestli si z něj někdo vystřelil. Znovu se podíval na číslo, ale nepoznával ho, a tak otevřel první fotku.

Byl na ní zelený taurus – Danceův taurus, ta jeho kraksna.

Shannon zpočátku nechápal, proč Dance něčím takovým vůbec jezdí. I když si auto vylepšil silnějším motorem 350 V8, pořád vypadalo jako otlučená plechovka, kterou někdo odstavil na krajnici. Jenže pak zjistil, že Dance tráví spoustu času mimo město, hlavně v Bronxu, a přivydělává si tam pochybnými a ne zrovna zákonnými bokovkami, při nichž mu přijde vhod vůz, kterého si nikdo nevšimne, který nebudí pozornost jako černý Mustang Cobra.

Přešel k další fotografii – byl na ní zadek Danceova auta s otevřeným kufrem. Shannon se uchechtl; tohle je určitě nějaký vtípek. Ty fotky vypadaly jako záběry z různých úhlů, jaké se objevují v reklamách na prodej ojetých vozů – Shannon si jen neuměl představit, kdo by si koupil Danceovo auto.

Ale když si prohlédl třetí snímek, došlo mu, že to žádný žert není. Na fotografii byl záběr zblízka do otevřeného kufru a ten přetékal předměty, které působily jako skutečný poklad. Zlaté meče, dýky zdobené drahokamy, dekorativní pistole a mezi tím doširoka otevřený černý sametový váček, ve kterém se ve slunečním světle třpytily diamanty.

Shannon rázem zvážněl. Jestli je to přece jen vtip, tak někdo zašel hodně daleko. Ale když se podíval na čtvrtou fotografii, pochopil, že jde o něco mnohem horšího.

Zadní dvířka na pravé straně vozu byla dokořán. Uvnitř seděl pasažér připoutaný bezpečnostním pásem, celou hruď měl zbrocenou krví a kolem něj se na sedadle rozpíjela rudá kaluž. Shannon si prohlížel snímek zblízka, ale do tváře tomu muži neviděl. Ani v nejmenším však nepochyboval, že se dívá na mrtvého, že před sebou má místo činu.

Konečně klikl na poslední fotografii a v tu ránu se mu zatočila hlava a srdce se mu málem zastavilo. Byl to snímek pořízený z mnohem větší blízkosti, skrz dveře na levé straně vozu. Mrtvému teď bylo jasně vidět do obličeje. Byl bledý, skoro promodralý, protože ztratil spoustu krve. Spodní čelist mu ochable visela, takže měl ústa dokořán. Suchýma nehybnýma očima civěl do prázdna; očima, v nichž se nezračila ani stopa života.

Shannon vzhlédl a zničehonic na něj dolehla paranoia, jakou ještě nikdy nezažil. Sklopil zrak zpátky k telefonu v naději, že se mu to třeba jen zdálo.

Ale ne, nebylo pochyb, že na fotografii je on sám.

* * *

Nick seděl v autě na soukromém terminálu a čekal na Shannona. Nemohl si dovolit ztrácet čas zdlouhavým vysvětlováním, a tak vymyslel jiný způsob, jak zaručeně upoutat detektivovu pozornost.

Než se čas posunul o hodinu zpět, doběhl k taurusu, otevřel dveře na Shannonově straně, sáhl dovnitř a sebral detektivovi telefon, který měl u pasu. Našel si jeho číslo, zadal si ho do adresáře ve svém mobilu a ten Shannonův pak zase odhodil do auta. Spěšně Danceův vůz obešel a pořídil pět fotek – postaral se, aby patřičně gradovaly, aby Shannonovi vyrobil pozvánku, kterou určitě neodmítne.

Na sedadle vedle Nicka ležel kolt Peacemaker, který vytáhl z keřů; v bubínku už nebyl ani jeden stříbrný náboj. Byla to tatáž zbraň, na kterou se díval téměř před dvanácti hodinami ve výslechové místnosti, tatáž zbraň, kterou Dance zastřelil Julii a pak ji narafičil Nickovi do auta, aby ho za vraždu zatkli. Stal se z ní symbol zabíjení a hamižnosti. Ale citáty vyryté na hlavni a na pažbě teď připadaly Nickovi přímo prorocké, jako by odrážely jeho vlastní honbu za spravedlností: Prostorná je brána a široká cesta, která vede do záhuby. – Útulkem jejich bude oheň pekelný. – A vy popouzíte k hněvu. – Temnota, že se dá nahmatat. – Bojujte proti těm, kdož bojují proti vám.

Kolem se rozlehlo hromové burácení, jak se z ranveje vzneslo k blankytně modrému nebi letadlo společnosti American Air. Nickovo auto se zachvělo. Letouny startovaly a přistávaly v pravidelných intervalech, na letišti panoval běžný čilý ruch nerušený žádnými incidenty.

Nick se díval skrz čelní sklo na rozlehlou letištní plochu u hlavního terminálu, kde čekalo šest středně velkých dopravních letounů, které se chystaly dopravit cestující do nejrůznějších koutů země. U nejvzdálenější stojánky stálo bílé letadlo AS 300 s červenomodrým kruhovým logem společnosti North East Air. Doplňovali mu palivo a připravovali ho k odletu – nakládali jídlo a pití, luxovali v uličkách, měnili polštáře a pokrývky za čisté, aby bylo všechno přichystáno k nástupu cestujících, který měl začít za hodinu. Tenhle letoun měl pro dnešek operovat na letu 502 a vydat se na hodinovou cestu na Loganovo mezinárodní letiště v Bostonu. Právě do něj měla nasednout Julia a další dvě stovky nic netušících pasažérů a po pouhých pár kilometrech letu měli všichni nalézt smrt v ohnivém infernu.

Nick se tak usilovně snažil zarazit loupež a zachránit Julii, že na těch dvě stě dvanáct obětí letecké havárie vůbec nemyslel. Jenže jakkoli se to příčilo chápání, teď se Julia ocitla mezi nimi.

Trvalo mu deset hodin, aby Julii zachránil, aby zlikvidoval jejího vraha. Jenže navzdory vší snaze ji jen poslal vstříc jiné smrti – té, které původně unikla. Svým neuváženým počínáním ji připravil o možnost vystoupit z letadla; kvůli němu umírala tou nejděsivější smrtí ze všech. Tou, ze které měl odjakživa strach. Ani si neuměl představit, co se jí asi honilo hlavou, když se letadlo ve vzduchu srazilo s jiným a zřítilo se.

Právě tady se teď sbíhají všechny nitky. Musí zabránit tomu pádu letadla, aby zachránil nejen Julii, ale i těch dvě stě dvanáct lidí, kteří bezdůvodně zahynuli.

Původně si myslel, že zastavit dominový spád událostí a odvrátit Juliinu smrt bude hračka, ale teď věděl, že jeho činy mohou mít ještě horší důsledky.

Nemůže prostě jen ukradnout klíče od Dreyfusova letadla nebo poslat Julii zprávu, ať za žádnou cenu nikam neletí. Nemůže zavolat Federálnímu leteckému úřadu a tvrdit, že měl neblahou předtuchu. Dokonce zvažoval, že anonymně zatelefonuje na letiště, že je tam bomba, ale hned ten nápad zavrhl. Aby zachránil Julii, nestačí prostě jen odvrátit leteckou havárii. Musí zaonačit, aby vůbec nedošlo k té loupeži.

Bylo mu jasné, že každý jeho čin, i kdyby byl sebeušlechtilejší, bude mít nepředvídaný dopad. Viděl to na Marcusově vraždě, na McManusově a Shannonově vraždě, na tom, že Julia skončila v letadle odsouzeném na smrt. Každá pozměněná událost rozvířila tok času a nesla s sebou stovky, ne-li tisíce důsledků.

Jestli udělá chybný tah, jestli se špatně rozhodne, tak nejenže tragédii letu 502 neodvrátí, ale ještě ji zhorší – letadlo třeba spadne na nějakou hustě zalidněnou oblast Byram Hills nebo dokonce na dětský prázdninový tábor, a ne na vylidněná hřiště.

Dá se vůbec osud změnit? Není Julii souzeno, aby tenhle den zemřela, ať už rukou vraha s pistolí, při pádu letadla nebo nějak jinak? Není prostě dáno, že těch dvě stě dvanáct lidí dneska zahyne při obřím leteckém neštěstí, i kdyby nakrásně zabránil Dreyfusově cessně ve vzletu?

Nick zaplašil černé myšlenky a upjal se k naději, k tomu nejúžasnějšímu pocitu ze všech, který dovede překonat strach, odehnat pochyby a probudit víru i v těch nejzoufalejších situacích. Je tady, nějakým nevysvětlitelným způsobem se mu povedlo vrátit se v čase až na začátek dne a teď má poslední hodinu, poslední šanci zachránit Julii život.

S nadějí v srdci se přiměl soustředit, aby vymyslel, jak změnit budoucnost všem naráz: Julii, Marcusovi, Dreyfusovi, McManusovi i sobě samotnému. Zatím netušil, jakým počínáním toho dosáhne, ale nabyl jistoty, že než odbije celá, tak na to přijde.

Sáhl po telefonu a zkusil Julii zavolat – ale zase ho to jen přesměrovalo do hlasové schránky.

„To jsem já, Julie,“ řekl. „Udělej pro mě něco, nenastupuj do toho letadla do Bostonu. Je mi fuk, proč tam letíš. Je mi fuk, jestli kvůli tomu přijdeš o místo, ale prostě tam nenastupuj. Mám hrozné tušení, neumím to vysvětlit. Prostě udělej, co ti říkám. A zavolej mi, až si tenhle vzkaz poslechneš.“

Zadíval se na bílou Cessnu 400. Stála na konci dlouhé řady malých soukromých letadel a připadala mu jako corvetta mezi letouny – byla štíhlá, elegantní a působila dojmem dravého ptáka vytvořeného lidskýma rukama.

Za letadlem stál modrý Chevrolet Impala a Paul Dreyfus zrovna vytahoval z kufru tašku a kufřík a pokládal je na zem. Byl elegantně oblečený v šedých společenských kalhotách a košili s modrou kravatou, přes otevřené dveře chevroletu měl přehozené sportovní sako a šedé vlasy úhledně učesané, jako by se chystal na nedělní mši.

Nick ho pozoroval, jak se ochomýtá kolem letadla a mluví do mobilu, a pak se na příjezdové cestě objevilo tmavozelené, pečlivě navoskované a vyleštěné BMW. Přejelo přes skoro prázdné parkoviště a zastavilo vedle Dreyfusova vozu.

Vystoupil z něj muž v naškrobené modré košili a kalhotách s puky a vřele se s Dreyfusem přivítal a potřásl si s ním rukou. Působil dojmem noblesy a kultivovanosti. Vypadalo to, že mu táhne na šedesátku, ale široká ramena a štíhlý pas svědčily o dobré kondici; černé vlasy mu na spáncích prokvétaly stříbrem.

Ti dva se spolu pustili do živého hovoru, energicky gestikulovali a přikyvovali a pak ten noblesní chlapík otevřel kufr svého vozu. Dreyfus podřepl a rozepnul černou tašku. S námahou z ní něco vyndal, přenesl to k BMW, naložil do kufru a zabouchl víko.

Nickovi se sevřelo srdce, protože v tom předmětu poznal mahagonovou skříňku. Ta schránka z tmavého dřeva se třemi klíčovými dírkami, které se leskly v dopoledním slunci, se nedala s ničím splést.

A vtom se muž v modré košili otočil, takže se Nickovi naskytl pohled na jeho sluncem zalitý profil. Zatočila se mu hlava a měl pocit, jako by se vrátil o dvanáct hodin nazpátek; poznal toho člověka.

Byl to ten Evropan, který za ním přišel do výslechové místnosti, ten, který mu dal hodinky, který ho vyslal na tuhle pouť, aby zkusil zachránit svou ženu. A teď tady přebírá mahagonovou skříňku, kterou má za hodinu ukrást Sam Dreyfus, skříňku, která zavinila tolik násilí a umírání, která Julii připravila o život dvěma různými drastickými způsoby. Skříňku, jejíž krádež nakonec způsobí havárii letu 502.

Nick měl v hlavě naprostý zmatek. Nechápal, co spolu Paul Dreyfus a ten Evropan mají, dosud si ty dva vůbec nespojoval, myslel si, že byl na tuhle pouť vyslán jen a pouze kvůli Julii. Skříňku považoval prostě jenom za cíl zlodějů, po kterém baží hlavně Sam Dreyfus. Nijak usilovně se nezamýšlel nad tím, co v ní asi je, považoval to zkrátka za nějaká ceněná tajemství starého člověka. Ale teď…

Ta dřevěná skříňka, o jejíž obsah je takový zájem, nějak záhadně souvisí s Juliinou smrtí a s havárií letu 502.

V životě by ho nenapadlo, že ji uvidí tady, měl za to, že v tuhle chvíli leží zamčená v sejfu v suterénu Hennicotova domu. Dobral se v duchu k jedinému závěru: skuteční zloději stojí tady před ním, na protější straně parkoviště.

Vyskočil z auta a sprintem se rozběhl přes asfalt. Když ho Evropan zahlédl, jak se k němu žene, spěšně nasedl do vozu a rozjel se pryč. Nick uháněl přes široké parkoviště, proletěl kolem Dreyfuse, dohnal auto mířící k výjezdu a zabušil na postranní okénko na řidičově straně. Muž se po něm podíval, pak šlápl na plyn a vmetl Nickovi do tváře oblak rozvířeného prachu. Nickovi nezbylo než se zastavit a dívat se za ním, jak se vzdaluje.

Ale pak osud konečně zasáhl v jeho prospěch. Na úzké příjezdové cestě se u brány objevil černý mustang, modrá a červená světla na jeho přední masce zběsile blikala. Zapnul sirénu, smykem zastavil napříč přes silnici a zablokoval BMW únikovou cestu.

Ze silného vozu vyskočil Shannon, zvednutou rukou Evropanovi naznačil, ať zastaví, a vytasil pistoli.

„Vystupte si prosím z vozu,“ křikl.

Ale muž by to udělal i bez vybídnutí.

„Poslal jste mi ty fotografie?“ zařval na něj Shannon.

Evropan na něj nechápavě civěl.

„Ty jsem poslal já,“ zavolal Nick v běhu. Dorazil k Shannonovi a zastavil se vedle něj. To už k nim doběhl i celý zadýchaný Paul Dreyfus a vyměnil si naštvaný pohled se svým kumpánem v modré košili.

„Jaký stupidní vtip to na mě zkoušíte?“ procedil Shannon skrz zaťaté zuby.

„Ujišťuju vás, detektive, že o žádný vtip nejde,“ řekl Nick.

„Kde jste ty fotky pořídil?“

„Napřed mě vyslechněte.“ Nick prosebně rozhodil ruce. „V kufru tohohle auta se nachází ukradená mahagonová skříňka, která patří Shamusi Hennicotovi, majiteli Washington House v Byram Hills.“

Shannon se na Nicka chvíli díval a pak se obrátil k muži u BMW. „Byl byste tak laskav a otevřel kufr?“

Muž beze slova stiskl dálkové ovládání na klíčích a uvolnil zámek. Shannon ke kufru došel, podíval se dovnitř a zjistil, že je prázdný až na půlmetrovou skříňku z tmavého dřeva.

„No dobře, tak má v kufru nějakou krabici,“ konstatoval. „O co tady hergot kráčí?“

„Jmenuju se Paul Dreyfus,“ představil se Dreyfus a došel k Shannonovi. Rozevřel peněženku a předvedl mu řidičský průkaz. „Pracuji pro Shamuse Hennicota, moje firma se stará o jeho bezpečnostní systémy včetně těch ve Washington House.“

Shannon si od něj vzal řidičský průkaz a zkontroloval, jestli se fotografie shoduje. Obrátil se k druhému muži. „A vy jste kdo?“

„Zachariah Nash, osobní tajemník pana Hennicota. Dohlížím na jeho majetek.“

„A vy?“ zeptal se Shannon Nicka. Byl z celé té podivné situace čím dál podrážděnější.

Nickovi vyrazilo dech, že ten muž jménem Nash, který mu přinesl hodinky, pracuje pro Hennicota. Chvíli se nezmohl na slovo.

„Znáte ho někdo?“ zeptal se Shannon a kývl hlavou k Nickovi.

„Ne,“ odpověděl Dreyfus.

Nash zavrtěl hlavou.

„Jmenuju se Nicholas Quinn.“ Nick se konečně vzpamatoval. Obrátil se k Dreyfusovi. „Za hodinu odteď ukradne váš bratr Shamusi Hennicotovi jeho sbírku zbraní, diamanty a tu skříňku.“

Dreyfus, Nash i Shannon na Nicka zírali, jako by se zbláznil, a vyměňovali si pohledy.

„Tuhle skříňku ne,“ řekl nakonec Dreyfus tiše a udělal krok směrem k Nickovi, jako by na to jeho šílenství přistoupil.

„Je to přesně ta skříňka, kterou Sam ukradne z Hennicotova sejfu,“ prohlásil Nick. „Vím to jistě.“

„Kdepak,“ řekl Dreyfus téměř konejšivě. „Ta skříňka v sejfu ve Washington House je jen duplikát, prázdný prototyp.“

„Cože?“ Nickovi se naplnily oči hněvem.

„Ubezpečuji vás, že k téhle skříňce a tomu, co je uvnitř, se bratr nedostane.“

„Proč mu prostě neřeknete, že už jste ji ukradl?“ vypravil ze sebe Nick přiškrceně. Bylo mu jasné, že jeho slova nedávají valný smysl, protože k loupeži ještě nedošlo.

„No dovolte,“ ohradil se Paul Dreyfus. „Já ji neukradl.“

„Takže ta skříňka v sejfu má sloužit jako návnada?“ zeptal se Nick, i když předem znal odpověď.

„Kdo jste?“ Dreyfus se tvářil upřímně zmateně.

Nick se potácel na pokraji nervového zhroucení. Naplánoval si, co podnikne, a ten plán mu připadal neprůstřelný, jenže když teď zjistil, že Dreyfus s Nashem společně něco kují, že skříňka v sejfu je falešná…

Jen tam stál a nevěděl, jak daleko má zajít, kolik toho může prozradit, aby neztratil poslední zbytky důvěryhodnosti.

„Dneska dopoledne zahyne při havárii letu 502 dvě stě dvanáct lidí. Bude mezi nimi i moje žena – a to všechno kvůli vašemu bratrovi, který má spadeno na to, co je v té skříňce. Proč jste mu prostě neřekl, že je prázdná?“ Minulost a budoucnost už se mu pletly dohromady.

„O čem to to sakra mluvíte?“ zeptal se Paul Dreyfus.

„Omlouvám se,“ řekl mu Shannon. Podíval se na Nicka jako na někoho, kdo utekl z blázince. „Co kdybyste šel se mnou, pane Quinne?“

Vzal ho za paži.

„Nezbláznil jsem se,“ vybuchl Nick, vyškubl se mu a přistoupil k Dreyfusovi. „Viděl někdo z vás Hennicotovu sbírku zbraní? Vy jste mu montoval bezpečnostní systém, abyste jeho sbírky ochránil. Předvedl někdy ty svoje zbraně na veřejnosti?“

Dreyfus na něj zíral. „Ne.“

„A až do těch událostí, co k nim dojde asi za hodinu – překonal někdy někdo ten váš bezpečnostní systém?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Dreyfus.

„Španělské meče, dýky ze Srí Lanky, osmanské šavle… Takže nikdo neví, že Hennicot má v té své suterénní pevnosti vystavený kolt Peacemaker vyrobený na zakázku pro sultána Murada V. – kolt zdobený vyrytými náboženskými citáty, křesťanskými, židovskými, islámskými i buddhistickými?“

Dreyfus na Nicka hleděl s neproniknutelným výrazem ve tváři.

„Před chvílí jste tam byl, Paule,“ oslovil ho Nick, jako by byli staří známí. „Byla ta vitrína nedotčená?“

Dreyfus přitakal. „Kam tím míříte?“

„I kulky do toho koltu byly vyrobeny speciálně na objednávku, dochovalo se jich čtrnáct a na každé stál arabský citát…“

„Ať je ti odepřen ráj,“ řekl Dreyfus pomalu.

Nick sáhl do kapsy, vytáhl ruku zaťatou v pěst a strčil ji Dreyfusovi pod nos. Když ji pomalu rozevřel, zalesklo se mu v dlani několik stříbrných kulek.

„Co to má sakra znamenat?“ dožadoval se Shannon.

„Podívejte se mi do očí, Paule,“ zaprosil Nick; Shannona si nevšímal. „Nezbláznil jsem se. Věřím vám, vím, jak vás trápí, že vás bratr zradil. Ale musíme ho zarazit, ještě než tu loupež spáchá. Jinak podrazí ostatní, prchne sem za vámi, ukradne vám letadlo a způsobí tohle.“

Nick sáhl do kapsy, vytáhl stránku vytištěnou z Wall Street Journalu a vrazil mu ji před obličej.

Dreyfus si ji od něj vzal a spatřil děsivý záběr sežehnutého pole, z něhož trčel ocas stále ještě doutnajícího letadla. Přelétával pohledem nadpisy, burzovní zprávy… A konečně mu padl zrak na datum a čas. 28. července, 16:58. Civěl na ten údaj, jako by ho tím mohl změnit.

„Vidíte to?“ naléhal Nick.

„Ten čas?“ zeptal se Paul pomalu, jako by se snažil strávit nepochopitelné.

„Ne.“ Nick ukázal přes letištní plochu na letoun společnosti North East Air, který u vzdálené stojánky připravovali k odletu. „Podívejte se na to číslo na ocase.“

Letadlu AS 300 u hlavního terminálu se na bílém ocase vyjímalo výrazné červenomodré logo aerolinek. Dreyfus zajel pohledem k identifikačnímu číslu, jaké musí být povinně na každém letounu a je pro každý letoun jedinečné: N95301.

Chvíli mu trvalo, než sklopil zrak zpátky k papíru, ke snímku ohořelých trosek, ze kterých trčel ocas letadla, na němž bylo jasně vidět logo aerolinek stejně jako identifikační číslo: N95301.

„Váš bratr ukradne z Hennicotova sejfu skříňku, kterou považuje za pravou. Přijede sem za vámi. Sebere vám letadlo a tohle zaviní,“ zopakoval Nick a ukázal na fotografii zkázy. „A stejně jako všichni ostatní zemře.“

„Co je to?“ ukázal Shannon na vytištěný papír.

Ale Dreyfus neodpověděl, dál těkal pohledem mezi fotografií a letadlem stojícím opodál na letištní ploše. Konečně se obrátil zpátky k Nickovi a beze slova mu papír vrátil.

Nick si ho zastrčil do kapsy. Poznal, že právě získal spojence.

„Váš bratr sem přiletěl z Filadelfie,“ řekl Dreyfusovi. „Zrovna teď ho na letišti vyzvedávají.“

Otočil se k Shannonovi. „Váš partner Ethan Dance spolupracuje s Paulovým bratrem Samem a pomáhají jim policisté Brinehart, Randall a Arilio. Chystají se vyloupit Washington House. Dance mi zabije ženu…,“ odmlčel se a sbíral síly, aby Shannonovi odhalil jeho budoucnost, „… a zabije taky vás.“

„Tak to by stačilo,“ zařval Shannon, popadl Nicka za rameno a otočil ho k sobě zády. Střelhbitě mu nasadil pouta, pak ho obrátil zase zpátky a zadíval se mu do očí. „Mluvíte jako cvok.“

„Nejsem cvok,“ řekl Nick prosebně.

„Ne? Kde jste sakra sebral ty fotky, co jste mi poslal na mobil?“

„Je na nich datum a čas. Za hodinu a čtvrt odteď. Dance vás střelí do břicha, šoupne na zadní sedadlo auta a tam zemřete.“

„Detektive,“ pokusil se vstoupit do hovoru Dreyfus.

„Jak byste to sakra mohl vědět?“ vyjel na Nicka Shannon a Dreyfuse ignoroval.

„Stejně jako vím, že Dance je skrznaskrz zkažený policajt, stejně jako vím, že máte v kapse medailon se svatým Kryštofem,“ odvětil Nick. „Chodili jste s Ethanem oba na střední školu svatého Kryštofa v Brooklynu. Jste bratranci a dohodil vám tuhle práci.“

„Jak sakra…?“ Shannon ho probodával pohledem.

„Podíval jste se na čas na těch fotkách?“

„Proč bych se na něj měl dívat, krucinál?“ vybuchl Shannon. Na chvilku se zamyslel, pak sáhl do kapsy, vylovil telefon a rozevřel ho. Našel první fotografii.

Konečně zvedl oči zpátky k Nickovi. „Jak je to možné?“

Nick se obrátil k Paulovi a upřel na něj prosebný pohled. „Vy víte, k čemu se váš bratr chystá, proto jste ty skříňky vyměnil. A viděl jste, co se stane, viděl jste ocas toho letadla. Tak mu to sakra řekněte!“

Dreyfus se na něj díval s úzkostí v očích a pak pohlédl na Nashe. Ten souhlasně přikývl.

Dreyfus se otočil k Shannonovi. „Můj bratr právě teď přilétá letadlem z Filadelfie…“

„A váš partner,“ skočil mu do řeči Nick, „na něj čeká na letišti, aby ho vyzvedl.“

Shannon si je měřil a tvářil se naprosto zmateně. Pak se zadíval do prázdna, ale bylo na něm vidět, že mu mozek pracuje na plné obrátky. Po chvíli neochotně sáhl do kapsy pro vysílačku a stiskl knoflík.

„Leno,“ ozval se.

„Dobrý ráno, Shannone,“ zachrastil ve vysílačce Lenin hlas.

„Vidělas dneska Dance?“

„Před chvilkou odtud odjel, hned po tobě.“

„Víš, kam jel?“

„Snad jsi už zase neztratil parťáka, Shannone? Co kdybys mu zkusil brnknout?“

„To nechci.“ Shannon se snažil hovor uspíšit. „Mohla by ses mi mrknout, kde je?“

Na chvilku se rozhostilo ticho.

„Ty si děláš srandu, viď?“ ozvala se konečně Lena.

„Ne, nedělám.“

„Je s tebou na letišti. Jsi přece na letišti, ne?“

„A kde na letišti je on?“

„Proboha, Shannone, vždyť od tebe není ani kilometr. Je u hlavního terminálu. Mám tam za váma snad přijet a navzájem vás představit?“

Dance seděl ve svém taurusu před hlavním terminálem na westchesterském letišti, připraven jít na věc. Když se ráno vzbudil, zaplavil ho pocit úlevy, že se konečně zbaví Ghestova Rukaje. A nejen to – až mu zaplatí požadovanou sumu a postará se o Brineharta s Ariliem, v kapse mu zůstane víc než devatenáct miliónů. Randalla nechá naživu; pohlížel na něj jako na takového obstarožního strýčka, který ví o jeho počínání, ale drží jazyk za zuby. Randall byl jedním z mála lidí, kterým doopravdy věřil, zatímco ostatní pro něj představovali jen cestu k dosažení cíle.

A pak zvedne kotvy. Přestěhuje se do Amsterdamu. Najde si nový domov co nejdál odtud, bude si spokojeně žít a už se nebude nervovat kvůli penězům a bát se, jestli se dožije zítřka.

Stihl to jen s odřenýma ušima. Rukaj a jeho lidé si nedali pokoj, v jednom kuse mu volali a navštěvovali ho, připomínali mu, že pokud do půlnoci nezaplatí, tak se může rozloučit se životem.

Se Samem Dreyfusem si nesčetněkrát důkladně prošli celý plán, připravili se na všemožné komplikace, předvídali, kde by mohly nastat potíže. Probírali to ústně, kreslili si to na papír, Sam dokonce vytvořil počítačový model. Naplánovali si všechno do puntíku. Celá akce jim nepotrvá ani patnáct minut.

Jsou skvěle připraveni, kryjí si záda, všechno si pojistili a nic je nezastaví.

Sam Dreyfus vyšel z hlavního terminálu na westchesterském letišti a vykročil do teplého prosluněného rána. Svářily se v něm protichůdné pocity, protože věděl, že se vydává na cestu, ze které není návratu, ale snažil se soustředit jen na dřevěnou skříňku, na odměnu, kterou už brzy získá. Zamířil přímo k zelenému taurusu zaparkovanému hned u příletů. Hnědé vlasy úhledně rozdělené pěšinkou se mu třepetaly v mírném větříku.

„Všechno jde podle plánu?“ zeptal se s úsměvem a zabouchl za sebou dvířka.

„Moji tři chlapi za námi dorazí přesně v 11:10,“ přitakal Dance.

„Máš pro mě všechno, co potřebuju?“

Dance přikývl.

„Chci se ujistit, že nic nechybí.“

Dance beze slova vyjel z krátkodobého veřejného parkoviště a zajel na místo vyhrazené služebním vozům a policii.

Vystoupili z auta, Dance otevřel kufr a oba si nad něj stoupli.

Sam rozepnul tašku. Vyndal z ní stříbrnou krabičku s červenou polokoulí, stiskl vypínač a zkontroloval diody; ujistil se, že lasery fungují a baterie vydrží aspoň čtvrt hodiny. Sám ty věcičky vyrobil, sestavil jich dvanáct podle nákresů, které našel v Paulových materiálech. Netušil, kdo tohle jedinečné zařízení vymyslel, ale věděl, že Paul se snaží vyvinout bezpečnostní opatření, které by mu odolalo, aby ho mohl v budoucnu montovat.

Zkontroloval zbývajících jedenáct krabiček a pak tři černé laserové zaměřovače. Byly uchyceny na malých stativech a fungovaly podobně jako laserový zaměřovač na pušce – silný laserový paprsek bylo vidět i v jasném slunečním světle a umožňoval mu přesně zamířit na kamery snímající okolí domu.

Ještě s sebou vzal dvě zařízení zvíci krabičky od sirek, produkující magnetické rušení. Převracel je v dlaních a vypínal a zapínal drobné spínače.

Nakonec zkontroloval řezačku na sklo, nejjednodušší nástroj ze všech, ale zároveň nejspolehlivější. Neobsahoval žádnou elektroniku ani lasery, nepotřeboval elektrický proud ani složité obvody, byl to zkrátka jen řezák s diamantovým hrotem, který doplňovala železná tyč s přísavkou na konci.

Vtom mu zazvonil mobil. Rychle po něm hmátl a přitiskl si ho k uchu.

„Same,“ ozval se jeho bratr Paul, „neříkej ani slovo.“

„Jo.“ Sam s falešným úsměvem přibouchl víko kufru a nastoupil zpátky do auta.

„Jsem na soukromém terminálu,“ pokračoval Paul. „Už jsem otevřel Hennicotův sejf a mám tu skříňku.“

Sam mlčel, ale krev mu vřela v žilách.

„Ten chlap, co v tom s tebou jede – detektiv Ethan Dance, viď? Až bude po všem, zastřelí tě a umřeš.“ Paul mluvil mrazivým tónem. „Zamysli se nad tím, co děláš, zamysli se, pro co si tam jdeš. Vím, že ti jsou fuk starožitnosti a diamanty, že stojíš jen o tu skříňku. No, vybral sis špatné společníky. Tu skříňku mám já tady. Jestli ji chceš, musíš si sem pro ni přijet.“

Sam telefon beze slova zaklapl. Dance nastoupil zpátky do vozu a vyjel na silnici.

„Musíme zajet na soukromý terminál,“ vypravil ze sebe konečně Sam.

„Proč?“ zeptal se Dance.

„Vyskytl se problém.“

„Do prdele,“ zaklel Dance a vytáhl zbraň. „A to jsme ještě ani nezačali.“

„Na co to máš?“ Sam kývl hlavou k devítimilimetrové pistoli.

„Abych vyřešil ten problém.“

* * *

Když Paul v sedm ráno zjistil, k čemu se Sam chystá, obratem zavolal Shamusi Hennicotovi, přestože to znamenalo donášet na vlastního bratra.

Shamus mu řekl, ať se nestará o nic než o tu skříňku a ať udělá všechno, co bude v jeho silách, aby ji zachránil, než padne Samovi nebo komukoli jinému do rukou. Zbraně a diamanty ať si zloději klidně vezmou, ty pro něj nic neznamenají a navíc je má pojištěné.

Paul znal Shamuse pět let a montoval mu bezpečnostní systémy do všech jeho sídel v nejrůznějších koutech světa – do Washington House v Byram Hills, do domu jeho ženy na pobřeží Maine, do zámečku v Nice, do chatky na soukromém ostrově na Maledivách, kam Hennicot zavítal jen zřídkakdy, i do letního sídla u oceánu v Massachusetts. Za tu dobu se spolu sblížili, stali se z nich důvěrní přátelé, kteří se spolu baví od srdce, svěřují se jeden druhému se žalem nad ztrátou blízkých i s radostí z osobních úspěchů. Shamus dával Paulovi moudré rady, ale jen když o ně Paul stál, nikdy se s nimi nevnucoval.

Paul si mu nejednou stěžoval na Sama, na to, jaké jsou s ním v jednom kuse trable a jak všem dělá těžkou hlavu, ale Shamus mu připomínal, že rodina je to nejdůležitější na světě, že představuje pouta, která se nedají jen tak zpřetrhat. Rodinní příslušníci nás znají takové, jací doopravdy jsme, vědí, po čem toužíme a co potřebujeme, znají naše slabiny a citlivá místa, ne jen vnější slupku, kterou stavíme na odiv světu. Shamus Paula upozornil, že je jediný, kdo zná Sama od dětství, kdo ho znal, ještě než na něj dolehla drsná životní realita, než se dal na drogy, alkohol a rebelantství.

Přede dvěma roky Shamus Paula požádal, ať mu vyrobí nedobytnou skříňku, protože prý potřebuje schovat rodinná tajemství, dát je pod zámek, aby se k nim nikdo nedostal, ale zároveň si uchovat možnost převážet je z místa na místo.

Paul se neptal, co přesně chce ukrýt před očima světa, ale Shamus trval na tom, že ho do těch tajemství zasvětí. A co víc, požádal Paula, ať se spolu s ním a jeho osobním tajemníkem Zachariahem Nashem stane součástí triumvirátu. Jen oni tři budou znát obsah skříňky a mít do ní přístup.

Paulovi trvala tvorba skříňky rok; vytvářel různé prototypy a testoval je v extrémních podmínkách, až byl s výsledkem konečně spokojen. Dospěl k nádobě z titanu obalené vrstvou nehořlavého nomexu a třemi vrstvami kevlaru. Vypůjčil si ten nápad od skafandrů používaných NASA, které musejí odolat nejrůznějším teplotám, tlakům a poškození. Zámky představovaly druhou generaci jeho speciálního designu s osmibokým klíčem. Na skříňce byly tři dírky pro tři různé osmiboké klíče a každý klíč se musel zasunout dovnitř správným písmenem navrch. Dohromady existovalo přes tři tisíce možných kombinací, který klíč zasunout do které dírky a jakým způsobem. Zvenčí obložil skříňku africkým mahagonem, takže vypadala jako elegantní kus nábytku, uvnitř se ovšem skrýval sejf, který si bytelností a odolností nezadal s nejlepšími vymoženostmi v Bílém domě.

Jakmile Paul dotelefonoval se Shamusem, vzal to nejkratší cestou na letiště a ani ne po hodinovém letu už přistával na westchesterském letišti; malé soukromé letadlo se mohlo pohybovat v letových koridorech, které byly pro komerční dopravu příliš nízko.

A jelikož měl neomezený přístup do Shamusova domu a nemusel si dělat hlavu s bezpečnostními kamerami, nasedl do auta z půjčovny, které už na něj na letišti čekalo, dojel do Washington House, vyndal skříňku ze sejfu a umístil tam místo ní prázdný konečný prototyp, který zhotovil v průběhu tvorby skříňky.

Dance mířil v zeleném taurusu po úzké příjezdové cestě na parkoviště u soukromého terminálu. Těsně přiléhalo k řadě letadel, aby majitelé mohli zaparkovat co nejblíž u svých strojů. Všechny letouny stály předkem otočené k pojezdové dráze, po které se najíždělo na ranveje.

Dance vjel na parkoviště a zastavil mezi BMW a chevroletem, které parkovaly u malého elegantního letadla. Na kapotě BMW se vyjímala skříňka z tmavého mahagonu, jako by to byla vystavená trofej.

Vedle vozu stál statný muž s rukou položenou na skříňce. Měl úhledně učesané šediny a široká ramena a upíral pronikavý pohled na Sama na sedadle spolujezdce. Na předním sedadle německého vozu seděl další muž, vysoký elegán, který jako by vypadl z nějakého venkovského klubu. Dvířka nechal otevřená a opíral si nohy venku o asfalt.

„Počkej tady,“ řekl Sam Danceovi, vystoupil a práskl za sebou dveřmi.

Bratři se od sebe lišili jako noc a den. Samova vychrtlá postava příkře kontrastovala s Paulovou mohutnou; zatímco Paul už zešedivěl, Samovy vlasy si dosud uchovaly přirozenou barvu; jeden bratr byl sebevědomý a úspěšný, kdežto druhý byl vystresovaný a nervózní, protože viděl, že všechny jeho propracované plány se hroutí – jasně o tom svědčil ten předmět, po kterém tolik prahl a který teď trůnil na kapotě BMW.

„Cos to sakra udělal?“ zaskřehotal Sam ochraptěle.

„Ty si ze mě snad děláš legraci,“ utrhl se na něj Paul. „Hrabal ses mi v dokumentech, chceš okrást mého nejlepšího klienta a navíc jednoho z mých nejlepších přátel.“

„Jdi do prdele.“ Sam nenávistně přimhouřil krvavé oči.

„To je teda odpověď.“

„Nemluv se mnou, jako bych byl děcko,“ naštětil se Sam.

„To jsem nikdy nedělal,“ ohradil se Paul. „Napadlo tě někdy, že ti to tak připadá, protože vnímáš život úplně scestně?“

„Ty mi tak máš co povídat o životě.“

„Je ten tvůj vlastní tak podělanej,“ řeč Paulova těla byla stejně důrazná jako tón jeho hlasu, „že klidně zničíš všechny kolem, jen aby sis zvedl sebevědomí?“

„Táhni do hajzlu,“ vybuchl Sam.

„Už je to tu zas, to tvoje parádní výrazivo. Jsi bezohlednej pitomec a navíc lempl. Víš, jak bylo snadný zjistit, co máš za lubem? A přilítnout sem a sebrat tu bednu ze sejfu, než se k ní dostaneš?“ Paul přejel dlaní po hladkém dřevěném víku.

Samovi se rozčilením zrychlil dech.

„O co ti vlastně jde?“ zeptal se Paul a poklepal na skříňku. „Chceš peníze, uznání, anebo chceš prostě jenom vlastnit tu skříňku?“

Dance vystoupil z auta a došel k Samovi. „Vysvětlíš mi laskavě, co má tohle znamenat?“

„Počkej v autě,“ odsekl Sam.

„Kdo je to?“ Dance mávl rukou k Paulovi a pak sjel očima ke skříňce na kapotě BMW. „A co je v té krabici?“

„Nic,“ prohlásil Sam.

„Nic, no ovšem,“ protáhl ironicky Dance.

„Tohle je mezi mnou a mým bratrem.“

„Bratrem?“ užasl Dance. „Co se to tu sakra děje?“

Ani jeden z Dreyfusů neodpověděl, oběma zmítal vztek vůči tomu druhému.

„Kdo jste vy?“ obrátil se Dance k muži sedícímu ve voze.

A v tu chvíli se vřítil na parkoviště černý mustang a s kvílením pneumatik zastavil přímo před ním.

„Nazdar, Danci,“ pozdravil ho Shannon, když vystoupil.

Dance si ho změřil a očima těkal sem a tam, jako by čekal, že se odněkud každou chvíli vynoří někdo další.

„Děje se něco?“ zeptal se ho Shannon, když to viděl.

Ze sedadla spolujezdce se vynořil Nick a obešel vůz.

„Mám tu menší problém, ale poradím si s tím,“ prohlásil Dance a nasadil falešně vlídný výraz. „Co ty tady?“

„Pár lidí tu vznáší docela zvláštní obvinění.“

„Pár lidí?“ zeptal se Dance s pohledem upřeným na Nicka.

Nick se na něj mračil.

„Falešná a nepodložená obvinění nemám rád.“ Dance udělal odmlku. „A není proti pravidlům vyslýchat nadřízeného?“

„Jenom mi pověz, co tu děláš.“ Shannon si prohrábl černé vlasy. „Ať se můžu vrátit k důležitějším věcem.“

„Je to osobní záležitost, Shannone, tak odtud zmiz, než se dostaneme do křížku.“ Z hlasu mu dýchl hněv.

„Osobní záležitost, no ovšem,“ parodoval ho Nick.

Dance se k němu otočil. „Co jste zač?“

Nick tam jen stál a mlčky si měřil toho člověka, který mu udělal ze života peklo.

„Tvrdí, že se chystáš zabít jeho ženu,“ pronesl Shannon obviňujícím tónem. „Máš ponětí, o čem to mluví?“

„Teď mě poslouchej, Shannone,“ řekl Dance, jako by mluvil k dítěti. „U vnitřních záležitostí už na tebe vedou spis. Stačí jeden telefonát, a nejenže jsi bez práce, ale skončíš v lochu a tamní osazenstvo policajty z duše nesnáší.“

„To si fakt myslíš, že mi tímhle naženeš strach, kamaráde?“ Shannon k němu přistoupil blíž a hruď se mu dmula vzteky. „Moc dobře víš, že jsem čistej, kdežto ty ne. Tak si dej s těma kecama pokoj.“

Dance se výsměšně rozchechtal. „Poklábosíme si později. Napřed musím tady s kámošem vyřídit jednu schůzku.“

Otočil se k Samovi a naznačil mu, že odcházejí.

Sam na něj jen civěl a napjatá chvíle se protahovala. Znovu se podíval na skříňku a na bratra, který vedle ní stál s rukou položenou na víku.

„Danci,“ řekl tiše, „nikam nejedeme.“

„Cože?“ Dance se prudce otočil, jako by mu někdo vrazil do zad nůž.

„Odvolávám celou akci,“ prohlásil Sam.

Dance došel těsně k němu a funěl mu do tváře jako rozzuřený býk. Těkal očima sem a tam, k Paulovi, zpátky k Samovi, ke skříňce na kapotě auta.

A pak zničehonic vytasil pistoli, popadl levou rukou Paula pod krkem a vrazil mu devítku k hlavě.

Shannon bleskurychle zareagoval, vytasil glock a namířil na hlavu Danceovi. „Co blbneš, Ethane?“

Dance si ho nevšímal, zaryl Paulovi pistoli do hlavy a zařval: „Co je v tý krabici, Same?“

Sam se podíval na Paula. Bylo na něm vidět, že panikaří a neví si rady.

Paul naopak zůstal ztělesněním klidu; byl ve válce, zažil boje a věděl, že uspějí ti, kdo si zachovají chladnou hlavu.

„Nevstával jsem dneska s tím, že odejdu s prázdnýma rukama. Odpověz mi – co je sakra vevnitř?“

„Není tam, co si myslíš,“ řekl Sam.

„Stačilo to, abys mě podrazil. Má to větší cenu než dvacet miliónů? Stačí to, abys kvůli tomu obětoval bratra?“

„Odlož tu bouchačku, Ethane,“ zašeptal Shannon.

„Koukej tu bednu otevřít, nebo ti bráchu oddělám.“ Dance odjistil zbraň.

„Danci!“ zařval Shannon. „Do prdele, odlož tu bouchačku!“

„Nevadí ti, že budeš mít na rukou krev, Shannone?“ Dance natočil Paula tak, aby se mezi nimi ocitl jako živý štít. „Sice ti to žvaní, ale fakt vystřelíš? Fakt jseš si jistej, že zabiješ jenom mě? A jestli se netrefíš, budeš se umět vypořádat s výčitkama svědomí?“

Nick tam jen mlčky stál, jen mlčky přihlížel té vyhrocující se situaci.

Shannon se díval do Paulových očí a viděl před sebou muže, který nezná paniku, který s chladnou hlavou hledá řešení a únikové cesty.

Po příjezdové cestě se přiřítil Chrysler Sebring a prudce zastavil přímo u nich, až pneumatiky zakvílely. Vyskočil z něj Johnny Arilio s vytasenou pistolí a bez váhání namířil na Shannona. Zpoza volantu vystoupil Randall, pomalu vytáhl vlastní zbraň a namířil Shannonovi na hlavu z druhé strany.

„Vyplatí se mít kamarády,“ poznamenal Dance.

Shannon sevřel devítku pevněji; bylo mu jasné, že jestli to vzdá, tak ten muž, co ho Dance drží pod krkem, bude v mžiku po smrti.

„Mám pro tebe návrh,“ řekl Dance. „Přestaň na mě mířit, zahoď tu bouchačku a já nepostřílím všechny kolem, počínaje tímhle chlapem, co ho držím.“

„To bys snad…“

Dance vypálil ránu do asfaltu, až sebou všichni škubli.

Dění se vymklo kontrole.

Nick dál stál na místě a hleděl na Paula Dreyfuse, kterému se k hlavě tiskla pistole. Sam měl nervy nadranc, vychrtlé paže se mu klepaly a očima zoufale těkal sem a tam, jako by hledal, odkud by mohla přijít záchrana.

„Příští půjde do masa,“ prohlásil Dance. „Nemůžeš říct, že bych tě nevaroval, Shannone.“

Shannon z něj nespouštěl zrak. Věděl, že svá slova myslí vážně, a tak se nakonec podvolil, odložil pistoli na zem a odstrčil ji o kus dál.

„Randalle,“ vybídl Dance jednoho ze svých společníků, „v kufru mám policejní plastová pouta, skoč pro ně a všechny spoutej.“

Arilio Nickovi a Zachariahu Nashovi mávnutím naznačil, ať přejdou k mustangu. Randall vylovil z Danceova kufru plastová pouta, spoutal jim ruce před tělem a poručil jim, ať si vedle silného vozu sednou na zem.

Otočil se k Shannonovi a namířil mu pistolí na hruď.

„Právě jste udělali největší chybu v životě,“ prohlásil Shannon. Když mu spoutávali zápěstí, oči mu plály vzteky.

„Jen hezky spolupracuj, Shannone, a sedni si na prdel,“ vyštěkl Arilio a stlačil ho na zem vedle Nicka.

„Vidíš, cos provedl, Same?“ řekl Dance s pohledem upřeným na tři vězně. Pohlédl na svého zajatce, kterého pořád držel pod bradou, a pak na Sama.

„Neopovažuj se z tý akce vycouvat.“ V Danceově hlase byl patrný strach. „Mám závazky, musím dodržet sliby.“

Byl pánem situace, zvažoval, co dál…

„To letadlo patří tvýmu bráchovi?“ prohlížel si bílou cessnu nalevo. „A ty umíš lítat?“

Sam neochotně přisvědčil.

Dance obrátil pozornost zpátky k Paulovi, přesunul zbraň o kus stranou a zaryl mu ji do ucha.

„Takže máme na vybranou. Můžeme buď všichni žít, nebo umřít. Záleží jenom tady na Dreyfusových. Mají v rukou osud vás všech ostatních.“

Zčistajasna se z lesa opodál vynořil světlý labrador a namířil si to přímo k nim. Zastavil se, kroutil hlavou ze strany na stranu a všechny si prohlížel.

„Máme na vybranou mezi možností číslo jedna, touhle krabicí.“ Dance kývl hlavou směrem k mahagonové skříňce na kapotě BMW; zvědavého psa si nevšímal. „Všichni přežijete a tady kamarád Sammy nás s kořistí dopraví letadlem pryč. Anebo se pustíme do loupeže ve Washington House, ale v tom případě vás bohužel budeme muset všechny zastřelit, než odtud zamíříme k Shamusi Hennicotovi a obereme ho o pár starožitností a diamantů.“

Pes se zničehonic rozštěkal a nahrbil se, jako by vycítil nebezpečí. Do hlasitého štěkotu se vmísilo hrdelní vrčení.

Všichni se na něj dívali a vtom po něm Dance bez okolků vystřelil.

Pes zavyl bolestí a škubl sebou, rozběhl se pryč, ale po pár metrech zpomalil, chvilku se motal se zmateným a prosebným výrazem v očích a pak se mrtvý zhroutil na zem.

„Ty surovče,“ obořil se na Dance Nash.

„Nechci, aby nám zdržel odlet,“ zpola zažertoval Dance a obrátil se k Samovi. „Jestli všichni ostatní nechcete skončit jako ten pes, tak někdo otevřete tu krabici.“

Sam s Paulem se ani nehnuli.

„Otevřete to!“ zařval Dance a neurvale Paulovi stiskl krk.

„To nejde,“ řekl Paul. „Jsou k tomu potřeba tři různé klíče.“ Ukázal na klíčové dírky. „A já mám jenom jeden.“

„Kde jsou ty další dva?“

„Má je Shamus Hennicot,“ odpověděl Paul.

„Kde je?“

„Ten vám ty klíče nedá. To nás radši nechá všechny umřít, než aby vám tu skříňku otevřel.“

„No, v tom případě rozhodl za vás. Mně je to fuk. Prostě vás oddělám, dojdu si k němu pro diamanty a skoncuju s celou touhle kravinou.“

Dance přitiskl Paulovi hlaveň ke spánku, napjal prst na spoušti…

„Ty parchante, jeho z toho vynech,“ ozval se Sam a došel k němu.

„Tos nemyslel na důsledky, když ses vydal na tuhle dráhu?“ zařval na něj Dance. „Tvrdils, že se chceš dostat z jeho stínu, a teď ho chráníš?“

„Tu bednu jsem chtěl já, bratr s tím nemá nic společnýho.“

„Jestli jsou k ní potřeba tři klíče, jaks to chtěl otevřít?“

Sam se nedokázal podívat Danceovi do očí.

„Seš v rodině za blbce, co? To nevíš, jak se dostat dovnitř?“

„Nějak bych na to přišel.“

„Tak na to koukej přijít teď,“ zařval Dance. Žíly na krku mu pulzovaly vzteky.

Sam se zadíval na skříňku.

„Co je sakra vevnitř?“ zeptal se Dance. „Doufám, že to stojí za milióny, jinak to máte všichni spočítaný.“

Sam se zničehonic prudce otočil, rozmáchl se a praštil Dance ze strany do hlavy.

Ale Dance se v mžiku otřepal, obratem zareagoval a namířil na Sama pistolí. Sam strachy ucouvl. A Dance bez váhání zmáčkl spoušť.

Z hlavně vylétl náboj, zasáhl Sama do kolene a srazil ho k zemi.

„To byla ale pitomost,“ utrousil Dance. „Máš kliku, že tě potřebuju, jinak bych tě trefil někam úplně jinam.“

Sam se na zemi svíjel a držel se za zkrvavené koleno.

Dance chytil Paula pevněji a pozadu ho vlekl pryč. Bleskurychle namířil na skříňku na kapotě BMW a vystřelil.

Skříňka poposkočila; střela jí jen odštípla roh.

„Nenamáhej se,“ ucedil Paul. „Vlastnoručně jsem ji vyrobil. Má titanové jádro, neprůstřelné a ohnivzdorné.“

Dance mu zase přitiskl zbraň k uchu. „Tys ji vyrobil? Tak ji otevři, nebo je po tobě.“

„To nejde.“

„Takže tě sejmu jako prvního…“

„Danci,“ zavolal na něj Nick a vstal. „Podívej se na mě.“

Nick probodával detektiva pohledem. Viděl Dance v budoucnosti, takže věděl, čeho je schopen. Chladnokrevně zabil Julii, Marcuse, Dreyfuse, McManuse a bůhvíkolik dalších lidí. Nick si může hrát s osudem a pohybovat figurkami po šachovnici, jak chce, ale Danceovu prohnilost nezmění. Ten zkažený policajt bude dál zabíjet, jak se mu to bude hodit do krámu.

„Chceš peníze?“ zeptal se ho Nick. „Když ho odděláš, tak se do té skříňky nedostaneš, ale já mám něco mnohem lepšího. Má to větší cenu, než si vůbec umíš představit.“

Dance si ho měřil.

Nickovi se honila hlavou Dreyfusova slova o vnímání hodnot a Marcusovo tvrzení, že chamtivec nikdy nemá dost.

„Pusť ho,“ řekl, „a předvedu ti to, slibuju.“

Se spoutanýma rukama před tělem došel až k Danceovi a zadíval se mu do očí.

„Pusť ho, vezmi si místo něj mě a já ti dám něco, co ti zajistí nepředstavitelné bohatství.“

„Jdi do prdele.“

„Jestli se ti to nebude zamlouvat, tak místo něj prostě můžeš zabít mě.“

Dance na něj dál zíral.

„V botě na policejní stanici máš schovaný medailon se svatým Kryštofem, který jsi dostal k maturitě a na který ti máma nechala vyrýt nápis Zázraky se dějí.“

„Jak to sakra víš?“ obořil se na něj Dance.

„Věříš v zázraky, Danci?“ zeptal se Nick.

„Sundej mi pouta,“ natáhl k němu spoutané ruce. „A já ti předvedu zázrak, ze kterého se dá zbohatnout, jak se ti ani nesnilo.“

Julia se podívala na hodinky, bylo 10:55. Uháněla v lexusu jako o závod, ručička tachometru se chvěla na stotřicítce. Navzdory nejlepším úmyslům už zase chytala let na poslední chvíli. Děkovala Bohu, že má namířeno na poměrně malé regionální letiště. Tam se dá proběhnout odbavením a kontrolami v rychlosti a ještě pořád má šanci odlet v 11:16 stihnout.

Konferenční hovor trval déle, než čekala, druhý advokát ho schválně protahoval a hádal se o každou prkotinu, jen aby si mohl naúčtovat o hodinu víc. Julia takové právníky nesnášela; svým chováním leda vzbuzují všeobecnou nechuť vůči celé téhle profesi.

Stiskla tlačítko na mobilním telefonu, aby zjistila, jestli propásla nějaké hovory. Dvakrát se jí zkoušel dovolat Nick. Nepochybovala, že se jí chtěl omluvit za tu ranní hádku, a litovala, že to neudělala jako první.

Ale taky je možné, že volal kvůli té večeři s Mullerovými, aby se z ní ještě pokusil vycouvat.

Pustila si vzkaz. „To jsem já, Julie,“ rozlehl se autem Nickův hlas. „Udělej pro mě něco, nenastupuj do toho letadla do Bostonu. Je mi fuk, proč tam letíš. Je mi fuk, jestli kvůli tomu přijdeš o místo, ale prostě tam nenastupuj. Mám hrozné tušení, neumím to vysvětlit. Prostě udělej, co ti říkám. A zavolej mi, až si tenhle vzkaz poslechneš.“

Znělo to naléhavě a prosebně. Ale za tu ranní hádku se neomluvil. Ne že by na tom záleželo, ale…

Nešlo jí do hlavy, jak zjistil, že se chystá do Bostonu – vždyť kromě ní samotné o tom věděli jen doktor Colverhome a Jo a ti by mu to ani náhodou neprozradili.

Nebylo to poprvé, co se jí pokoušel rozmluvit, aby někam letěla. V únoru kvůli němu dokonce zrušila obchodní cestu, protože se bál, že letadlo vletí do sněhové bouře, a pochopitelně se nic nestalo, všechny lety ten den dorazily na místo určení včas a bez nejmenších komplikací. Ne že by ji zbytečně plašil, prostě jí tím dával najevo, že by bez ní nemohl žít.

Dokonce i když se na ni zlobil, nijak to neumenšilo lásku, kterou k ní cítil, jeho starostlivost a obavy. Milovala Nicka celým srdcem a dneska ještě víc než kdy jindy.

Měl za sebou namáhavý týden, celý poslední měsíc pro něj byl v práci náročný a na hlase mu slyšela, jak se na něm podepisuje stres. Potřebuje příjemné překvapení, které mu zvedne náladu. A co by mohlo být lepšího než romantická večeře ve dvou, kde mu objasní, že už brzo budou tři?

Bylo jí fuk, jestli bude muset zlomit světový rekord ve sprintu, aby let stihla. Prostě to zvládne; teď byla ještě odhodlanější než předtím.

„Pojď se mnou k autu.“ Nick ukázal na své audi zaparkované o padesát metrů dál, poblíž výjezdu z parkoviště. „Nejenže ti nabídnu něco, co má nedozírnou cenu, ale taky ti ukážu, jak se odtud můžeš dostat, aniž by kdokoli tušil, kam ses poděl.“

Dance vytáhl z kapsy nůž a přeřízl Nickovi plastová pouta. „Vezmi tu bednu.“

Nick zvedl překvapivě těžkou mahagonovou skříňku.

Dance ho dloubl pistolí do zad a nasměroval ho k modrému audi. Paula nechal klečet u krvácejícího bratra a Shannona s Nashem spoutané vsedě na zemi pod bedlivým dohledem Randalla a Arilia.

Když došli k audi, Nick položil skříňku na kapotu a rozhodil ruce, aby dal najevo, že nemá žádné nekalé úmysly.

„Napřed se koukni na přední sedadlo,“ vybídl Dance.

Dance otevřel dvířka a spatřil tam kolt Peacemaker zdobený zlatem a drahokamy. Zvedl ho a prohlížel si ho.

„Určitě víš, co to je a odkud to je.“

„Máš i to ostatní?“ zeptal se Dance nevěřícně. „A ty diamanty?“

„Ve vnitřní kapse saka mám dva dopisy,“ Nick si ukázal na kapsu.

„Pěkně pomalu.“ Dance ho vybídl, ať je vytáhne, a přiložil mu hlaveň pistole doprostřed čela.

Odložil kolt na střechu audi a Nick vytáhl první obálku a podal mu ji. Dance se podíval na modrý znak a pak ji rychle otevřel a přečetl si dva listy papíru.

Nick z kapsy pomalu vylovil hodinky a předvedl mu je.

„Hodinky?“ Dance těkal očima mezi zlatými hodinkami a dopisem. „To si ze mě děláš srandu? Máš mě za idiota?“

Znovu prolétl očima dopis od Nashe. „Co to je za volovinu?“ Neurvale zaryl Nickovi pistoli do kůže.

„Přečti si ten další,“ vybídl ho Nick nevzrušeně, podal mu dopis od Marcuse a zastrčil si ten Nashův zpátky do kapsy.

Dance se pustil do čtení.

„A koukni se na ten poslední papír,“ řekl mu Nick. „Je to stránka vytištěná z dnešního Wall Street Journalu.“

Dance si ji prohlédl a zmateně nakrabatil čelo.

„Podívej se na datum a čas,“ řekl Nick. „Je to odteď za osm hodin.“

„To by ve Photoshopu zvládlo vyrobit i děcko.“

Nick pomalu sáhl do vnitřní strany saka, vytáhl mobil a rozevřel ho.

„Co to…“

„Klídek.“ Nick našel fotografie Danceova auta a mobil mu podal.

Dance si snímky prohlížel a zarazil se u záběru na otevřený kufr. Zůstal zírat na zlaté meče, dýky a další zbraně a na váček s diamanty a konečně mu zrak padl na kolt Peacemaker, tutéž zbraň, která ležela na střeše Nickova auta.

„Co je to za trik? Ty věci u mě v kufru. Vždyť jsem se tam před pár minutama koukal.“

„Není to žádný trik,“ odvětil Nick s klidem. „Díváš se do budoucnosti.“

„Cože?“

„Jen se nad tím zamysli. Jestli ty dopisy, co jsi četl, mluví pravdu, tak si představ, jaké možnosti ti to otevírá.“

A v Danceovi to začalo pracovat.

„Mohl bys manipulovat budoucností, předem bys znal tažená čísla v loteriích a výsledky dostihů,“ apeloval Nick na jeho chamtivost. „Kdybys toho chytře využil, mohl by sis nahrabat balík.“

„Proč se toho chceš vzdát? To klidně obětuješ takovou věc, jen abys mu zachránil život?“ Dance mávl pistolí směrem k Paulu Dreyfusovi.

Nick přisvědčil.

Dance se ušklíbl. „Vida,“ potřásl hlavou, jak mu všechno doklaplo, „tak proto Shannon tvrdil, že ti zabiju ženu, tak takhle se věci mají. Já to v budoucnu fakt udělám a ty ses vrátil, abys mi to zatrhnul.“

Dance se rozhlédl. A pak se vrátil pohledem k hodinkám.

„Pane jo,“ vydechl.

Zatímco si to Dance v duchu přebíral, Nick se rozhlédl po parkovišti a po příjezdové cestě směrem k silnici.

„Já vím, kdo je tvoje žena,“ prohlásil Dance. „Hennicotova advokátka, že jo?“

Nick mlčel.

„Když si ty hodinky vezmu,“ Dance palcem přejížděl po zlatém povrchu a ve tváři se mu objevil krutý úsměv, „kdo ti zaručí, že ji stejně nezabiju?“

Nickovi se prudce rozbušilo srdce, krev mu zběsile tepala v žilách a pumpovala do něj vztek.

Dance znovu sklopil pohled k hodinkám ve své ruce a to byla přesně chvíle, na kterou Nick čekal.

Popadl ze střechy audi kolt, rozmáchl se jím jako kladivem a přetáhl Dance přes spánek. Levačkou popadl glock, vykroutil mu ho z ruky, a než detektiv stačil zareagovat, odhodil zbraň pryč. Znovu se rozmáchl koltem a praštil Dance přes nos.

Pak kolt odhodil, vrhl se na Dance holýma rukama a vybíjel si na něm všechen svůj hněv a frustraci. Zasypával ho vodopádem ran, pěsti se mu jen míhaly.

Dance měl sílu, byl ostřílený životem v ulicích, uměl se rvát a uměl zabíjet, ale přesto neměl šanci proti zanícení, které vyvěralo Nickovi přímo z hloubi duše. Nick viděl umírat svou ženu, nesčetněkrát a různými způsoby, a to všechno kvůli tomuhle parchantovi.

Konečně se zvedl a potlučeného detektiva nechal svíjet se na zemi.

Zahlédl zlaté hodinky, své záchranné lano, jak se třpytí ve slunečních paprscích. Zvedl je a strčil si je do kapsy.

Pak sebral zdobený kolt, sáhl do kapsy a vylovil stříbrnou kulku. Vyklopil bubínek a zasunul ji do komory. Zaklopil bubínek zpátky a zatočil jím.

Díval se na tu zbraň, na umně propracované detaily, na zlato, které se lesklo ve slunci a dodávalo jí zdání aureoly. Vybavil se mu arabský citát na kulce – ať je ti odepřen ráj – a doufal, že má opravdu magickou moc, že skutečně dovede stáhnout duši do horoucích pekel.

Přiložil kolt Danceovi k hlavě.

„To mě zabiješ, abys ses mi pomstil za vraždu, kterou jsem ještě ani nespáchal?“

Nick natáhl kohoutek.

Dance mu bezmocně hleděl do očí.

Nick se díval na toho policajta – na člověka, který mu zastřelil ženu, který mu zabil nejlepšího kamaráda, který zavraždil Paula Dreyfuse a vojína McManuse, který dal do pohybu události vedoucí k pádu letu 502 – a nepochyboval, že se dívá do samého srdce zla. Pro tohohle člověka je lidskost prázdný pojem, morálka a soucit jsou mu cizí.

Jenže pak mu něco došlo, jako by ho náhle zasáhl blesk, jako by mu tři sudičky zadržely ruku. K žádné z těch vražd ještě nedošlo, všechny se odehrály v budoucnosti – v budoucnosti, která už se nebude odvíjet původním směrem, v budoucnosti, která je ve hvězdách.

Ale jak ho Dance probodával planoucíma očima, Nick viděl jeho chladnokrevné bezohledné já, které netrápí výčitky svědomí, a bylo mu jasné, že ten člověk udělá ze života peklo spoustě dalších.

„Nezmáčkneš spoušť, nesvedeš to co?“ rýpl si Dance.

Nickovi znejistěl pohled.

„Víš, co ti povím? Jestli jsem ti v budoucnu oddělal ženu…,“ Dance se odmlčel, jako by se chystal omluvit, ale vzápětí se mu rty zkroutily podlým úsměvem, „… Tak si to nejspíš zasloužila.“

Když to Nick uslyšel, opustily ho poslední zbytky racionálního uvažování, napjal prst na spoušti starobylé zbraně…

… a stiskl ji.

Shannon se díval na Randalla s Ariliem, kteří stáli u chrysleru a přihlíželi, jak Paul Dreyfus provizorně zaškrcuje Samovi nohu. Něco si šeptali.

Shannon se opíral o svůj mustang vedle Nashe. Potichu přejížděl plastovými pouty po drsném asfaltu, aby je prodřel. Zalétl pohledem ke vzdálenějšímu konci parkoviště a spatřil, že Nick s Dancem se na zemi rvou. Neotálel, roztáhl ruce od sebe, seč to šlo, ignoroval bolest, jak se mu plast zařezával do kůže, a kroutil zápěstími a vzpíral se proti poutům, až je konečně přerval.

Randall s Ariliem taky zahlédli, že Nick mlátí Dance, ale už bylo pozdě.

Shannon se vymrštil na nohy, praštil Randalla pěstí do nosu a ten naletěl na auto, zůstal zmateně mžikat a z nosu se mu hrnula šarlatová krev. Shannon k němu přiskočil a uštědřil mu dvě rázné rány do rozměklého břicha, takže stárnoucí policista se svalil na zem napůl v bezvědomí.

Shannon se otočil; bylo mu jasné, že s Ariliem bude horší pořízení. Byl mladší, měl lepší reflexy, zmítal jím vztek a navíc ještě pořád držel zbraň a už mu jí mířil na hlavu.

„Shannone, nech toho, nebo tě na místě odprásknu.“

Shannon mlčel. Nešlo mu do hlavy, proč lidé při rvačkách a v situacích, kdy jde o život, mají plnou pusu řečí.

Rozmáchl se levačkou, odrazil Ariliovi ruku s pistolí stranou, aby nemířila na něj, pak ho popadl za zápěstí a začal mu jím kroutit, aby Arilio nemohl policejní glock pořádně použít.

Arilio instinktivně napjal všechny síly k tomu, aby zbraň udržel, a přesně na to Shannon sázel. Zatímco se mu Arilio pokoušel vykroutit a druhou rukou se mu sápal po zápěstí, aby vyprostil zbraň, Shannon se rozmáchl pravicí a vší silou ho udeřil do krku. Arilio to nečekal a ruce mu okamžitě vylétly k pochroumanému ohryzku. Shannon mu vyškubl pistoli a přitom mu hruď a hlavu zasypával dalšími ranami. Jeho soupeř se ani nezmohl na odpor, protože si oběma rukama svíral krk a snažil se popadnout dech. Během deseti vteřin ho Shannon zneškodnil.

Dance byl ještě pořád naživu. Úderník cvakl naprázdno.

„Nezvládneš mě zabít, co?“ vysmíval se Dance Nickovi a měřil si ho, jak tam stojí s koltem Peacemaker v ruce.

„To ani nemám v úmyslu,“ prohlásil Nick a zadíval se na vůz rychle se přibližující po příjezdové cestě.

Černá limuzína mercedes dojela k Danceovi a zastavila sotva pár metrů od něj.

„Myslím, že jiní to zvládnou líp.“ U vozu se otevřela dvířka.

Dance se ohlédl a spatřil, jak ze sedadel řidiče a spolujezdce vystupují dva hromotluci. Měli široká ramena a oba byli oblečeni v košilích s krátkým rukávem. V levém podpaží jim v pouzdrech spočívaly impozantní pistole.

Mlčky prošli kolem Nicka, sehnuli se a bez sebemenší námahy zvedli Dance na nohy.

Dance zbledl jako stěna.

„Tak to ne!“ zařval. „Vždyť jsem řekl, že vám večer zaplatím.“

Ze zadního sedadla vystoupil drobný muž a přimhouřil jedno oko v ostrém slunečním světle; druhé, mléčně bílé a doširoka otevřené, zůstalo vůči paprskům lhostejné.

Dance se vyškubl bodyguardům, výbojně napřímil ramena a zpříma se na něj zahleděl. „Mám přece čas až do půlnoci.“

„Před chviličkou mi někdo volal.“ Rukaj zalétl pohledem k Nickovi a pak se zase zadíval na detektiva. „Bylo mi řečeno, že se mi nechystáš zaplatit a že odtud ráno chceš odletět.“

Nick začal po malých krůčcích ustupovat, vzdalovat se od Albánce a jeho dvou goril. Našel si Rukajovo číslo v mobilu u mrtvého Dance těsně před jedenáctou. Byl to poslední hovor, který detektiv přijal, a Nickovi neuniklo, jak ho vystrašil. Zavolal Rukajovi hned po desáté v naději, že Albánec přijede Dance osobně navštívit, když se dozví, že mu detektiv lhal a chystá se ho podrazit.

Dance tam stál mezi dvěma mohutnými osobními strážci a mračil se na Nicka. „Ty sráči. Všechno to byly kecy – o těch hodinkách, o tý bedně. Byla to past, ty hajzle jeden.“

Zničehonic se bleskurychle otočil, vyškubl řidiči z podpažního pouzdra pistoli, plynulým pohybem namířil na Nicka a vypálil.

Kulka ráže devět milimetrů zasáhla Nicka do pravého boku a srazila ho na zem.

Bodyguard popadl Dance za ruku, vykroutil mu zbraň a jediným hmatem mu zlomil zápěstí, až to zapraštělo. Pak ho s kolegou vzali každý za jednu paži a táhli proti sobě, až Dance zmučeně zavyl.

Rukaj došel k Nickovi, sklonil se nad ním a položil mu ruku na ránu. Viděl, jak Nickovi pod košilí prýští krev. Chvíli mlčky hleděl do jeho očí zastřených bolestí, pak si povzdechl a napřímil se. Otočil se a došel k Danceovi.

„Přišel jsem tě postrašit, Danci, ne zabít,“ pronesl se svým silným přízvukem. „Kdyby ses chystal vzít roha, měls na to čtrnáct měsíců, takže bys to neodkládal na poslední chvíli. Ale teď… Zastřelil jsi člověka, nejspíš jsi ho zabil.“ Zalétl pohledem zpátky k Nickovi, který ležel na asfaltu a z boku se mu řinula krev. Přitom si všiml mrtvého psa v krvavé kaluži o kus dál. „Toho psa jsi zabil taky?“

Dance tam stál jako hadrový panák a osobní strážci mu dál táhli paže od sebe.

„Občas si ani neuvědomíme, jak jediný čin, jediné šlápnutí vedle ovlivní naši budoucnost,“ řekl Rukaj.

Kývl na osobní strážce a ti zkroutili Danceovi paže ještě surověji, takže se svíjel v mučivé trýzni.

„Teď už pro mě nemáš žádnou cenu,“ pokračoval Rukaj. „Družit se s policajtem, co má na krku vraždu, se nevyplácí. Půjdou po tobě a já si nemůžu dovolit, abys je ke mně zavedl.“

Vytáhl nůž, jehož nablýskaná čepel se ve slunci oslnivě leskla. „Nedělám druhým laskavost moc často a rozhodně s tím nehodlám začínat, ale myslím, že když tě pěkně pomalu zabiju, tak tím zachráním hezkých pár lidí.“

Dance se ohlédl a spatřil, jak se k nim řítí Shannon a Paul Dreyfus.

Rukaj mu položil čepel pod oko a pomalu mu přejel přes tvář. „Je načase splatit dluh.“

Danceovi přetékaly oči hrůzou. Bodyguardi ho strčili dozadu do mercedesu. Rukaj se naposledy podíval na Nicka a pak beze slova nastoupil dovnitř a zabouchl za sebou dveře.

A limuzína se dala do pohybu, vyjela z parkoviště a zmizela v dálce. Nicka tam nechali napospas osudu.

Julia se přiřítila na westchesterské letiště, plyn sešlápnutý až k podlaze. Podívala se na hodiny – 10:58. Umínila si, že to stihne; nehodlala nechat všechny svoje plány na velkolepý večer přijít vniveč jen kvůli tomu, že jí uletí letadlo.

Když projížděla kolem soukromého terminálu, všimla si neoznačených policejních vozidel se zapnutými majáčky a dumala, co se asi stalo.

Vzápětí se proti ní vyřítily dva letištní vozy; majáčky na jejich střechách rozhazovaly kolem červené, bílé a modré záblesky. V dálce zahlédla přibližující se sanitku. Doufala, že ten, ke komu jedou, bude v pořádku, že mu nejde o život.

Ale vzápětí to všechno pustila z hlavy a vrátila se v myšlenkách k dítěti a k Nickovi; už se nemohla dočkat, jak ho večer překvapí.

Nick ležel na zemi a z pravého boku se mu hrnula krev. Paul Dreyfus k němu doběhl, poklekl u něj, strhl si košili a přitiskl mu ji k zející ráně, kudy kulka vylétla ven, aby zastavil krvácení.

„Vy jste tomu teda dal,“ řekl, aby vážnou situaci trochu zlehčil. „Jak je?“

„Au.“ Nick si chtěl uchovat smysl pro humor, ale nedařilo se mu to. Netušil, co střela trefila, ale jestli někdo tvrdí, že zásah z pistole nebolí, tak je vidět, že ho nikdy nepostřelili. Měl pocit, jako by ho zasáhla raketa a prorazila mu v boku obrovskou díru.

Ztratil spoustu krve, po asfaltu pod ním se rozlévala ohromná louže. Oči se mu zamžívaly a z tváře mu vyprchávala barva.

Zničehonic se mu celé tělo napjalo, údy mu ztuhly a zaťaly se mu zuby. A vzápětí ochabl.

„Do prdele, má srdeční zástavu. Ztratil moc krve,“ zařval Dreyfus a zahájil resuscitaci. „Potřebuju…“

Ale Shannon už byl u něj a vybaloval automatický přenosný defibrilátor, který měl v policejní výbavě v kufru vozu. Zapnul ho a přístroj začal pípat, čímž signalizoval, že se nabíjí.

Dreyfus Nickovi rozerval košili. Strhl mu z krku křížek, prošátral mu kapsy a vyndal z nich stříbrné náboje, klíče, mobil. Nahmátl starožitné hodinky; věděl, jakou mají cenu, a tak si je opatrně schoval do vlastní kapsy. Ještě jednou se ujistil, že už u sebe Nick nemá nic kovového.

Shannon mu podal defibrilátor, Dreyfus přiložil elektrody Nickovi na hruď a přístroj okamžitě zaznamenal selhání základních životních funkcí.

„3, 2, 1,“ ozval se elektronický hlas. „Nabito.“

Nickovi se nadzvedla hruď, jak mu přístroj poslal do srdce elektrický výboj, aby ho zastavil a mohlo se samovolně zase správně rozběhnout.

Ale Nickovo tělo nezareagovalo. Defibrilátor začal pípat, jak se znovu nabíjel.

„3, 2, 1. Nabito.“

Nickovi se znovu vypjala hruď a poklesla zpátky na zem.

Srdce mu začalo bít. Dýchal, i když sotva znatelně.

„Kde je sakra záchranka?“ rozčiloval se Dreyfus.

Nick pootevřel oči a zadíval se na něj.

„Letadlo,“ vypravil ze sebe slabým hlasem.

Dreyfus ho vzal za ruku a zaklinkal mu před očima klíčky od cessny. „Žádná letadla havarovat nebudou. Hlavně vydržte.“

Nick se ze sebe pokoušel vypravit další slova. „Moje…“

„Snažte se nemluvit,“ zklidňoval ho Dreyfus.

„Moje hodinky…,“ zašeptal Nick.

„Nebojte se, mám je v kapse. Všechno vám pohlídám, dokud vás neodvezou do nemocnice.“

„Kolik je?“ zeptal se Nick téměř neslyšně.

„Cože?“ Dreyfus se k němu naklonil blíž.

„Hodin,“ vymáčkl ze sebe Nick.

„Za minutu jedenáct,“ podíval se Dreyfus na vlastní hodinky. „Nebojte, sanitka tu bude co nevidět.“

Na tom nezáleží. Nedojde k žádné letecké havárii, Julia přežije, nic jí nehrozí. Dance už jí neublíží – ten teď sedí v Rukajově limuzíně a jede vstříc smrti.

Nickovi se zpomalilo srdce.

Dávala se do něj zima, taková, jakou za tenhle den cítil už jedenáctkrát, každou hodinu; v ústech měl už zase tutéž kovovou pachuť, jenže věděl, že se zpátky v čase nepřenese. Už u sebe nemá hodinky, zůstaly mimo jeho dosah.

Ale vždyť je to jedno. Zlikvidoval Dance, takže nedojde k žádným tragédiím, v Byram Hills nebudou padat letadla, Julia je v bezpečí, Marcus je v bezpečí, všichni jsou v bezpečí. Přemýšlel o tom, jakou cenu za změnu osudu zaplatil, že vyměnil svůj život za to, aby přežili ostatní, a byl skálopevně přesvědčen, že to za to stálo.

Stal se klíčovou osobou v celém dění. Díky tomu, že po něm Dance vystřelil, se Rukaj rozhodl Dance zlikvidovat, čímž před ním jednou provždy zachránil Julii, Marcuse, Paula i Sama Dreyfusovy, Shannona a McManuse. Nickovy činy z posledních pěti minut, vrcholící jeho smrtí, ovlivní životy spousty dalších lidí, z nichž většina o Nicholasi Quinnovi nikdy neslyšela. Cestující nasednou do letadla, vydají se na dovolenou nebo na obchodní cestu a nebudou mít nejmenší tušení, že jen o vlásek unikli smrti.

A co je ze všeho nejdůležitější, Julia bude žít.

Jen si přál ještě naposled ji spatřit, sevřít ji v náručí, říct jí, že ji miluje. Omluvit se jí, že se nechal pohltit překotným tempem života a nikdy si pořádně nevážil společně stráveného času, nežil v přítomnosti a nechápal, na čem opravdu záleží. A právě kvůli tomu ji nechává samotnou, nezůstane jí po něm nic.

Do zorného pole se mu vkrádala temnota, navzdory jasnému letnímu slunci mu zatemňovala zrak, zvuky kolem slábly, měl pocit, jako by ho halila těžká peřina, až celý svět kolem něj zčernal.

A dál nebylo nic.

13

22:00

Julia seděla na nepohodlné kovové židli, oči podlité krví a úplně vyplakané. Bylo po desáté večer, na svět se snášela bezměsíčná noc.

Dorazila do Bostonu přesně podle plánu a svezla se taxíkem k doktoru Colverhomovi. Pohled na nový život na obrazovce v ní probudil pocity, jaké ještě nikdy nezažila. Je z ní matka, v lůně jí roste její a Nickovo dítě a za sedm a půl měsíce přijde na svět, k rodičům, kteří ho zahrnou láskou.

Ale když opouštěla ordinaci, zazvonil jí mobil.

Marcus do něj mluvil nepřirozeně klidným hlasem.

Řekl jí, ať na Loganově letišti nasedne do Shamusova letadla, které ji okamžitě dopraví zpátky na westchesterské letiště, kde už na ni Marcus bude čekat, aby ji zavezl do nemocnice.

Po celou dobu letu se trýznila myšlenkami na to, jak je možné, že zrovna ve chvíli, kdy do jejího světa vstoupil nový život, o jiný život přichází.

Vstala ze židle a zůstala stát nad Nickem. Když ho tam tak viděla napojeného na všechny ty hadičky a vytrvale pípající monitor, který hlídal jeho srdeční činnost, znovu na ni dolehlo, jak blízko smrti se ocitl. Ještě se neprobral a navzdory povzbudivým řečem doktorů se bála, že se neprobere nikdy.

Nick tonul v temnotě, vězel v propasti zoufalství. Pořád viděl Julii mrtvou na podlaze šatny, Marcuse, jak mu ho Dance zabíjí před očima, těla uvězněná na dně přehradní nádrže Kensico. Viděl padající letadla, ohnivé koule a hutný černý dým valící se k nebi. Viděl těla obětí, stovky těl, bloumal mezi nimi a v uších mu zněly jejich šepotavé hlasy.

A pak mu zorné pole náhle vyplnila Juliina nádherná tvář; konejšivě k němu mluvila a lákala ho k sobě na nebesa.

Otevřel oči a spatřil ji, jak nad ním stojí. Oči měla celé rudé a zalité slzami.

„Ahoj,“ zašeptal.

A Julia ho objala a do toho objetí se promítla veškerá její úzkost z toho, že o něj málem přišla.

Konečně ustoupila a nad Nickem se objevil Paul Dreyfus. Zadíval se mu do očí, zkontroloval jeho životní funkce. „Jsem rád, že jste to zmáknul.“

Nick se usmál; pomalu se probíral k plnému vědomí.

„Tenhle chlap vám zachránil život,“ ozval se Shannon, který se vynořil z rohu místnosti.

„Naposled jsem někoho vyrval smrti ve Vietnamu,“ řekl Dreyfus. „Hlavní kus práce odvedl defibrilátor.“

„Neposlouchejte ho,“ prohlásil Shannon. „Pěkně dlouho se dřel, aby vás z toho dostal.“

„Ani sám nevím jak dlouho,“ usmál se Dreyfus a vylovil cosi z kapsy. Vzal Nicka za ruku a nenápadně mu to do ní vsunul. „Když se člověk snaží někoho zachránit, úplně ztratí ponětí o čase.“

Nick okamžitě poznal, co mu Dreyfus dal. Hodinky mu byly povědomé na dotek a mít je v ruce ho naplňovalo konejšivým pocitem, jako když se dítě zakutá pod peřinu.

„Nazdar,“ pozdravil ho Marcus, který se opodál opíral o stěnu.

„Ahoj.“ Nick to ze sebe ani nemohl vymáčknout; byl hrozně rád, že kamaráda vidí živého a zdravého.

Když se tak díval na všechny ty lidi kolem sebe, na Julii a Marcuse, na Dreyfuse a Shannona, měl pocit, jako by se vrátil ze země Oz a byl plný neskutečných zážitků, které mu nikdo nebude věřit.

Ale pak na stolku vedle postele spatřil mahagonovou skříňku.

„Poslyšte,“ řekl Shannon a popleskal ho po noze, „zachoval jste se fakt statečně.“

„Díky,“ řekl Nick.

„Jsem rád, že jste se z toho dostal.“ Shannon zamířil ke dveřím. „Už ale musím jít domů. Od zítřka začínám zaučovat nového parťáka, grázlíka jménem Brinehart, asi mu budu muset vtlouct trochu rozumu do hlavy. Poslyšte, Nicku, váš přítel Dreyfus mi něco málo objasnil, ale stejně mi dlužíte spoustu vysvětlování. Zatím se opatrujte a odpočiňte si.“

Vyšel ze dveří.

„Dík, žes sem přijel,“ řekl Nick Marcusovi.

„Ale jdi,“ Marcus se nad přítelem sklonil s potutelným úsměvem ve tváři. „Klidně bych kvůli tobě schytal kulku. A to neříkám každému na potkání.“

„Hele, já vím, že mě rád vidíš,“ řekl Nick, „ale máš radost ještě z něčeho, vidím to na tobě. Že by ses znova zamiloval?“

„Tomu nebudeš věřit,“ řekl Marcus; nemohl se dočkat, až ze sebe vychrlí, čeho má plnou hlavu. „Ten kluk, Jason Cereta, znáš ho…“

„Cereta?“ podivila se Julia. „Mladý kluk něco přes dvacet?“

„Ty ho taky znáš?“

„Potkali jsme se ráno v letadle do Bostonu.“

„Fakt? Svět je malý.“ Marcus hned zase navázal, kde skončil: „Tak si představ, že mi před chviličkou volal. Pálí mu to ostošest, je prohnaný jak čert a má charismatu na rozdávání – taková mladší verze mě samotného, jen má víc vlasů.“ Marcus si pohladil pleš. „Ale není takový fešák.“

Vzápětí pokračoval: „No, takže Jason se dneska po vlastní ose vypravil do Bostonu a splnil mi sen, že bych mohl vlastnit firmu Halix Ski. Budu muset najmout další tým lidí, abych to zvládl, ale je to bomba.“

„Udělej pro mě něco, Marcusi,“ požádal ho Nick a vysoukal se na posteli do sedu. „Znám jednoho kluka, zrovna si udělal titul MBA a je u Národní gardy.“

„Voják, to se mi líbí.“

„Už si užil až moc umírání. Zaměstnej ho.“

„Jen tak, bez přijímacího pohovoru?“ podivil se Marcus. „Jak se jmenuje?“

„McManus. Vojín McManus.“

„Páni, to mu máma dala fakt trefný křestní jméno. Anebo má ještě nějaký jiný?“

„Ty aby sis nezavtipkoval, co? Jmenuje se Neil.“

Marcus si zamnul zátylek. „Strašně nerad beru někoho naslepo, ale když mi o to říkáš ty, tak jako kdybych ho už přijal.“

Těžké dveře z borového dřeva se otevřely a do pokoje vešel neuvěřitelně starý muž. Opíral se při chůzi o hůl z tmavého mahagonu s držadlem vyřezaným do tvaru sloní hlavy a pomalu se šoural. Měl sněhobílé vlasy a bledá vrásčitá kůže vypadala, jako by mu byla o dvě čísla větší. Ale oči…, ty měl jasné a bystré.

Doprovázel ho Zachariah Nash v nažehleném dvouřadovém saku a bílých plátěných kalhotách s dokonalými puky – muž, který dal Nickovi zlaté hodinky, který ho vyslal na jeho pouť.

„Nicku,“ ozvala se Julia a ukázala na starce, „tohle je Shamus Hennicot.“

„Dobrý den, Nicholasi,“ pozdravil ho Hennicot s úklonou hlavy. „Moc mě těší, že jste naživu. A rád bych vás formálně seznámil se svým tajemníkem Zachariahem Nashem.“

Nash kývl Nickovi na pozdrav, jako by se viděli poprvé. Pak se Shamus otočil k Paulu Dreyfusovi a mírným pokývnutím pozdravil jeho.

„Julie?“ Nick se zhluboka nadechl a olízl si rty. „Donesla bys mi, prosím tě, kolu nebo tak něco?“

„Jistě,“ usmála se Julia. Obrátila se s tázavým výrazem k Shamusovi a Zachariahovi.

„My si nedáme, moje milá,“ zavrtěl hlavou Shamus.

„Pořád se mi nechce věřit, že jste sem za námi dorazili,“ řekla Julia. „Hrozně moc si toho vážím.“

„Slyšel jsem, že jste dnes letěla s mou ženou,“ řekl Shamus se srdečným úsměvem. „Doufám, že jste si užily příjemný let.“

Julia se zatvářila popleteně.

„Drobná, šedovlasá, upovídaná…,“ snažil se jí osvěžit paměť Shamus.

„Katherine? To byla vaše žena?“ užasla Julia.

„Mluvila o vás nesmírně pochvalně,“ usmál se Shamus.

„Netušila jsem…,“ vypravila ze sebe Julia.

„Tím spíš si považujte svého šarmu.“

„Dal bych si něco k snědku,“ řekl Marcus Julii, přešel přes pokoj a otevřel dveře. „Půjdu s tebou.“

Když Shamus osaměl s Dreyfusem, Nickem a Nashem, přitáhl si židli k Nickově posteli a posadil se.

„Máte úžasnou ženu, Nicholasi, jste opravdový šťastlivec.“

„Já vím,“ řekl Nick.

„A ona má ještě větší štěstí, že má vás,“ pokračoval Shamus. „Jen někdo, komu srdce překypuje skutečnou láskou, dokáže nezneužít moc, kterou držíte v rukou.“

Nick konečně rozevřel pěst, do které mu Dreyfus vložil hodinky.

„Juliinu smrt i smrt své ženy jsem zavinil já,“ řekl Shamus lítostivě. „Čas už mě bohužel obral o mládí. Kdybych byl mladší, neobrátil bych se na vás, nezatěžoval bych vás tak náročným posláním. Jenže už jsem příliš slabý a křehký na to, abych vydržel manipulaci s časem. Už nedokážu dost jasně myslet, abych se vydal zpátky a vrátil běh světa do správných kolejí.“

„Tak moment,“ řekl Nick zmateně, „došlo k té letecké havárii?“

„Ne,“ odpověděl Shamus.

„A k té loupeži?“

„Ne, Ethan Dance zmizel v limuzíně muže jménem Rukaj a od té doby ho nikdo neviděl. Detektiv Shannon zatkl Horace Randalla a Johna Arilia, kteří ráno jeho a Nashe drželi na letišti jako rukojmí, a ti dva teď čelí mnoha obviněním.“

„A co Sam?“ podíval se Nick na Paula Dreyfuse.

„Sam na nějaký čas odjel,“ řekl Shamus. „Aby si všechno nechal pořádně projít hlavou. Paul ho chtěl nechat zatknout, ale já jsem si nepřál, aby jeho bratr skončil ve vězení. Ti dva policisté měli už dříve oplétačky s oddělením pro vyšetřování vnitřních záležitostí, dostihla je jejich karma. Ale domnívám se, že Sam si ještě v životě zaslouží šanci.“

„Jestliže se nic z toho nestalo,“ namítl Nick, „tak jak je možné, že si to všechno pamatujete?“

„Já si to nepamatuju,“ řekl Shamus nevzrušeně.

„Tak jak to víte?“ zeptal se Nick.

Shamus zvedl dopis, který Zachariah předal Nickovi ve výslechové místnosti, a ukázal na podivný krátký přípisek na konci.

Na ten, který Nick nedokázal rozluštit.

„Napsal jsem to já, je to varianta staré gaelštiny. Psal jsem sám sobě, tak jak jste k tomu přiměl svého přítele Marcuse. Uvažujeme stejně,“ usmál se Shamus. „Pověděl jsem si o Juliině smrti a o smrti své ženy, o leteckém neštěstí, o loupeži a o tom, jak všechno souvisí s touhle skříňkou.“ Shamus poklepal na mahagonovou skříňku na stolku.

„A taky jsem si poznamenal, že jsem poslal Zachariaha za vámi a proč jsem to udělal – protože vím, jak moc milujete svou ženu.“

Shamus vytáhl vytištěnou stránku z Wall Street Journalu s fotografií havárie letu 502. „Když jsem viděl tohle, když jsem si prohlížel trosky letadla, ve kterém seděla moje i vaše žena, a když jsem si poslechl, co jste říkal Paulovi o Juliině vraždě a o té loupeži, doplnil jsem si chybějící místa.“

Nick se obrátil k Zachariahovi: „Co si pamatujete vy?“

Zachariah se usmál. „Jen vaše hrdinství na letišti.“

„A vy?“ otočil se Nick k Dreyfusovi.

Dreyfus si od Shamuse vzal vytištěnou stránku. „Jakmile jsem viděl, že máte tyhle zprávy s osmihodinovým předstihem, bylo mi jasné, co máte u sebe a že se vracíte v čase nazpátek. A tím pádem jsem taky věděl, že jste tu věc dostal od Shamuse.“

„Když se lidem naskytne příležitost získat moc, potemní jim srdce,“ řekl Shamus. „Vidina bohatství rozmetá na prach jejich morálku a dosavadní hodnoty. Ale všechno to bledne vedle lásky.“

Vytáhl klíč – osmiboký klíč, který výhradně pro něj vytvořil Paul Dreyfus. Dreyfus vytáhl podobný a stejně tak Nash. Každý zastrčil svůj klíč do jednoho zámku v dřevěné skříňce trůnící na stolku u postele a naráz jimi otočili.

Hennicot nadzvedl víko a odkryl vnitřek vyložený sametem, který vyplňoval prostor ve skříňce téměř až po víko. Uprostřed v něm byl asi osmicentimetrový kulatý důlek, který tvarem přesně odpovídal zlatým hodinkám.

A v tu chvíli bylo všechno jasné.

„Ty hodinky našel můj dědeček,“ vysvětlil Shamus. „Mám dojem, že byly ukradeny jistému Benátčanovi, který je sám ukradl ve Francii. Právě takhle si dědeček pomohl ke svému ohromnému bohatství – vracel se v čase a manipuloval osudem. Vybudoval si tak celé své impérium. A můj otec v tom pokračoval. Oba byli chamtivci prahnoucí po moci, kteří vůbec nechápali důsledky svých činů.

Když mi otec na smrtelné posteli ty hodinky předal, zařekl jsem se, že já hamižnosti, která je oba ovládala, nikdy nepodlehnu. Rozhodl jsem se, že budu hodinky používat jen ke konání dobra. Jenže brzy jsem zjistil, že i dobré úmysly mohou mít katastrofické následky, a tak jsem hodinky schoval a odmítl jsem je dále používat. Místo toho jsem se snažil rozdat miliardový majetek, který nashromáždili moji předkové a vůbec se přitom neohlíželi na to, jaký vliv jejich činy a cesty v čase mají na chod světa.

Kdo ví, jak jeden čin může ovlivnit mnohé další? Když v Číně mávne křídly motýl, může to vyvolat válku v Evropě? Donekonečna si můžeme klást otázku co kdyby. Co by se stalo, kdyby královna Isabela nefinancovala Kolumbovu cestu, kdyby Hitler vyhrál válku, kdyby Einstein nenapsal Rooseveltovi a nevybízel ho k vývoji jaderné bomby? Nevíme to – a jak si tedy troufáme rozhodovat, co se stane, jak si troufáme hrát si na Boha?“

„Když jste věděl, jak jsou ty hodinky nebezpečné, proč jste je nezničil?“ zeptal se Nick.

„Nikdo nejsme dokonalý, Nicholasi. I když se považujeme za sebevíc ušlechtilé, stejně jsme přesvědčeni, že právě my si počínáme správně, máme ty pravé názory a pevný charakter. Věřil jsem, že odolám pokušení, že ty hodinky dokážu použít opravdu jen v nejkritičtějších situacích.“

„A k těm patřila smrt vaší ženy,“ řekl Nick s pochopením.

„Popravdě řečeno hlavně smrt vaší ženy, Nicholasi.“

Nick tázavě naklonil hlavu.

„Vrátil jste se v čase, abyste Julii zachránil; klidně byste třeba prošel ohni pekelnými, jen kdyby jí to mohlo vrátit život. Já takovou lásku znám. A věděl jsem, že když kolem sebe při putování časem uvidíte všechnu tu spoušť a umírání, nezastavíte se jen u záchrany své ženy, ale zachráníte i moji Katherine a všechny ostatní v tom nešťastném letadle.“

Shamus zvedl Nashův dopis a ukázal na přípisek v gaelštině. „Když jsem se dozvěděl o Juliině smrti, poslal jsem za vámi Nashe s hodinkami a s tímhle dopisem. Jedna věc je, když moje žena nešťastně zahyne při pádu letadla, a jiná, když vaše žena, která je v tom úplně nevinně, zemře jen proto, že jsem se té věci nedokázal zbavit. Mám vaši ženu rád, jako by byla moje vlastní dcera, Nicholasi, a až umřu já i Katherine, odkážu jí svůj majetek, ale to zatím zůstane jen mezi námi dvěma.“ Shamus se usmál a popleskal Nicka po ruce.

„Kdybyste byl tak laskav,“ naklonil k němu mahagonovou skříňku.

Nick se zadíval na zlaté hodinky ve své ruce, odklopil víčko a naposledy si přečetl nápis vyrytý uvnitř: Fugit inreparabile tempus. Pak hodinky zaklapl a položil je do důlku ve skříňce.

Dreyfus zavřel víko, otočil každým klíčem a pak všechny vytáhl, jeden podal Nashovi, jeden Hennicotovi a jeden si strčil do kapsy.

Hennicot se chopil hůlky se sloní hlavou a vstal. „Děkuji vám, Nicholasi, že jste, jaký jste.“

Odšoural se zpátky ke dveřím a Dreyfus s Nashem hned za ním.

„Co s tím teď uděláte?“

„Nedělejte si starosti. Paul a Zachariah se chystají na kratší plavbu do západního Pacifiku, k Mariánskému příkopu. Je tam jedenáctikilometrová hloubka.“

Dreyfus a Nash kývli Nickovi na rozloučenou a vyšli za Shamusem ze dveří.

Do pokoje vešla Julia s kolou a balíčkem sušenek. „Snídaně šampiónů.“ Otevřela kolu, podala mu ji a roztrhla pytlík se sušenkami.

„Poslala jsem Marcuse domů, naparoval se před sestřičkami však ho znáš, jak se vytahuje, když se mu povede vydělat peníze a celý svět mu rázem připadá nádherný.“ Julia se rozesmála. „Ve výtahu jsem se srazila se Shamusem – už jsem ti říkala, jak je báječný? Mám ho ráda jako druhého otce.“

„On tebe taky,“ řekl Nick, strčil si do pusy sušenku a zapil ji douškem koly.

„Kdybych odešla z práce,“ řekla Julia pomalu, „zvládli bychom to, viď?“

„Asi bychom se museli trochu uskrovnit, ale mně by to nevadilo.“

„Je mi jedno, jestli budeme žít třeba v chatrči, hlavně když budeme spolu. Prostě si říkám, že je načase zaměřit se i na jiné věci než jen na vydělávání peněz.“

„To je legrační, že to říkáš,“ prohodil Nick. „Mám dojem, že s penězi si nebudeme muset dělat starosti.“

„Jak to víš?“ zeptala se Julia.

„Ále, tak trochu jsem nakoukl do budoucnosti,“ usmál se Nick. „Takže co kdybychom začali pracovat na rodině?“ Přitáhl si Julii do náručí a procítěně ji políbil.

„To je legrační, že to říkáš.“ Julia si sedla na kraj postele a položila Nickovi do klína dva balíčky. Z papíru se na něj smáli medvídci.

„Dárky?“ Nick zvedl ten první. „Hmm, to vypadá na knížku.“

Julia se usmála, celá natěšená. „Udělej pro mě něco – rozbal napřed ten druhý.“

Nick si připadal jako děcko. „Copak to má znamenat, Vánoce v červenci?“

„Je to něco ještě lepšího,“ řekla Julia, vzala Nicka za ruku a stiskla mu ji tak, jak jí vždycky v dětství tiskla ruku máma.

Nick roztrhl balicí papír…

… Vytáhl rámeček…

a…

Epilog

28. Července

22:13

Shamus, Zachariah a Paul Dreyfus stáli na parkovišti u nemocnice a každý držel v ruce svůj osmiboký klíč. V otevřeném kufru BMW ležely dvě mahagonové skříňky, obě odemčené. Obě na zakázku vyrobil Paul – skříňka nalevo představovala konečný výtvor, ta napravo, konstrukčně naprosto shodná, byla prototyp.

Shamus se sklonil a nadzvedl víko skříňky nalevo. Světlo v kufru vozu ozářilo vnitřek vyložený černým sametem.

Dreyfus sáhl dovnitř, vytáhl zlaté hodinky a obdivně si je prohlížel.

Nash zvědavě nakrčil čelo jako děcko, které právě vidělo Houdiniho vytáhnout králíka z klobouku.

„Jestliže tohle jsou ty hodinky, které jsme chránili, aby je nikdo neukradl…,“ Nash se zarazil a zadíval se na zavřenou skříňku napravo, „… co to měl u sebe Nick?“

„Ty hodinky, co jste mu dal,“ řekl Shamus, jako by to bylo nad slunce jasnější.

„Já mu přece žádné nedal,“ namítl Nash.

Shamus se usmál. „Ale dal, jenom v jiné časové rovině.“

Nadzvedl víko skříňky napravo, té, kterou právě přinesli z nemocničního pokoje a uložili do kufru vozu. Opřel hůl o auto, sáhl dovnitř a vyndal naprosto totožné zlaté hodinky.

„Tyhle?“ ukázal na ně Nash.

„Tyhle hodinky jste předal Nickovi,“ přitakal Shamus. „Právě ty odvrátily hroznou budoucnost, s jejich pomocí zabránil vzniku důvodů, kvůli nimž jsem mu hodinky vůbec dal. Jsou totožné – je to paradox, který vznikl porušením fyzikálních zákonů.“

„Chcete říct, že…?“

Shamus odklopil víčko a odhalil vyrytý nápis. Fugit inreparabilis tempus. „Jsou úplně stejné až do poslední součástky, jako by byly dvojčetem těch původních.“

„Takže to znamená…“

Všichni tři těkali pohledem mezi identickými hodinkami.

Shamus konečně vzhlédl. „Že teď existují dvoje.“

Dobrá zpráva pro všechny příznivce

Richarda Doetsche!

Autor dokončuje již třetí knihu,

jejímž hlavním hrdinou je Michael St. Pierre!

ZLODĚJ TEMNOTY

Michael St. Pierre je všeobecně považován za nejlepšího zloděje na světě. Svou pověst potvrdil už několikrát, a pokaždé musel čelit obrovskému nebezpečí. Tentokrát však bude mít protivníka, s jakým se doposud nestřetl: zloděje, který se na rozdíl od Michaela neváhá uchýlit k brutálnímu násilí a jehož minulost je opředena děsivým tajemstvím.

Střet dobra a zla nás zavede do londýnského podsvětí, amsterodamských kanálů, starověkých paláců v Istanbulu, do New Yorku i na vrcholky indických hor. Tam všude se odehrává rozhodující zápas mezi silami dobra a zla…

Thriller Zloděj temnoty autor právě dokončuje; v českém překladu vyjde na konci roku 2010.

Již dnes si jej ovšem můžete objednat přímo v nakladatelství.

DOMINO, Na Hradbách 3, 702 00 Ostrava,

tel.: 596 127 644, tel/fax: 596 127 571, mobil: 736 538 393

e-mail: domino@dominoknihy.cz

www. Dominoknihy.cz

Richard Doetsch

ZLODĚJ VÍRY

Mistrovský zloděj Michael St. Pierre stojí před neproveditelným úkolem a neřešitelným dilematem zároveň… Když zdrcený smrtí milované manželky našel svého pravého otce, měl pocit, že mu osud konečně ukázal vlídnější tvář. Do jeho života však vzápětí zasáhl zvrhlý šílenec, který se rozhodl využít Michaelova jedinečného zlodějského umu k tomu, aby získal vytoužený poklad – klíč k tajemství věčného života, který kdysi doputoval do Kremlu z Byzance.

Michaelovi nezbývá než se vydat společně s kamarádem Buschem a tajemnou Susan na výpravu, která svou nebezpečností přesahuje všechno, co kdy zažil. Proti nim stojí nástrahy v podobě zatopených chodeb kremelského podzemí, celá ruská armáda, ale i podlá zrada ve vlastních řadách. Kdo je vlastně spojenec a kdo je nepřítel?

Zjistí to Michael včas, anebo on i tajemný byzantský poklad padnou do rukou šílence, který si na Korsice buduje celosvětové impérium?

Pevná vazba s přebalem, 312 stran, 209 Kč.

Richard Doetsch

ZLODĚJ NEBES

Je to nejstřeženější poklad na světě.

Obsahuje dávné tajemství.

A to tajemství musí zůstat skryto…

V maličké, silně opevněné místnosti severně od Sixtinské kaple se chystá k činu mistr zlodějů. Michael St. Pierre si zakládá na tom, že dokáže nepozorovaně proniknout i do těch nejstřeženějších míst a odnést vše, pro co přišel, aniž by po sobě zanechal stopy. Dnes to bude důležité víc než kdy jindy, protože na něj čeká nejtěžší úkol v celé zločinné kariéře: na zakázku záhadného cizince má ukrást největší poklad Vatikánu: dva starobylé klíče, zlatý a stříbrný.

Michael netuší, k jakému zámku klíče patří. Bohužel netuší ani to, čeho se vlastně dopustil. Jako obyčejný smrtelník se dotkl nedotknutelného, a tak teď prchá z římských uliček až do kamenného kostelíku v Izraeli. Má s sebou jen ukradené klíče a sílící jistotu, že jeho nerozvážný čin bude mít vskutku děsivé následky…

Ukradený poklad je totiž součástí dávného a přísně střeženého tajemství. Michael ho nikdy neměl poznat, ale teď už nemá na vybranou. Musí stanout tváří v tvář protivníku tak nebezpečnému a záludnému, že to překonává jeho nejšílenější představy…

Pevná vazba s přebalem, 312 stran, 209 Kč.

Scott Mariani

ALCHYMISTOVO TAJEMSTVÍ

Po tragické události ukončil Ben Hope svou úspěšnou kariéru v SAS a rozhodl se zasvětit zbytek svého života záchraně unesených dětí. Některým lidem ovšem není souzeno vést klidný život – a Ben Hope mezi ně patří.

Když dostane za úkol nalézt starý rukopis, který by mohl zachránit život umírajícímu dítěti, ocitne se Ben na nejnebezpečnější výpravě svého života. Zmíněný dokument totiž obsahuje tajnou formuli pro výrobu elixíru života, jejíž autorem je údajně proslulý alchymista Fulcanelli. Není divu, že o alchymistovo tajemství jeví zájem celá řada osob – a zdaleka ne všichni jsou vedeni ušlechtilými pohnutkami.

Odhalit tajemství nesmrtelnosti chtěli už nacisté během druhé světové války, nyní o něj projevují obrovský zájem členové katolického uskupení s názvem Gladius Domini…

Ben proto spojí své síly s americkou odbornicí Robertou Ryderovou. Dvojice odhodlaně postupuje z pařížských archivů do katarských pevností v Languedoku, kde se už celá staletí skrývá jeden z největších výplodů geniální mysli…

Pevná vazba s přebalem, 312 stran, 209 Kč.

Richard Doetsch

Bylo by poněkud nepřesné říct o Richardu Doetschovi, že je spisovatel, přestože jsou jeho knihy překládány do tří desítek světových jazyků. Richard Doetsch se totiž kromě psaní úspěšných thrillerů věnuje také komponování hudby a hře na kytaru a klavír, přičemž nic z toho nedělá výlučně pro vlastní potěšení, ale slaví úspěchy i na tomto uměleckém poli.

Jeho literární prvotina Zloděj nebes (česky DOMINO, 2006) se stala mezinárodním bestsellerem. Podobný osud potkal i její volné pokračování Zloděj víry (vydalo DOMINO 2009) a podle thrilleru Třináctá hodina, jehož české vydání právě držíte v ruce, se natáčí velkorozpočtový film.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai